Christopher Hyde

Jericho

První část

VÁNEK

Pátek 31. října

JEN PRO SLUŽEBNÍ POTŘEBU

V případě vyhlášení stavu VÁNEK budou všichni příslušníci jednotky okamžitě uvědoměni a všechny dovolené a vycházky budou zrušeny. Důstojníci jednotky se do dvou hodin od vyhlášení tohoto stavu budou hlásit u náčelníka štábu divize. Nebude-li VÁNEK do dvanácti hodin od vyhlášení odvolán, stupňuje se automaticky na úroveň ČERNÝ MRAK a důstojnici postupují podle instrukcí v příručce.

plk. James H. Wright

velitel, zvláštní jednotka 7

AMCCOM

Rock Island Arsenal

Rock Island, Illinois

Sekce 1, číslo 1, s. 5

BN – 31 – 210

PRVNÍ KAPITOLA

18.00 hod.

Do Bílých hor ve státě New Hampshire přišel podzim a kopce kolem města Jericho Falls se zbarvily pestrou paletou červených a zlatých odstínů. Poslední letní dny byly už dávno pryč, ale teplé barvy vyzývavě zářily vstříc studeným bílým měsícům nadcházející zimy. Je 31. října a jasné podvečerní nebe za pár hodin temně zpopelaví.

Ještě než slunce úplně zapadne, stíny zaplní malé oválné údolí předčasným soumrakem a svěží večerní větřík ztěžkne kouřem z březového dříví a lehce štiplavou vůní stoupající z tenké vrstvy vodních řad na Drakeově jezírku.

V ulicích Francouzské čtvrti a Říčního parku, lemovaných stromy, bude tiše šustit suché, umírající listí pod nohama dětí, které budou pobíhat ode dveří ke dveřím v převlečení za duchy a skřítky. Nadouvající se tašky na dárky budou nacpané bonbóny, burskými oříšky a spoustou různého ulepeného cukroví, které napekly dámy z Ženské dobročinné společnosti Orfeus, aby jeho prodejem získaly prostředky na obnovu památkového hudebního pavilónku Earla Alexandera Coolise na náměstí Ústavy.

Stromy už šeptají své varování před nadcházejícími událostmi, ale děti – dost malé na to, aby věřily na duchy a strašidýlka, která se zjevují o svátku Halloween, a zároveň příliš malé, než aby věděly, že oživlé přízraky světa dospělých dokáží překonat vše, co by si jejich nevinná představivost dokázala vysnít — stejně jako nikdo jiný, mladý či starý, nemají ještě ani tušení, že pro většinu obyvatel města Jericho Falls letošní halloweenové veselice v předvečer Všech svatých budou jejich poslední.

Karen Slaterová podupávala po prošlapaných a rozvrzaných prknech stařičkého hudebního pavilónku. Ruce měla vražené v kapsách oranžově zářící prošívané lyžařské bundy a rozhněvaným dechem vyrážela do chladného podvečerního vzduchu chuchvalce páry. Dlouhé černé vlasy měla z větší části schované pod bílou pletenou čepici se střapcem, ale vyklouzlé pramínky rámovaly růžové tváře jejího oválného obličeje a ještě více tak zvýrazňovaly její nazlobený vzhled.

„Tohle město mě snad jednou připraví o rozum,“ procedila mezi zuby.

Normálně, když se zrovna zuřivě nemračí, bývá ochotna připustit, že ani zdaleka nevypadá špatně — zvláště teď, kdy zmizely poslední zbytky holčičího sádla, a pokud je člověk ochoten přehlédnout skutečnost, že má poněkud kostnaté nohy a trochu malá prsa. Právě teď ji ale vlastní vzhled vůbec nezajímal.

„Derek dostal chřipku nebo co. Nebýt toho, tak je všechno v pořádku,“ utrousil Billy Coyle, usazený na prohnilých dřevěných schodech, sestupujících k zahnědlé podzimní trávě náměstí Ústavy. Bylo mu šestnáct, o rok více než Karen, a byl úplně blonďatý, tak jako ona byla černovlasá, a zcela nepochybně to byl nejhezčí kluk v posledním ročníku gymnázia E. A. Coolise. V módním hráškově zeleném saku, manšestrových kalhotách na míru a ručně šitých kovbojských botách vypadal trochu jako z obrázkového časopisu. Nebýt toho, že jeho otec je Luther Coyle, chvastounský starosta Jericho Falls a dlouholetý předseda místní obchodní komory, který lezl každému krkem, mohl být Billy dokonalý.

Karen pohrdavě odfrkla a pomalu se odvlekla přes vrzavá prkna pavilónku zpátky ke schodům. Sedla si, uchopila Billyho za ruku a krátce se mu přimkla tváří k rameni.

„Nejde o Derka“, řekla konečně. „Neměli bychom na něm být závislí. Vždyť nežijem ve středověku.“

„V Jericho Falls je pořád středověk“, zasmál se Billy. „Víš přece, jak to tady chodí.“

„To vím moc dobře. O tom taky mluvím. Jen se na to podívej.“ Volnou rukou se rozmáchla kolem a při pohledu na okolí náměstí se zamračila.

Náměstí Ústavy bývalo kdysi centrem Jericho Falls a pořád ještě bylo srdcem města, i když se obchodní čtvrť roztáhla daleko na východ podle Horského potoka a dolů kolem Stripu, tvořeného přípojkou k silnici 115 A. Na Stripu nakupujete, jestliže bydlíte ve Francouzské čtvrti a sháníte něco levného na sebe nebo si chcete dát grilovaného hamburgera v automatu u Arnieho; na Hlavní třídu nebo na Waterhill zamíříte, když chcete módní zboží, ale Ústavák, jak náměstí označují obyvatelé Jericho Falls, ten si pořád drží svou úroveň.

Ústavák tvoří bloky budov, uspořádané ve tvaru dlouhého obdélníku kolem parku s hudebním pavilónkem, a široké chodníky pod řadami jilmů a javorů, starých jako město samo. Hlavní ozdobou náměstí je Dům Johna Starkea, ve kterém je městská radnice. Byla postavena v roce 1858 v novořeckém slohu se štíhlými bílými sloupy, krytým sloupořadím, kupolí a věžními hodinami na místě vyhořelé staré soudní budovy. Nesla jméno největšího hrdiny státu New Hampshire, plukovníka Johna Starkea, který se proslavil v bojích za svržení britské nadvlády a jenž dal státu jeho heslo „Žít svobodně nebo zemřít“. Hned v sousedství stojí hasičská zbrojnice z červených cihel, dále je tu policejní stanice a na rohu městská spořitelna a záložna.

Na druhé straně Ústaváku je Krámská ulička, řada namačkaných obchodů a kanceláří, ukončená na jednom rohu roztaženou viktoriánskou budovou hotelu Old Empire a na druhém pak nevzhledným jednopatrovým stavením s rovnou střechou, ve kterém se nachází obchodní dům Woolworth. Přes ulici proti Woolworthu je Bo-Peep Grill, místo schůzek jerichofallské mládeže již téměř po pět desetiletí, a hned vedle se krčí Murray, jediné kino ve městě, které navíc hraje jen v úterý, ve čtvrtek a v pátek večer a v sobotu dopoledne.

„Balíkov“, vydechla Karen. „Někdy nám pocit, že se tady udusím.“

„Tak zlý to zas není.“

„Ovšem.“ Zašklebila se. „Pro tebe je to fajn. Ty se čtyřikrát, možná pětkrát ročně dostaneš do New Yorku a do Bostonu. Ale můj táta nikdy nikam nejezdí.“

„Ještě tři roky a budeš na vysoký. To máš za chvíli.“

„To je fakt. Ale právě teď nám to moc nepomůže.“

„Taky myslím“, souhlasil mladík. Otočil hlavu a zadíval se na výlohy v Krámské uličce, zejména na Havelockovu drogérii.

„Třeba bys tam moh zajít a koupit to,“ navrhla Karen, sledující jeho pohled.

„To nejde“, odpovéděl Billy a cítil, jak ho napjaté kalhoty bolestivě tlačí do stehna. „Pan Havelock by do pěti vteřin visel na telefonu a už by to slepičil tátovi. Ani nápad.“

„Třeba by se dalo říct Bodovi, aby to koupil,“ navrhla Karen a kývla hlavou k postavě s kulatými zády, která se nedaleko zvolna šinula po chodníku.

Hlupáček od narození Bodo Bimm měl sice čtyřicítku už skoro na krku, ale rozumu pobral asi jako šestiletý kluk. Oblékal se z hromady šatstva ve výprodeji u Barneye na Stripu a pracoval v noci u benzínového čerpadla na kraji města, hned vedle motelu U krále spáčů. Byl rozumu tak mdlého, že jste si při placení museli vždycky vzít zpátky.

Nikdo neměl tušení, odkud Bodo přišel nebo kde předtím žil, a nikdo se o to ani nestaral. Bodo Bimm patřil k Jericho Falls stejně neodlučně jako věžní hodiny na radnici nebo plovárna na Drakeově jezírku.

„Ten by se nejspíš vrátil s náručí gumových rukavic“, namítl Billy a sledoval, jak Bodo přešel Velkou ulici a vstoupil do Bo-Peepu.

„Tak co budem dělat ?“

„Nic. Bez Derka to prostě nejde.“

„Víš jistě, že ti nezbyl ani jeden?“

„Nezbyl. Poslední jsme použili ten večer, jak tvůj táta musel odvézt toho chlapa do Concordu, pamatuješ?“

„Hm“, zabručela Karen“,pamatuju“. Bylo to hezké jako vždycky, ale ne zas tak moc, jak se o tom píše v knihách. Občas ji napadlo, že je frigidní, ale Billyho to vzrušuje a to stačí — aspoň zatím.

„Určitě by to nešlo?“ zeptal se. Karen zavrtěla hlavou.

„Ne. Jsem přesně uprostřed cyklu. Je to moc nebezpečný.“ Propletla si prsty s jeho a jemně ho políbila na tvář. „Ale přijdeš stejně?“ zeptala se. „Budu jen do půl desátý hlídat dítě. Crawfordovi slíbili, že se dlouho nezdrží. Mužem třeba… dělat něco jinýho, víš přece sám, a pak mužem jít na zábavu spolu.“

„Dobře“, rezignoval Billy. „Stejně nemáme moc na vybranou.“

„Do háje!“ šeptla Karen a schoulila se za svého přítele, zatímco na náměstí vplula důvěrně známá stará fordka. Vůz zajel na jedno z vyhrazených parkovacích míst před radnicí. Karen mrkla Billymu přes rameno a sledovala vysokého tmavovlasého muže v kožené bundě s úpletovým límcem, jak vystupuje z auta a pak po krátkých schodech vchází na policejní stanici.

„Táta,“ řekla Karen. „Roztrhne mě jako hada, jestli mě tu uvidí. Po škole jsem měla jít rovnou domů a psát úkoly.“ Počkala, dokud otec nezmizel v budově, a pak vyskočila. Sklonila se a políbila Billyho pevně na rty a krátce mu vstřelila jazyk do úst. „Tak v sedm,“ vyrazila rychle. „V půl osmé to dítě už neví o světě. Budeme mít pár hodin jen pro sebe.“

„Fajn“, souhlasil Billy. Karen ho ještě jednou políbila a pak rychle přeběhla přes Ústavák. Billy Coyle počkal ještě pár vteřin a potom vstal. Pohlédl na výlohu Havelockovy drogérie, smutně pokrčil čelo a pak se odvrátil.

Policejní stanice v Jericho Falls byla přidřeplá dvoupodlažní kamenná budova, v níž kdysi bývala Bullerova pohřební služba. Žádná z četných, leč polovičatých rekonstrukcí v průběhu let nedokázala zjasnit její ponurý interiér. V přední části budovy byly kanceláře a dlouhý zadní trakt, kdysi „přípravna“, se změnil v provizorní blok cel a márnici, která od vybudování zdravotního střediska nebyla k ničemu. Za ošklivých letních dnů jste mohli ve vzduchu ucítit ještě závan formaldehydu a nejeden opilec, střízlivějící v cele, trval na tom, že v domě straší duchové bývalých zákazníků.

Jack Slater, okresní šerif a náčelník místní policejní jednotky, tvořené šesti muži a jednou ženou, si rozepnul zip u bundy a prošel nejdříve těžkými dřevěnými dveřmi stanice a pak skleněnými lítačkami, které vedly ke kancelářím.

Přední místnost byla malá a vypadala ještě menší, protože ji po celé délce protínala přepážka ve výši pasu. Panel zářivých světel pod nízkým stropem rozzlobeně bzučel; Slater při vstupu do místnosti zamrkal a přimhouřil oči před ostrým světlem. Za přepážkou byly čtyři psací stoly, ale v místnosti byla jen Lisa Colchesterová. Seděla u velké radiostanice a listovala ohmataným výtiskem časopisu People.

Lisa byla třicátnice, o deset let mladší než její šéf, svobodná a ošklivá. Byla malá, tvář měla poďobanou jizvičkami po pubertální trudovině, dmoucí prsa byla neúměrně velká proti zbytku těla a krátké šedohnědé myší vlasy postrádaly sebemenší lesk. Ale u přijímacích zkoušek na policejní akademii v Manchesteru se umístila mezi nejlepšími, ve střelbě byla daleko lepší než všichni kolem (Slatera nevyjímaje) a měla zářivou, stále optimistickou náladu, díky níž se daly vydržet i ty nejhorší dny.

Když Slater vstoupil do místnosti, vzhlédla od časopisu a tvář se jí rozzářila úsměvem. Pak vstala a přešla k přepážce.

„Děje se něco?“ zeptal se Slater a začal listovat denním záznamníkem na přepážce. Jako policejní náčelník a okresní šerif mohl držet pravidelné služby od devíti do pěti, ale místo toho chodil pracovat na směny stejně jako ostatní. V pátek to znamenalo od čtyř do půlnoci.

„Nic zvláštního“, řekla Lisa. „Zeke píská finále malé ligy v parku a Norm hlídkuje s autem ve Francouzské čtvrti.

„A co Van Heusen?“

„Ve zdravotním středisku na kontrole. Je zapsaný v knize.

„Někdo v base?“

„Ještě ne. Je moc brzy.“

„Dobrá“, přikývl Slater. „Jdu na kafe naproti do Bo-Peepu. Všichni, kdo mají dneska noční, ať jsou tady v pět.“ Poklepal na přenosnou vysílačku, připnutou k širokému opasku: „Když mě budeš potřebovat, tak brnkni.“

„Jistě.“ Lisa pohlédla na hodinky. „Nezapomeňte si píchnout injekci.“

„Hned jak se vrátím.“ Usmál se. „Díky za připomenutí.“

„To patří ke službě.“ Lisa se ušklíbla. „A Čangovi jsem řekla, aby vám už nedával ty sladké koblihy, tak je po něm ani nechtějte.“

„Jsi tvrdá ženská, policistko Colchesterová.“

„Na to vemte jed, náčelníku.“

Jack, Jake, Slater a občas šerif, ale nikdy náčelník. Lisa byla jediný člověk, který ten titul používal, a Slatera to poněkud přivádělo do rozpaků vzhledem k miniaturní velikosti jeho útvaru. S úsměvem jí zamával, pak se otočil a odešel z kanceláře. Opět vytáhl zip u bundy, vyšel hlavními dveřmi a pustil se přes ulici k Ústaváku. Proti chladu vytáhl límec bundy, strčil ruce do kapes a zamířil do Bo-Peep Grillu na druhé straně náměstí.

Policejní náčelník Jack Montgomery Slater. Ale titul neříká o tom muži vůbec nic. Před týdnem mu bylo čtyřicet a tu událost oslavil bizarním třípatrovým dortem, každá vrstva s jinou příchutí, který upekla jeho dcera Karen. Místo gratulačního lístku vyhrabala mezi starými hračkami jednu panenku a loutku policajta. Panenku oblékla do narychlo spíchnuté policejní uniformy a obě figurky navzájem spoutala malými želízky z hliníkové fólie, která jim nasadila na zápěstí. Pak postavičky přilepila na dřevěnou podložku z modelářského obchodu na Hlavní třídě a fixem na ni napsala: „Tatínkovi. Navždy tvoje Karen.“

Dojalo ho, že si dala tolik práce, ale pochopil i podtext. On si vybral a rozhodl se vrátit do Jericho Falls, ona musela. V patnácti s ní začínal lomcovat tulácký nepokoj, jaký měl v tom věku i on, a Jericho Falls se téměř přes noc stalo nudnou klaustrofobickou pastí. Neuplynulo dne, aniž by se zmínila o tom, že žijí ve společenském a kulturním Zapadákově. Karen však nebyla schopna pochopit jednu věc: Slater si odkroutil tři roky u vojenské policie ve Vietnamu, pak mu ztroskotalo manželství a navíc zjistil, že má nevyléčitelnou chorobu. Když si ještě uvědomil, jaké má povinnosti, jestliže má sám vychovávat dospívající dceru, pak v takové situaci bylo Jericho Falls — všední, prosté a nekomplikované — přesně to, co potřeboval. Bezpečný, i když nudný přístav pro otlučenou starou loď, která toho už ve světě hodně viděla a na níž se začínala projevovat léta.

Slater došel na konec Ústaváku a přešel ulici. Čtyřicet. Kdysi to mohli považovat za úctyhodný věk, ale na něm se překročení čtyřicítky zatím příliš neprojevovalo. Trochu si zabrblal a usmál se. Svou krizi středního věku měl už dávno za sebou; proběhla v době, kdy nakládal diplomaty na palubu vrtulníků přistávajících na střeše velvyslanectví v Saigonu.

Otevřel dveře Bo-Peepu, vstoupil dovnitř a okouzleným nosem nasál pikantně nasládlou vůni minutek, které Čanga tolik proslavily. Restaurace byla dlouhá a úzká, vmáčknutá na kraj ulice vedle kina Murray, a její velké okno směřující na Ústavák bylo stále zahaleno oblakem páry. Normálně v tuto denní dobu by všechna místa u pultu i tucet boxů u protější stěny byly obsazeny mládeží. Ale vzhledem k tomu, že už za pár hodin měly začít halloweenové taškařice, zel podnik prázdnotou, až na Čanga, který si listoval v Leader Postu u své staromódní pokladny na kliku, a Bobo Bimma, shrbeného nad šálkem kávy na konci pultu.

Slater zapadl do prvního boxu u dveří a Čang mu bez ptaní přinesl velký hrnek kávy. Majitel Bo-Peepu si otřel ruce do dlouhé umaštěné zástěry a posadil se ke stolku z druhé strany. Zalovil pod zástěrou, vytáhl zápalky a druhou rukou si sáhl za ucho pro nedopalek camelky. Zapálil si, zhluboka vydechl a opřel se zády o lavici.

„Fujtajbl, to je zase den!“ povzdechl si ten malý plešatý muž. Jeho přízvuk byl čistě newhampshirský, bez sebemenší stopy čínštiny. Čang byl místní chlapec a tahle restaurace patřila jeho rodině už přes půl století.

„Máš fofr?“ zeptal se Slater a podíval se přes okraj hrnku.

„Samá kontrola,“ odpověděl Čang a zase vzdychl. „Nejdřív zdravotníci, pak Frank Rifkind, co si hraje na hasiče, a nakonec ještě jeden blázen z Manchesteru chtěl vidět, jestli nová elektroinstalace u grilu odpovídá normě.

„Jak jsi dopad?“ zeptal se Slater. Čang byl v celém okrese známý svými chronickými stížnostmi na vládní zásahy do toho, co označoval za „podnikatelskýho ducha, který z týhle země udělal to, čím dneska je.“ Projevíte–li jen náznak zájmu, vrhne se okamžitě do některé ze svých četných tirád o svobodě podnikání. Slater, stejně jako každý z Jericho Falls, to všechno už nejednou slyšel.

„Dopad jsem perfektně,“ pochlubil se Čang. „Ani si neškrtli. Frank nemoh najít ani ň a ten chlápek z Manchesteru nakonec řek, že ta elektrika je „kus solidní profesionální práce“.“

„Tos přece dělal sám?“

„To se ví, že jsem to dělal sám!“ odfrknul si Čang. „Je to jen další příklad, jak stát strká nos do soukromejch věcí občanů.“

Slater si uvědomil, že se blíží přednáška, a proto se rychle pokusil změnit téma. „Na večer máš všechno připravený?“ zeptal se.

„Hm.“ Čang přikývl. „Paulette Doyleová tady dopoledne byla s tou svou partou domluvit se o kafí na večerní zábavu na radnici. Vypadaly všechny trochu otráveně, když jsem jim nechtěl dát smetanu a cukr zadarmo, jako by kafe a plastikový šálky nestačily. To by jeden nevěřil. Nebylo ani poledne a už jsi moh cejtit koňak přes celý lokál.

„Byla stříknutá?“

„Řekněme, že měla všechny vrásky vyhlazený,“ odpověděl Čang delikátně. Slater se snažil nerozchechtat. Loknul si místo toho ještě trochu kávy.

„Mít za muže Davea Doylea není právě med,“ nabídl po chvíli.

„To je fakt,“ přisvědčil Čang.

Ve svých pětatřiceti letech měl Dave Doyle prsty téměř ve všem, co se ve městě dělo. Byl předsedou Juniorské obchodní komory, mladším partnerem ve firmě Frame, Doyle a Van Heusen, místním agitátorem pro senátora Barretta O’Neilla, nejproslulejšího místního rodáka, zasedal v městské radě a byl členem předsednictva školní rady. Kromě toho všeho byl také osobním poradcem Luthera Coylea, což mu sypalo víc než všechny ostatní funkce dohromady. Na druhé straně kolovaly zvěsti, že Dave zanedbává manželské povinnosti a že Pauletta se v létě na tenisových dvorcích v Old Creek Parku chová více než nevázaně.

„Dal bych si něco k jídlu“, řekl nakonec Slater. Neměl vůbec náladu podrbat si s Cangem na téma morálky Pauletty Doyleové.

„Vejce na hniličku, celozrnej chleba, jen tak suchej, nic smaženýho,“ Čang si stoupl a vysoukal se z boxu.

„To je návrh nebo objednávka?“

„Tohle říká o tvým obědu jídelníček, co jsem dostal od doktora Paynea,“ oznámil pevně čínský kuchař. Bělovlasý Rembrandt Payne s ocelovými čelistmi, šéf zdravotního střediska v Jericho Falls, byl rodinným lékařem Slaterů a Jacka léčil již od dětství. Když Payne zjistil, že Slater má cukrovku, jeho reakce byla rychlá a nekompromisní: dejte policejnímu náčelníkovi v Jericho Falls k jídlu něco, co neodpovídá jeho dietě, a pocítíte hněv Rembrandta Paynea. Pod stolem podstrčená kobliha nebo utajená porce Čangovy minutky může mít za následek cokoliv od selhání Bo-Peepu při zdravotnické inspekci až po ošklivý dopis od starého Bella z městské spořitelny a záložny. A Čang to věděl.

„Tak jo.“ Slaterovi bylo jasné, že nemá cenu se hádat. A nakonec, bylo to pro jeho vlastní dobro. „Ale udělej tentokrát aspoň vejce natvrdo, ať nemám pořád ty mazlavý toasty.“

„Už letím.“

O dvacet minut později směřoval najedený Jack Slater zpátky k policejní stanici. Všechny tři zelenobílé hlídkové vozy byly vzorně vyrovnány na svých vyhrazených parkovacích místech vedle jeho vlastního auta. Pohlédl na hodinky. Bylo 17.05 a padal soumrak.

Směnu od pěti do jedné ráno tvořili tři muži: Norm Lombard, který dělal dvojitou směnu kvůli přesčasům — jeho žena právě čekala dítě; Charlie Hill, nováček; a Tom Dorchester, nejstarší z nich. Všichni čekali na Slatera v přední místnosti. Seděli u svých stolů, popíjeli bryndu z automatu na kávu a dobírali si Lisu Colchesterovou, která pořád seděla u radiostanice. Když zahlédla náčelníka přicházet do místnosti, zdvihla obočí, vstala a natáhla si sako uniformy, které měla pověšené na opěradle své židle.

„Zaplať pámbu!“ zaúpěla. „Už jsem se z těch chlapů málem zbláznila.“ Počkala, až Slater zdvihl zavěšenou přepážku u pultu a vstoupil dovnitř, a pak se otvorem protáhla. „Kdyby něco, tak jsem doma,“ řekla zády ke dveřím.

„Žádný rande před halloweenovou merendou?“ zeptal se Dorchester posměšně. Měl nohy na stole a šálek kávy mu vratce balancoval na vystrčeném pivním mozolu.

„Polib si šos,“ odsekla Lisa. Pohrozila mu pěstí a s prásknutím dveřmi odešla.

„Proč ji nenecháte na pokoji?“ zeptal se Slater a zamračil se na svého zavalitého zástupce. „Ty taky nejsi žádný eso, Tome.“

„Nic jsem tím nemyslel.“ Dorchester nevinně vzhlédl na šéfa, bleděmodrá očka zůstala studená a tvrdá. Dorchester byl o dobrých deset let starší než Slater a těžce nesl jmenování mladšího muže do funkce, kterou si podle svého názoru s ohledem na odsloužená léta zasloužil sám. Dorchester nebyl úplný alkoholik, ale moc mu do toho nechybělo a půlka města to věděla. Kromě problému s pitím tu byla také jeho surovost a Slater věděl, že dříve nebo později s ním bude muset zatočit.

„Nech ji laskavě na pokoji.“ Slater se posadil k radiostanici a otočil se na židli tváří ke svým mužům. „Všichni jste četli rozpis služby?“

Tři muži přikývli. Dorchester vypadal otráveně, Charlie Hill dychtivě a Norm Lombard byl jako obvykle vážný. Slater a Lombard byli téměř stejně staří a dost se spřátelili. Normova žena Lois si hrála na dohazovačku téměř celou dobu, co se Slater vrátil do Jericho Falls, a cítila povinnost seznámit ho s každou starou pannou ve městě.

„Jak to, že Norm má zase službu u rádia?“ zeptal se Dorchester. „Celou noc dřepí na zadku a my se honíme jak nadmutý.“

„On u toho totiž neusne,“ odpověděl Slater. Odkašlal si. „Dobrá, a teď k věci. Jak už říkal Tom, službu u rádia až do konce směny v jednu hodinu má Norm. Toma chci mít od šesti do devíti ve Francouzské čtvrti. Charlie, ty budeš jezdit v Říčním parku a po Hillu. Na mě zbývá centrum. Budu se muset také na chvíli objevit na zábavě na radnici, takže to má i jistou logiku.“ Upřel pohled na Dorchestera. „A žádný blbosti. Je Halloween. Mazání oken mejdlem, bouchací kuličky a kluci, co vypijou trochu víc piva — nic z toho není důvodem k zadržení.“

„Tak čím je daná hranice?“ dotíral starší policista.

„Selským rozumem,“ odpověděl Slater. „Namazat mejdlem přední sklo automobilu vandalismus není, zapalování ohňů a porážení náhrobků na hřbitově je. Hlavně ale chci, abyste oba dávali zvláštní pozor na malé děti. Zeke rozdal několik set těch odrazových nálepek, co nám poslali ze Správy dálnic, tak by moc trablů být nemělo.“

„Od devíti mě máš na 115 a na Old River Road,“ řekl Dorchester.

„V pořádku. Nějaký problém?“

Dorchester pokrčil rameny. „Ne. Jen nechápu proč. Takhle pozdě na tý silnici nebude ani noha a od doby, co se objíždí po dálnici, můžeš na Old River Road sázet brambory.“

„Možná,“ připustil Slater“,ale Zeke tam nedávno v noci viděl nějaké podivné mládence. Mělo by se to prověřit.“

„Asi ty feťáky z tkalcovny,“ zavrčel Dorchester a zapálil si cigaretu.

„Pochybuju, Tome,“ řekl Norm Lombard. „Ty lidi se zajímají o větrný mlýny a o bicykly a ne o injekční stříkačky a nažhavený motorky. Spíš to vypadá na partu Vince Wrigleye.“

„Vždy připraven přefíknout každýho teplouše ve Francouzský“ řekl Dorchester. „A políbit každou prdel na Hillu.“ Dorchester byl syn lamače žuly z Francouzské čtvrti, který pracoval ve starém kamenolomu v Notch, západně od města; podle něj každý, kdo pocházel z míst na východ od Ústaváku, byl nutně homosexuál. Lombardův otec, teď už dávno po smrti, býval účetním na okresním finančním úřadě. Lombard, zvyklý na Dorchesterovu omezenost, se rozhodl jeho poznámku ignorovat a obrátil pozornost ke Slaterovi.

„A co hasiči?“ zeptal se. Hasičský sbor v Jericho Falls tvořili dobrovolníci a byl zcela závislý na policejním oddělení, které vyhlašovalo poplach. Osoba obsluhující radiostanici zapnula v případě požáru nástěnný spínač a ten spustil starou protileteckou sirénu u věžních hodin na radnici. Kódovaným houkáním sirény signalizovala obsluha radiostanice závažnost požáru.

„U hasičského vozu má službu Kirby Jones. Skoro všichni ostatní budou až do půlnoci na zábavě. Normálně zahoukej a pak dej místním rozhlasem adresu, kde hoří.“

„Rozumím.“

„Ještě něco?“ zeptal se Slater. Ruka Charlieho Hilla vystřelila vzhůru.

„Když budu jezdit po Hillu, tak to znamená taky zdravotní středisko?“

„Ano,“ přisvědčil Slater. „Maji tam jen minimální obsazení — vzhledem k zábavě,“ dodal, aby předešel dalšímu dotazu mladého policisty. „Kdyby bylo něco opravdu naléhavého, tak to zavolej Normovi.“ Přelétl pohledem všechny muže a pak vstal. Pocítil první návaly kolísání hladiny krevního cukru a zaskřípal zuby. Cukrovka je nemoc, která na sebe nedá zapomenout, a on už značně přetáhl dobu, kdy si měl píchnout injekci. „Tak to je vše, pánové. Sejdem se tady v jednu a já se pokusím nechat sem přinést ze zábavy něco k jídlu.“ Charlie Hill a Tom Dorchester vstali a vyšli z kanceláře, zatímco Norm Lombard zasedl k radiostanici a pověsil si na krk staromódní sluchátka.

„Jsi v pořádku, Jacku?“ zeptal se a svraštil čelo. Slater přikývl a na čele cítil krůpěje potu. Nemělo smysl snažit se to ignorovat, snažit se nad tím vyhrát, když injekce je jen pár kroků odsud, za zavřenými dveřmi jeho kanceláře. Ale někdy, jen na pár minut, stálo za to zkusit předstírat, že je normální.

„Jistě, Norme,“ odpověděl a nasadil úsměv, který necítil. „Je mi fajn a cítím se skvěle. Ulice jsou plné strašidel a v noci na nás přijdou pekelníci. Další nudná noc v Jericho Falls.“

Arnie Redenbacher seděl U preclíkového krále v Bretton Woods a do třetího šálku kávy si namáčel již druhý včerejší rohlík. V jasně osvětlené restauraci bylo příliš horko a Arnie se potil. Venku, za velkým oknem, které vedlo na newhampshirskou dálnici 302, padla noc a nezřetelně se rýsující horský masív Mt. Washington mu definitivně zmizel z očí. Pohlédl na hodinky a viděl, že je téměř sedm. Ještě pár minut a bude se moci rozjet. To bylo také dobré; ještě jeden rohlík v tomhle skleníku a pozvracel by se. Poslední dobou ho zlobil žaludek a dneska ho už od rána trápilo překyselení.

Arniemu bylo osmapadesát let, byl ošklivý jak pomačkaná plechovka od piva, měl dvacet kilo nadváhy a navíc to byl hlupák. Nebýt války v Koreji, stal by se z něj asi zlodějíček nebo něco podobného, ale službou v armádě získal svou jedinou dovednost, která ho od té doby držela nad vodou.

Arnie byl řidič. V rozhrkaných džípech vozil generály válečnými zónami a zahraniční korespondenty soulskými čtvrtěmi s červeným světlem. Jezdil s taxíkem v Manchesteru, pašoval americké cigarety do Quebeku a tahal cisterny s mlékem z jednoho konce New Hampshire na druhý.

A nenáviděl to. Ráj si Arnie Redenbacher představoval jako místo bez automobilové dopravy. Když ale vzal v úvahu svou minulost, pochopil, že spíš přijde do nějakého dálničního pekla, kde uvízne ve věčné frontě před výběrčím poplatků.

Zamračil se na sedlinu na dně šálku. Někde v nepřístupných končinách mozku si matně uvědomoval, že by všechno mohlo být horší. Měl stálou práci a tak bystrý nebyl, aby ho nudila; vydělával dost peněz na to, aby si mohl pořídit poměrně slušný byt, a tahle každoměsíční cesta do Bretton Woods mu dávala dost navíc, aby měl na pití a na občasnou návštěvu u některé z manchesterských profesionálek.

Věděl, že ta cesta je divná, ale za ty dva roky ani jednou nezpochybnil zvláštní procedury a opatření. Dokonce o nich ani příliš nepřemýšlel. Právě díky naprostému nedostatku představivosti, zvědavosti a základní inteligence byl pro tu práci jako stvořený. Pokyny přebíral přímo od dispečera pana Simmingtona a plnil je do písmene.

Nikdy se nic neměnilo. Posledního dne v měsíci si vzal v půjčovně na Brown Avenue tentýž tmavozelený kamión a jel do Bretton Woods, po dálnici 93 přes Concord a do hor. Patnáct kilometrů za Franconií zahnul na U.S. 3 a obvykle dorazil do rekreačního městečka pozdě odpoledne. Nezáleželo na tom kdy, hlavně když dorazil do 17.00. Zaparkoval vůz na Hlavní třídě, zamkl a šel do kina. Za žádných okolností se neměl k vozu vracet dříve než v 19.15.

Když opustil parkoviště, projel Bretton Woods, kolem lanovky na Mt. Washington, odbočil na U.S. 302 a směřoval na jih k Hart’s Location a Notchlandu. Nikdy se nesměl vrátit na dálnici, i když to znamenalo dlouhou cestu horami. Pod Notchlandem vyjel z U.S. 302 a začal se pohybovat na východ, jih a nakonec na západ po složité trase místních silnic, které ho vedly k Jericho Falls.

Trasa byla určena tak, aby vedla přes nejmenší počet obci, po silnicích se statisticky nízkou úrovní dopravní frekvence. Motor vozu byl zaplombován, takže nemohl jet rychleji než osmdesátkou, a pod přístrojovou deskou bylo přimontováno objemné zařízení připomínající taxametr.

Podobalo se to spíš letovému rekordéru, ale jediný viditelný údaj vykazoval kilometry a uplynulý čas, a tak Arnie věděl, že to je jakýsi počítač kilometrů.

Jediným dalším úkolem Arnieho Redenbachera, kromě řízení kamiónu z parkoviště v Bretton Woods do Jericho Falls, bylo mačkat velký modrý knoflík na počítači kilometrů v třicetiminutových intervalech, časovaných od chvíle, kdy opustil parkoviště. Každou půlhodinu zvonil budík, aby na to Arnie nezapomněl. Knoflík měl rovněž zmáčknout, když se zastavil pro naftu, když si šel odskočit nebo když by měl technickou závadu.

Když dorazil do Jericho Falls, dal se Arnie po Old River Road, pak přejel přes řeku Jericho, kousek po 115 A přes Strip k Letištní silnici na druhém konci města. Tam zahnul zase na jih kolem Drakeovy farmy na malé letiště s jednou ranvejí a zaparkoval kamión před malou kancelářskou budovou Coyleovy letecké služby. Vstoupil dovnitř, odevzdal klíčky od vozu komukoli, kdo tam zrovna byl, nalil si šálek kávy a čekal. Přesně po třiceti minutách se muž s kličky vrátil a Arnie mohl jít. Arnie dělal tuto trasu již téměř dva roky a každý kilometr znal nazpaměť.

Jednou, když zastavil u čerpadla, aby si odskočil na záchod, posedla Arniehp Redenbachera nejasná touha dozvědět se, co vozí z Bretton Woods na letiště v Jericho Falls. Vyzkoušel všechny klíče, které měl, ale žádný se nehodil do důkladných zámků na zadních a bočních dveřích kamiónu.

Za řidičskou kabinou byl ocelový panel, který odděloval nákladní část, a bez použití páčidla nebo autogenu nebylo možné dostat se dovnitř. Tato poměrně omezená bezpečnostní opatření stačila zchladit jeho nadšení a už nikdy ho něco podobného ani nenapadlo. Jestliže společnost chtěla udržet náklad v tajnosti, byla to její věc a ne jeho.

V 19.08, v pátek 31. října, Arnie Redenbacher vyšel od Preclíkového krále, vydal se zpátky k parkovišti a snažil se spolknout bolestivé pálení v hrdle. Zastavil se v lékárně, koupil tabletky proti překyselenosti žaludku a šel dál. V 19.17 došel k vozu, odemkl a nastoupil do kabiny. Nastartoval motor, zmáčkl modrý knoflík na počítači kilometrů a vyrazil na stopadesátikilometrovou cestu do Jericho Falls. Než dojel do městečka Hart’s Location, sotva patnáct kilometrů za Bretton Woods, spolykal už všechny tabletky.

„Svinský kafe,“ zabručel a velkou ruku si přitiskl na prsa.

Měl to být jeho epitaf.

DRUHÁ KAPITOLA

21.00 hod.

Jack Slater pomalu projížděl Hlavní třídou. Koutkem oka zachytával všechny tlumeně osvětlené výlohy a průchody mezi domy, zatímco hlavou mu volně plynuly myšlenky. Půl roku tady už nevykradli žádný obchod a místní spořitelnu a záložnu se nepokusil nikdo vyloupit od doby, kdy Marcel LaFramboise, novodobý Clyde Barrow z Trois Pistoles z Quebeku, udělal neúspěšný pokus v roce 1954. LaFramboise v poslední chvíli zbaběle couvnul a chytli ho na Old River Road, kde naboural ukradené auto do telefonního sloupu.

Zločin v Jericho Falls měl obvykle osobnější podobu: Dermit Culligan moc pije a pořád mlátí svou ženu; Bob Hartley si stěžuje, že pudl Harrieta Newcomba mu znečišťuje trávník; Ralph Beavis volá uprostřed noci od Krále spáčů na Stripu, že ho právě zmlátil nějaký cesťák ve vlastním bytě.

Slater krátce zastavil na konci ulice a pak otočil západním směrem na Overlook. Kluci natáhli nad vchodem do episkopálního kostela velký, mírně oplzlý transparent, ale Slater se rozhodl, že ho tam chvíli nechá. Jel dál, dotkl se dolního konce Ústaváku, zabočil na Sherbourne Street a pokračoval k severu podle Francouzské čtvrti. Zapálil si cigaretu, nasál kouř hluboko do plic a pak se zamračil. Možná má Karen pravdu, když se nad tím člověk zamyslí, v Jericho Falls se nikdy nic moc neděje.

Stáhl okénko, vpustil dovnitř závan chladného nočního vzduchu a zachytil slabou vůni kouře z páleného dřeva. Lidé začali topit v krbech a kamnech — bezpečné znamení, že zima je už za dveřmi. Cosi ho náhle sevřelo. Ta vůně a třepetavé šustění posledního listí ho vždycky vracely do dětství a teď na něj padl smutek, že Karen nemá z tohoto města stejně pěkné pocity. Ale časy se změnily, i když on sám nikoliv. Karen žila ve světě podmalovaném rockovými videoprogramy a informační explozí a v patnácti byla neuvěřitelně vyspělá.

Slater tuto myšlenku odehnal. Vychovávat dospívající děvče bylo samo o sobě dost těžké, tak co o tom ještě pořád přemýšlet. Odbočil na Quebec Street a projel kolem školy. Koutkem oka zaznamenal nějaký pohyb a zpomalil, ale bylo to jen pár dětí doprovázených jedním z rodičů, kteří si zkracovali cestu přes hřiště. Zastavil auto za baseballovým hřištěm, opřel se zády o opěradlo a dokouřil cigaretu. Zatím žádné problémy a rádio s výjimkou pravidelných půlhodinových kontrol mlčelo. Pohlédl na hodinky a chvíli sledoval svítící bílé číslice. Ještě dvacet minut a může zajet do knihovny pro Jenny.

Při pomyšlení na Jenny se usmál. Komplikovat všechno tím, že se zaplete s Jennifer Haleovou! Jako by nestačilo, že je o deset let mladší než on; Jenny musí být navíc Kareninou třídní učitelkou. Nejprve se snažili všechno držet pod pokličkou, ale jako všechno ostatní v Jericho Falls, ani tato láska nezůstala dlouho tajemstvím. Karen považovala jejich vztah za nejhorší zradu, zatímco celé město uzavíralo sázky na datum sňatku.

„Babský žvásty“, zamumlal šerif a zamáčkl zbytek cigarety do popelníku. Už dlouho se mu líbila myšlenka mít vedle sebe ženu, a jestli se to Karen nelíbí, má smůlu. Jestli si jeho dcera myslí, že ve čtyřiceti by měl už všechno pověsit na hřebík, pak bude mít děvče ještě o čem přemýšlet. Vytáhl zase okénko, zařadit rychlost a pustil se podle parku lemovaného stromy. Byla tma jako v ranci, srpek měsíce se objevoval jen tu a tam mezi nízko ubíhajícími mraky. Dokonalá noc pro duchy a strašidla.

Napadlo ho zapnout světelný maják na střeše a sirénu pod kapotou, ale hned tu myšlenku zahnal. Čtyřicetiletí policejní šéfové mohou ještě jakžtakž chodit s třicetiletými učitelkami, ale děsit takhle obyvatele města by bylo už příliš i v tradičně bouřlivý předvečer Všech svatých. Zahnul do Brewer Street, projel řadou malých dřevěných domků a začal se vracet k Ústaváku.

Obvykle ponuré podkroví veřejné knihovny v Jericho Falls bylo zářivě osvíceno půltuctem bodových reflektorů na stojanech. Všechna světla byla zaměřena na velký kreslicí stůl uprostřed místnosti se zkoseným stropem z tmavých trámů. Zaprášené trámy výrazně snižovaly podhled a v koutech byly pavučiny nejméně z dob Harryho Trumana.

Jennifer Haleová zaostřila Nikon a udělala záběr Brabčáka, jak se sklání nad obrovským modelem umístěným na stole s ubrusem. Přetočila film a udělala další snímek, tentokrát mužových rukou. Byly velké jako celé jeho tělo, prsty silné, nehty polámané a zrohovatělé. Dělnické ruce, ale pohybovaly se hbitě jako ruce chirurga a právě jemně připevňovaly malé okénko zpátky na místo na zdi jednoho z domů.

„Měla byste fotografovat model a ne mě“, poznamenal velký muž a na chvíli vzhlédl. Jeho tvář se podobala tvářím z celostránkových fotografií, jaké bývaly v šedesátých letech v časopise Life. William McKenzie Hawke, mezi přáteli i nepřáteli lépe známý jako Brabčák, byl dokonalý hippie, pořád ještě s vlasy až na ramena, hustým dřevorubeckým plnovousem a vybledlou páskou kolem čela. Stárnoucí hippie, dodala Jenny. Ryšavý vous byl prošedivělý, vlasy na hlavě prořídlé a vrásky na tmavě opálené tváři byly čitelným kalendářem plynoucích let.

„Je stejně důležité dokumentovat tvůrce modelu jako model,“ odvětila Jenny.

„Moc pochybuju, že to bude Národní muzeum zajímat,“ zasupěl pohrdavě a přilepil další okno na vysoké budově.

„Já myslím, že se spíš stydíte, a zatím byste měl být na svou práci hrdý.“

„Hm.“

Model byl vyvrcholením projektu, na kterém Brabčák a jeho kolegové z Tkalcovského družstva pracovali téměř celé desetiletí. V šedesátých letech přilákala oblast kolem Jericho Falls množství lidí, kteří toužili po návratu k přírodě a starým tradicím, ale bylo třeba Brabčáka, nezaměstnaného pilota vojenského vrtulníku a bývalého tesaře, aby je dal dohromady. Zářící v bílé vycházkové uniformě námořní pěchoty vstoupil jednoho dne na radnici a nějakým způsobem dokázal pány radní přesvědčit, aby mu pronajali zpustlou tkalcovnu za symbolický jeden dolar ročně. Jedinou podmínkou bylo, že do dvanácti měsíců musí hlavní budovu uvést do souladu s požárními a jinými předpisy a normami. Brabčák to za pomoci celé řady místních řemeslníků dokázal za šest měsíců a po tom prvním vystoupení na radnici na sebe už nikdy uniformu nevzal.

Brabčák založil Jerichofallské družstvo uměleckých řemesel jako nevýdělečnou obchodní společnost s bezdaňovým charitativním statusem; do pěti let se Tkalcovské družstvo stalo největším střediskem uměleckých řemesel v severním New Hampshiru. Dvě horní poschodí staré tkalcovny byla rozdělena a pronajata jako dílny a byty místním uměleckým řemeslníkům, zatímco z přízemí se stalo jakési venkovské nákupní středisko, doplněné prodejnou vegetariánských a dietních potravin, službou na hlídání dětí, holistickou zdravotní ordinací, prodejem knih „Udělej si sám“ a zahradnickou prodejnou. Nastěhoval se sem pár mladých architektů — specialistů na stylové zařizování interiérů starých domů, newhampshirská cestovní kancelář zde zřídila své zastoupení a nakonec se dal najmout jeden zklamaný manažer, který se sem, přestěhoval z Bostonu kvůli svým nervům, a ten vytvořil Úvěrový svaz tkalců a přadláků, jenž začínal tvrdě konkurovat nepříliš zdatné spořitelně a záložně.

I Luther Coyle, který byl od samého počátku proti družstvu, s nechutí připouštěl, že to je nebývalý úspěch. Dokonce takový, že se už rok snažil ve vší tichosti najít nějaký způsob, jak zrušit celoživotní pronájem staré tkalcovny, který byl Brabčákovi a jeho lidem poskytnut.

Když už družstvo stálo na pevných základech, Brabčák začal pracovat na svém vlastním projektu. Kdysi dávno, ještě před kyselinou lysergovou, trojkami ve škole a před válkou ve Vietnamu, Bill Hawke snil o tom, že se stane archeologem, ale ne takovým co vykopává zbytky dávno mrtvých civilizací v jiných zemích. Bill Hawke se chtěl stát opravdu americkým archeologem, který se šťourá v zaprášených koutech dějin vlastní země. Tkalcovské družstvo mu dávalo příležitost, po jaké vždycky toužil.

Začal číst o Jericho Falls všechno, co se mu dostalo do rukou, prolézal radniční sklepení, hloubal nad záznamy, které přes půl století nikdo nestudoval. Výzkum ho přivedl až k založení města koncem 18. století rodinou Drakeových, kteří postavili první tkalcovnu ve Fourth Chute, malé vesničce složené z půl tuctu domků, kovárny a hospody U orla.

Po více než ročním výzkumu se Brabčák stal uznávaným odborníkem na stavbu starých mlýnů a přes zimu sestavil osminový model vodního kola. Sam Quarrel z místního Leader Postu napsal o kole článek a najednou se objevil někdo z National Geographic. A jak Sam tak rád říká, další už patří historii. National Geographic udělal fotoreportáž, do věci se dostalo Národní muzeum a o šest měsíců později měl Brabčák fondy na kompletní archeologické výkopy na původním místě mlýna. V dalších čtyřech letech byl odkryt mlýn, prádelna a zbytky hospody U orla, a spolu s tím bylo nalezeno množství předmětů z počátků Spojených států. To všechno díky nadšení „party vlasatců“.

S využitím shromážděných informací začal Brabčák pracovat na modelu původního Jericho Falls včetně fungujícího mlýna, a nyní byl s prací téměř hotov. Po dokončení několika posledních drobností a po zpracování fotodokumentace, kterou dělala Jennifer, se model rozebere a odešle do Národního muzea.

„Řek bych, že to bude stačit,“ usoudil Brabčák. Narovnal se a pohlédl na své dílo. Sáhl do náprsní kapsy kombinézy, vytáhl ošuntělou holmesovskou dýmku a zapálil ji kuchyňskou zápalkou. Známá pronikavá vůně naplnila velkou podkrovní místnost knihovny a Jenny pokrčila nos.

„Co to je za tabák?“ zeptala se.

„Špetka toho, špetka onoho.“ Brabčák se zašklebil, zhluboka se nadechl a zadržel dech. Hlasitě vydechl a vytáhl dýmku z úst. „Dáte si?“

„Ne, díky. Jack tady bude za pár minut. Od kantorek se čeká, že takové věci nedělají. Zvlášť když jdou na rande s šerifem.“

„Jack má rozum,“ řekl Brabčák. „Tohle mi vyrostlo na zahrádce. Nic vážnýho.“ „O to nejde.“

„Máte asi pravdu,“ přikývl Brabčák. Vyklepnul dýmku a vstrčil ji zpátky do kombinézy. Usmál se na Jenny. Vysoká, popelavé blond vlasy a k tomu do rezervy doktorát z historie a učitelská aprobace; přesto se nikdy nechovala povýšeně, pokud šlo o jeho kvalifikaci vést tkalcovský projekt. Občasná rada, zvlášť pokud se to týkalo správné dokumentace, ale nic víc. Jack má kliku.

„Jak vám to spolu jde?“ zeptal se. „Ještě Karen vyvádí?“ Dcera Jacka Slatera pracovala v létě na vykopávkách a Brabčák ji dost dobře poznal. Bystrá, hezká a paličatá. Strašná kombinace.

„Ve třídě si hraje na andílka, ale každou chvíli mě sjede takovým pohledem … Nesouhlasí s tím. Je úplně zkoprnělá z představy, že mě Jack požádá o ruku a já budu zároveň její nevlastní matkou a třídní učitelkou.“

„Je na to nějaká naděje?“

„Na co? Že si mě Jack vezme?“ Jenny pokrčila rameny. „Nevím. Vlastně jsem o tom ani moc nepřemýšlela.“ S Kareniným otcem se stýkala již téměř rok, ale teprve v posledních měsících jejich známost začala mít vážný charakter. Vážný čti sexuální, pomyslela si. Sama by skočila policejnímu šéfovi do postele již po druhé schůzce, ale on se k ničemu neměl. Nakonec ho svedla za pomoci ústřic s omáčkou z bílého vína, půl lahve Jacka Danielse a několika dobře umístěných kapek Chanelu.

Výsledek překonal její nejbujnější sny. Jack Slater byl v posteli milý, ohleduplný a velmi, velmi výkonný. Dvanáct let nezáživného milování šlo rázem přes palubu. Možná ji pomyšlení na manželství s ním ani nevzrušovalo, ale Jack vytvořil nové výkonnostní formy, aspoň pokud se jí týká. V posteli Jacka Slatera platilo „kvalita především“.

„Jak se tak neotřele říká, měla byste kout železo, dokud je žhavé, madam,“ doporučil Brabčák. Sklonil se a upevnil uvolněný most, který se klenul nad řekou Jericho vymodelovanou z litého akrylu.

„Co tím chcete říct?“

„Nic extra.“ Brabčák pokrčil rameny, ustoupil o krok a pak se opět sklonil nad model. „Zato umím číst znamení“.

„Jaká znamení?“

„Jen takový záblesk. Tak mě teď napadlo, že je po všem.“ Velkou rukou zamával modelu. „Xenia volá.“

„Jaká Xenia?“

„Xenia v Ohiu. Moje rodiště,“ vysvětlil velký muž. Silnými, nemotornými prsty si prohrábl plnovous. „Něco jako Falls, ale větší. Mám za sebou už dvanáct newhampshirských zim a myslím, že ta příští bude moje poslední.“

„Budete nám chybět,“ řekla Jenny vážně. Brabčák byl přesně ten typ muže, jakého vždycky chtěla mít za bratra.

„Někomu ano,“ přikývl Brabčák. „Někomu ne. Luther Coyle už čmuchá kolem, cítí prachy. A lidi z tkalcovny byli vždycky … trochu stranou od ostatních lidí ve Falls.“

„Ale co vás napadá,“ vysmála se mu Jenny. „Mají vás tu rádi.“

„Jistě“, protáhle odpověděl Brabčák. „Jako osinu v oku.“

„Namlouváte si nesmysly,“ zavrtěla Jenny hlavou. „Možná. Ale pro mě to je stejně dobrá výmluva jako každá jiná.“

„Takže se vrátíte domů?“

„Na chvíli. Třeba se dám ostříhat, stanu se byznysmenem a založím síť kavárniček pro feťáky „U voňavý trávy“, co tomu říkáte?“ přimhouřil na Jenny jedno oko.

„Srandičky,“ odpověděla Jenny“,a já pořád nevím, co to má společného s Jackem. Ten se narodil v Jericho Falls.“

„A má dceru, která je celá žhavá zvednout kotvy.“

„Nikdo jí v tom nebude bránit,“ řekla Jenny. „Ještě pár let a půjde někam na vysokou.“

„Možná. Ale Karen je pro Jacka stejná výmluva, jako když já si říkám, že mě tady vždycky budou mít za cizího. On a Karen jsou ze stejnýho těsta, Jenny, a jsou to bojovníci. Oba potřebujou něco velkýho a tady to nenalézají. Zločinnost v Jericho Falls nesype ani na slušnýho tuzéra pro Čanga v Bo-Peepu.“

„Nemusí přece dělat policajta do smrti.“

„Jestli zůstane v Jericho Falls, tak musí,“ řekl Brabčák. „Co jinýho by dělal? Kandidoval na starostu proti Lutheru Coyleovi a jeho „prosté většině“?“

„To není tak špatný nápad.“

„Vy byste mě rozesmála, madam. V den, kdy se z Jacka Slatera stane politik, začnu chodit na golf, pít liguere a říkat „ó nikoliv“.“

Zaslechli zvuk kroků na schodech za sebou a otočili se, aby viděli, kdo si udělal výlet až do podkroví. Objevil se Jack v rozepnuté staré ošuntělé bundě, s čapkou od uniformy v ruce. Belle MacCracken, šestaosmdesátiletý knihovník, zapínal vždy při prvním náznaku chladnějšího počasí topení na maximum, a tak každému, kdo byl mladší sedmdesáti let, bylo na podzim a v zimě v knihovně nesnesitelné horko.

„Napadlo mě, že bych tady vás dva mohl chytit při činu,“ zakřenil se Slater a prošel podkrovím ke stolu. „Ty a Paul Bunyan tady trávíte spolu tolik času, že se až začínám divit.“

Jenny se usmála. Jack byl ten nejméně žárlivý muž, jakého poznala, na rozdíl od jejího bývalého manžela, a v posledním roce se cítila úžasně šťastná. Zamilovaně si ho prohlížela, stále poněkud udivená, že patří k sobě. Lodenová zelená uniforma slušela jeho opálené pleti a kudrnatým černým vlasům; pořád ho ale ještě nedokázala přemluvit, aby zahodil tu utahanou bundu. Pocházela z dob jeho vojenské služby a nad pravou náprsní kapsou se dala ještě rozeznat tiskací písmena jeho jména. Karen nepříliš zručně našila na obě ramena znaky jerichofallského policejního oddělení, ale bunda pořád vypadala jako z výstroje Armády spásy.

„Necítím tady něco nezákonného?“ zeptal se Jack a začichal směrem k Brabčákovi. Velký muž se široce zachechtal.

„Kam tě vede slepá vášeň,“ řekl. „Jen moji vodu po holení.“

„Ty ses neholil od roku čtyřiašedesát,“ řekl Slater. Jeho výraz se změnil. „Kdyby se Luther nebo někdo z jeho kamarádíčků dozvěděl, že kouříš marjánku, měli bychom z toho všichni spoustu nepříjemností. Pro Družstvo by to znamenalo konec.“

„Tkalcovna je čistá, Jacku, víš to sám,“ řekl Brabčák. „Nejsem přece padlej na hlavu.“

„Luther taky ne,“ připomněl Jack. „Tak buď opatrný.“

„Připomínka se bere na vědomí. Dám si majzla.“

Slater si s údivem prohlížel model. Topologicky i technicky přesný, ukazoval všechny terénní nerovnosti. Byla tam Drakeova farma i s bazénem, stejně tak jako všechny čtyři peřejové kaskády v zákrutech řeky Jericho. Na horním okraji modelu byly tmavě zalesněné kopce severně od současného města a jasně bílé moderní domy naznačovaly jeho růst v příštích letech. Zarostlý a neotesaný Brabčák vytvořil mistrovské dílo.

„Za těch sto padesát let prošlo město dlouhou cestou,“ poznamenal Slater.

„Šestadevadesát obyvatel v roce 1830,“ řekl Brabčák. „A většina z nich byli jen sezónní dělníci odjinud. Drakeově rodině patřila všechna půda od Notch Road k Horskému potoku a od řeky až ke kopcům.“

„A Zachariáš Coolis koupil pozemek na tkalcovnu za šest dolarů,“ dodala Jenny.

„Vsadím se, že to je patron Luthera Coyla,“ zasmál se Slater.

„Ani nápad,“ řekl Brabčák. „Starý Zachariáš patřil k bojovníkům za zrušení otroctví, byl jedním z prvních majitelů tkalcoven, kteří přestali dělat „negerskou látku“, i když to bylo velice výhodný. Staral se taky dobře o své dělníky. Měl pro ně dokonce i důchodový zajištění a lékaře. Ten vůbec nevypadá na Lutherův typ. Zachariáš Coolis chtěl vybudovat obec, Luther ji chce vlastnit.“

„Myslím, že jsi na něj trochu moc tvrdý,“ poznamenal Slater. „Luther možná není největší drahoušek ve městě, ale pro Falls udělal spoustu dobrého. Tohle místo už skutečně skomíralo, když prosadil, aby tady vybudovali zdravotní středisko.“

„A jak to dokázal? Byl jsem tady, když se celá ta habaďůra rozběhla. Luther má v hrsti Davea Doylea a Dave je ještě ze školy starý kamarád Barretta O’Neilla. Víš stejně dobře jako já, že zdravotní středisko mělo přijít do Plymouthu, ale zčistajasna ho šoupli sem. Dave Doyle dostane poklepání na rameno a Luther má najednou všechno pod palcem. Patří mu provoz autoparku lékařský pohotovosti, patří mu letecká záchranná služba, Coyleovy čistírny čistí všechno prádlo, Coyleova stavební firma získává výstavbu budovy, Coyleovo dodavatelství vybavuje středisko nábytkem a pak jim pronajímá veškeré kancelářské zařízení, zatímco úklidem se tam živí Coyleova úklidová služba. Z veřejný funkce si udělal koryto.“

„Takhle to dopadá na malém městě,“ povzdechla si Jenny.

„Je to svinstvo.“

„Jestli se ti to nelíbí, tak běž za Samem Quarrelem z Leader Postu. Napiš úvodník,“ navrhl Slater. Brabčák ze sebe vyrazil dlouhý rachotivý smích.

„To nemyslíš vážně,“ řekl po chvíli. „Komu asi patří barák, ve kterým Post je, a kdo asi má čtyřicetiprocentní podíl v Leader Post Pressu? Sam si pod sebou nepodřízne větev.“

„Proč stojíme tady v podkroví a povídáme si o politice?“ přerušila je Jenny. Vykročila a vzala Slatera za ruku. „Zábava už je v plném proudu, nezapomněl jsi?“ Otočila se k Brabčákovi. „Jdete taky?“

„Ne–e,“ odpověděl a zavrtěl hlavou. „Na mě je to moc nóbl. Ještě tady chvilku zůstanu a dodělám to. Kluci v tkalcovně dělají nějaký mejdan. Asi tam zaskočím.“

„Tom Dorchester jezdí dneska v noci na druhé straně řeky,“ varoval Slater. „Je třeba se něčeho bát?“

„Ne, pokud se trhání jablek u cesty nebo panák před spaním nepovažuje za zločin. Ale díky za upozornění.“

„Nemáš zač,“ řekl Slater a usmál se na velkého muže. Pak se s Jenny otočili a odešli po schodech; Brabčáka nechali samotného v podkroví. Vousáč se podíval na model a zavrtěl hlavou. Kukuřičná pole kolem Drakeovy farmy byla nahrazena dlážděnými ulicemi a řadami domů Francouzské čtvrti; louky na druhé straně Horského potoka byly posety zvýšenými domy Hillu; a most u Čtvrté peřeje se klenul ocelovými oblouky a již dávno se neopíral o cedrové kůly.

„Věci se mění,“ zašeptal Brabčák. „Nic netrvá věčně.“

Karen Slaterová ležela v polotmě a pozorovala, jak se ruka Billyho Coylea pohybuje pod jejím svetrem s důkladností zvířátka, které si hrabe chodbičku. Lehce se na pohovce nadzvedla, aby mu udělala víc místa, a všimla si, že má podprsenku vytaženou pod pravým ramenem. Ozvalo se malé cvaknutí, jak Billyho druhá ruka rozepla patentní knoflík na jejích džínách a o pár vteřin později pocítila, jak se nad jemnými chloupky jejího klína natahují studené prsty. Na chvíli se napjala a pak se uvolnila, jak prsty klesly níž do teplého vlhka mezi jejíma nohama. Zavřela oči a přála si, aby se dostavil stejný pocit, jako když se dotýkala sebe sama, ale Billy byl příliš hrubý a netrpělivý, místo aby ji jen lehce hladil, zavrtal se do ní prstem jako klacíkem.

Opět se pohnula, stále se zavřenýma očima, Billy jí vyhrnul svetr a ústy zachytil hrot pravého prsu. To bylo lepší, bylo to něco, co si sama udělat nemohla. Vpletla své prsty do Billyho vlasů, posunula mu hlavu dolů a otevřela oči. Billy se přesunul na druhou stranu jejích prsou a Karen pohlédla na hodinky: 21.30. Fraserovi se mohli vrátit ze zábavy každou chvíli.

„Teď já“, zašeptala Billymu do ucha. Lehce se překutálela ke kraji pohovky a pak si obkročmo sedla na mladíka pod sebou. Sáhla dolů, pod denimovými džínami cítila jeho pevné přirození a usmála se. Nebude to trvat dlouho. Vycouvala trochu zpátky, až mu ležela mezi nohama, pak obratně rozepnula Billyho džíny a pečlivě stáhla zip. Billy se lehce otřásl, Karen se opět usmála a jazykem přeběhla poniklované rovnátko na svých zubech. Studené želízko pro Billyho. Stáhla mu slipy a osvobodila jeho ztopořený orgán. Téměř se rozesmála, když vyskočil vzhůru, jeho konec vypadal jak zářící, nablýskané jablíčko. Nadechla se, pak ho schovala do úst a jednou rukou ho přitom zlehka přidržovala. Billy sebou trhl a pod lokty pocítila, jak mu ztuhla stehna. Přejela jazykem malou dírku, uvědomila si charakteristickou slanou příchuť a začala pohybovat ústy nahoru a dolů v jemném rytmu, který se zrychlil, když pocítila, jak se Billyho hýždě začínají hýbat.

Ani ne za minutu bylo po všem. Tentokrát to spolkla, protože po ruce nic nebylo a nevěděla, kam s tím. Billy vydal jediné hluboké zasténání a pak se uvolnil. Karen si mu sedla mezi nohy a odkašlala si ve snaze zbavit mandle pocitu zahlcení. Napadlo ji, zda to slavná slečna Jennifer Haleová taky polyká. Nebo jestli to vůbec dělá. Nejspíš ne.

„Je ti líp?“ zeptala se Karen, když Billy pootevřel oči.

„Ptáš se, jako bych byl nemocný nebo co.“

„Tak jsem to nemyslela.“

„A co tobě?“ zeptal se Billy a přitom se nadzvedl a zapnul si džíny.

„Bylo to príma. Mně se to líbí, i když nemůžeme úplně.“

„Mrzí mě, že jsem to nesehnal.“

„Tím se netrap.“ Karen se přihrbila, pak si sáhla pod svetr a stáhla podprsenku zase na místo a vpředu ji zapnula. „Ještě není všem dnům konec.“

„Cítím se při tom skoro jak puberťák“, zahučel. Karen se zasmála, opřela se zády o opěradlo pohovky a přičísla si vlasy.

„Ty jsi skoro puberťák. Říkala jsem ti, aby ses tím netrápil. Pohlédla dolů, našla boty a vklouzla do nich. „Něco mě právě napadlo,“ řekla a trochu svraštila čelo. „Tenkrát jak jsme byli spolu, když táta odjel z města. Jak je to dlouho?“

„Pár týdnů. Těsně předtím, než jsme psali písemku z ochrany životního prostředí. Proč?“

„Protože bych to už měla dostat.“

„Dneska? Jak to můžeš tak jistě vědět?“ V mladíkově tváři se objevila stopa nervozity a navíc Karen zahlédla něco, co předtím ještě nikdy nespatřila — arogantní, tvrdě sevřené Billyho čelisti, jež jí připomněly jeho otce.

„Nejsem si úplně jistá. Ale vždycky to cítím už několik dní předem a tentokrát nic.“

„Nervy,“ řekl Billy. Vstal a rychlým pohybem vytáhl zip na poklopci. Pořád ho cítila, jako syrové vejce hluboko v hrdle, a on už byl nachystaný zmizet.

„Jistě. Nervy.“ Přikývla.

„Hele, raději odtud vypadnu, dřív než se Fraserovi vrátí. Sejdeme se u Martyho?“

„Dobrá.“ Poslední místo, kam se jí chtělo jít, byl dům Martina Doylea na Hillu. Chtěla jít domů a zkontrolovat deník a zvláštní kalendář, který si v něm vedla.

Billy se sklonil a políbil ji na tvář. „Miluju tě,“ zašeptal. Sevřel jí rameno a pak odešel z pokoje. O pár vteřin později slyšela bouchnutí dveří od domu.

„Já tebe taky, Billy,“ zamumlala.

Krátce po narukování a šest měsíců předtím, než si našel teplé místečko v soulském vojenském autoparku, Arnie Redenbacher podstoupil inteligenční test. Arnie dosáhl devětadevadesáti bodů, čímž se dostal do nejnebezpečnější kategorie, a to dolního průměru. Byl natolik bystrý, že neměl nárok na různé výhody určené pro ty, kdo byli klasifikováni jako retardovaní, ale přitom byl tak tupý, že nedokázal ani pochopit, jak je slabomyslný. Ale i tak, v době, kdy dojel do South Tamworthu na úpatí pohoří Ossipee, věděl, že je nemocný. Potil se, až z něj lilo, překyselení žaludku se změnilo ve vražedné pálení u srdce a každou chvíli se mu zakaloval zrak.

Každý s IQ o deset bodů vyšším by vyhledal lékaře nebo by přinejmenším odstavil vůz na okraj vozovky, ale Arnie jel pořád dál. Doktor by stál peníze a zastavit vůz nebo odchýlit se z pravidelné trasy by ho mohlo stát ztrátu tohohle džobu. A bez něj by neměl peníze na chlast a na ženské — prostá rovnice, postavená na tom druhu logiky, která obvykle udržuje Arnie Redenbachery celého světa mimo mocenské pozice. V tomto případě byla tato logika osudově chybná.

Se skřípáním zubů si Arnie vytíral pot z očí zmuchlaným papírovým kapesníčkem a řídil dál kamión podjezdem 1—93, minul Plymouth po okruhu 3A a zamířil po 118 na sever směrem k Rumney Depot a Jericho Falls, přičemž temný masív Bělohorského národního parku zůstal po jeho pravici. Arnie bojoval s rostoucí bolestí a soustřeďoval se na světelný tunel, vrhaný světlomety kamiónu. Jako hypnotizovaný se držel přerušované bílé čáry vlevo a bolestně mžikal a nadával pokaždé, když ho v protisměru míjelo zářící vozidlo.

Ve 20.40, s otupělým mozkem pracujícím jako automat, Arnie odbočil ze 118 na 115A, Old River Road, vedoucí do Jericho Falls. V uších cítil ohlušující bušení srdce a každých pár vteřin mu bodavá bolest vystřelovala do levé paže a do ramene. Nohy měl jako z olova a chodidlo na plynu vůbec necítil, ale zaplombovaný motor mu nedovoloval jet rychleji než osmdesátkou. Stále hůř polykal a vidění měl už zcela zakalené, což byly klasické symptomy bezprostředně hrozící srdeční slabosti. Ale Arnie byl až moc slabomyslný, než aby si uvědomil, že už je téměř mrtev, napůl mrtvola za volantem třítunové rakve, řítící se halloweenovou nocí.

Přesně ve 20.45 se Arnieho tělo rozhodlo, že hra už trvala dost dlouho. Malá cévka, nafouklá jako dětský balónek naplněný vodou, vybuchla uprostřed mozku Arnieho Redenbachera. Na zlomek vteřiny byl Arnie zmaten, v údivu, jak mu někdo mohl nechat vybuchnout granát v hlavě, a pak padl mrtev. Kamión pokračoval asi sto metrů v jízdě, lehce zpomalil, jak Arnieho noha uvolnila plyn, pak mrtvý muž sklouzl stranou a zaklesnutou rukou stočil volant. Kamión sjel ze silnice, zapadl do příkopu a pak se zase vyšplhal na cestu. Stočil se do protisměru a sklouzl do příkopu na druhé straně, přičemž pravým bokem tvrdě narazil do kmene zkrouceného jilmu. Motor jednou škytnul a pak odumřel, stejně jako Arnie. O patnáct minut později se na scéně objevil Tom Dorchester, ohlásil nehodu a pak se vysoukal z auta, aby věc prozkoumal. QQ9 se chystal vyžádat si svou první oběť.

TŘETÍ KAPITOLA

21.30 hod.

Tom Dorchester se vysoukal z auta a povytáhl si opasek na tlusté břicho. Všechno ho štvalo a ten vrak, co v příkopu tiše cvakal, jak pomalu vychládal, mu na náladě nepřidal. Zrovna si naplánoval, že to vezme švihem po objezdu 118, dorazí šesté, tedy poslední pivo z kartónu, a pak si dá v klidu dvacet. Měl náladu pod psa, protože se těšil, že sbalí nějaké ty teplouše z tkalcovny, a zatím se vrací s prázdnýma rukama; poslední, co mohl potřebovat, je tenhle idiot, co usne za volantem a sjede z cesty. Vyřídit nehodu mu bude trvat nejméně hodinu a Slater vždycky jede po záznamu jak divous. Tahle noc byla odepsaná.

Velký muž s prázdnou tváří se opatrně přiblížil k vraku a širokým, gumovitým nosem pečlivě nasával vzduch, zda nechytí sebemenší stopu unikajícího benzínu. Necítil nic. Chladný noční vzduch s vůní listí z hustě vysázených stromů po obou stranách silnice. Bylo ticho až na nevýrazný volnoběh motoru policejního auta a vzdálený hukot řeky. Byla také tma, měsíc i hvězdy se schovaly za nízké mraky.

Odepnul z opasku velkou baterku, rozsvítil ji a paprskem opsal kolem sebe půlkruh. Jak to vypadá, řidič jel z jednoho příkopu do druhého a než narazil do stromu, stačil zpomalit. Ten rapl pitomej bude asi ještě naživu.

Dorchester vykročil kupředu, stále opatrně, a jeho boty zavrzaly na štěrku krajnice. Jedno světlo kamiónu se nárazem roztříštilo, druhé se napůl vysunulo z karosérie a svítilo do noci jako nemrkající oko. Světlo pomalu sláblo, jak se vybíjel akumulátor.

Tiše zaklel, spustil se do příkopu a přistoupil k řidičské kabině. Rozbitým oknem prostrčil dovnitř baterku. Řidič ležel nehybně na sedadle. Dvacet let u policie nepřipouštělo pochyb. Ten idiot je mrtev, nato můžete vzít jed. Vypadají vždycky jak hromada špinavého prádla.

Dorchester se zamračil a světlem z baterky projel nakloněnou kabinu. Nikde žádná krev, a co je ta divná krabice pod přístrojovou deskou? Prostrčil oknem druhou ruku a s hekáním šmátral po zapalování. Otočil klíčkem a slábnoucí oko reflektoru zmizelo.

Policista ustoupil a posvítil si baterkou na kamión zvenku. Nikde žádný firemní nápis. Boční dveře se otevřely, ale byly zohýbané nárazem o strom. S výjimkou toho a pár škrábanců a prohnutého plechu nevznikla žádná zvláštní škoda. Bylo mu jasné, že by měl řidiče prohlédnout pečlivěji, ale víc ho zajímal náklad. Podle normálního postupu každé vozidlo, v němž došlo ke smrtelné nehodě, má být zkonfiskováno. Protože v Jericho Falls nebyla k tomu žádná příslušná instituce, znamenalo to odtáhnout vůz na Strip do garáží u Beavisovy čerpací stanice. Dorchester znal tři nebo čtyři mládence s kamióny, kteří by mohli náhradní díly potřebovat.

Obešel zadní část vozu a zkontroloval poznávací značku: New Hampshire, půjčovna Mooney’s GM, Manchester. Ještě více se zamračil. Bez firemních znaků, z půjčovny, jede na severozápad po silnici druhé třídy, daleko od domova a v pátek pozdě v noci. To smrdí. Pašerák cigaret cestou k hranici? To by teda byla věc! Prostřednictvím svých kontaktů může bez problémů udat padesát nebo třeba sto kartónů, a když je chlápek za volantem mrtvý, tak kdo by žaloval?

Namířil světlo na zadní dveře. Jsou solidní, ale to chce klid. Vyhrabal se z příkopu a vrátil se k hlídkovému vozu. Zvedl kapotu, našel montážní páku na pneumatiky a šel zpátky ke kamiónu. Pohlédl na hodinky a znovu zaklel. Bude to fofr. Nehodu ohlásil před pěti minutami a Lombard bude už touto dobou na zábavě. Odtahové vozidlo tady bude za čtvrt hodiny, a to tedy nejpozději.

Dorchester opět sklouznul do příkopu, pověsil baterku zpátky na opasek a dal se do práce. Zúžený konec montážní páky vstrčil mezi dveře, jednou nohou se opřel o nárazník a pak vší silou zabral. Ozvalo se prasknutí a zámek povolil. Dorchester téměř upadl, ale udržel rovnováhu a opět si posvítil baterkou. Se supěním popadl dveře a trhnutím je otevřel. Vylomený mechanismus zámku přitom zaskřípěl. Policista se pověsil na dveře jako na oporu a vysoukal se do vozu.

Žádné cigarety tam nebyly, to viděl Dorchester na první pohled. Kamión byl prázdný až na tři středně velké kontejnery, podobné chladicím skříňkám s ledem, jaké se berou na výlety. Jenže řidič uprostřed noci na žádný piknik určitě nejel. Velký muž se přikrčil a posunul se dál.

Skříňky byly srovnané v řadě asi půl metru od stěny, oddělující nákladní část vozu od řidičské kabiny. Byly zabudovány do prostoru pro zavazadla v podlaze a utěsněny gumou. Někdo si s tím dal zatracenou práci. Dorchester se posadil na bobek a pečlivě si skříňky prohlédl. Byly umělohmotné nebo aspoň potažené umělou hmotou a neměly žádný firemní nápis stejně jako kamión. Na všech třech byly důkladné petlice a visací zámky a každý zámek byl opatřen drátem s olověnou plombou. Otevřeš zámek a utrhneš plombu. Prozkoumal plomby. Nic oficiálního, jen řada písmen a čísel.

Dorchester se znovu posadil na paty a usilovně uvažoval. Vidina snadných peněz se rozplývala. S cigaretami by to bylo rychlé a snadné, ale tohle bylo něco jiného. Na druhé straně, takovouhle práci si kvůli nějaké blbosti nikdo nedá, to znamená, že ať už skříňky obsahují cokoli, nejspíš to bude mít slušnou cenu.

„Co se s tím babrat.“ Chlap byl mrtvý, kamión nabouraný a nikdo si nebude stěžovat, jestli dojde k ještě trochu větší škodě. Dorchester použil montážní páku, utrhl petlici a zámek z prostřední skříňky a zvedl víko. Odložil montážní páku a pustil dovnitř paprsek baterky.

„Cože?“

Ten blbec převážel termosky. Velké termosky z nerezavějící oceli. Ve skříňce jich bylo osm, každá utěsněná ve formě z pěnového polystyrenu. Vyndal jednu z polystyrénového obalu a prohlédl si ji. O obsahu ani náznak, jen další řada čísel jako na olověných plombách.

Přidržel baterku v podpaží a odšrouboval závěr láhve. Uvnitř byla další vložka z polystyrenu a v ní cosi, co vypadalo jako další kovový kontejner velikosti staré čtvrtlitrové láhve od coca–coly. Dorchester otráveně zafuněl. Bylo to jako ty ukrajinské matrjošky, které v sobě skrývají stále menší a menší panenky. Vytáhl lahvičku a prohlížel si ji.

Další řada čísel a asi ve třetině láhve byl v kovu tenký šev. Odložil obě části většího kontejneru na podlahu kamiónu, oběma rukama uchopil lahvičku a zakroutil jí. Lehce se otevřela a odkryla svůj obsah. Uvnitř, pohodlně uloženo v obyčejné bavlně, leželo vejce. Podle velikosti „áčko“.

„Krucinál!“ zasakroval znechucený Dorchester. Všechna ta námaha kvůli pitomému vejci. Dvěma prsty vyndal vejce z bavlněného lůžka. Ten chlap vepředu byl blázen, vozit po venkově vejce zabalená, jako by šlo o anglické korunovační klenoty. Rozzuřený policista mrštil křehkou kuličkou o stěnu kamiónu. Skořápka vlhce praskla a všude se rozplizla lepivá směs žloutku a bílku. Dorchester pokrčil nos a pak silně kýchl. Ke všemu ještě smrdělo jak zkažené.

„Do prdele!“ Dorchester znovu kýchl a couval z kamiónu, přičemž mu z hrozného zápachu slzely oči. Blbá sranda! Nejenže noc byla nenapravitelně ztracena, ale teď mu ještě smrdí uniforma od zkažených vajec. Skočil na zem a s prásknutím přibouchl dveře. Oči mu od zápachu ještě slzely a teklo mu z nosu. Utřel se do rukávu a ustoupil od kamiónu.

S nadávkami se snažil utřít tenký pramínek vytékající mu z nosních dírek; vrátil se k hlídkovému vozu, nastoupil a zapálil si jeden ze svých krátkých doutníků, aby zahnal zápach, který neodvratně přinesl s sebou. Zavolal znovu Lombarda a požádal o záchranku a odtahový vůz. Lombard se začal dotazovat na řidičův stav, ale Dorchester vztekle vypnul spojení. Opět kýchl a opřel se o opěradlo. Ať se o to postarají chlapci s funebráckým vozem ze zdravotního střediska, protože jeho už k tomu kamiónu nikdo nedostane ani náhodou. Kýchl potřetí a začal popotahovat, aby udržel vodnatý sliz v nose.

„Panebože! To je ale zasraná noc!“

Velký sál na radnici byl přeplněn k prasknutí, přičemž dvě třetiny lidí byly v maskách a zbytek ve svátečních šatech. V jednom koutě rozlehlého sálu s vysokým stropem probíhala soutěž v trhání jablek, jiná skupina tančila při hudbě tria Krajské pojišťovny Alfa Wannamakera a dlouhá řada účastníků zábavy se vinula kolem pódia a nakládala si papírové talířky dobrotami z bufetových stolů.

I Pauletta Doyleová a ostatní dámy ze Svépomoci se překonaly s výzdobou a osvětlením. Veliký hlavní lustr byl vypnut a tucty oranžových čínských lucerniček z umělé hmoty vrhaly na všechny přítomné přiměřeně nažloutlou zář. Za zábradlí horní galérie visely dlouhé proužky oranžového a červeného krepového papíru; stěny byly ověšeny papírovými čarodějnicemi, duchy a strašidelnými svítilnami z vydlabaných tykví; podobně byly vyzdobeny i všechny stoly roztroušené po sále. S jistými variacemi to byla přesně tatáž výzdoba, jakou Pauletta a „děvčata“ vytvářejí o velikonocích, na státní svátek 4. července, k tradičnímu srpnovému festivalu i o vánocích.

Úroveň rámusu byla také asi stejná: dva decibely pod úrovní naprostého chaosu; pronikavé, ale nejisté tóny pojišťováckého tria, snažícího se vyloudit „String of Pearls“ z bicích, tenorsaxofonu a elektrofonických varhan, se mísily se smíchem a nadměrně hlasitou konverzací, podnícenou gigantickým pohárem růžového šampaňského s punčem, který věnoval jménem městské rady Luther Coyle. Růžová barva byla dílem potravinářského barviva, šampaňské byl vinný střik se sodovkou a punč pocházel z demižonu výčepní lihoviny, kterou používal Fern Addison v baru hotelu Empire na své koktejly místo vodky.

„Z takových věcí mě vždycky rozbolí hlava,“ netajil se Jack Slater. Našli s Jenny stolek, který byl téměř skryt pod výčnělkem tvořeným horní galérií sálu, mimo hlučící dav. Zíral na čarodějnici z polystyrenu, trůnící uprostřed karetního stolku, a úplně ignoroval umělohmotný pohárek s punčem, který držel v ruce.

„Jak by tě mohla bolet hlava? Ještě jsi nic nepil“, řekla Jenny.

„Budu muset do služby.“

„Budeš se muset zkusit trochu pobavit,“ namítla Jenny. „Zatancujeme si?“

„Na to zapomeň.“ Sáhl pod stůl a našel její ruku. „A stejně mě napadají mnohem lepší věci, které můžeme spolu dělat.“

„Později. Teď se tady ale předvádíš jako jerichofallský policejní šéf. Správně bychom se měli pohybovat mezi lidmi.“

„Luther se může pohybovat za nás oba.“

Luther Coyle stál přímo před frontou u bufetu a pózoval jako vládce, přijímající hold svých poddaných. Sedmapadesátiletý Luther, jehož kdysi blond vlasy nikotinově zbělely, měl na sobě bezvadný oblek s vestou a na blahobytném pupku mu visely hodinky s řetízkem. Jako většina mužů, kteří ztloustli ve středním věku, měl i Luther tvář ještě štíhlou, což bylo v rozporu se zbytkem těla. Oči měl velké a posazené dost hluboko, takže obočí vrhalo tmavé stíny; úzký nos doplňoval úzkou linku rtů. Pokaždé, když se přiblížil někdo s podáním ruky, jeho ústa se roztáhla do rychlého, působivého úsměvu a za pár vteřin opět splaskla, jako by se Luther snažil, aby mu dobrá nálada vydržela.

„Vypadá jak něco z Občana Kanea,“ poznamenala Jenny.

„Hraje tu roli dost dobře,“ souhlasil Slater. „Postaví se doprostřed místnosti, a když se na něj soustředí veškerá pozornost, tak nasadí skromný postoj. Takhle ze sebe udělal starostu.“

„Jak zbohatnul?“ zeptala se Jenny. „Je pravda, co o něm říká Brabčák?“ Jenny byla ve Falls teprve tři roky; Slater s Lutherem, který si hrál na mecenáše, v podstatě vyrostl.

„Už se tak narodil. Přinejmenším aspoň trochu. Jeho otec byl účetním v tkalcovně a obchodoval s nemovitostmi. Když se tkalcovna zavřela, Lutherův otec měl papíry na polovinu domů ve Francouzské čtvrti. Luther to prostě shrábnul. On opravdu není tak špatný. V téhle zemi jsou tisíce Lutherů Coyleů a města, jako je Jericho Falls, by bez nich byla mrtvá. Je to prevít, ale za vším, co dělá, je životní zájem města.“

„Pěkná blbost,“ řekl nevrlý hlas. Slater a Jenny překvapeně vzhlédli. Na jednu ze skládacích židlí u jejich stolu sesouval své masivní tělo ředitel zdravotního střediska Rembrandt Payne. Byla to impozantní postava: 140 kilogramů živé váhy, zabalené do konfekčního tvídového obleku z roku 1940, a nad tím lví hlava s hustou kšticí čistě bílých vlasů. „Slyšel jsem každé slovo, mladý muži, a všechno bylo přehnané.“

„Dobrý večer, doktore. Jak se bavíte?“ Slater se na starého muže oddaně usmál. Rembrandt Payne už půl století léčil všechny lidi ve Falls a nikomu přitom nedával přednost. Chodil za nemocnými do ubohých baráků ve Francouzské čtvrti stejně jako do přepychových domů na Hillu.

„Nesnaž se mluvit o něčem jiném, chlapče,“ usměrnil ho Payne. „Maluješ Luthera na růžovo. To je, jako bys tvrdil, že bengálský mor není o nic horší než nachlazení.“

„Bengálský mor?“ zeptala se Jenny.

„Cholera“, vysvětlil Payne.

„V životě jste ani jeden případ cholery neléčil!“ zasmál se Slater. „Jste sice dost starý, doktore, ale tolik zase ne.“

„Léčil jsem případ cholery v tkalcovně v roce 1932. Chlapíka jménem Singh. Skočil z lodi v Bostonu a dovlíkl se až sem. Mohlo to být zlé.“

„To je úžasné,“ šeptla Jenny.

„Povídačky,“ řekl Slater se širokým úsměvem.

„Zrovna tak jako to, že Luther Coyle má na srdci životní zájmy města,“ pohrdavě zasupěl doktor. „Je to slizký, lakomý syčák, stejný, jako býval jeho táta. Kdybych nezmáčknul mladého Doylea a ostatní členy rady, aby mě jmenovali šéfem střediska, tak byste měli i na operačním sále automaty na vybírání poplatků. Pořád má ještě vztek, že jsem zřídil ambulantní kliniku pro staré lidi. Případy na pokladnu totiž nejsou finančně zajímavé, jak ti je asi znáno.“

„Sám máte vztek, že vyhrál ve volbách,“ popíchl doktora pobaveně Slater.

„Porazil mě jen o dvě stě hlasů. A stejně si myslím, že se to mělo přepočítat.“

„Přinejmenším jste se stal miláčkem veřejnosti,“ připustil Slater.

„Žvásty,“ zabručel starý muž a ještě hlouběji zapadl do židle. „Ale dal mi aspoň lekci. Není k ničemu mít prst na pulsu města, když Luther má prst na jeho varlatech, jestli mi odpustíte vysoce odborný výraz, slečno Haleová.“ Doktor se zamračil na pohárek s punčem před Slaterem. „Doufám, že ty splašky nepiješ?“

„Ne.“

„Dobrá. Nezahrávej si s krevním cukrem.“ Payne střelil po Jenny pronikavým pohledem zpod divoce rozcuchaného obočí. „Hlídáte mu dietu?“

„Hlídá si ji sám moc dobře, ale já na něj dohlížím,“ řekla s úsměvem. Ten starý muž má o něj opravdu obavy. „Jen trochu podvádí s Čangovými minutkami.“

„Hm,“ zamručel Payne. „Zítra si s tím malým pohanem budu muset promluvit.“ Zamyšleně si pohladil tvídové břicho. „Pámbu ví, že umí dělat na pánvi věci, jaké si člověk nedokáže ani představit. Stačí si k tomu jen čichnout a už vám kornatějí cévy.“ Odmlčel se a mrknul přes rameno Jenny Haleové do sálu. „Řekl bych, že ve vzduchu visí nějaký průšvih, šerife Slatere, pokud aspoň lze soudit z Normanova výrazu.“

Slater se otočil na židli a zamračil se. „Co tady sakra dělá? Má sedět u rádia.“

Norm Lombard se prodíral mezi stoly se sevřenými rty a zcela zjevně byl nervózní. Dorazil k nim a těžce oddechoval.

„Odpusť, že vyrušuju, šerife, ale máme problém,“ řekl tiše.

„Natolik vážný, abys odešel ze stanice?“ Policista přikývl a Slater okamžitě zpozorněl. Norm Lombard byl ten poslední, kdo by něco přeháněl. „Co se děje?“

„Asi před pětadvaceti minutami Dorchester ohlásil autonehodu. Nějaký kamión sjel ze silnice. Tak pět kilometrů za městem na Old River Road.“

„Pokračuj.“

„Zavolal jsem Berta od benzínového čerpadla a řekl mu, aby vzal odtahové vozidlo. Asi o šest nebo sedm minut později se ozval Dorchester, že řidič kamiónu je mrtvý a že bych tam měl poslat také sanitku.“

„Byl to vůz bez přívěsu? Nikomu jinému se nic nestalo?“

„Dorchester neříkal. Ale myslím, že to byl jen kamión. Zavolal jsem stejně ale zdravotní středisko a oni tam poslali sanitku. Právě se mi rádiem ozval jejich řidič. Našli kamión a Dorchester měl pravdu. Řidič je mrtev. Průšvih je v tom, že Tom také.“

„Cože!“

„Je to tak. Seděl v autě.“

„Infarkt,“ vložil se Rembrandt Payne. „Tom Dorchester chodil po tenkém ledě s tou svou váhou a pitím.“

„Možná,“ připustil Lombard. „Ale myslím, že to bude něco jiného. Řidič sanitky říkal, že tam je všude krev. Divné je, že nemohl najít žádnou ránu.“

„A jak vypadá situace teď?“ zeptal se Slater.

„Corky White odtahuje kamión k benzínovému čerpadlu a sanitka převáží toho řidiče a Toma do zdravotního střediska. Corky říkal, že to otočí a vrátí se pro hlídkový vůz.“

„Dobrá. Zahlédl jsem tady někde Zeke Torrance a Randyho Van Heusena. Najdi je a ať si zase obléknou uniformy. A zavolej Lisu, ať se vrátí k rádiu.“

„A co já?“

„Vem si nádobíčko a jeď na místo nehody. Corkymu řekni, ať zatím nechá hlídkový vůz tam, kde je.“

„A ty?“

„Pojedu do střediska podívat se na Dorchestera a na řidiče kamiónu. Doktore ?“

„Jistě, chlapče.“ Starý muž přikývl. Payne byl veden na seznamu amerických lékařů jako všeobecný lékař, ale pro kancamaguský okres dělal už třicet let také soudní pitvy.

Slater pohlédl na Jenny. „Je mi líto, že musím pryč, ale — „

„Nemluv o tom,“ přerušila ho. „Dostanu se domů sama. Uvidím tě?“

„Později. Slibuju.“

„Dobrá. Torna Dorchestera je mi líto.“

„Jo,“ řekl Slater a vstal ze židle. „Mně taky.“ Obrátil se znovu k Normu Lombardovi. „Ještě něco. Řekni Corkymu, aby kamión důkladně zamknul. Nechci, aby se toho kromě něj někdo dotýkal. Jasný?“

„Jasný.“

„Dobrá. Pojďme, doktore, čeká nás práce.“ Následován Rembrandtem Paynem odcházel rychle od stolu. Norm Lombard pozdravil Jenny rukou zdviženou k čapce a odešel vyhledat oba policisty, kteří měli po službě. Jenny zůstala u stolu sama.

Ani ona, ani nikdo z ostatních si nevšiml, že z druhého konce sálu je zvědavě pozoruje Luther Coyle. Když Slater a Payne zmizeli, černooký muž se otočil a tiše pošeptal něco jednomu ze svých pomocníků. Potom Luther potřásl ještě několika rukama, zdvořile se omluvil a zmizel také.

Alf Wannamaker a další dva členové Krajského pojišťovacího tria konečně nechali „String of Pearls“ a bez přestávky se pustili do taneční verze „Feelings“. Nikdo v sále jim nevěnoval nejmenší pozornost. Halloweenová zábava ve velkém sále nerušeně pokračovala.

Hill, kdysi kopcovité pustiny Drakeovy farmy, se rozkládal na svažitém území mezi Van Eppovou ulicí na jihu a Sosnovým bulvárem a Old Creek Parkem na severu. Jeho západní hranici tvořilo úzké koryto Horského potoka lemované vrbami, zatímco východní hranicí byly pozemky zdravotního střediska a konec města v místech, kde se Van Eppova ulice křižovala s newhampshirskou silnicí 107. Za Old Creek Parkem nebylo nic než první tmavé hřebeny na předhůří Bílých hor a pod myšlenou čarou, kterou tvořila Van Eppova ulice, se Hill stával poněkud méně prestižním sousedem čtvrti Říční park.

Říční park byla stará čtvrť Jericho Falls už z konce devatenáctého století, ale Hill byl téměř zcela výtvorem Luthera Coylea. Jeho otec koupil ve dvacátých letech zdejší pozemky jako místo na případnou skládku městského odpadu.

V průběhu šedesátých let se newhampshirský daňový systém stal atraktivnějším pro lehký průmysl, do kraje se přistěhovalo několik malých, ale bohatých firem z oblasti elektroniky a vytvořilo menší průmyslovou zónu podle Notch Road na východním okraji města. Pozemky určené pro skládku odpadu získaly téměř přes noc závratně na ceně a Luther začal stavět rodinné domky pro příliv manažerů. Celá oblast, oficiálně zvaná Na krásné vyhlídce, byla rozčleněna ulicemi, z nichž každá se jmenovala po nějakém stromu. U potočního konce Van Eppovy ulice byl ponechán kus pozemku na tenisové dvorce a další větší parcela na východě byla rezervována pro školu. Škola postavena nebyla, ale pozemek byl využit pro zdravotní středisko. Hill přinášel Lutherovi od začátku obrovské zisky a dům v Osikové, Modřínové, Jedlové nebo Vrbové ulici byl znakem společenského postavení nově přistěhovalých obyvatel, bez ohledu na to, jak moc splácení hypotéky vysávalo jejich domácí rozpočet. Lutherův dům, obrovská budova se zvýšeným přízemím a krytým bazénem, stál před loukami Old Creek Parku a byl to největší a nejvyšší dům na Hillu. Dům Davea Doylea, třetí v řadě směrem po Sosnovém bulváru, byl téměř tak velký, i když ne tak vysoký, což odpovídalo i jejich vzájemnému postavení.

„Samozřejmě tu ani jedna borovice není.“

„Prosím ?“ trhla sebou Karen Slaterová a obrátila oči od velkých skel francouzských dveří a od dokonale čisté hladiny bazénu Martyho Doylea.

„Na Sosnovém bulváru není ani jedna sosna. Jsou tu skoro samé jedle.“

V potemnělém obývacím pokoji Doyleova domu stál přímo za ní Bentley Carver Bingham. Pod chodidly Karen cítila rytmické basování a synkopované kvílení z jednoho Martyho oblíbeného hudebního alba. Bentley byl jako obvykle pohroužen do jedné ze svých proslulých polokonverzací. Bentley často odstartoval proud myšlení kdesi hluboko ve své šišaté hlavě, pak ho rozvinul a náhle začal zčistajasna mluvit. Bentley Carver Bingham — všeobecně známý jako B. C. Bingham, Brouk nebo Šiška — byl menší, než je obvyklé, šaty mu matka vybírala v dětském oddělení u Woolworthe a nosil brýle a kotníčkové boty na tkaničku. Žádný div, že ho ve třídě měli za chudinku, i když každý od něho chtěl opisovat, hlavně při matematice, fyzice a chemii. Chudinka, ne, B. C. byl mozkem třídy.

„O čem mluvíš, Bentleyi?“

„Myslím zrovna na jména ulic na Hillu. Žádné z nich nesedí. Sto kilometrů kolem Jericho Falls nenajdeš ani jeden modřín, buk nebo ořešák. A všimla sis, že tady ničemu neříkají ulice? Všechno to jsou bulváry, třídy, avenue, ale žádné ulice.“

„Ty jsi divnej, Bentleyi.“

„Jo. To říká kdekdo, i moji rodiče. Vyplývá to z toho, že nepatřím do žádné skupiny vrstevníků. Přeskočil jsem dvě třídy, takže tady jsem mladší než všichni ostatní, a kluci, co jsou stejně staří jako já, si ještě hrajou s autíčkama. Myslím, že v tom může být taky hormonální nerovnováha. Třináct let a po pubertě nikde ani stopy.“

„Chtěl jsi něco, Bentleyi?“ zeptala se. „Šla jsem nahoru, abych tady byla sama.“

„Co? Jo ták. Billy mě poslal, abych tě našel.“

„Proč nepřišel sám?“ zeptala se Karen.

„On a pár dalších ze Společnosti hrdinů dávají dohromady nějaký plán, jak udělat letošní Halloween opravdu pamětihodný.“

„Neříkej.“

„Nějak je do toho zapletený Bodo a benzínová pumpa. Marty má nějaké zbytky z ohňostroje, které ušetřil jeho otec ze 4. července, a Wally Corcoran se oblékne za bezhlavého jezdce.“

„Billy jde s nimi?“

„On jediný má vlastní auto. Vůz, kterým se potom dá zmizet.“

„To jsou ale pitomý nápady!“

„Jo, přesně.“

Karen se zhluboka nadechla a pak pomalu vydechovala. Dnešek, to byl ale den – blbec. A Billy s kamarády si jdou dělat srandičky z ubožáka Boda, tak to teda je poslední kapka. Půjde domů, vezme si obrovský pytel pražené kukuřice a bude se dívat, jak v televizi ten jak–on–se–jmenuje ohrožuje kuchyňským nožem Jamieho Lee Curtise.

„Běž říct Billymu a ostatním, žes mě nenašel,“ řekla. Hudba dole se změnila. Bruce Springsteen. Cítila, jak se chvěje podlaha. Tančili. Dvacet minut a pustí si něco pomalejšího a pak se v každém volném koutě budou muchlat.

„Když si půjdeš dolů pro kabát, tak tě uvidí,“ upozornil Beňtley.

„Máš pravdu.“ Zamračila se. Poslední, co by teď chtěla, je setkání s Billym. Jako neónový signál se jí v hlavě objevovala a mizela slova „jsem těhotná“.

„Běž ven předními dveřmi a já ti ho přinesu,“ nabídl se Bentley. „Sejdeme se venku.“

„Díky, B. C, zachránils mi život,“ vydechla s úlevou. Chlapec pokrčil rameny.

„Říkal jsem si, že půjdu taky.“ Zčervenal tak prudce, že Karen mohla téměř cítit na tváři horko z jeho zčervenání. „Třeba bychom mohli jít spolu. Já to mám cestou.“

„Jistě,“ řekla Karen a nasadila svůj nejhezčí úsměv. „To by bylo bezva.“

Při chůzi Osikovým bulvárem oba mladí lidé pod sebou viděli větší část Jericho Falls. Ve Francouzské čtvrti ještě blikala světla, v jejím tmavém středu byl velký obdélníkový park se střední školou a Jericho Junior. Za tím probleskával Strip a ještě dál na jih bylo vidět klikatou čáru řeky Jericho. Bylo deset pryč a ulice byly prázdné. Halloween byl už málem zase na rok pryč.

„Pěkný“, poznamenal Bentley. Šel tak těsně vedle Karen, že se mu ruka každých pár vteřin otřela o její, a Karen cítila, jak zoufale ji chce vzít za ruku. Nechávala obě ruce hluboko v kapsách lyžařské bundy. Měla na Billyho vztek, ale vodit se za ruku s B. C. Binghamem, to bylo přece jen trochu moc.

„Zima,“ odpověděla. Vítr, hlomozící v korunách stromů, přicházel z temného severu, z moře hor plných stínů, a Karen se zachvěla. Pomyšlení na drobounký cizí život, který po molekulách roste na tom tajném místě pod jejím břichem, bylo hrozivější než cokoli, co si uměla představit, a poprvé v životě plně pochopila, co znamená slovo „osamělý“.

„Rozsviťte světla, nechci jít domů ve tmě.“

„Cože?“

„Slova O’Henryho, když umíral,“ vysvětlil B. C. „To byl vtip.“

„Jsi opravdu divnej, Brouku,“ zasmála se Karen, ale B. C. dokázal, že se cítila lépe.

„Byl bych rád, kdybys mi tak neříkala,“ odpověděl. „Brouku, Šiško — žádné z těch jmen.“

„B. C.?“

„Ani tak ne.“

„Bentley Carver?“

„Ne, skutečná jména jsou ještě horší. Co takhle něco vhodnějšího, jako třeba Kanec nebo pan Samec?“

„Já padnu!“ chechtala se Karen. Pohlédla na Bentleye a náhle si uvědomila, co to vlastně udělal. „Ty mi chceš udělat lepší náladu, viď?“

„Ta myšlenka mi opravdu prošla hlavou. Víš, co se říká: „směj se a…“„

„„svět se bude smát s tebou,“„ doplnila Karen.

„Vsadím se, že nevíš, jak je to dál.“

„Nevěděla jsem, že to má pokračování.“

Malý mladík se zastavil na chodníku, udělal teatrální pózu a jednu ruku zastrčil ve výši prsou do svého dětského vlněného kabátu.

„„Směj se a celý svět se bude smát s tebou,“„ recitoval. „„Plač a budeš plakat sám. Neboť smutný svět si musí půjčovat tvé veselí, ale smutku vlastního má dost.“„ Karen se smála a tleskala, zatímco Bentley se hluboce ukláněl. „Ella Wheelerová–Wilcoxová,“ pokračoval. „Ze sbírky veršů „Osamění“.“

„Kolik času trávíš čtením?“ zeptala se Karen, když zase vykročili na cestu dolů.

„Ne tolik, jak si myslíš.“ Zašklebil se, přičemž se mu na brýlích zaleskla záře pouliční lampy. „Mám moc dobrou knihu citátů. Někteří lidi čtou bibli, já se učím nazpaměť citáty. Každý večer jeden. Rozvíjí to studijní návyky.“

„Neznáš něco o tom, jak šílený je žít v místě, jako je Jericho Falls?“

Došli k Van Eppově ulici a přešli do Říčního parku. Karenin dům byl na úpatí Dixonu, téměř u řeky. Bentley bydlel kousek dál na východ, někde u Parmenteru. Stromy v Říčním parku byly starší, ulice vypadaly jako dlouhé temné tunely a na rozdíl od Hillu zde nebylo žádné osvětlení. Když šli dolů po Old Creek Lane, Bentleye nebylo vedle ní téměř vidět. Z dálky Karen zaslechla houkat sirénu sanitky ze zdravotního střediska. Přinejmenším někdo má horší Halloween než ona.

„George Bernard Shaw,“ pronesl Bentley, jehož hlas k ní přicházel ze tmy. „„Domov je vězení pro dívku a donucovací pracoviště pro ženu.“„

„To není špatný.“

Došli na roh ulice odbočující ke Karen a zastavili se na chodníku. Vítr ustal a poslední ozvěny kvílení sanitky umlkly. Následovalo hluboké, hlodavé ticho, čekající jako nějaké neznámé divoké zvíře v noci s nachystanou zabijačkou tlapou. Větve stromů nad hlavou jim zakrývaly sebemenší výhled na oblohu. Bylo to směšné, ale Karen najednou chtěla, aby ji Bentley doprovodil až domů a dohlédl na to, že skutečně stojí bezpečně na prahu svého teplého domova.

„Tak se asi rozloučíme,“ vymačkal ze sebe Bentley. Stál nervózně, ruce v kapsách kabátu. „Díky za doprovod.“

„Bez problémů,“ řekl Bentley a jeho tvář se stala ještě tmavší skvrnou pár kroků před ní. Odkašlal si. „Poslední citát.“ „Prosím.“

„Je to ze Shakespeara. Sen noci svatojánské.“

„Prima.“ Vítr se začal opět zvedat a listy nad nimi rachtaly jak staré kosti.

„„I věcem všedním, bezvýznamným dost, dá bůžek lásky lesk i důstojnost: vidí, co vidět chce, zrak na nic mu je, proto se Amor slepý zobrazuje.“„ *

Nastalo hloupé ticho a pak, naprosto spontánně, Karen se lehce naklonila kupředu a políbila Bentleye Carvera Binghama; její rty se přitom sotva dotkly jeho. B. C. uskočil zpátky, jako by mu někdo vrazil do úst žhavé uhlí.

„Jsi divnej, pane Samče,“ řekla Karen“,ale jsi bezva.“

„Hm. Tak čau, v pondělí ve škole.“

„Fajn.“

„Dobrou noc.“ Zamával jí a byl pryč. Utíkal Parmenterovou ulicí, jako by ho čerti honili. Karen se za ním chvíli dívala a pak se vydala na poslední úsek k domovu.

„Panebože!“ zašeptala. Nechtělo se jí věřit tomu, co udělala, a vůbec nevěděla, proč to udělala. „Právě jsem políbila B. C. Binghama!“ Ale všechny obavy se aspoň trošku rozplynuly a život jí v tu chvíli už nepřipadal tak úplně špatný.

O chvíli později stála u dveří malého viktoriánského domku, který otec zdědil, když mu zemřeli rodiče. Našla klíč pod rohožkou, otevřela a pak bouchnutím dveří za sebou zavřela noc.

* Sen noci svatojánské. Dilia 1988. Přel. Martin Hilský

ČTVRTÁ KAPITOLA

22.15 hod.

Jerichofallské zdravotní středisko bylo vysoce moderní, tříposchoďové nemocniční zařízení na devítiakrovém pozemku, hned za čtvrtí Na krásné vyhlídce na východním okraji města. Postaveno v roce 1980, mělo 170 lůžek, dětské oddělení a dva skvěle vybavené operační sály.

Podobně jako ve většině zdravotních středisek ve venkovských oblastech, i zde převažovaly náhlé úrazy a téměř polovinu přízemí zabíralo ambulantní oddělení první pomoci. Případy vyžadující komplexnější péči byly obvykle dopravovány letecky do nemocnic v Manchesteru a dokonce v Bostonu, ale středisko mělo také dobře vybavenou jednotku intenzívní péče v sousedství operačních sálů ve třetím poschodí. Středisko mělo i vlastní samočinný počítač a databázi a jeho tři laboratoře a radiologické oddělení mohly provádět vysoce složitá vyšetření.

Ve středisku pracovalo nebo externě spolupracovalo celkem jedenáct lékařů, třicet osm sester na plný a devatenáct na částečný úvazek, dále devět pracovníků údržby a pár dalších zaměstnanců. Kromě toho bylo středisko významným zdrojem druhotného příjmu pro Jericho Falls, neboť všechny potřebné služby pro toto zařízení zajišťovaly místní podniky, z nichž většina patřila Lutheru Coyleovi, ať již přímo či prostřednictvím některé z jeho holdingových společností. Pro město, stát a Luthera bylo jerichofallské zdravotní středisko zářivým výstavním exponátem ze skla a oceli.

Jednou ze součástí tohoto exponátu, o kterých se sice mnoho nemluvilo, ale o něž doktor Payne nejvíce bojoval, byla patologie. Její začlenění bylo v prvním stadiu úvah zamítnuto jako neatraktivní a zbytečné, ale starý muž se uchýlil ke zbraním těžkého kalibru. Bez moderního oddělení patologie nebude Rembrandt Payne ředitelem; a Payneův vliv v Jericho Falls i mimo město respektoval dokonce i Luther. Starý muž argumentoval tím, že patologie je nezbytnou součásti kvalitní lékařské péče, a svůj názor nakonec prosadil.

Pravda je, že oddělení patologie ve středisku konečně umožnilo, aby měl okres vlastního soudního lékaře, což byla funkce, o niž Payne usiloval a kterou také jednomyslně získal. Protože soudní lékař je státem uznávaná funkce, umožňovalo mu to řídit středisko bez vměšování ředitelské rady, jejíž členové byli převážně Lutherovi lidé. K tomu doktor Payne ještě dostal služební auto, kterému se ve městě říkalo funebrácký vůz.

Stejně jako na odděleních patologie po celém světě byla i v jerichofallském zdravotním středisku márnice umístěna v suterénu. Měla obyčejný, neoznačený vchod, dost daleko od jasně osvětleného vstupu k příjmu první pomoci a jen málokdo z návštěvníků střediska o její existenci vůbec věděl.

Jack Slater vjel za funebráckým vozem na parkoviště vyhrazené pro zaměstnance střediska, a pak beze slova následoval Rembrandta Paynea po úzkém schodišti ke vchodu do suterénu. Doktor Payne vytáhl z kapsy tlustého kabátu velký svazek klíčů, našel mezi nimi ten správný a otevřel dveře.

Místnosti, celá oddělení i chodby ve vyšších patrech byly vymalovány a zařízeny na základě velmi nákladné studie, kterou vypracoval specialista z oboru podnikové psychologie. Suterénu žádná taková péče věnována nebyla. Chodby od bočních dveří k oddělení patologie byly úzké, na stropě trubky a různé vedení s černými, červenými a žlutými popisy, stěny z neomítnutého betonu se stopami rýh od šalovacích desek.

Minuli kotelnu, jádro ústřední zdviže, sklad prádla a prádelnu a nakonec prošli lítačkami. Na Slaterův nos okamžitě zaútočil pronikavě sladký a nezaměnitelný zápach formaldehydu. V mysli se mu spontánně vybavil obraz polorozpitvané kočky z hodiny biologie na střední škole. Těžce polkl a držel se dál doktorovi v patách.

Márnice sdílela společný prostor s krevní bankou, neboť obě vyžadovaly chlazení. Vlevo od lítaček byla místnost na skladování krevních konzerv a boxy na mrtvoly, vpravo byla patologická laboratoř. Payne zahnul doprava a prošel dalšími lítačkami.

Reuben Wilson, dlouholetý pomocník doktora Paynea z dob, kdy měl ve Falls soukromou praxi, a nyní márniční zřízenec, se hemžil po dlouhé, jasně osvětlené místnosti a snášel dohromady nástroje patřící k profesi soudního lékaře. Uprostřed místnosti stály vedle sebe tři pitevní stoly. Na dvou ležela přikrytá těla. Každý stůl měl na zdi vlastní výlevku a stoly samy byly opatřeny přívodem vody a kanálky na krev, svedenými do odpadu na nablýskané a bezvadně čisté podlaze.

„Tak jak se máme, Reubene?“ zeptal se Payne při vstupu do místnosti. Odložil si kabát a oblékl na sebe dlouhý řeznický plášť; druhý hodil Slaterovi. Slater pověsil bundu na věšák u dveří a natáhl si ochranný bavlněný plášť.

„Jde to, pane doktore.“ Márniční zřízenec byl černoch, o dobrých deset až patnáct let starší než doktor, a mluvil se zpěvavým přízvukem jako lidé ze středního Maine.

„Je to připraveno?“

„Jo,“ řekl černoch. Zajel s vozíkem s nástroji mezi stoly číslo jedna a dvě a přichystal zásuvky pro nahrávací mikrofon a pro pilku na kosti. Zapojil do sítě zářící pilku z nerezavějící oceli a pak vyzkoušel nožní pedál mikrofonu na podlaze. „Toho cizího máte na jedničce, policista Dorchester je na dvojce.“ Jeho hlas byl věcný a nevzrušený.

„Se kterým mám podle tebe začít?“ zeptal se Payne a usmál se na dlouholetého druha.

„S tím cizím,“ řekl Reuben. „Bude to pro začátek asi lepší.“

„Osobní věci?“ zeptal se doktor.

„Na stole.“ Reuben kývl hlavou ke kancelářskému stolu, vmáčknutému u stěny mezi krevní analyzátor a pohyblivý rentgen na kolečkách. Na stole byl terminál počítače a starý černoch naskládal osobní věci řidiče kamiónu i Torna Dorchestera před klávesnici. Slater, šťastný, že má důvod vzdálit se od pitevních stolů, přešel k hromádce věcí, vyndaných z kapes obou mužů. Dal stranou osobní věci Dorchesterovy a uchopil náprsní tašku řidiče kamiónu. Payne odkryl postavu na stole číslo jedna.

„Jmenoval se Redenbacher“, řekl Slater, co vyčetl z řidičského průkazu.

„Jako ten výrobce zubní pasty“, řekl doktor Payne. Z vozíku s nástroji vzal chirurgické nůžky a začal prostříhávat látku kalhot Arnieho Redenbachera. Rozstříhl jednu a pak druhou nohavici až do rozkroku. Vzápětí po smrti se Arniemu vyprázdnila střeva a nad formaldehydem začínal převládat odporný zápach fekálií. Reuben artriticky překulhal místností k vypínači a spustil velké větráky umístěné nad stropem. Vrátil se k pitevnímu stolu a odstranil přední polovinu mužových kalhot, zatímco doktor Payne pracoval na saku a košili.

„Křestní jméno Arnold, pak Saxon,“ četl Slater nahlas a nevzdaloval se přitom od kancelářského stolu. „Bydlel v South Main Street v Manchesteru. Zaměstnanecký průkaz od firmy Speedmaster Transit v ulici Daniela Webstera.“

Doktor Payne si pečlivě prohlížel nahého muže na stole. Jemným pohmatem prozkoumal krk a pak paže. „Ještě žádné tuhnutí a teplota je pořád jen mírně pod normál. Řekl bych, že pan Redenbacher není mrtev déle než dvě hodiny.“ Vytáhl oční víčka a podíval se zblízka. „Oči jsou podlité krví a naběhlé. Věnčité tepny nebo snad mrtvice. Možná obojí. Sklerotický je také. Pijan. Červené skvrny na tvářích.“

Slater zvedl oči od náprsní tašky právě ve chvíli, kdy doktor Payne uchopil velký pitevní skalpel a projel jím po hrudi Arnieho Redenbachera od hrdla až ke stydké kosti. Udělal druhý řez, tentokrát zajel hlouběji, a z mužovy popelavě voskové kůže začala vytékat krev. Otřesený Slater to fascinovaně sledoval. Doktor Payne pracoval s jistotou, velký nůž v ruce jako dirigentskou taktovku. Prořízl ochablé prsní svaly a přehodil je přes Arnieho lhostejnou tvář. Z místa, kde Slater stál, bylo vidět silné žluté vrstvy tuku kolem dutiny břišní a mokré smyčky mužových střev.

Payne odložil nůž zpět na tác a uchopil nůžky na kosti. Spodní zahnuté ostří vsunul pod Arnieho dolní žebro a začal stříhat; prostříhal se až k prsní kosti. Pak rozevřel hrudník a obnažil srdce a plíce. Vzal do ruky menší skalpel, odpitval srdce od vena cava a od cév a pak jednou rukou srdce vyňal. Arnieho tělo začalo vypadat jako maso na řeznickém špalku, jednotlivé orgány odkryté a zářící pod velkými reflektory, konce kostí tmavě zbarvené morkem, krev volně odkapávající kanálky do odpadu. Slater pocítil v hrdle žlučovitou pachuť, ale neodvrátil se.

„Podívej se na to,“ vyzval ho doktor Payne a ukázal na odříznutý kus svalu. „Dvojnásobně zvětšené proti normálu, tkáň stěny slabá a tuku je tady jak na svatbě. Pan Redenbacher každopádně žil na vypůjčený čas.“ Vložil srdce zpátky do hrudní dutiny a zavrtěl hlavou. „Pak se ještě podívám na mozek a vezmu si pár vzorků tkáně, ale vsadím se, že to bylo kongestivní selhání srdce.“

„Žádná levota v tom tedy není?“ zeptal se Slater s pocitem sucha v ústech.“

„Ani nápad, chlapče.“ Stáhl opět hrudní koš přes obnažené srdce a plíce a sňal škrabošku ze svalů a kůže, která dočasně zahalovala tvář mrtvého muže, a pak vzal z tácu velkou průmyslovou sešívačku. Zručně nacvakal tucet sponek do přední části těla a zhruba tím zacelil řez odshora až dolů. Pak kývl na Reubena.

„Dej ho zatím do chladírny. Vrátím se k němu v týdnu. Může mít zajímavý mozek. Tady se vůbec najde spousta zajímavých věcí.“

Starý černoch přistavil ke stolu pojízdné lehátko, přikryl tělo prostěradlem a s Payneho pomocí je přenesl na vozík. S tichým nemelodickým pískáním vytlačil Reuben vozík dvojitými dveřmi do chodby.

„Vypadáš trochu pobledle, chlapče“, poznamenal Payne a přimhouřil na Slatera oko. Šerif pokrčil rameny.

„To nic. Chvilku trvá, než si člověk zvykne.“

„Připraven na policistu Dorchestera?“

„Vždy připraven.“

Payne odtlačil vozík s nástroji k druhému pitevnímu stolu a stáhl prostěradlo z těla Toma Dorchestera. „Panebože,“ zašeptal doktor a couvl od stolu. „Kristepane!“

Ani krutosti vietnamské války, ani život plný lékařských traumat nepřipravily žádného z nich na to, co tu teď před nimi leželo na stole.

Předpisová uniforma jerichofallského policejního oddělení sestávala z bleděmodré košile a světlehnědých kalhot. Uniforma Toma Dorchestera byla potřísněna výraznou, příšerně rezavou barvou. Z nosních dírek mu vybíhaly široké potůčky zasychající krve a nosního hlenu a z úst se dolů na košili řinuly chuchvalce téže odporné směsi. Pramínky zaschlé krve vytékaly také z obou uší a Slater viděl, že krev vyplnila i oči a pak vytryskla z prasklých očních jamek. Policista buď vykašlal nebo vyzvracel mnoho krve, která se mu řinula po celé přední části těla, ale ani to nemohlo být příčinou hrozného stavu mužova oblečení pod úrovní pasu.

Třesoucíma se rukama uchopil Rembrandt Payne nůžky a zopakoval operaci, kterou před chvílí provedl na Arniem Redenbacherovi. Odstříhal a opatrně odstranil znečištěný oděv, pak rozstříhl Dorchesterovy spodky a odhalil neuvěřitelně monstrózní erekci. Mužův penis naběhl obrovským množstvím krve, jež místy protrhla houbovitou tkáň.

Slater ucuknul, když doktor uchopil malý skalpel a obratně prořízl napjatou pokožku od odulého konce penisu až k šourku. Z orgánu vyrazil proud polotekuté krve takovou silou, že potřísnil doktorův plášť; erekce pomalu ustoupila. Varlata rovněž naběhla na troj až čtyřnásobek normální velikosti a měla tmavě purpurové zbarvení.

Když byly odstraněny kalhoty a spodky, bylo vidět, že muž krvácel také rektálně. Výkaly, krev a další rosolovitý sliz, to vše stékalo po obou nohách a vsakovalo se do silných ponožek a okovaných bot.

„Kriste!“ zašeptal Slater a cítil, jak se mu zvedá žaludek. „Podívejte se na ty ruce!“

Rembrandt Payne zvedl velkou ochablou ruku Toma Dorchestera, naprázdno polkl a ve tváři se mu objevil tik. Pod každým chloupkem a v každém póru byla zaschlá kapka krve. Doktor rozřízl pitevním nožem Dorchesterovu bundu a košili a odkryl mu paži. Všechny vlasové míšky a všechny póry byly tmavé od krve. Vypadalo to, jako by policistu někdo zmlátil železnou palicí a nevynechal přitom ani jeden čtvereční centimetr.

„Je exsangvován“, řekl Payne s údivem.

„Co to k čertu znamená ?“

„Vykrvácel,“ odpověděl přiškrceným hlasem Payne. „Ústy, nosem, ušima, očima, konečníkem, genitálem, póry. Musela mu v těle prasknout každá cévka. Panebože!“

„Udělal mu to někdo?“

„Ne. Ne, to je vyloučeno,“ zamumlal starý doktor. „Není tu žádné jiné poranění, vůbec nic. Jen … vykrvácel. Zčistajasna.“ „Jak?“

„Nevím. O něčem takovém jsem v životě neslyšel.“

„Prokrista, doktore, nějaká odpověď musí existovat.“

„Existuje“, řekl Payne a opět se mu začala vracet rovnováha. „Jenom nevím jaká.“ Vzal z tácu velké zvětšovací sklo a sklonil se nad Dorchesterovým odporně potřísněným tělem. Slater měl co dělat, aby se na místě nepozvracel. Doktor začal prohlížet Dorchesterovu pokožku.

„Je tam něco?“

„Na dlaních jsou malé puchýřky, jako spáleniny nebo nějaká vyrážka.“ Přešel s lupou až k hlavě mrtvého muže, přičemž zvláštní pozornost věnoval uším a nosu. Narovnal se a zavrtěl hlavou. Odložil zvětšovací sklo; pak přiložil obě ruce na mužovu hruď a poklepal.

„Co je?“ zeptal se Slater.

„Zvláštní. Většina krvácení je spojena s mukózou. Pro tebe se smrkancema, chlapče. A plíce jsou strašně zaneseny, plné tekutiny.“ Ukázal na pootevřená ústa. „Snažil se to vykašlat, když umíral.“ Payne vzal z tácu s nástroji lžičku s dlouhou rukojetí a lahvičku na vzorky, hrábl do Dorchesterových úst a nabral vzorek rosolovitých červenozelených zvratků. Slaterovi se znovu udělalo špatně a raději se odvrátil. „Mluvil jsi s ním dneska?“ zeptal se doktor.

„Než šel do služby. V pět hodin,“ řekl Slater a snažil se nedívat. Payne lahvičku uzavřel a položil ji na tác.

„Kašlal, kýchal nebo něco podobného?“

„Ne, na nic takového si nevzpomínám, proč?“

„Protože by býval zemřel i bez krvácení. Byl by se udusil — utopil tady v tom všem.“

„To je šílený!“ řekl Slater. „Nebyl nemocný.“

„Onemocněl, chlapče. Hrozně onemocněl v průběhu asi čtyř hodin.“

„Je to možné?“

„Já nic takového neznám.“

„Tak co se stalo?“

„Bůhví, chlapče,“ zamumlal Payne a pohlédl na slizkou hmotu na stole. „Budu muset udělat spoustu testů a i tak pochybuju, že budeme znát odpověď.“

„Něco typněte,“ naléhal Slater. „Dejte mi něco, čeho bych se mohl chytnout.“

„Jed,“ odpověděl kategoricky Payne. „Mezi dobou, kdys ho viděl naposledy, a přibližně devátou hodinou večer přišel do styku s nějakým jedem. Krvácení naznačuje přímou souvislost s faktory srážlivosti, něco jako je indukovaná hemofilie. Vyrážka a hlen ukazují na nějakou respirační alergii. A není to ani jako viróza. Z toho, jak vypadá, lze soudit, že od styku s jedem uplynula jen krátká doba, než nastala smrt. Nejvýš pár minut.“

„To je neuvěritelné.“

„To tedy je,“ přikývl Payne. „Neuvěřitelné, nic podobného jsem nezažil.“

„Ten kamión,“ řekl Slater. „Musí to mít něco společného s Redenbacherovým kamiónem.“

„Možná. Ale ten muž na prvním stole zemřel na srdeční infarkt, ne na otravu jedem. Jak to vysvětlíš?“

„Nevysvětlím. Ale ten kamión stojí na parkovišti u benzínového čerpadla Ralpha Beavise. Jestli vezl nějaké jedovaté látky…“

„Řekl bych, že bys to měl zjistit“, řekl Payne. „Co nejirychleji.“

„A co my?“ zeptal se Slater. Začal si rozepínat plášť. „Obsluha sanitky, Reuben. My všichni jsme s ním přišli do styku.“

„Teď na to myslet je trochu pozdě,“ konstatoval suše Payne. „A zdá se, že ať už policistu Dorchestera zabilo cokoliv, teď už to smrtelné účinky nemá. Myslím, že kdyby nám jeho tělo bylo mohlo uškodit, už bychom o tom věděli.“

„To je fakt,“ připustil Slater a odložil plášť. „Podívám se na ten kamión.“

„Buď velice opatrný. Zítra se můžeme spojit s majiteli kamiónu. Do té doby bys měl jen zajistit, aby se k vozu nikdo nepřibližoval.“

„Co s Tomem?“ „ „Udělám okamžitě všechny testy, které udělat můžu. Ráno bychom měli mít první výsledky.“

„Dobrá,“ řekl Slater. Přistoupil k věšáku a vzal si bundu. „Dejte mi vědět.“

„Samozřejmě.“ Slater zamířil ke dveřím. „Jacku?“ zavolal Rembrandt Payne. Šerif se zastavil a otočil se.

„Ano?“

„Raději by ses o tom neměl nikomu zmiňovat. Aspoň zatím rozhodně ne. Nemá smysl plašit lidi.“

Slater se naposledy podíval na to, co zbylo z Toma Dorchestera. Bylo to jako z filmového horroru a Slater věděl, že ho první pohled na zakrvácenou, mokvající mrtvolu bude pronásledovat po zbytek života.

„Jo,“ přisvědčil. „Já vám rozumím.“

Bodo Bimm se opřel o pult v kanceláři čerpací stanice a zlehka listoval stránkami starého pornografického časopisu, který už před rokem kdosi zapomněl u pumpy. Ohmataný časopis patřil k jeho pokladům, a když si ho zrovna neprohlížel, měl ho srolovaný v kapse kombinézy. Číst neuměl, ale po téměř dvanácti měsících se vyobrazený děj začínal ozřejmovat. Bezpečně věděl, že hrdina příběhu je opuštěný a že občas pláče. Bodo věděl, jak mu asi je

Jako třeba teď. Bodo je sám a moc se mu to nelíbí. Odpoledne nebo k večeru to bývá lepší. To se tady zastavují lidé z města, zdraví se s panem Beavisem a tankují benzín. Mechanici Bert a Corky pomalu končí směnu a občas mu některý z nich koupí sáček bramborových lupínků nebo třeba Pepsi–colu z automatu přede dveřmi. To je prima.

Ale Bert odešel už dávno a Corky, když přivlekl odtahovým vozem ten kamión, se také dlouho nezdržel. Dal Bodovi peníze na pepsi, ale on ji hned vypil. Teď už měl až do rána k pití jen vodu a ať měl sebevětší hlad, nikdy se neodvážil vzít si brambůrky z regálu. Udělal to jen jednou a pan Beavis na něj ječel tak hrozně, že nic horšího nezažil.

Bodo zívl a zvedl oči od časopisu. Zašpiněným oknem kanceláře bylo vidět ostrůvek čerpadla a na druhé straně silnice restauraci T. J. Bodo nevěděl, kolik je hodin, ale bylo určitě hodně pozdě, protože před nízkou budovou stylové restaurace stála už jen dvě či tři auta. Vždycky poznal, kdy je půlnoc, protože v tu dobu pan Kartosian zhasl a šel domů. Podle Ralpha Beavise je pan Kartosian cizinec, ale Bodo nevěděl, co to přesně znamená, jenom ví, že se Ralph Beavis mračí, když o tom mluví. Úplně stejně se mračí, když nadává Bodovi, že je kreténjedenpitomá, a to bývá nejméně desetkrát za den.

Už za chvíli bude Bodo moci jít na záchod, který je na druhé straně pultu, hned u vchodu. Vykoná velkou potřebu a posadí se znova na mísu a bude si hrát sám se sebou, dokud se nebude cítit lépe. Dělal to každou noc, ale nikdy o tom nikomu nevyprávěl. Až bude hotov, podívá se ještě na časopis a pak se půjde vyspat do otáčecího dřevěného křesla, ve kterém sedá pan Beavis, když počítá na staré kalkulačce s klikou.

U benzínového čerpadla nebývá v noci velký provoz, ale přece jen dostatečný k tomu, aby Ralph Beavis nechal otevřeno. Předtím však vybírá příruční pokladnu a peníze odnáší do sousedního motelu U krále spáčů. Nad vchodem do místnosti byly zavěšeny zvonečky a ty by Boda vzbudily, kdyby někdo vstoupil. V noci přicházeli hlavně řidiči nákladních vozů a ti všichni Boda znali. Natankovali si pohonné látky a zaplatili buď tak, že dali Bodovi přesnou částku, nebo sami vyplnili stvrzenky podle své kreditní karty.

Pan Beavis nechával Boda pracovat u čerpadla v noci už téměř šest let a po dlouhodobých kontrolách, kdy porovnával ranní a večerní stav pohonných hmot, dospěl váhavě k závěru, že většina lidí je zřejmě dost poctivá a že Bodo je moc hloupý na to, aby kradl.

Bodo si opět zívl. Ani ve snu ho nenapadlo, aby panu Beavisovi něco ukradl. Pan Beavis mu platil ubytování a stravu v penziónu paní McQuirové v ulici Concord ve Francouzské čtvrti a kromě toho mu dával kapesné, tři dolary každé ráno, jako hodiny. Protože jídlo bylo zahrnuto v částce, kterou pan Beavis platil paní McQuirové, mohl Bodo utratit peníze za cokoliv se mu zlíbilo. Pro Boda to byl nejlepší ze všech možných světů a rozhodně si ho nehodlal zničit tím, že by kradl.

Bodo se usmál a velkou umaštěnou rukou si prohrábl řídnoucí vlasy. „Cvaky cvak“, řekl nahlas, potěšen zvukem slov, jež mu připomínala holičovy nůžky. „Cvaky cvak.“

Zítra utratí tři dolary u Willarda a celý den bude vonět vlasovým šampónem a zasýpacím pudrem. Měl hrozně rád směs obou vůní, a chodil proto k holiči každý týden. Patřilo to k jeho pravidelným zvykům, stejně jako šálek kávy, který dostával zdarma v Bo-Peepu cestou do práce, či masturbace po noční stolici.

Velká otáčivá reklama za čerpadlem náhle zhasla. Bodo ztuhnul a srdce mu začalo silně bušit. O zlomek vteřiny později zhasla i světla v místnosti a Bodo se octl v naprosté tmě. Začal vydávat bojácné, kňouravé zvuky. Ze všeho nejvíc nenáviděl tmu.

„Bodo!“ Ostré, kovové zašeptání jako by přicházelo z těsné blízkosti.

„Kdo je?“

„Johnnie, Bodo. John Brown!“ Zdálo se, že hlas je teď ještě blíže. Obrázkový časopis vypadl Bodovi z prstů. Cítil, jak mu nohavicí kombinézy stéká cosi vlhkého, ale nevěnoval tomu žádnou pozornost. Krátkozrace zamžoural skrz špinavé okno a uvědomil si, že venku se něco hýbe.

„Žádnýho Browna neznám.“ Bylo to jako v jednom z těch snů, které někdy míval. Sny plné tmy a hlasů, jež nikdy nepoznával. Zaslechl slabé zaskřípání, jako když někdo otvírá dveře zarezlého auta, a pak bylo ticho. Začal prudce dýchat.

„Je tam někdo?“ zavolal ven.

Ticho.

„Pane Beavis? Pane Beavis, proboha, pojďte mi pomoct!“

Venku se zase ozvalo skřípání a cosi jako potlačovaný smích. Pak zase ten hlas, jen kousek vedle. V garáži?

„Je mrtev, Bodo!“ Strašný hlas. Bodo chtěl zaječet, ale nevydal ani hlásku. Chtěl utéct, ale jako by mu zkameněly nohy. „Je mrtev, Bodo! Uřízl jsem mu tu jeho pitomou palici!“

Pak vyprskla záplava světla a ozvala se ohlušující rána. Sotva metr po jeho levici, v otevřených dveřích do garáže, se tyčila obrovská bezhlavá postava, aspoň dvoumetrová, oblečená v dlouhém černém plášti. Po plášti vpředu stékala krev — krev, která byla příliš červená na to, aby byla skutečná.

Postava zdvihla ruku skrytou pod pláštěm. Venku vybuchlo rychle za sebou půl tuctu ohnivých koulí a v jejich zářivém světle Bodo spatřil, co ta ruka drží, a vyrazil výkřik hrůzy. Temná postava držela dlouhými prsty za vlasy useknutou hlavu; z pahýlu krku proudila krev, oči byly stočené vzhůru a z úst vylézal černý jazyk: byl to pan Beavis. Bodo zaječel.

„Co se tady sakra děje?“ Hlas vnikl do ochromeného mozku ječícího Boda a ten poznal, že to je hlas Ralpha Beavise. Useknutá hlava mluvila, jako by nějaký strašný břichomluvec nechal zvuk přicházet odněkud zdaleka. Pak se ozval další výbuch, mnohem silnější než oba předchozí, následovaný obrovským žuchnutím. Náhle bylo světlo jako ve dne, ale Bodo se už nedíval. Stál celý ztuhlý, oči pevně zavřené, a jeho ječení se ztrácelo ve všeobecném rámusu. Bezhlavá postava se otočila, klopýtla a při odchodu upustila ve dveřích hlavu na zem.

Řízená střela z chromované oceli prosvištěla skleněnou výlohou a narazila do zadní zdi. Ve vzduchu bylo najednou plno skleněných střepin, ale otřes po výbuchu srazil Boda na zem a tím ho uchránil od vážnějšího zranění. K dovršení všeho byl pach hořícího benzínu překonán zápachem zkažených vajec.

Venku před budovou, v plamenech šlehajících z havarovaného kamiónu za odtahovým vozem, se míhalo půl tuctu postav. Utíkaly k úzké cestě, která vede vzadu od čerpací stanice a klikatí se lesíkem u Drakeovy farmy.

Ve světle plamenů se objevila další postava, oblečená v pyžamu a obnošeném froté županu. Ralph Beavis, se županem plandajícím u kotníků, přibíhal po asfaltové cestě, obloukem se vyhnul hořícímu kamiónu a řval z plných plic. Rozrazil dveře a vřítil se do budovy.

„Bodo! Ty kreténejedenpitomá! Kde vězíš?“ řval do tmy před sebou. Ale Bodo ho neslyšel. Ležel pod pultem s rukama na uších a zvuk vlastního nářku vytěsňoval všechno ostatní.

Jack Slater dorazil k Beavisovu benzínovému čerpadlu sotva tři minuty před prvním vozidlem jerichofallských dobrovolných požárníků. Tou dobou všech šest mládenců, namočených do této halloweenové taškařice, už zmizelo a Bodo Bimm ještě naříkal. Pětičlennému družstvu trvala likvidace požáru kamiónu téměř pětadvacet minut, a když skončili, zbylo toho nad úrovní náprav jen moc málo.

Na podlaze kanceláře benzínové stanice našel Slater strašidelnou halloweenovou masku nataženou na hlavě vymodelované z pěnového polystyrénu a několik kusů zářivého kovu v hromadě střepů z rozbité výlohy.

Nikdo zde nevypadal jako nemocný, ani záhadně nekrvácel, a tak Jack Slater v duchu poděkoval pánubohu a usoudil, že pokud v kamiónu byla nějaká jedovatá látka, oheň ji zcela zničil. To darebáctví, i když nebezpečné, bylo darem prozřetelnosti a smrt Toma Dorchestera byla hloupou náhodou, která se už nebude opakovat.

Mýlil se.

Druhá část

ČERNÝ MRAK

Sobota 1. listopadu

JEN PRO SLUŽEBNÍ POTŘEBU

Po vyhlášení stavu ČERNÝ MRAK jednotka zabezpečí úplný vzdušný i pozemní průzkum podle pokynů podřízených velitelů. Zvláště důležité je, aby velitel jednotky měl co nejdříve k dispozici kontrolní vzorek. Ihned po příchodu jednotky na místo se zahájí důsledné vizuální pozorování a radioelektronický průzkum. Od chvíle, kdy je vytvořen úplný cordon sanitaire, jednotka zůstává ve stavu ČERNÝ MRAK, dokud velitel jednotky neurčí jinak.

plk. James H. Wright

velitel, zvláštní jednotka 7

AMCCOM

Rock Island Arsenal

Rock Island, Illinois,

Sekce 2, číslo 1, s. 26

BM – 31 – 210

PÁTÁ KAPITOLA

7.15 hod.

Josh Robinson se probudil, zívl a přitáhl si tlustou prošívanou deku až k nosu. V podkrovní světnici pěkně táhlo a v téhle noční době tu bylo opravdu chladno. Pod hrubě stlučeným sklápěcím lůžkem se ospale zavrtěl Scoobie“,ten strašnej pes“, a pak kýchl. Chlapec trochu nadzdvihl přikrývku a rukou odhrnul husté zrzavé vlasy, které mu padaly do očí.

„Scoobie,“ zašeptal Josh. Za příčkou rozdělující místnost bylo slyšet chrápání. To vysoké pískání byla Joshova matka, zatímco hlubší řezání motorové pily patřilo nejspíš Terrymu Morganovi nebo Sandymu Shawovi. Těžko říct komu, neboť matka rozdělovala svůj čas poměrně spravedlivě mezi oba muže.

Josh znovu zívl. Nemá cenu to odkládat. Už je stejně vzhůru a Scoobie se začíná vrtět. Jako každý jedenáctiletý kluk, Josh prostě nechápal, že by někdo mohl chtít zůstat v posteli, když už se jednou vzbudí. Po pěti minutách ho to strašně nudilo.

Zhluboka se nadechl, odhodil přikrývku a vyskočil z postele. Široká jilmová prkna na podlaze byla ještě původní, z doby, kdy byla tkalcovna postavena, a za víc než sto let používaní byla teď dohladka vyblýskaná. Prkna také studila. Přírodní materiál. Žádný kovral ode zdi ke zdi, nic tady nehřeje, až na jedna obyčejná kamna a možná trochu teplé vody, pokud se ji člověku podaří vyždímat z prastarého bojleru. Je to nenormální, ostatně jako všechno v jeho životě.

Každý den vyběhl z tkalcovny, přešel most a pak šlapal půl kilometru do školy; každý den si aspoň jednou přál, aby na tom byl stejně jako ostatní kluci ve třídě. Warren LaCroix, jeho nejlepší kamarád ve škole, měl otce, který pracoval v pojišťovně, a matku, která prodávala v obchodním domě Woolworth. Joshova matka dělala na svém tkalcovském stavu velké abstraktní závěsy a otce neměl žádného, protože Terryho Morgana nebo Sandyho Shawa přece počítat nemůžete.

Josh popadl hromádku šatstva, kterou nechal večer na podlaze, a začal se oblékat. Nejenže Terryho ani Sandyho nemůžete počítat za otce, ale nemůžete o nich ani mluvit. Nebyl žádný génius, ale věděl, že matky na severní straně mostu se dvěma muži nespí. Josh si tím nebyl jist, ale měl pocit, že jednou v noci měla jeho matka v posteli oba najednou.

Matka to nejednou vysvětlovala tím, že lidé, co bydlí a pracují v tkalcovně, jsou prostě jiní. Vyplývalo z toho, že lidé z tkalcovny jsou nějak lepší než ti z města, ale přímo to nikdy nikdo neřekl. Jiní, nenormální — je jedno, jak to nazvete. Pokud šlo o Joshe, byly to všechno kecy.

Vklouzl do džín, hodil na sebe triko s dlouhým rukávem a své módní oblečení doplnil správně vytahaným svetrem. Posadil se na postel a začal si natahovat tlusté ponožky. Na zemi bude jinovatka. Milovník ponožek Scoobie naznačil zájem o hru s jednou z nich, ale nemyslel to tak úplně vážně. Našedlý hrubosrstý teriér cenil zuby a chtěl ven, a to honem. Josh zašmátral po botách, s funěním si je obul a pevně utáhl tkaničky.

Když se to vezme kolem dokola, lidi z města nejsou o moc lepší než ti z tkalcovny. Ať už si to uvědomují nebo ne, jedenáctiletí kluci znají dobře sociální rozdíly a Josh Robinson nebyl ani v tomto ohledu žádnou výjimkou. Viděl to ostatně každý den i ve své třídě.

V Jericho Falls byly tři druhy dětí: děti z Hillu, děti z Říčního parku a z Francouzské čtvrti. Kopčáci, Říčňáci a Frankáči. Kopčáci měli sklon se vytahovat a pořád jen žvanili o nových autech, která si právě koupili jejich otcové; Říčňáci byli fajn, ale ti zas nemluvili o ničem jiném než o televizi a rokenrolu; a Frankáči byli chudí a připravení zmlátit tě při každé příležitosti jak žito. Základní téma mělo spoustu variací: Kopčáci, kteří se styděli za své peníze, Říčňáci, kteří by chtěli být Kopčáky, Frankáči předstírající, že jsou Říčňáci, zvlášť když bydleli na Gowanu nebo Overlooku, v ulicích u potoka…, těch kombinací je bezpočet.

A děti z tkalcovny, asi dvacet je jich roztroušeno ve všech ročnících od první třídy až po maturitní, ty jsou zase jiné. Synové a dcery bývalých hippiů a milovníků marihuany i děti těch, kdo nedávno propadli kouzlu samočinných počítačů, stejně tak jako smíšení potomci obou. I tkalcovna má svůj vlastní řád, svou hierarchii.

„Anilingus“, prohodil Josh jen tak pro sebe. To je dobré slovo, zvlášť když víte, co znamená. Naučil se ho od Lionela Clemmense, co bydlí pod nimi v druhém patře.

Tak třeba Lionel, ten je skutečně jiný. Lionelův otec, Garth Clemmens, vedoucí prodejny přírodní výživy v přízemí, je teplouš. On a Lionel bydlí se Scottem Honeywellem a Scott předtím žil s Shaynou Cappadocciovou. Shayna, nejlepší přítelkyně Joshovy matky, je nyní v osmém měsíci těhotenství se Scottem Honeywellem. Lionel si myslí, že to je pěkně praštěné, a Josh s ním dost souhlasí. Pořád je to ale lepší než být Frankáč.

Když se oblékl, přešel po špičkách ke dveřím se Scoobiem u nohy. U dělicí příčky pohlédl do té části pokoje, kterou matka používala jako ložnici. Muž, co s ní byl v posteli, byl Sandy Shaw; dalo se to snadno poznat podle záplavy nazrzlých vlasů na polštáři.

Sandy byl spisovatel a protože byl také komerční inženýr, vedl v tkalcovně účetnictví a dohlížel na to, aby se nikdo z obyvatel rozlehlé budovy nedostal do mimořádných potíží s berním úřadem. Josh nevěděl přesně, co to Sandy vlastně píše, ale matka říkala, že mu zatím stejně ještě nic neotiskli.

Josh se potichu proplížil kolem ložnicového kouta a vstoupil do hlavní místnosti podkroví, což byla kombinace kuchyně, pracovny a obývacího pokoje. Pěti okny, hluboko zasazenými v silných kamenných zdech, nesměle proudilo dovnitř ranní slunce a vrhalo na podlahu slabé paprsky světla. Matčin tkalcovský stav stál tiše na druhém konci vzdušné místnosti; proti dělicí příčce vybíhala kuchyň a zbytek byl obývací pokoj. Společný záchod ještě pro pět dalších nájemníků ze třetího poschodí byl na konci hlavní chodby.

Z neuměle stlučeného kuchyňského stolu popadl Josh jablko a z jutového pytlíku, pověšeného za stařičkou chladničkou z padesátých let, si nabral hrst zdravotních obilních vloček. Sklonil se ke Scoobiemu, a když mu pes pečlivě olízl poslední vločku z dlaně, zamířili ke dveřím. Josh vypustil psa napřed na chodbu a pak za sebou tiše přivřel dveře.

Jeho močový měchýř už vysílal varovné signály, ale místo aby se pustil k velké umývárně se záchody, kdysi určené pro více než šedesát dělníků, kteří obsluhovali tkalcovské stroje, dal se opačným směrem a spustil se po točitém železném schodišti. První ranní vyčůrání bylo stejně lepší venku. Možná to je nenormální, ale lepší.

„Je močení venku abnormální, nebo jen jiné? Viz strana dvě.“ Jeho hlas se odrážel v sevřeném prostoru schodiště. „Asbolutně abnormální anilingus!“ zabouřil schodištěm.

Schodiště bylo umístěno do věže na konci budovy. Na protilehlém konci budovy byla rovněž taková věž, ale v té byly záchody. Dole byly dvoje dveře, jedny do přízemí a druhé ven z budovy. Když seběhl dolů, pověsil se Josh plnou vahou na moderní bezpečnostní závoru a vyšel ven.

O pár vteřin později vychutnával nekonečné, báječné čůrání, z úst vyfukoval obláčky páry a pozoroval Scoobieho, jak poskakuje na mrazivém vzduchu. Byla sobota, modré nebe bez mráčku, a všechny chlapcovy úvahy o strukturální sociologii rázem zmizely.

Vytáhl zip, z kapsy vyndal jablko a pustil se za Scoobiem, který se hnal jako o závod po zmrzlém poli. Do lomu a zpátky, to bude tak na hodinku. Do devíti, kdy mu začíná hodina hry na kytaru, bude mít ještě spoustu času na pořádnou snídani.

Josh hlasitě ohryzával jablko a dorazil přitom na konec pole o padesát metrů za psem. Přešel Mill Road a pořád mířil přímo k lomu. Terén začal pozvolna stoupat, přibývalo křovinatého porostu a tu a tam vyrážely ze skalnaté půdy sporé borovice. Po několika minutách došel ke staré železniční trati a zabočil po ní na západ. Scoobie pořád se značným předstihem skákal z jednoho zarostlého pražce na druhý a plandavý ocas mu přitom vysoko vlál.

Trať se nepoužívala už dobrých pětatřicet let, od doby, kdy byl lom uzavřen. Kdysi to bývala vedlejší kolej k hlavní železniční trati na Chesapeake, Ohio a dál na jih. V těch dobách stávalo na druhé straně řeky, pár kilometrů za městem, nádražíčko, ale nyní slouží bývalá nádražní budova jako kancelář pro ty, co pracují na malém polním letišti.

Scoobie se na chvíli zastavil s hlavou vztyčenou proti větru, pak odbočil z trati a pustil se zase do kopce. Pes nyní běžel se soustředěnou pozorností, zřejmě chytil stopu. Josh seskočil z kolejí za ním, ale svého miláčka, rychle upalujícího mezi stromy, zahlédl jen tu a tam. Chlapec odhodil ohryzek jablka a tiše zanadával. Posledně, když se Scoobie pustil za divokým králíkem, to skončilo s čumákem plným dikobrazích ostnů. Pes dobrej, ale blbej, jak často říkával přítel Brabčák.

Panečku, napadlo Joshe, tohle by teda byl táta! Brabčáka Hawka Josh téměř zbožňoval: Brabčák byl bedna, drsňák, svalovec a stoprocentně fér chlap. Všiml si, jak se matka o Brabčáka také párkrát pokoušela, ale nikdy z toho nic nebylo. Pokud bylo Joshovi, jeho matce i všem ostatním z tkalcovny známo, Brabčák žil jako mnich.

Stromy prořídly a na kopci se před Joshem otevřela široká louka. Zastavil se u posledních stromů, pronikavě zapískal a Scoobie znehybněl. Ze směru k lomu poněkud uhnuli a Josh navíc začínal mít hlad. Zapískání nezastavilo psa nadlouho: s čenichem u země vyrazil vpřed. Josh slyšel i na vzdálenost sta metrů Scoobieho hluboké a úporné vrčení. Určitě divoký králík.

„Scoobie! Čekej!“ zavolal Josh a pes tentokrát uposlechl a sedl si. V tu chvíli si toho Josh všiml. Dole na Scoobieho boku byla malá, blýskavě barevná tečka. Zelená. Chlapec zpozoroval, že se tečka pohybuje psovi po břiše a pak po zádech. Josh se zamračil a rozhlédl se po pasece. Barevná tečka vypadala jako odraz skla od hodinek nebo dalekohledu, jenomže byla jasnější, a co bylo zvláštní, zářivě zelená.

„Scoobie?“

Světlo se plížilo po Scoobieho hrdle, a když dosáhlo hlavy, jeho barva se jakýmsi kouzlem změnila. Z jasně zelené na krvavě rudou, přičemž světlo prudce zazářilo a pak se zastavilo těsně pod uchem. Josh něco takového v životě neviděl.

„Scoobie!“ zavolal“,ke mně!“

Pes se začal vracet, ale světlo se pohybovalo s ním. Udělal dva váhavé kroky, načež bez jakéhokoli varování, bez sebemenšího zvuku teriérova hlava explodovala a do vzduchu tiše vylétla krev, mozek a úlomky kostí.

„Scoobie!“ Josh se rozběhl ještě dřív, než se bezhlavé tělo psa složilo na zem. Z rozervaného pahýlu krku stále tryskala krev. Hlava sama zmizela, ve vteřině se vypařila.

Josh běžel k psovi, srdce až v hrdle a na tvářích slzy. Překvapeně zamžikal, když ke své hrůze spatřil na rameni svého svetru zelenou tečku. Přesunula se mu doprostřed prsou a změnila se na červenou. Josh měl tolik rozumu, že okamžitě prudce uhnul. Světlo zablikalo, sjelo mu po noze, zbarvilo se do zelena a chlapec se opět stočil, tentokrát na druhou stranu. Rozběhl se ke stromům a neviděl, jak zelené světlo zachytilo jeho záda a pomalu stoupalo podle páteře jako nějaký odporný plazivý hmyz.

Deset metrů od konce paseky dosáhlo světlo jeho šíje, zablikalo a zrudlo. Josh pocítil na okamžik strašlivou bolest a pak už nic. V lavině řvoucí a všepohlcující temnoty svět Joshuy Robinsona skončil.

Rohová kancelář ve třetím patře jerichofallského zdravotního střediska byla pro Rembrandta Paynea úplným ostrovem kultury v jinak sterilním prostředí. Celou jednu stěnu od podlahy až ke stropu pokrývala dubová knihovna, plná lékařských knih a časopisů; byla zde také jeho pýcha a radost — kompletní soubor krásně vázaných knih, které o Nero Wolfovi sepsal Rex Stout.

Před velkým psacím stolem byl položen ornamentální orientální koberec a v koutě, těsně u křesla vyrobeného na zakázku, stál na stojanu velký glóbus. Na druhé straně stolu byla dvě kožená křesla pro návštěvníky, jedno červené a druhé žluté.

Vybavení bylo doktorovým soukromým žertíkem, neboť dokonale napodobovalo kancelář popsanou v knihách o Wolfovi včetně zarámované reprodukce vodopádu, která visela na stěně příčky oddělující jeho soukromý záchod. Jedinou anomálií byl výkonný počítač IBM XT na psacím stole. Počítač ho spojoval přímo s vlastní sítí střediska a telefonním modemem i s lékařskými databázemi po celé Severní Americe.

Payne seděl zabořen v obrovském křesle, ruce sepjaté na impozantním břiše, a točil palci. Sledoval jantarovou obrazovku počítače a špulil rty na rozhodující statistické údaje ze vzorků tělesných pozůstatků Toma Dorchestera, které se před ním pomalu odvíjely. Doktor pracoval od chvíle, kdy se už skoro před třemi hodinami vrátil do nemocnice, ale stále nijak nepokročil.

Nejprve ho napadlo, že policista byl otráven. S tímto předpokladem použil modemu a kontaktoval MEDTEXT, ústřední databázi, která pokrývá všechny nové lékařské časopisy a databanku Sdružení amerických lékařů. MEDTEXT ho zavedl k TOXINTu, sekundární databázi věnované jedům, a když zde nenalezl pomoc, proběhl elektronicky celou zemí až do Atlanty ve státě Georgia a napojil se na tamější databanku Střediska pro kontrolu nemocí. Do této chvíle prověřil všechno od DIC, difúzní intramuskulární koagulace, až po korejskou hemorrhagickou horečku, ale nic se nehodilo. Jako by to, co zabilo Dorchestera, napodobovalo příznaky tří až čtyř jedů, několika virů a dokonce moru.

Bylo to zmatené. Podle zákona bylo jeho funkcí, jako soudního lékaře, stanovit „způsob, příčinu a okolnosti“, které vedly k smrti. Příčina a okolnosti byly poměrně jasné, alespoň zdánlivě. Dorchester vykrvácel, pravděpodobně v několika minutách, a stalo se tak za volantem jeho hlídkového vozu, zaparkovaného na neosvětleném úseku Old River Road. Pokud šlo o způsob, to bylo něco jiného.

Dr. Payne zatím vyloučil naprosto všechny známé toxické látky, ale co když kamión přepravoval nějaký nový, neznámý jed? Jack Slater se zde zastavil ještě pozdě v noci a informoval ho, že kamión byl při halloweenové taškařici u benzínové pumpy zcela zničen; šerifovi se očividně ulevilo, že bylo zničeno i všechno, co kamión třeba převážel. Co když ale ten neznámý prvek, který zabil Dorchestera, v kamiónu vůbec nebyl?

Když Slater odešel ze střediska, Payne pracoval na Dorchesterovi až do časných ranních hodin a udělal pečlivou pitvu. Připravil vzorky tkáně z několika hlavních orgánů, včetně srdce a mozku, stejně tak vzorky tělesných tekutin. Všechny byly předány do střediskových laboratoří, ale zatím měl Payne k dispozici jen nejzákladnější krevní rozbor.

Starý muž si poposedl dopředu a vyťukal na klávesnici XT příslušné kódy. Obrazovka se vymazala a pak opět zaplnila, tentokrát předběžnými údaji z velkého plynového Hewlett–Packardova chromatografu.

TEST NORMÁL VZOREK

Hematocrit 40 — 60 8

Bun 10 – 20 40

pH 7,4 3,2

SGOT 40 126

Sed 9 36

Amylasa 70 — 200 730

Rembrandt Payne zavrtěl hlavou. Kdyby tato krev pocházela z živého člověka, byla by zároveň nezvratným důkazem, že tento člověk je mrtev. Nikdo nemůže žít s tak nízkým pH a s hematocritem, který téměř úplně postrádá živé červené krvinky. SGOT a sedimentace naznačovaly těžké poškození tkáně. Poškození tkáně bylo tak obrovské, že Dorchester v jeho důsledku zemřel ve zlomku vteřiny. Bylo to nemožné, ale tak se to stalo.

Za terminálem tiše zazvonil telefon a zamračený Payne zdvihl sluchátko.

„Co je?“

„Tady je Simms, pane doktore. Volám z laboratoře — dokončil jsem ty vzorky, co jste chtěl.“

„ Povídejte!“

„Nebudete tomu věřit.“

„Člověče, tak už mluvte! Nespal jsem ani pět hodin. K věci!“

„Ano, pane doktore. Podle vašeho požadavku jsem odstředil vzorky krve a výsledky jsem vyčíslil. Jste u počítače ?“

„Ano.“

„Tak tam dejte VWV57Y a mělo by vám to vyjet.“ Payne vyťukal kód a obrazovka se opět vyprázdnila. Po krátké odmlce se opět zaplnila, tentokrát vyčísleným diagramem odstředěné krve Toma Dorchestera, rozděleným podle jednotlivých složek.

„ Panebože!“ zašeptal Payne při pohledu na obrazovku.

„Ano, pane doktore,“ řekl Simms. „Tohle jsem měl na mysli. Rozhodně to aspoň vysvětluje ten nízký pH i SGOT.“

Na obrazovce byly vidět tři sloupce buněk: granulocyty, lymfocyty a monocyty, všechno bílé krvinky, které se podílejí na ochraně organismu; červené krvinky, hlavní činitel v lidské krvi; a mnohem menší krevní destičky, jež mají rozhodující význam pro srážlivost. Místo toho, aby buňky byly dobře utvářené a úplné, byly všechny cytolické. Každá byla prasklá.

„Není v tom nějaká chyba?“ zeptal se Payne s očima stále upjatýma na obrazovku. „Neupoužil jste špatný roztok?“

„Ne, pane doktore. A u ostatních tkáňových vzorků je to stejné. Všechny jsou hypotonické, téměř úplně bez soli, a právě to způsobilo cytolýzu. Buňky se naplnily vodou a pak praskly.“

„Vím, oč jde,“ poznamenal Payne suše. „Nějaké známky toxinů nebo chemických látek?“

„Ne, pane doktore. Ale v tom vzorku slizu, který jste odebral, byla určitá anomálie. V ostatních vzorcích také, ale ne tak výrazná.“

„Pokračujte.“

„Staphylococcus aureus — aspoň tak to vypadá. A spousty.“

„Udělal jste kultury?“

„Samozřejmě.“

„Pošlete mi sem snímek,“ přikázal Payne. „Hned to bude.“

Payne zavěsil a pohlédl na obrazovku s Dorchesterovými prasklými buňkami. Staphylococcus aureus je baktérie, působící syndrom toxického šoku, krevní toxemii a zápal plic. Tato baktérie vyvolává také uhry a spolu s E. Coli patří k těm, jež v lidském těle i na jeho povrchu lze nalézt nejběžněji. Šance, že obrovské množství staphylococca aurea u Toma Dorchestera je příčinou jeho smrti, je mizivá, ale tato baktérie se váže ke krvi a přinejmenším od toho lze začít.

Rembrandt Payne pohlédl na své ruce a zkoumavě studoval čistou, lehce opálenou pokožku a pečlivě ostříhané nehty. Tytéž ruce pod mikroskopem budou plné stafylokoků a dalších baktérií. Při pouhém podání ruky, letmém políbení na tvář a dokonce i při obyčejném rozhovoru se může baktérie předat další osobě. To se děje stále.

Podíval se znovu na zničené buňky na obrazovce a najednou se ho zmocnil strach. Jestli ta baktérie má nějakou souvislost s policistovou smrtí, pak lidem v Jericho Falls hrozí velké, velké nebezpečí.

Šerifův spánek byl sice rušen vzdáleným vyzváněním telefonu, ale dokonale ho probudila teprve vůně smažené slaniny a čerstvě nalité kávy. Když vyřídil záležitost s kamiónem u benzínového čerpadla, zastavil se u Jenny v jejím bytě na Hlavní třídě a do vlastní postele se dostal teprve až ke čtvrté ráno.

Převalil se na lůžku a velice opatrně pootevřel oko. Usměvavá tvář budíka mu sdělila, že je 9.45. Otevřel druhé oko a hned je zase přimhouřil pod náporem jasného slunečního světla, které pronikalo do místnosti arkýřovým oknem s výhledem na řeku. Jeho otec tady postavil dům právě kvůli tomu výhledu před více než padesáti lety, dlouho před tím, než mu nějaký syn s nočními službami vůbec přišel na mysl.

Lákavým vůním, které se k němu linuly z kuchyně, nebylo možné odolat. S hekáním se posadil a začal blahořečit své dceři, ale hned ji zase proklínal. Blahořečil jí za kávu a slaninu a proklínal ji za to, že vaří v tak nekřesťanskou hodinu. Zlobit se na ni ale opravdu nemohl, protože neměla ponětí, jak pozdě se vrátil. Nebo že by to věděla? Že by to byla kulinární sabotáž jeho vztahu s Jenny?

Odhodil teplou přikrývku a natáhl se k židli, kam si v noci odložil oblečení. Za mohutného zívání si oblékl ponožky a kalhoty od uniformy, pak odklopýtal k šatníku na druhé straně pokoje a vyndal čistou košili. Ještě nerozepnutou ji zase položil a zamířil do koupelny. Na zkoušku přejel jazykem zuby. Cigarety a bílé víno. Kalné ráno.

„Ahoj,“ pozdravil, když o pár minut později vstupoval do kuchyně. Karen se ohlédla od elektrického sporáku.

„Vypadáš hrozně.“ Ušklíbla se. „PřišeIs pozdě?“

„Dost pozdě,“ připustil a zívl. Karen měla na sobě přiléhavé džíny, černobílý lyžařský svetr a beztvaré, jedovatě růžové pantofle, jež byly jediným svědectvím loňského nepříliš vydařeného kursu pletení. Posadil se k borovicovému kuchyňskému stolu. „A co ty?“ zeptal se. Karen pokrčila rameny, stále otočená zády.

„Bylo to pitomý,“ řekla. „Vrátila jsem se brzy.“

„Pohádala ses s Billym?“ vytušil Slater. Znal dceru až moc dobře, aby nepoznal, že je rozladěná.

Karen přendala z pánve na talíř lžíci míchaných vajec, přidala pár plátků smažené slaniny a z konvice, která stála vzadu na plotně, nalila hrnek černé kávy. Talíř a hrnek položila před otce a pak se posadila proti němu.

„Nepohádala jsem se s Billym,“ řekla. „Prostě jsem brzy odešla.“

„Nerad vidím, když se touláš sama v noci,“ poznamenal vyčítavě a pustil se do vajec.

„Nebuď předpotopní. Je mi už patnáct. Netoulala jsem se a nebyla jsem sama. Doprovodil mě B. C.“

„B. C. Bingham?“ zeptal se Slater. Loknul si voňavé kávy a blaženě vzdechl. „Myslel jsem, že je to třídní blbýš, nebo jak tomu říkáte.“

„Je to třídní blbýš“, potvrdila Karen. „Taky… Ale je prima. A taky mu to myslí.“

„Fajn.“ Slater souhlasně přikývl. „Změna ti udělá dobře.“

„Ale tati, já s ním nechodím! Billy se choval jak kret — Billy byl prostě pitomej a B. C. odcházel jako já, nic víc.“

„Co dělal Billy, že byl tak pitomej ?“

„Nechci o tom mluvit,“ zamračila se Karen. „A co ty? Jaká byla zábava na radnici?“

„Jak se dalo čekat,“ odpověděl. „Na Old River Road došlo k dopravní nehodě. Tom Dorchester je mrtvý.“ Nemělo smyslu uvádět jí nějaké hrůzné podrobnosti.

„Teda,“ Karen znala Dorchestera jen od vidění, jinak ne“,to je ale hrozný.“

„Jo,“ přitakal Slater a v mysli se mu vynořily události předešlé noci. Neměl ale vůbec náladu pouštět se před Karen do podrobností. „Co to bylo před chvílí za telefon?“ zeptal se, aby změnil předmět rozhovoru.

„Billy,“ řekla Karen. Vstala, vzala otcův téměř prázdný hrnek a dolila ho z konvice.

„Co chtěl?“

„Chtěl vědět, proč jsem odešla bez něho. Říkal, že na mě bude čekat v Bo-Peepu.“

„Půjdeš tam?“

„Možná. Ještě jsem se nerozhodla.“ Další napětí. Mezi nimi se opravdu něco stalo. Milenecká hádka? Nebo něco víc? Slaterovi něco prolétlo hlavou a svraštil čelo. „Nemělo náhodou to, jak byl Billy pitomej, něco společného s jistou halloweenovou lumpárnou ?“ Viděl, jak dcera ztuhla.

„Ne,“ řekla. „Proč?“

„Protože pár mládenců si včera v noci moc hloupě vystřelilo z Bodo Bimma od benzínového čerpadla. Zapálili tam jeden zaparkovaný kamión a vyděsili toho chlapce k smrti. Doktor mu pak musel píchnout injekci a dal ho převézt do zdravotního střediska. Ralph Beavis odhaduje škodu u benzínové pumpy na pět set dolarů, kamión na víc.“

„Proč si myslíš, že s tím má Billy něco společného?“ zeptala se Karen.

„Sol Kartosian, co mu patří restaurace T. J. na Stripu, zahlédl modré Camaro, jak mizí na plný plyn ze sousedního vyhrazeného parkoviště sotva dvě minuty poté, co se kamión vzňal,“ řekl Slater. „Takové auto má přece Billy?“

„To je náhoda,“ nepřesvědčivě řekla Karen. „Není to jediné Camaro ve městě.“

„Uvidíme,“ utrousil Slater. „Ale můžeš mu vyřídit, že tenhle případ nenechám, a jestli zjistím, že je v tom Billy namočený, tak mu žádný otec nepomůže.“

„Ty prostě nesnášíš, že chodím se synem Luthera Coylea,“ odsekla Karen. „Já ti taky neříkám, s kým máš chodit, nebo co to vůbec děláš.“

„To s tím nemá nic společného,“ kategoricky odmítl diskusi a snažil se ovládnout navzdory očividné narážce. Odložil nůž a vidličku a pohlédl přes stůl Karen do očí. „Mluvím o úřední záležitosti. Ať tu lumpárnu udělal kdo chtěl, způsobil přitom velkou škodu, nemluvě o důsledcích, jaké to mělo pro Boda. A ten, mimochodem, má úplně stejná práva jako každý jiný v tomhle městě.“

„Musím už jít,“ vyrazila ze sebe náhle Karen a vstala.

„Nevím, kde budu přes den,“ řekl Slater. „Budu ale pořád k zastižení. Když mě budeš potřebovat, číslo znáš.“

„Nebudu tě potřebovat.“ Karen se otočila na podpatku a přibouchla za sebou dveře od kuchyně. Slater se na židli sesunul a rukou si přejel po strništi na bradě. Ve velké, sluncem zalité kuchyni bylo ticho až na pobublávání kávové konvice a broukání chladničky.

„Do hajzlu,“ zašeptal. Vstal, uchopil šálek s kávou a klenutým vchodem prošel do obývacího pokoje. Stejně jako z ložnice i odsud byl výhled na řeku, která se valila za březovým lesíkem necelých sto metrů od domu.

Za řekou byl vidět hustý cedrový les, který se táhl od vody až k Old River Road, kde zemřel Tom Dorchester, a ještě dál se topily v slunci hřebeny Quarry Hillu. Byl krásný den a Slater měl tak mizernou náladu, jako by právě začala třetí světová válka.

„Do hajzlu,“ opakoval. Za zády mu zazvonil telefon. Otočil se, hodil sebou na gauč a zdvihl sluchátko aparátu, ležícího na kraji stolu. „Slater,“ řekl hlučně.

„Jacku, tady Rembrandt Payne. Jsem na středisku. Měl bys hned přijet. Vypadá to, že máme problém.“

„Jaký problém?“

„Ošklivý. Moc ošklivý.“

ŠESTÁ KAPITOLA

10.30 hod.

Brabčák šel pomalu podél zarostlé železniční trati a hledal stopy po Joshovi Robinsonovi. Zatím našel jen stopy pomačkané trávy a ohryzek jablka, který teprve začínal hnědnout. Vypadalo to, že chlapec šel k lomu, což odpovídalo tomu, co říkala jeho matka.

Jill Robinsonová sice nebyla hysterická, když klepala na dveře rekonstruované prádelny vzadu za tkalcovnou, ale neměla k tomu daleko. Josh měl už víc než hodinové zpoždění na pravidelnou lekci hry na kytaru u Lennyho Freeda, hudebníka, který bydlel v tkalcovně, a Brabčák věděl, že chlapec je hrou na kytaru úplně posedlý. Nikdy ho ani nenapadlo, aby se z hodiny ulil, a když teď nejde, znamená to, že něco není v pořádku.

Podle Jill chodil chlapec obvykle kolem sedmé hodiny vyvenčit psa a často přitom zašel až k lomu. Přes sto metrů hluboký a do poloviny zatopený lom byl postrachem všech rodičů. Josh byl dobrý plavec, ale v této roční době byla voda ledová a stěny jámy tvořily padesátimetrové útesy. Chvíli by se na hladině udržel, ale zima by ho stejně zabila.

Brabčák ji uklidnil; Josh je šikovný a dost rozumný, aby si dal pozor. Nejpravděpodobnějším vysvětlením toho, že nejde, je pes. V tkalcovně každý věděl, jaký je Scoobie trumbera. A chytnout stopu zajíce nebo veverky a pak se ztratit někde v křoví na hřebenu Quarry Hillu, to byl celý on. Tím ale vyvstal další problém — prochlazení — a podle Jill měl její syn na sobě asi jen džíny a svetr. Brabčák se nabídl, že se půjde po chlapci podívat.

Bývalý pilot spatřil dvojitý pruh polehlé trávy, který odbočoval doleva. Ta úzká stopa bude pes, ta širší vedle bude Josh. Brabčák spokojeně pokýval hlavou, zatím to jde dobře.

Šel dál po stopě do lesa. Bylo teď mnohem tepleji, než když vyrážel od tkalcovny, a to je také dobře. Čím tepleji bude, tím je méně pravděpodobné, že by se Joshovi mohlo něco stát.

Stopa byla dobře viditelná a Brabčák šel pořád kupředu. Za několik minut dorazil k náhorní louce, zastavil se a vnímal všemi smysly. Ve vzduchu bylo cosi, co mu vyvolávalo za krkem husí kůži. Znepokojený pocitem, který už téměř zapomněl, Brabčák se zamračil a z koženého pouzdra u pasu vytáhl vojenský dalekohled, jednu z mála památek na doby strávené ve Vietnamu. Obhlédl paseku, aniž přesně věděl, co hledá.

Pomocí dalekohledu pak sledoval stopy, v trávě. Užší cestička vedla doprostřed louky, kde se rozšířila do poněkud tmavší kruhové skvrny. Druhá stopa, Joshova, se asi v polovině cesty ke středu louky prudce lomila. Od toho místa se asi patnáct až dvacet metrů klikatila a končila v jiné, širší stopě. Odtud stopa směřovala na západ, do lesa na druhé straně mýtiny.

Brabčák dalekohled opět odložil a stále zachmuřen snažil se v duchu rekonstruovat, co se zde stalo. Scoobie běží doprostřed mýtiny a tam se zastavuje. Josh jde za psem, ale v půlce cesty prudce uhne — zřejmě odběhne. Hraje si se psem na honěnou? Možná. Ale možná jde o něco jiného. Opět se připomněl šestý smysl a Brabčák poprvé po více než patnácti letech postrádal na svém boku uklidňující tíhu zbraně.

Brabčák opatrně vyšel na mýtinu a stále se držel ve Scoobieho stopě. Dorazil až ke zválenému místu uprostřed a ztuhl. Spustil se do dřepu a rukou se dotkl velké nepravidelné skvrny, rozmáznuté po trávě. Prohlédl si prsty a s vyschlými ústy naprázdno polkl: krev. Sotva půl metru vedle visel na křoví chomáček šedivých chlupů. Čichl si k prstům: měď. Rychlá smrt. Jestli se dalo soudit podle chlupů, byla to Scobieho krev. Někdo zastřelil Joshova psa. Ale kde ten pes je a kde je Josh?

Brabčák se vztyčil a cítil, jak v něm stoupá zuřivý hněv. V hrdle pocítil hořkou, nepříjemnou pachuť. Nikdo neměl důvod toho teriéra zastřelit. Quarry Hill je obecní půda a je mimo honební revíry, i když by se ve zdejších skalách a v křoví něco k lovu našlo. Hněv se začal mísit se strachem o chlapce. Zastřelit chlapcova psa mohl jen bezcitný parchant, ale co to je za člověka, který zastřelí psa a pak jeho mrtvolu odklidí?

Rychle přeběhl louku k druhému ‘zválenému místu. Když tam dorazil, na okamžik se zastavil a hledal další krev. Nic, jen uválený kus trávy asi metr až metr a půl dlouhý a necelý metr široký. Odtud vedla stopa na západ. Brabčák se po ní pustil ke kraji lesa pořád dál.

Když byl asi patnáct až dvacet metrů uvnitř lesa, pocítil opět svíravý pocit v zátylku a zastavil se. Stopa, kterou sledoval, se rozšířila a zdálo se, že to je asi cestička, pravidelně užívaná drobnou zvěří. Stál tiše, naslouchal a pozorně se rozhlížel štěrbinami přivřených očí. Něco se mu bodavou bolestí připomínalo z hloubi mysli. Intuice? Paměť? Byl to určitě Vietnam. A pak to spatřil a zděšením ztuhl.

Kovový kabel, téměř neviditelný pod příkrovem spadaného listí a olámaných cedrových větviček. Vedl zleva doprava a necelý metr před jeho botami. Ještě krok a byl by v něm. Brabčák se pomalu spustil na kolena a pečlivě se zadíval do skvrnitých stínů kolem stopy. Chvilku to trvalo, ale nakonec to našel — kovová kulička s očkem. Očkem procházel napjatý drát, točil se do pětačtyřicetistupňového úhlu a byl napojen na ukotvení v zemi asi třicet centimetrů vedle.

Už uběhla téměř dvě desetiletí, ale pamatuje si to pořád dobře toto zařízení je M16A1 NPM, zvaný také „bouchavka“ či „skákavý Jack“. Zkratka tří písmen znamená nástražná protipěchotní mina. Dotkneš se drátu a mina se odpálí, nejprve menší primární nálož vyhodí minu do výšky asi jednoho metru a pak druhá, mnohem větší nálož, pošle smrtelné krupobití sekané oceli do okruhu třiceti metrů. Ze všeho od pasu výše se stane karbanátek. Tato mina byla standardní součástí výzbroje americké armády a na stezkách ve vietnamských džunglích jich byly položeny tisíce.

Zneškodnit minu je velmi snadné, ale Brabčák si nehodlal hrát na hrdinu. Mohl také drát překročit a pokračovat v cestě, ale dalo se předpokládat, že ten, kdo zde položil NPM, umístil po cestě ještě další, méně viditelné pasti. Vyplývalo z toho jasně: pojď dál a zemřeš. Bylo načase jít pro pomoc. Opatrně vstal a začal se stejnou cestou vracet.

Srdce mu v hrudi bolestně bušilo. O chvíli později byl opět na kraji mýtiny a tam se dal do běhu.

„Na co to vlastně koukám?“ zeptal se Jack Slater s očima upřenýma na obraz promítaný na televizní obrazovce. Stál spolu s Rembrandtem Paynem v krevní laboratoři zdravotního střediska. Byli sami, protože Payne řekl Simmsovi, aby šel na svačinu. Obraz na monitoru ukazoval statický pohled na neuspořádaně se pohybující šlahounovité organismy zbarvené do šedomodra.

„Tohle je standardní srovnávací snímek jedné obyčejné baktérie, která se jmenuje Staphylococcus aureus“, odpověděl Payne.

„Jako je stafylokoková infekce?“

Payne přisvědčil. „Je to podobné. Baktérie, která působí stafylokokovou infekci, je její variantou. Zrovna tak gonorrhea.“

„Chcete říct, že Dorchester měl kapavku?“

„Pokud je mi známo, neměl,“ upřesnil Payne. Pohnul kontrolními ovladači mikroskopu vedle televizního monitoru a obrazovka se rozdělila. S. aureus se přesunuly nalevo; v pravé polovině se objevil nový obraz.

„Vypadají stejně“, řekl Slater. „Až na to, že snímek vlevo je zelený.“

„Jiné zabarvení“, řekl Payne. „Podívej se pořádně.“

„Na snímku vpravo jsou nějaké malé skvrny … načervenalé. A ty šlahounovité tvary jsou silnější na koncích a uprostřed jsou užší.“

„Velmi dobře.“ Payne souhlasně přikývl. „Na snímku vpravo je vzorek odebraný z Dorchesterovy sleziny, přesněji řečeno z toho, co z ní zbylo. Ta baktérie vypadá jako S. aureus, ale je jiná. Ty malé skvrnky, jak jsi to označil, jsou zřejmě nějaké parazitní baktérie, které se přiživují na větším hostiteli, a rozdílný tvar pak vyplývá z toho, že se baktérie reprodukují.“

„Tak takhle to je!“

Payne si opět pohrál s ovladačem a rozdělený obraz zmizel. Nahradilo ho cosi, co vypadalo jako hromada kroutících se červů. Již v průběhu pozorování bylo zřejmé, jak masa houstne.

„Tytéž baktérie na čokoládovém agaru,“ poznamenal Payne. „Tyhle jsou živé.“ Otočil opět knoflíky a obraz zmizel. „Na dalším snímku je Petriho miska s Ringerovým roztokem. Obsahuje glukózu a pH má přizpůsobeno tak, aby vyhovoval lidskému tělu. Dávej pozor.“ Slater upnul pozornost na obrazovku a Payne poodešel. V rohu místnosti se sklonil nad krabicí z plexiskla. Krabice sloužila k snímání diapozitivů v kontrolovaném prostředí a byla vybavena vlastními mikroskopovými čočkami, propojenými s videosystémem. „Nejdřív vzorek baktérie z Dorchestera.“

V levém horním rohu obrazovky Slater náhle spatřil tmavý předmět. Ringerův roztok se rozčeřil, když do něj byly pomocí injekční stříkačky přidány baktérie. Po obrazovce začal plavat chomáček červovitých baktérií.

„A teď kapka krve“, řekl Payne, stále skloněný nad krabicí. Opět se objevil zvětšený konec injekční stříkačky a na obrazovce se rozlila rudá kaluž. Baktérie, jež dosud plavaly bezcílně, začaly náhle rychle mířit ke krvi. Téměř v okamžiku se rozšířily po obvodu vzorku krve jako obkličující vojsko. Chvíli se nic nedělo. Pak začal kruh z baktérií tmavnout, rozšiřovat se a houstnout. Než Payne došel k Slaterovi, počet baktérií se zdvojnásobil. Vzorek krve jako by začal nabobtnávat a o zlomek vteřiny později se celá obrazovka zbarvila jasně červeně.

„Co bylo tohle?“ zeptal se Slater. „Vypadalo to, jako když vybuchne bomba.“

„To byla smrt Torna Dorchestera.“

„Ta baktérie se živí krví?“

„Ne, tak jednoduché to není. Absorbuje sůl.“

„To nezní nijak zle.“

„Za normálních okolností by to nemuselo vadit,“ souhlasil Payne. Vstal a přešel k laboratornímu počítači na druhé straně místnosti. Utrhl z tiskárny dlouhý pás papíru a vrátil se k televiznímu monitoru. „Je to otázka rychlosti,“ pokračoval a prohlížel si přitom výstup z počítače. „Baktérie pracuje neuvěřitelně rychle. Soustředí se na krvinky, vyluhuje soli a buňka okamžitě cytolyzuje. Praskne. Všechny krvinky v Dorchesterově těle praskly podle mého výpočtu asi za devadesát vteřin. Možná do dvou minut.“

„Panebože!“

Payne podal Slaterovi výstup z tiskárny. „Stejný pokus, jako jsi právě viděl, jsem udělal asi před hodinou a počítač vyčíslil výsledky. Číslo nahoře odpočítává čas. X jsou baktérie, Y krvinky.“

00:001

xxxxxx yyyyy

xxxxxxxxxx yyyyyyy

xxxxxxxxx yyyyyy

xxxxxxxx yyyy

xxxxx yy

xxx

00:012

xxxxxx

xyyyyyyx

xxyyyyyxx

xxxyyyyxxx

xxxyyxx

xxxxx

00:032

xxxxxxx

xxxxxx

xxxxxxxx

xxxxxxxxx

xxxxxxxxxxxxxxxxx

xxxxxxxxxxxxxx

xxxxxxxx

00:172

xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx xxxxxxxxxxxxxxQQQQQQxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx xxxxxxxxxxxxxxxxxQQQQQQxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxQQQQQxxxxxxxxxxxxxxxxxx xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxQQQQxxxxxxxxxxxxxxxxxxx xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

01:00

QQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQ QQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQ QQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQ QQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQ QQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQ QQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQ QQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQQ

„X jsou baktérie, Y krvinky. A co je Q?“ zeptal se Slater.

„Q se objevuje v poli za sedmnáct vteřin jako jádro celé bakteriální kultury. Do šedesáti vteřin se kultura úplně změní. Původní baktérie se reprodukují a vytvářejí endospory.“

„Teď jste mě dostal, doktore. Co to jsou endospory?“

„Latentní baktérie. Jako oříšek ve skořápce. Znamená to, že baktérie je ve své formě skutečně nezničitelná. Endospora se obvykle tvoří v prostředí, v kterém by jinak baktérie nebyla schopna přežít. Je to úplně úžasné. Původní baktérie zabije svého hostitele a hned poté se dostane do endosporického stavu, v němž zůstává, dokud spory nejsou opět zaktivizovány.“

„Jak dlouho mohou v tomhle stavu vydržet?“

„Endosporické baktérie byly nalezeny v zažívacím ústrojí egyptských mumií a v žaludcích zmrzlých mamutů na Sibiři. Vydrží dlouho.“

„Jsou škodlivé?“

„To nevím“, řekl Payne. „A toho se bojím. Nová forma může být zcela benigní. Na druhou stranu může být prudce jedovatá. Vím jen, že se ta baktérie reprodukuje neuvěřitelně rychle a že na to není žádný antigen. Maskuje se jako S. aureus a tělo ji také tak přijímá. Jediná potíž je v tom, že antigeny na S. aureus, které jsou v těle, na ni nemají žádný účinek. Je to něco úplně nového.“

„Jak se dá zjistit, jestli je ta mutovaná baktérie škodlivá? Testy na myších nebo něco takového?“

„Na lidech.“

„Není to trochu riskantní?“ zeptal se Slater. Doktor pokrčil mohutnými rameny.

„Tady nemáme na vybranou,“ odpověděl velký muž. „Ta baktérie je aerobická a přenáší se dýchacím systémem a membránami sliznice. Oba jsme to včera v noci dýchali plnými plícemi. A dýchal to každý, kdo přišel do styku s Dorchesterovým tělem nebo s tím kamiónem. Ty a já jsme to předali každému, s kým jsme se setkali od chvíle, kdy jsme byli infikováni; a oni to zase předali každému, koho potkali. Infekce se v takovém případě šíří geometrickou řadou a tohle město je malé. Během dvanácti hodin to bude mít v Jericho Falls úplně každý.“

„Co budeme dělat?“ zeptal se Slater a při pomyšlení, že se v něm množí neznámá baktérie, se mu náhle udělalo mdlo.

„Pro začátek by snad neškodila vroucí modlitba,“ prohodil Rembrandt Payne.

„Nechte toho, doktore. Myslím to vážně. Vždyť to, co říkáte, znamená epidemii.“

„Vůbec nežertuju.“ Payne pokrčil rameny. „A máš pravdu, je to epidemie. Potíž je v tom, že máme k dispozici moc málo informací. Například ani nevíme, odkud ta baktérie pochází.“

„Z kamiónu,“ vyrazil Slater nazdařbůh.

„Dejme tomu. Ale odkud pochází ten kamión? Na řidiči nejsou vůbec žádné stopy těch baktérií.“

„Můžu zavolat dopravní společnost, pro kterou pracoval. Někde musí být nákladový list.“

„Je sobota,“ namítl Payne. „A i kdybys nákladový list nakrásně našel, vážně pochybuju, že ti k něčemu bude.“

„Proč ne?“

„Kvůli samotné baktérii,“ odpověděl a hlas mu potemněl. „Říkal jsem ti, že jsem něco takového v životě neviděl a pokud vím, ani ve Středisku pro kontrolu nemocí v Atlantě nemají v evidenci nic podobného.“

„Co to povídáte?“

„Myslím, že ta baktérie je uměle vytvořená,“ vysvětlil Payne. „Myslím, že někdo vzal S. aureus a hrál si s ním na molekulární bázi tak dlouho, až udělal rekombinant.“

„To je šílený!“

„To říkáš ty. Federální vláda má jiný názor.“

„Máte na mysli nějakou bakteriologickou zbraň,“ řekl Slater.

„Přesně tak. Nixon zakázal skladování útočných chemických a bakteriologických zbraní, ale zákon neříká nic o výzkumu pro údajně obranné účely. Krásná obezlička pro armádu a pro společnosti, které dostávají vojenské zakázky. Už dvě hodiny o tom přemýšlím, chlapče, ale tohle jediné dává nějaký smysl, i když je to přitažené za vlasy.“

„To ale pořád nic neříká o tom, kde se tu najednou vzal ten kamión a co pohledával u Jericho Falls.“

„V Plymouthu asi před třemi lety zahájili provoz v novém rozsáhlém vědeckém zařízení, napojeném na tamější univerzitu. Pracuje tam jistá společnost pod názvem Genetrix. Klidně by to mohlo pocházet odtud. A kamión možná, jen projížděl kolem.“

„Tohle neberu,“ odmítavě zavrtěl hlavou Slater. „Kdyby kamión jen projížděl, proč by jezdil po Old River Road? Proč by nejel po hlavním objezdu? Ne. Bůhví proč, ale ten kamión jel do Jericho Falls.“

„Na tom teď ale vůbec nesejde,“ řekl Payne. „Řekls to sám: Hrozí nám epidemie a my ani nevíme, co je to za nemoc a jaké důsledky může mít pro obyvatelstvo. Jako soudní lékař musím informovat ministerstvo zdravotnictví. Ty to budeš muset zařídit s lidmi ve městě.“

„To je báječné. Svolám schůzi na radnici a oznámím všem, že jsme se octli uprostřed epidemie, ale že nemáme ani ponětí, o jakou epidemii jde a co se s tím dá dělat.“

„Myslím, že tohle dělat nemusíš. Aspoň zatím ne. Promluvím nejdřív s lidmi z ministerstva a podle toho se pak rozhodneme.“

Nastalo dlouhé ticho. Jack Slater hleděl na vytištěný výstup z počítače a kousal si rty.

„A co vy, doktore? Vy, já, řidič sanitky, Corky White? Jak poznáme, jestli jsme nakaženi?“

„To se nedá říct. Už jsem si odebral krevní vzorek a než odejdeš, tak si vezmu i od tebe. Jestli něco zaktivizuje spory v našich tělech …“ nechal odpověď nedokončenou.

„Pak zemřeme jako Dorchester?“

„Je to možné.“ Starý muž přikývl. „Jestli se nová baktérie bude chovat jako původní. Ale to zatím nemůžu říct.“

„Mám pocit, jako bych měl nůž pod krkem.“

„To máme všichni,“ řekl Payne. „Celé město.“

Karen Slaterová pomalu procházela sem a tam mezi regály Havelockovy drogerie a dobře si uvědomovala, že Mildred Havelocková sleduje každý její pohyb ve velkém vypouklém zrcadle, umístěném pod nízkým stropem na konci dlouhé prodejny. Ztrhané rysy obličeje i těkající oči manželky starého Havelocka vyjadřovaly přesvědčení, že každý, kdo vstoupí do obchodu, je zloděj, šerifovu dceru nevyjímaje.

Během pěti minut bezcílného bloumání po obchodě se potřetí ocitla u regálu s hygienickými potřebami pro ženy, diskrétně umístěného na konci prodejny. Za půltuctem poliček s dámskými vložkami, buničinou, tampóny a irigátory byla malá výstavka pomůcek pro ověřování těhotenství: Confidelle, Prognosticon, Novesse. Všechno to znělo jako názvy laciných voňavek.

Sáhla po jedné z nich. Confidelle. Slibovala výsledky do hodiny. Za šedesát minut může vědět ano nebo ne, stačí položit na pult jedenáct dolarů. Vrátila krabičku zpátky na polici. Kupovat těhotenský test je ještě horší, než když Billy chtěl koupit krabičku prezervativů. Paní Havelocková, každý uměle obarvený vlas na určeném místě, by jen zvedla jedno obočí, prohnala by to pokladnou a v půl minutě by visela na telefonu s informací pro celé město.

Karen si včera v noci potvrdila své podezření podle diáře. Teď už má šestý den zpoždění. Pro většinu děvčat jejího věku by šest dní nebylo nic zvláštního, ale ona to měla od první periody vždycky naprosto pravidelně. Šest dní — to znělo jako umíráček.

„Ahoj, Karen! Můžu ti s něčím pomoct?“

Karen téměř omdlela, pak se vzpamatovala a otočila se. Byl to zase Bentley Carver Bingham, tentokrát v dlouhém bílém plášti a se smetákem v ruce.

„Ježíši, B. C.,“ zaúpěla. „Málem mě trefil šlak!“

„Promiň. Viděl jsem tě tu, tak jsem si řek, že ti řeknu ahoj.“

„Ahoj, Bentley.“ Karen se pokusila nasadit svůj nejlepší úsměv. „Kde se tady vůbec bereš?“

„Derek má chřipku, tak u pana Havelocka zaskakuju. Děvečka pro všechno, učím se od základů.“ Zvedl koště a udělal několik šermířských výpadů. „Doslova. Ale jsou za to čtyři dolary za hodinu.“

„To je dobrý.“ Přemýšlela, jestli ji B. C. viděl, jak si prohlíží Confidelle, ale pak usoudila, že se není čeho obávat. B. C. se snažil nezavadit ani pohledem o vystavené vložky.

„Nakupuješ?“ zeptal se B. C. „Ani ne. Mám rande s Billym v Bo-Peepu.“ „Tak proč jseš tady a ne tam?“ zeptal se chlapec. „Nebuď zvědavej.“

„Promiň.“ Nastala dlouhá pomlka a Bentley se pak zachmuřil. „Nevšimla sis ráno něčeho divnýho?“

„Jen tebe.“

„Počkej, mluvím vážně. Kolem sedmé přeletělo nad městem letadlo, jen pár set metrů vysoko.“

„V Jericho Falls je přece letiště, B. C. Bylo to asi jedno z letadel pana Coylea.“

„Ne, nebylo,“ zavrtěl hlavou B. C. „Air Medic má dva červenobílé Comanche. Coyleův Air transport má černo–zlaté Citationy. Tohle bylo vojenské letadlo. Malé.“

„A co má být?“

„Asi za dvacet minut se vrátilo a udělalo další přelet. Když letělo podruhé, tak jsem si všiml, že pod sebou nese nějaký velký náklad. Mělo to jinou barvu než zbytek letadla.“

„Ty si vymýšlíš, B. C.“

„Nevymýšlím si telefony.“

„O čem to mluvíš?“ řekla Karen podrážděně. Potřebovala přemýšlet o jiných věcech než o Binghamově fantazírování.

„Starouš Havelock volal meziměsto, chtěl mluvit s jedním velkoobchodem v Manchesteru, ale nedostal spojení a tak zavolal ústřednu. Tam mu řekli, že jim spojování dálkových hovorů nefunguje.“

„No a?“

„Je to příklad toho, čemu se říká mozaikové myšlení,“ odpověděl B. C. a opřel se o koště. „Víš, většina lidí přemýšlí v přímých liniích; jedna myšlenka vede k druhé — to je lineární myšlení. V mozaikovém myšlení skládáš dohromady myšlenky, které k sobě zdánlivě nepatří, a necháš je fungovat. Já dal dohromady letadlo a rozhašený telefony.“

„A co ti vyšlo?“

„Ve Falls je ruský špión a armáda se ho snaží najít s využitím technicky vyspělého fotosystému, umístěného v letadle. Zároveň odřízli dálkové spojení, aby nemohl zavolat přátele na pomoc.“

„Tak čau, Bentley. Hodné štěstí s tou tvojí mozaikou, nebo co to je.“ Karen se otočila a zamířila k východu.

„Karen, on o tebe nestojí. Fakt ne.“ Karen se zastavila a ohlédla se přes rameno. Bentley se pořád ještě opíral o koště a přitom ji přes brýle pozoroval vážnýma očima.

„O čem to mluvíš?“

„O Billym Coyleovi. Má o tebe zájem jen proto, že mu pomáháš, aby vypadal líp, než na kolik má. Zrovna tak jako jeho auto a šaty.“

„Hele, starej se radši o svý věci,“ odsekla Karen.

„Jo, to mi říká každý.“ Zasmušile přikývl.

Karen rozhněvaně vykročila ke dveřím a úplně přitom ignorovala mrazivý pohled paní Havelockové. Praštila za sebou dveřmi drogérie a pustila se ulicí k Bo-Peepu na schůzku s Billym.

Když vstoupila do dveří Čangova podniku, Billy už na ni čekal v jejich oblíbeném boxu úplně vzadu. Viděla, že s ním sedí Marty Doyle. Těžká pára, Doyle a Coyle. Kromě toho, že bydlí téměř vedle sebe na Hillu, neměli nic společného a Karen nemohla pochopit, proč spolu kamarádí; jedině snad proto, že protiklady se přitahují. Marty byl stejně vysoký jako Billy, ale vážil o dobrých třicet kilo víc, přičemž hlavní zátěž nosil na břiše. Byl tmavovlasý a už v sedmnácti mu začínaly vlasy řídnout. Měl malá dívčí ústa a čelo plné uhrů a doslova na sebe lil Old Spice, aby zakryl skutečnost, že se nekoupe dost často.

Karen se vmáčkla za stůl proti oběma chlapcům a vysoukala se z bundy. Zašklebila se na Martyho, který poulil oči na její prsa. Proč si raději nevzala svetr místo toho trika z otcova prádelníku.

„Ahoj,“ kývl Marty a malá ústa se mu zkřivila v pokusu o úsměv.

„Ahoj, Marty.“

Billy ji vzal za ruku. Chvíli ho nechala, ale pak se odtáhla a položila si ruku na klín. Doma si dala pořádnou snídani, ale stejně se jí dělalo téměř mdlo, když ucítila vůni z Čangovy kuchyně.

„Promiň mi ten včerejší večer,“ usmál se na ni přes stůl Billy.

„Není co promíjet. Mně se prostě nechtělo nikam chodit a dělat ze sebe blázna.“ Zamračila se. „Ani podpalovat kamión nebo děsit Boda, až málem přijde o rozum.“

„Nemá žádný rozum, o který by mohl přijít,“ odbyl ji Marty. „A kdo vůbec říká, že jsme měli něco společnýho s tím podpáleným kamiónem?“

„Já,“ řekla dívka chladně. „A myslím si, že to byl pěkně pitomej nápad.“

„Uklidni se, Karen, nikomu se nic nestalo,“ řekl Billy.

„To vyprávěj Bodovi. Odvezli ho sanitkou a museli mu píchnout sedativa. Pořád ho ještě mají ve středisku.“

„Podívej —“, začal Billy.

„Máš nějaký důkaz, že jsme v tom jeli?“ zeptal se Marty Doyle a našpulil rty. Objevil se Čang a položil před obézního chlapce vysoký pohár mléčného koktejlu s napěněnou čokoládou. „Myslím — jestli jsou jako nějaký svědci, Karen?“ dodal, když Čang odešel. Vstrčil do úst slámku a začal srkat koktejl, oči upřené přes okraj sklenice na Karen.

„Ano, Marty, abych řekla pravdu, byl tam svědek. Pan Kartosian z restaurace T. J. Viděl mizet z vedlejšího parkoviště modré Camaro.“

„Můj vůz?“ znepokojil se Billy.

„Viděl modré Camaro,“ zdůraznil Marty Doyle a pokrčil rameny. „A co má být?“

„Otec ví, jaké má Billy auto.“

„Byla to jen legrace,“ namítl Billy chabě. Na tváři Martyho Doylea náhle vyrazil pot. Vydal přiškrcený zvuk a zvedl ústa od slámky.

„Co je, Martine ?“ zeptala se Karen a vytřeštila oči. Zdálo se, že tlouštíkovi praskly na čele všechny pupínky a tenké pramínky krve se mísily s potem, který z něj doslova lil. „Co se děje?“

„Já —“ Vyrazil další přiškrcený zvuk a pak silně zakašlal. Z úst mu vytryskl velký cákanec krve a hlenu a z nosních dírek mu začaly téct červené proudy. Karen vyděšeně vykřikla a prudce se zaklonila, když se jí po prsou a po krku rozstříkly Martyho krvavé zvratky.

„Dopytle!“ zaječel Billy a odtáhl se. Marty Doyle se zapotácel ve snaze vyprostit se z boxu. Nezakrytá pokožka na jeho rukou, krku a obličeji začala černat, protože pod kůží mu praskly tisíce drobných cév a vlásečnic. Oči mu zduřely a bylo vidět jen krvavé bělmo. Karen, vmáčknutá v koutě boxu, nemohla odtrhnout oči od krvavé podívané a nepřestávala ječet. Všechny hlavy se k nim otočily a ostatní návštěvníci Bo-Peepu teď začali ječet také. Čang stál strnule u své plotny a sledoval Martyho Doylea, jak konečně vstal.

Chlapec se postavil mezi barový pult a boxy. Jeho tvář vypadala jako krvavá maska, košilí mu prosakovala další tekutina a na přední straně kalhot se rozšiřovala obrovská tmavá skvrna. Bylo cítit hrozný zápach a pak Marty znovu zakašlal, ale ozvalo se jen jakési zakloktání. Ochable zvedl krvavé ruce, zakryl si jimi ústa a zachytil zlomek husté směsi krve a slin, která mu stékala po bradě. Krev mu tekla i z uší a pod nohama se mu tvořila lepkavá, tmavočervená louže. Martyho ruce se roztřeseně zdvihly k hlavě v chabém pokusu zastavit strašnou bolest — krevní tlak v lebce mu stoupl přes 350. Konečně mozek vykrvácel, Marty se zlomil v zádech a svalil se na zem, tváří do odporných, lepkavých chuchvalců svých tělesných tekutin a výkalů. QQ9, po své až příliš krátké hibernaci, se znovu zrodil.

SEDMÁ KAPITOLA

11.45 hod.

V kuchyni šerifova domu v Říčním parku čekali netrpělivě Jack Slater s Jenny Haleovou na Rembrandta Paynea, který právě hřmotně sestoupil po schodech a vešel do místnosti.

„Jak to s ní vypadá ?“ zeptal se Slater. Payne se těžce posadil na starožitnou židli s koženým opěradlem.

„Fyzicky dost dobře. Je ale v šoku. Dal jsem jí něco na spaní. Do večera se z toho dostane, ale někdo by u ní měl zůstat, kdyby se vzbudila.“ „

„Já tu zůstanu“, nabídla se Jenny.

„A co Bill Coyle?“

„Luther trval na tom, že ho musím hospitalizovat,“ řekl Payne. „Je na tom stejně jako Karen. Šok. Vidět, jak ten Doyleův chlapec umírá, bylo traumatizující. Čang zavřel restauraci a po městě se to šíří jako oheň.“

„Panebože, to je to poslední, co jsme mohli potřebovat,“ zamumlal Slater. „Jako by to už takhle nestačilo.“

„Jack říkal něco o epidemii,“ naléhala Jenny tázavě na doktora. „Znamená to, že tady budeme mít víc takových smrtí, jako byla Martyho?“ V jejím hlase zazněla zlá předtucha.

„Nevím,“ přiznal starý doktor a unaveně zavrtěl hlavou. „Budu to vědět až po pitvě toho chlapce. Je to možné.“

„Mluvil jste s těmi lidmi z ministerstva zdravotnictví?“ zeptal se Slater.

„Snažil jsem se,“ řekl Payne. „Zřejmě nefungují dálkové telefonní spoje. Datové spojení také mlčí. Nedostanu se do žádné databáze kromě naší vlastní.“

„Zajedeme autem do Rumney,“ navrhl Slater. „Můžete zavolat odtamtud.“

„Udělej to sám. Já toho mám tady až nad hlavu. Řekni jim, co se stalo, a hlavně, ať sem pošlou co nejrychleji epidemiologický tým.“

„Dobrá.“ Šerif se obrátil k Jenny. „Cesta tam a zpátky mi bude trvat asi hodinu. Zavolej Normu Lombardovi. Je dole na stanici. Ať svolá mimořádnou schůzi městské rady. Za daných okolností můžeme postrádat Davea Doylea, ale všechny ostatní tam chci mít.“ Slater vstal od stolu. „Karen bude určitě v pořádku?“ zeptal se Payna.

Starý muž přikývl. „Bude v pořádku.“

Před domem se ozval plechový rachot a u vjezdu se vynořila malá omlácená dodávka z padesátých let. O pár vteřin později těžce bouchly dveře vozu a před bočním vchodem do domu se objevil Brabčák Hawke. Slater mu otevřel.

„Slyšel jsem, co se stalo v Bo-Peepu,“ řekl vysoký vlasatec. „Je Karen v pořádku?“

„Úplně,“ potvrdil doktor. „To nebylo třeba, abys —“ „Nepřijel jsem, abych se poptal po Karen,“ přerušil ho Brabčák. „Přijel jsem kvůli Joshovi Robinsonovi.“

„Kdo je to, ten Josh Robinson?“ zeptal se Slater.

„Je to jeden chlapec ze sedmé třídy,“ řekla Jenny. „Jeho matka je tkadlena.“

„Správně,“ přikývl Brabčák. „Pohřešuje se.“

„Jak dlouho?“ zeptal se Slater.

„Od rána, tak od půl osmé, od osmi.“

„Je teprve poledne,“ odpověděl Slater otráveně. „To není dost dlouho, aby ho bylo možné označit za pohřešovanou osobu.“

„Možná ne. Ale já ho hledal. Měl ve zvyku chodit po ránu se psem ke starému lomu. Vypadá to, jako by někdo psa zastřelil a Joshe unesl.“

„Cože!“ zamračil se Slater.

„To není všechno. Když jsem ho hledal, málem jsem zakopnul o protipěchotní minu, kterou tam někdo položil. Víš co to je skákavej Jack, šerife?“

„Nástražná mina,“ řekl Slater se svraštěným obočím. „Používala se hodně ve Vietnamu.“

„Přesně.“

„To je šílený,“ vyrazil Slater.

„Třeba ne,“ komentoval Rembrandt Payne. Slater se k němu otočil.

„Co tím chcete říct?“ zeptal se.

„Nic.“ Doktor pokrčil rameny. „Ale doporučuju, abys co nejrychleji odjel do Rumney.“ Bělovlasý muž upřeně hleděl na kuchyňský strop a zamyšleně špulil rty.

„Jedeš do Rumney?“ otázal se Brabčák.

„Ano. Nefunguje meziměstské telefonní spojení.“

„Chci jet s tebou,“ řekl starý hippie.

„Proč?“

„Mám jen takový divný pocit.“

„Dobrá,“ souhlasil Slater po krátké odmlce. „Mužu doprovod potřebovat.“ Otočil se k Jenny. „Postarej se o Karen a zavolej Norma.“

„Můžeš se spolehnout,“ pokusila se o úsměv.

„Já budu ve zdravotním středisku,“ připomněl Payne. „Zastav se, nebo mi zavolej hned, jak se vrátíš.“

„Jistě“, Slater se sklonil, letmo políbil Jenny a pak odešel za Brabčákem.

Rembrandt Payne usoudil, a to nesprávně, že Martin Doyle zemřel v důsledku toho, že se baktérie probudila z endosporického stavu. Jeho smrt však byla způsobena primárním kontaktem s původní baktérií, přičemž k infekci došlo předchozí noci krátce po chlapcově nešťastné hře na bezhlavého rytíře.

Výbuch palivové nádrže kamiónu zničil většinu kontejnerů s bakteriální kulturou, ale dva z nich to přežily. Jeden proletěl živým plotem mezi čerpací stanicí a motelem U krále spáčů a dopadl těsně u zadní zdi budovy.

Druhý kontejner rozbil okenní sklo kanceláře čerpací stanice a roztříštil se o desku pultu. Martin Doyle, chráněný převlekem, dostal na rozdíl od Toma Dorchestera poměrně velmi malou dávku baktérií.

Tato malá dávka však sloužila jen jako odklad popravy a za necelých dvanáct hodin po počátečním kontaktu s baktérií zemřel v Bo–Peep Grillu. Vykrvácel přitom do zbytků dvojitého mléčného koktejlu s čokoládou, což bylo jeho poslední jídlo na této zemi.

V době mezi získáním infekce a smrtí předal Martin Doyle sekundární formu baktérie Billymu Coyleovi, čtyřem dalším chlapcům, kteří se zúčastnili pochybné taškařice u benzínové pumpy, oběma rodičům, Davidovi a Paulettě Doyleovým, dále Estelle LaCroixové, která v domácnosti Doyleových uklízela, Georgeovi Sawchuckovi v Sawchuckově obchodě smíšeným zbožím na Hlavní třídě, kde se Martin stavil cestou do Bo-Peepu pro čokoládovou tyčinku, třem dalším zákazníkům, kteří v té době v obchodě zrovna byli, a sedmi dalším lidem v Bo-Peepu včetně Čanga.

Infekci také přenášel Billy Coyle a jeho čtyři kamarádi, stejně tak jako šest lidí, kteří přišli do přímého styku s tělem Toma Dorchestera a s policejním vozem, v němž zemřel.

Za podpory základny, tvořené sedmadvaceti primárními případy, mělo v poledne už sedm set dvacet devět lidí v Jericho Falls sekundární infekci a každý z těchto případů byl opět silně infekční. V průběhu dalších dvanácti hodin by všichni obyvatelé Jericho Falls, téměř bez výjimky, byli nositeli endosporické mutace QQ9, označované Q varianta 1 nebo prostě QV1.

Na rozdíl od svého bouřlivého předka měl QV1 první příznaky dosti obyčejné. Bolesti hlavy, mírná nevolnost, časté a bolestivé močení a pocit celkové skleslosti. 1. listopadu dopoledne měly desítky obyvatel Jericho Falls tyto příznaky, ale nikdo je nepovažoval za tak vážné, aby vyhledal lékařskou pomoc. Kolem poledne se počet postižených prudce zvýšil a u těch, kdo byli infikováni dříve, se projevily dva nové symptomy: artritické bolesti kloubů a stoupající teplota.

Kdyby zde byl epidemiolog, bývalo by možné již na základě ohlášení těchto prvních příznaků zaregistrovat první „skupinový jev“. Příznaky byly nejzřetelnéjší u lidí ve věkové skupině od šestnácti do pětačtyřiceti let, přičemž bez rozdílu pohlaví vrcholily v užší skupině od devatenácti do šestadvaceti let. Mladší dvanácti a starší šedesáti let žádné počáteční příznaky neprokazovali. Bylo zde několik klinických výjimek, ale tou dobou se ještě neprojevily.

Krátce po poledni se na pohotovosti jerichofallského zdravotního střediska začaly objevovat první extrémní případy. Většina z nich byla spojena s horečkou, kdy teploty dosahovaly až 42°C. Mužští pacienti si stěžovali na bolestivě naběhlé lymfatické žlázy a pocity velké žízně, zatímco mnoho pacientek hlásilo spontánní a abnormální menstruace, ale i lymfatické bolesti a dehydrataci.

Ve 12.20 hod., pár minut před tím, než se Rembrandt Payne vrátil do nemocnice, už přicházeli pacienti proudem a dr. Sheldon Bewster a vrchní sestra Betty Van Heusenová se rozhodli povolat k zvládnutí situace všechny dosažitelné pracovníky. Bewster, jenž teprve nedávno absolvoval medicínu v Bostonu, byl přesvědčen, že je zasáhla předčasná chřipková vlna, ale Betty Van Heusenová si tím tak jista nebyla. Nikdy se nesetkala s chřipkou, která by u žen vyvolávala menstruace, a nikdy ani neviděla propuknout nějakou nemoc takovým tempem. Na Bewsterově pohotovostním seznamu bylo šest lékařů a na seznamu Betty Van Heusenové jednadvacet sester. Z těch, které sekretariát kontaktoval, jen dva lékaři a jedenáct sester bylo v takovém stavu, že mohli žádosti vyhovět. Ve 12.22 hodin zavolal do nemocnice policista Randy Van Heusen, manžel Betty Van Heusenové, a oznámil, že ve svém bytě ve Francouzské čtvrti byl nalezen Corky White. Vykrvácel na vlastní posteli.

„To ticho,“ poznamenal Brabčák Hawke, když projížděli s Jackem Slaterem po Stripu na silnici 115A. „Polovina obchodů vůbec neotevřela.“

„Taky jsem si všiml,“ přisvědčil Slater, sedící za volantem vozu. V sobotu dopoledne bývá normálně provoz na Stripu velmi hustý a všechna parkoviště jsou obsazena. Dnes tu bylo téměř prázdno. Slater mrkl na ukazatel paliva na přístrojové desce. Blížil se k nule. „Vezmu benzín.“ Když dorazil k benzínovému čerpadlu Ralpha Beavise, Slater odbočil ze silnice a zajel ke stojanům. Přímo před nimi stál ohořelý vrak kamiónu. Slater pocítil, jak se mu zvedá žaludek.

„Zdá se, že tu nikdo není,“ usoudil Brabčák. Slater vyhlédl postranním okénkem z auta. Přední sklo kanceláře bylo provizorně nahrazeno velkou deskou špinavé překližky. Oboje dveře byly zavřené a v místnosti se nesvítilo.

„Ralph tady někde musí být,“ řekl Slater. Vystoupil z vozu a přešel ke kanceláři. Nakoukl dovnitř skrz umazané sklo dveří, ale byla tam tma a prázdno. Vzal za kliku.

Zamčeno. Slater se vrátil k vozu. „Nejsou doma?“ zeptal se Brabčák. „Třeba je Ralph v motelu.“

„Jdi se po něm podívat, já zatím vezmu benzín,“ navrhl Brabčák a vysoukal se z vozu. „Stojany jsou odemčené.“

„Jo, všiml jsem si.“ Otočil se a vydal se ke Králi spáčů. To se Ralphovi vůbec nepodobá, nechat stojany volně odemčené a nebýt u toho. Podíval se na hodinky: dvanáct pryč. Benzínové čerpadlo má být otevřeno čtyřiadvacet hodin denně. Bodo je ve zdravotním středisku, ale kde je Ralph a kde jsou mechanici Bert a Corky?

Slater prošel průchodem v živém plotě a dostal se na krytý ochoz kolem motelové restaurace. Na druhém konci bylo před motelem zaparkované jediné auto. V této roční době to nebylo nic neobvyklého. Došel ke vchodu do recepce a otevřel dokořán vnější skleněné dveře. Pak zaťukal na vnitřní dveře a vyčkával.

Nic. Uvnitř viděl světla, ale Ralph zřejmě nebyl ani v recepci. Slater se zachmuřil a zatlačil na vnitřní dveře. Festovně zavřené. Zaklepal znovu a čekal, ale kde nic, tu nic. Pokrčil rameny a nechal vnější dveře za sebou zacvaknout. Beavis byl nejspíš na Ústaváku v pojišťovně Charlieho Ricea, aby vymáčkl něco za to včerejší rozbité okno.

Vrátil se k hlídkovému vozu, právě když Brabčák zavěšoval hadici zpátky na stojan. „Ralph se nekoná?“ zeptal se vlasatec.

„Nekoná,“ potvrdil Slater a vklouzl zase zpátky za volant. Brabčák se posadil vedle něho.

„Ukazuje to šestnáct babek,“ poznamenal Brabčák. „A nikdo o ně nestojí. Třeba se Ralph rozhodl dělat dobrý skutky.“

„Zaplatím mu potom.“ Slater otočil klíčkem zapalování a vrátil se na Strip. O chviličku později už byli u nájezdu na 115A. Vpravo vedla na sever do hor Notch Road a v dálce přetínala dlouhý a strmý Frenchmanův hřeben. Vlevo šla dvouproudová asfaltová silnice k letišti, přímá čára na jih s Drakeovou farmou na jedné a s Coppertop Hillem na druhé straně. O půl kilometru dál kopce uzavíraly ústí jerichofallského údolí. Slater projel křižovatkou a zamířil přímo na západ.

Brabčák vyndal z náprsní kapsy své džínové bundy pomačkanou krabičku Lucky Strike. „Dáš si?“ zeptal se a potřepal krabičkou. Slater přikývl. Brabčák vyklepl z krabičky dvě cigarety, zapálil je dřevěnou sirkou a jednu podal Slaterovi. „Co kdybys mi řek, co se to vlastně děje?“

„Nevím o nic víc než ty.“

„Kecy. Ani jsi nemrknul, když jsem ti řek, že Josh Robinson zmizel, a ty nebereš tyhle věci na lehkou váhu. A to nemluvím o tom, že tam někdo klade nástražný miny.“

„Slyšel jsi, jak zemřel Marty Doyle?“

„Jo. On byl hemofilik nebo co?“

„Ne. Totéž se stalo včera v noci Tomovi Dorchesterovi.“

„Dorchester je mrtvý? Panebože!“

„Doktor Payne se domnívá, že jsme se octli v nějaké epidemii. Podle něj to je hrozně nakažlivé. Byl jsem tomu vystaven i já a Payne také. Platí to i o tobě.“

„Chceš říct, že nás čeká totéž co Dorchestera a mladýho Doylea?“

„Nevím. Řek bych, že ne. Podle doktora ta původní baktérie mutovala do nějaké spóry.“

„Když jsem se po tom marném hledání Joshe vrátil domů, Annie v prodejně přírodní výživy říkala, že asi šest lidí z tkalcovny šlo do zdravotního střediska.“

„Krváceli?“ zeptal se Slater a prudce otočil hlavou k Brabčákovi.

„Ne. Spíš to vypadalo na chřipku. Teplota, bolesti. Myslíš, že to má nějakou souvislost?“

„Nevím. Proto jedu do Rumney. Doktor Payne tady chce mít co nejrychleji epidemiologa.“

„Pořád mi vrtá v hlavě ten skákavej Jack.“ Brabčák zhluboka nasál cigaretový dým a pak zamáčkl nedopalek v popelníku na přístrojové desce.

„Třeba sis to jen vyfantazíroval“, usoudil Slater a lehce pootočil volantem, neboť již vyjížděli z údolí a cesta se stáčela k jihu. Na obou stranách příkře stoupaly svahy podhůří Bílých hor, porostlé cedrovými lesy, zatímco Jericho Falls zmizelo z dohledu v zatáčce za nimi.

„Nikdy jsem nejel v LSD, jen sem tam trochu marjánky. Takže se žádnými halucinacemi u mě nepočítej. Viděl jsem, co jsem viděl, šerife. Někdo oddělal Joshova psa a chlapce unesl. Na to můžeš vzít jed.“

„Kde by kdo sehnal nástražnou minu?“ zeptal se Slater skepticky. „Ty přece nekoupíš v místní samoobsluze.“

„Já vím. To mi taky právě nejde na rozum. Zatraceně!“

Jack Slater sešlápl brzdový pedál a hlídkové vozidlo se pomalu a se skřípěním zastavilo. Patnáct metrů před nimi ležel napříč úzkou silnicí převrácený nákladní vůz. Červenobílá kabina ležela na boku a ložná plocha byla převržená. Nákladní část byla úplně roztříštěná a na asfaltovém povrchu vozovky se válela aspoň stovka mrtvých a potrhaných kuřat. Kam oko dohlédlo, všude samé peří.

„To je vůz Corneyho Drakea“, řekl Slater. Strčil prudce do dveří a vyskočil s rukou na rozepnutém pouzdru revolveru. Brabčák vystoupil na druhé straně a oba se opatrně vydali k převrácenému vraku. Corney Drake byl majitelem posledních pětasedmdesáti akrů Drakeovy farmy. Jak se město neustále rozšiřovalo, Drakeova farma se postupně odvracela od pěstitelství plodin, a pokud si Jack Slater vzpomíná, Cornelius Drake začal chovat kuřecí brojlery, z nichž část prodával na místě, ale většinu dodával do velkého zpracovatelského závodu v Montpelier ve Vermontu, hned za hranicemi státu.

Slater ucítil slabý zápach benzínu, pečlivě zašlápl nedopalek cigarety a pak teprve pokračoval v chůzi k vozu. Probrodili se strašným nepořádkem kolem vraku a Slater se vyšplhal nahoru, aby zkontroloval kabinu, zatímco Brabčák prohlédl zadek vozu.

„Co Corney?“ zeptal se Brabčák. Slater se ještě povytáhl a nahlédl do kabiny. Přední sklo bylo roztříštěné a dveře byly posety desítkami pravidelných dírek. Na opěradle byla krev a čalounění bylo rozervané. Slater seskočil na zem k Brabčákovi.

„Corney tam není. Kabina je rozstřílená.“

„Zadek vozu taky,“ ukázal Brabčák. Bočnice byly poznamenány množstvím děr velikosti půldolarové mince, které šly zleva doprava a odshora dolů. Úplně vzadu dole zela obrovská trhlina, jejíž roztříštěné okraje byly ohořelé a začouzené. Téměř metr širokou dírou viděli potrhané zbytky dalších kuřat, krvavé louže a spousty peří, nalepeného na zakrvácených stěnách. „Jako když do toho někdo pustil těžký kulomet a protitankovou řízenou střelu,“ řekl Brabčák a sáhl si na okraj velké díry.

„Nejde mi to na rozum,“ řekl Slater a v hlase mu zazněla obava. „Proboha kdo a proč potřeboval rozstřílet Corneyův náklaďák?“

„Kdo potřeboval zabít Joshova psa?“ zeptal se chladně Brabčák. „Ale musí to být stejná parta. Ještě si myslíš, že jsem tam na Quarry Hillu měl halucinace?“

„Vždyť to nedává vůbec žádný smysl.“

Brabčák za ním znehybněl a naklonil hlavu: „Ticho!“

„Co je?“

„Poslouchej, sakra!“

Vzduch se začal plnit rytmickým klapáním, podobným přitlumenému rachotu pneumatické sbíječky. Hluk rychle sílil a přibližoval se zřejmě od západu. Slater pocítil Brabčákovu silnou ruku, jež ho popadla za paži a prudce jím smýkla.

„Co to je?“

„Do příkopu!“ zavelel Brabčák a postrčil Slatera od převráceného vozu. „Kryj se!“

Slater se nechal odtáhnout vysokým vousáčem ke krajnici vozovky. Brabčák seskočil do mělkého příkopu vedle štěrkové krajnice a strhl Slatera sebou.

„Do lesa!“ syknul Brabčák. „Rychle!“

Oba muži se rychle vyšplhali na druhou stranu příkopu a skulili se pod nízký cedrový porost. Klapot se změnil v ohlušující rámus, doprovázený pronikavým ječením turbíny.

„K zemi!“ křikl Brabčák, když Slater vystrčil hlavu. Slater se znovu přikrčil a ohlédl se k silnici. O chvilku později se ukázal sám zdroj klapavého hluku. Za protějším kopcem se vynořil vrtulník. Pod žraločím čumákem se mu plandal chobotovitý přívěsek a nad přistávacími ližinami se nadouvaly krátké a tlusté raketové podvěsy. Bizarní bylo, že vrtulník zářil bílou barvou a na spodku a bocích trupu měl namalovány velké červené kříže.

„Je to Huey Cobra“, zašeptal Brabčák a vyvalenýma očima sledoval vrtulník, jenž se spustil střemhlav nad silnici. „Se svinským rotačním kanónem a protitankovými řízenými střelami.“

„Ale —“

Slaterova slova zanikla ve zkázonosném zaburácení 30 mm kanónu z přední části vrtulníku. Asfalt začal létat na všechny strany a střely, jež se zakusovaly do vozovky, vysekaly úhlednou pěšinku až k šerifovu vozidlu. Hmyzovité letadlo na zlomek vteřiny jako by zaváhalo a pak se ozvala ohlušující detonace při odpáleni dálkově řízených raket, zavěšených na podvěsech. Vrtulník na chvíli zmizel v obrovském oblaku kouře po odpálených raketách a zase se objevil, když otáčivé rotory zahnaly kouř k zemi.

Rakety zasáhly cíl, jedna předek vozidla, druhá prolétla předním sklem. Auto v okamžiku zmizelo v oslepujícím plameni. Vrtulník zůstal na zlomek vteřiny zavěšen nad vrakem nákladního vozu Cornelia Drakea a pak to vypadalo, že se postavil na ocas. Trhl sebou vzhůru jako zavěšený na neviditelném provázku, krkolomně se odvrátil, stočil se do normální polohy a za kvíleni turbín zmizel plnou rychlostí za kopcem, stejně náhle, jako se objevil.

„Panebože! Co se to stalo?“ zeptal se Slater a omráčeně zíral na divoce hořící vrak policejního automobilu.

„Právě jsme přežili ostrou palbu,“ konstatoval Brabčák. „Pojď, musíme odsud zmizet. Zpátky do města.“ Rychle pohlédl na silnici, pak vstal a zvedl Slatera za loket.

„Kdo to byl?“ zeptal se otupěle Slater.

„Oškliví chlapci.“ Brabčák sklouzl do příkopu a pak vylezl na krajnici vozovky. „Dělej, šerife. Musíme sebou hodit, abysme byli v prachu, než sem někoho pošlou spočítat mrtvoly.“

Kolem půl druhé odpoledne ovládl Jericho Falls pocit temného a hrozivého neklidu. Zpočátku se povídalo, že Martin Doyle zemřel v důsledku otravy jídlem, které snědl v Bo-Peepu, ale brzy bylo zřejmé, že to tím nebylo. Onemocnění podobné chřipce se šířilo všude a nikoho si nevybíralo. Obchody a další zařízení, která v sobotu dopoledne otvírala, měla už v poledne zavřeno, ať již kvůli nezájmu zákazníků nebo proto, že nebyli žádní práceschopní zaměstnanci.

Lidé ve městě, kterým bylo natolik dobře, že se zajímali o to, co je nového, zjistili, že místní rozhlasová stanice WKLC vůbec nevysílá a telefonní linky do rozhlasu, na policii a na radnici byly stále obsazené. V důsledku rušivého statického signálu byly vyřazeny z činnosti všechny amatérské radiostanice a Lisa Colchesterová se nemohla spojit s policejními úřady v Rumney, Plymouthu ani Canaan. Nebyla schopna dovolat se ani Jacka Slatera v hlídkovém voze. Norm Lombard, jako zástupce šéfa v nepřítomnosti Jacka Slatera, poslal Randyho Van Heusena na letiště v naději, že tamější hasičská radiostanice bude fungovat. Když se Van Heusen do hodiny nevrátil, Lombard za ním vyslal Zeke Torrance, aby ho našel, a Torrance zmizel také. Lombard a Lisa Colchesterová tak zůstali jedinými činnými příslušníky jerichofallského policejního oddělení, neboť Charlie Hill již dopoledne oznámil, že je nemocen. Až na jednoho či dva starší muže vyřadila nemoc z pohotovosti také všechny místní hasiče, ale naštěstí dopoledne ani odpoledne nebyly hlášeny žádné požáry.

Sam Quarrel, vydavatel jerichofallského týdeníku Leader Post, zůstal v redakci, ale v poledne mu došlo, že poprvé ve své téměř dvaasedmdesátileté historii časopis nevyjde. Nikdo ze spolupracovníků nepřišel do práce a stránkové obtahy zůstaly nedotknuty na redakčních stolech. Hněv i novinářský instinkt popíchly Quarrela, že začal větřit po okolí, aby zjistil, co se to děje, ale lidem bylo buď moc zle, nebo byli příliš sklíčení, než aby se s ním někdo bavil. Když se postarší vydavatel Leader Postu vrátil do redakce na náměstí Ústavy, všiml si poprvé, že všechny tři telexy mlčí, přestože přívod elektrického proudu do nich nebyl přerušen.

Sedl si k telexu, napsal krátký kontrolní text, zkusil ho odeslat na okruhu agentury AP, ale nic se nedělo. Zkusil to znovu na telexu UPI a pak i na Hearst Wire, ale se stejným výsledkem. Poslední způsob komunikace mezi městem a okolním světem byl vyřazen z funkce. Jericho Falls bylo úplně izolováno.

OSMÁ KAPITOLA

14.45 hod.

Oba muži se pohybovali v hustém porostu, jak nejrychleji mohli, a drželi se přitom těsně při průzračném, úzkém toku, který rozděloval hluboké údolí na dvě části. Brabčák šel první a očima bedlivě zkoumal cestu. Slater šel za ním a v pravici pevně svíral služební revolver. Žádná pěšina tudy nevedla a tak postupovali jen pomalu.

„Když půjdem pořád podle vody, bude nám to trvat nejmíň další hodinu,“ řekl šerif tlumeným hlasem. „Panebože! Tady jsem byl naposled jako skautík.“ Zachvěl se zimou, i když zip u bundy měl vytažený až těsně ke krku. Vzduch byl chladný a zdálo se, že křehké ledové ticho zesiluje každý zvuk.

„Dáme si pauzu,“ navrhl Brabčák a zastavil se. Přikrčili se v přístřešku, který jim asi metr od potoka nabízel omletý balvan velikosti volkswagenu. Dlouhovlasý bývalý pilot byl i při odpočinku na stráži a stále otáčel hlavou po svazích údolí. „Neříkals mi jednou, že jsi byl ve Vietnamu?“ zeptal se po chvíli Brabčák. „Připadá mi, že se v lesích nijak zvlášť dobře necítíš.“

„Byl jsem u vojenské policie v Saigonu. Dělali jsme zátahy na štětky a hlídali jsme černý trh, aby se nám nevymknul z rukou. Nikdy jsem nebyl nasazen v džungli.“

„Uč se,“ zašklebil se Brabčák.

„Pořád nechápu, proč jsme nešli zpátky podle silnice.“

„Dostali by nás do pěti minut. Když půjdeme v lese, vyhneme se všem pozemním radiolokátorům, které tam nastavěli.“

„Proč myslíš, že používají pozemní radary?“ zeptal se Slater, když zase vyrazili na zarostlou soutěsku.

„Ta Cobra nás nenašla náhodou. Rozmístili pozorovatele a ti nás viděli přijíždět. Vzpomínám si na taková cvičení v Údolí štěstí a v Bong Sonu. Pozorovatelé v předsunutém postavení s pozemními radary zavolají zabijáckej tým a pak bojové letouny. Je to klasická obkličovací operace. Až na to, že tentokrát máme na frak dostat my. Mám pocit, že Jericho Falls bude co nevidět asanováno.“

„To je šílenství.“

„Jistě. To platilo i o Vietnamu, ale nebylo to kvůli tomu o nic míň opravdické.“

„Tohle je New Hampshire a ne Jižní Vietnam.“

„Stejný problém. Jestli má doktor pravdu, tak někdo udělal velkou chybu. Nějaké to jejich svinstvo uniklo a oni ho musí za každou cenu dostat zpátky, nebo ho udržet v patřičných mezích, než si rozmyslí co udělat s námi.“

„Zatraceně, my potřebujeme pomoc a ne bojové vrtulníky. Proč sem nepošlou zdravotnický personál?“

„Třeba vědí o tom svinstvu víc než my,“ namítl Brabčák zlověstně. „Třeba je na lékaře už moc pozdě.“

„Tak proč ten červený kříž na bílém vrtulníku?“

„Ochranné zbarvení,“ vysvětlil Brabčák. „Když se postavil kolem města vnější okruh 115, Falls vypadlo z vyšlapané cestičky. Zablokuj 115A, silnici Old River Road a cestu do hor po Notch Road a máš město úplně izolované. Na každém konci pár chlapců v uniformách řekne lidem, že se v okolí koná vojenské cvičení, a nikdo se nic nedozví.“

„Karanténa,“ upřesnil Slater. „Ale to se nedá udržet věčně.“

„Já vím. A toho se taky bojím.“ Brabčák vstal a smetl z džín borové jehličí.

„Jak myslíš, že to ještě máme daleko?“ zeptal se Slater.

„Řeka se točí kolem Beacon Hillu. Půjdeme ještě asi kilometr a pak narazíme na hřeben Notch Ridge. Tam můžeme seběhnout na silnici západně od Francouzské čtvrti.“

„U lomu jsi viděl minu. Nemůže být něco taky na hřebenu?“

„Možná, ale pochybuju. Věděli, že Joshe určitě půjde někdo hledat, a proto ji tam položili. Ta stezka vede ke starýmu železničnímu mostu. Nechtěli prostě, aby za nimi někdo chodil. Ale mohli tam postavit pozorovatele.“

„Co teda budem dělat?“ zeptal se Slater.

„Zabijem ho.“

„V tom případě bych tě měl jmenovat pomocníkem šerifa.“

Rembrandt Payne se celý nesvůj zavrtěl v křesle, ale oči přitom nespustil z obrazovky počítače. Věděl, že za dveřmi jeho kanceláře je malá nemocnice plná zmatku, ale nad významem jeho přítomnosti na pohotovostní ambulanci momentálně převážila práce, kterou dělal, aby zjistil něco o té pohromě, jež postihla Jericho Falls.

Zdravotní středisko bylo přeplněné a provizorní lůžka byla i na chodbách. Poslední hodinu už posílali domů všechny, až na nejvážnější případy. Stále se zmenšující počet zdravotníků ve středisku nemohl stejně dělat nic víc než předepisovat aspirin a studené zábaly ke snížení vysokých teplot.

Starý doktor hlasitě klel a rukou si masíroval nadmuté břicho. Celý den skoro nic nejedl a nadbytečné žaludeční šťávy mu způsobily strašné nadýmání. Klepal do klávesnice, znovu a znovu si sjížděl těch pár informací, které měl k dispozici, a hledal nějaký klíč.

Zatím odhalil pouze jediný podstatný fakt: sekundární infekce se zřejmě vyhýbá malým dětem a starým lidem, což je přímým opakem všech typů chřipky, s nimiž se dosud setkal. Toto srovnání bylo na druhou stranu irelevantní, neboť chřipka je virového původu a není to bakteriální infekce. Redenbacherův syndrom (jak to pojmenoval) byl rozhodně mikrobiálního původu.

Payne vyčerpaně zavrtěl hlavou. O co tu vlastně jde? Jestli byl původní biologický toxin vyroben jako chemická a bakteriologická zbraň, pak bylo vysoce nepravděpodobné, že malé zdravotní středisko a jeho přesluhující ředitel najdou nějakou rychlou léčbu.

A teď šlo o rychlost. Billy Coyle a někteří další mladiství pacienti, kteří byli přijati s touto nemocí, měli zoufale vysoké teploty. Navzdory nitrožilnímu zavodňování a studeným zábalům, jež měly zabránit dehydrataci nebo ji alespoň zpomalit, byl stav těchto pacientů vážný. Sandře, sedmnáctileté dceři Mildred Watchornové, hrozilo selhání ledvin, a jestli se jí okamžitě nedostane patřičné péče, do večera zemře.

„Krucifix!“ zamumlal. Výsledky posledních vzorků kultury budou k dispozici nejdřív za půl hodiny. Rozhodl se, že si mezitím dá ještě jedno kolo s počítačem. Poposedl si blíže, stiskl klávesu ESCAPE a obrazovka se vymazala a vrátila ho do databáze kartotéky zdravotního střediska. Doktor Payne prošel údaje a pak zadal počítači příkaz k výběru pacientů, kteří jsou teď v nemocnici se symptomy Redenbacherova syndromu, s tím, aby byli zvláště označeni pacienti přijatí před propuknutím choroby. Počet přijetí před propuknutím nemoci byl naštěstí malý a seznam byl krátký. Jména těch, kdo nyni vykazovali příznaky Redenbacherova syndromu, byla uvedena podtržené.

PRIJEM…………………………………………RIJ31/LIST 1

JMÉNO NAR SUSPDG OSETLEK

ALLINGHAM W 3/11/22 GAL SEYMOUR

AMERY L. 5/5/49 ORTOP BLAINE

BIMM B. NEZN SOK PAYNE

COWPER E. 2/7/54 GRAVID MCNIVEN

DAVIDSON S. 4/5/59 GRAVID MCNIVEN

GLADSTONE E. 3/2/14 KARD SEYMOUR

HUGHES M. 9/4/48 HERNIE SEYMOUR/

LEWIS

JOHANNSEN P. 4/7/51 RESP KEENE

LASSITTER V. 3/10/70 ORTOP BLAIN

MORIN T. 5/8/65 GRAVID BREWSTER

SLOANE K. 8/5/48 KARD SEYMOUR

VAN EPP T. 5/26/49 GRAVID REWSTER

Payne se rozvalil v křesle a zíral na monitor. Tak tohle je zajímavé. Z dvanácti registrovaných pacientů jich pět mělo Redenbacherův syndrom, všichni v kritickém věkovém rozmezí, tři muži, dvě ženy. Ale mezi zbývajícími sedmi pacienty byly čtyři těhotné, což odpovídalo normálnímu průměru v tomto ročním období. Co tedy měli staří lidé, děti a těhotné ženy společného, že byli vůči Redenbacherovu syndromu imunní?

Bylo třeba uvažovat ještě o dvou anomáliích. Jack Slater, který už měl dávno vykazovat příznaky choroby, a Bodo Bimm. Pokud se Payne pamatoval, Bodo nebyl nikdy nemocný a nemá zde ani kartu, takže ho zatím vynechal a místo toho obrátil pozornost k Jackovi. První, co ho muselo napadnout, byla Slaterova cukrovka. Jestli je těhotenství imunizačním faktorem, tak proč ne diabetes mellitus?

Opět vymazal obrazovku, vrátil se do databáze střediska a procházel záznamy tak dlouho, až našel seznam ambulantních pacientů, kteří opakovaně dostávali předpis na inzulín. Seznam obsahoval všechny obyvatele okresu, kteří kdy navštívili středisko, a tak mu zabralo dost času, než ho zredukoval na cukrovkáře bydlící v Jericho Falls. Bylo jich sedmačtyřicet a všichni až na tři byli mimo kritické věkové rozmezí Redenbacherova syndromu. Na tom nebylo nic divného, protože cukrovka se většinou pojí se starším věkem. Vzal tato tři jména a dotázal se, zda někdo z nich nebyl dnes přijat do nemocnice. Ani jedno jméno se neobjevilo. Payne uspokojeně přikývl. V žádném případě to nebyl dokonalý důkaz, ale zdálo se, že pacienti s cukrovkou jsou vůči tomuto toxinu imunní.

„Proč ale?“ zašeptal s očima upřenýma na mlčící obrazovku. Ze zdravotnického hlediska staří a mladí nemají o nic víc společného než těhotenství a cukrovka, a přece všechny čtyři situace zajišťují imunitu. Z epidemiologického hlediska může mít imunita pět základních forem: imunita získaná po předchozím onemocněni, aktivní imunita jako odolnost vytvořená reakcí na antigen, přirozená imunita, pasivní imunita, kterou přenáší matka na dítě, a specifická imunita vyvolaná vakcínou.

Z těchto forem nebylo možné uplatnit v případě Redenbacherova syndromu žádnou. Syndrom byl vyvolán rekombinantní baktérií, která vylučuje možnost předchozího onemocnění, stejně tak jako přirozený vývoj antigenů, vakcínu i přirozenou imunitu, jako je odolnost člověka vůči psince. Pasivní imunita je rovněž vyloučena, neboť imunní jsou zřejmě matky, a nikoli jejich nenarozené děti.

Přece však musí existovat odpověď, nějaký spojovací článek. Payne vypnul obrazovku a vysoukal se z křesla za psacím stolem. Howard Simms, laboratorní technik z hematologické laboratoře, šel už před hodinou domů kvůli vysoké teplotě a pocitům nevolnosti. Payneovi bylo jasné, že výsledky krevních testů, které dal provést, musí zkontrolovat sám. Vytáhl z vesty staromódní kapesní hodinky a s cvaknutím je otevřel: 15 hodin. Za hodinu má být na schůzi městské rady na radnici. Unaveně si povzdechl. Budou od něho chtít odpovědi a on žádnou nezná. Namáhavě se vypotácel z kanceláře a pustil se ke krevní laboratoři.

Jenny Haleová seděla v kuchyni Slaterova domu a usrkávala další šálek kávy. Zvolna se stmívalo. Od chvíle, kdy Jack a Brabčák odjeli, uplynuly už čtyři hodiny a na ni začalo doléhat ticho. Telefon nezazvonil, nikdo neřekl ani slovo o tom, co se děje, žádná návštěva nepřišla, mlčela televize i rádio — zkusila obojí. Bylo to strašidelné.

Vzala do ruky nějaký časopis a krátce v něm listovala. Zpravodajský časopis, plný šťavnatých příběhů a barevných fotografií toho, co se děje ve světě. Hodila časopis zpátky na stůl. Celý svět jí mohl být ukradený, chtěla vědět, co se právě teď děje právě tady.

Kde ten Jack vězí? Do Rumney to je nejvýš čtyřicet nebo padesát kilometrů a na cestu tam a zpátky jsou dvě hodiny až nad hlavu, a přece jsou s Brabčákem pryč už dvakrát tak dlouho. Zvedla konvici s vlažnou kávou a hned ji zas málem upustila, když zaslechla, jak někdo lomozí u dveří.

Rychle vstala a třemi kroky přeběhla kuchyň. Když otevřela dveře, její náhlé naděje vyprchaly. Nebyl to Jack, byla to připosražená postava B. C. Binghama, jednoho z jejích nejlepších žáků, který měl protivný zvyk občas opravovat její školní angličtinu. Nejhorší na tom bylo, že měl vždycky pravdu.

„Ahoj, Bentleyi. Co tu děláš?“

„Ehm — dobrý den, slečno Haleová. Přišel jsem se podívat na Karen, jestli je to možný,“ vysoukal ze sebe Bingham. Co přidal pámbu B. C. Binghamovi na rozumu, to mu ubral jinde. Udělal ho o čtvrt metru menšího než ostatní děti ve třídě, dal mu silné brýle a takový vkus, pokud jde o oblékání, že ji napadlo, zda ten kluk není barvoslepý. Dnes to byla světlemodrá prošívaná lyžařská bunda, citrónově zelený svetr a béžové manšestráky.

„Karen leží. Obávám se —“

„Já vím“, přitakal B. C. „Pracoval jsem u Havelocků, když se to stalo. Napadlo mě, že by třeba chtěla trochu rozptýlit.“ Pozvedl pomačkanou tašku z hnědého papíru.

„Mám pro ni dárek.“

„To je pěkný nápad, Bentleyi, ale —“ Chlapec se však dokázal kolem ní nějak protáhnout. „Nebudu tam dlouho,“ ujistil Jenny.

„Dobře. Můžeš tam nakouknout, ale jestli ještě spí, tak musíš zase jít, je to jasné?“

„Samozřejmě,“ přisvědčil B. C. Svlékl si bundu a přehodil ji přes kuchyňskou židli. „Jak to, že nejste nemocná ?“ zeptal se a vyslal ke své učitelce pohled plný obdivu.

„Co tím myslíš?“ zeptala se Jenny a posadila se opět ke stolu.

„Tu chřipku. Ve městě ji má kdekdo. Mamka a táta leží taky. Chtěli jít do nemocnice, ale čekárna je přeplněná.“

„Chřipka?“

„Bolesti, vysoká teplota, ehm — diarrhoea a takové věci.“

„Mně je dobře,“ zamračila se Jenny.

„Tak to je prima,“ pochválil ji B. C „Měl bych se spíš podívat na Karen.“

„Po schodech až nahoru a pak vpravo,“ instruovala ho Jenny. „A nezapomeň, co jsem ti říkala.“

„Jasná věc,“ odpověděl Bentley a ještě pevněji popadl papírovou tašku. Vrhl na Jenny rychlý, vysloveně neupřímný úsměv a vytratil se z kuchyně.

Našel Karenin pokoj a polehoučku, bez cvaknutí otevřel dveře. Postel byla v opačném rohu místnosti a za jejím čelem byla knihovna. Závěsy na oknech byly stažené a Karen, stočená na boku pod silnou modrobílou prošívanou přikrývkou, kterou měla vytaženou až po bradu, vypadala jako hromádka čehosi beztvarého.

„Karen?“ zašeptal. Karen se pod přikrývkou lehce pohnula, ale neodpověděla. Bentley naprázdno polkl a nervózně se rozhlédl kolem sebe: jednoduchá borovicová skříňka se zásuvkami, bílé nalakované police plné plyšových zvířátek a panenek, na podlaze staromódní látkový kobereček a na zdi obrovský plakát s Mickem Jaggerem a Davidem Bowiem, tváře a mikrofony vedle sebe. Bentley se přiblížil k posteli a zhluboka se nadechl. Jeho puberta asi ještě nepatřila moc dlouho minulosti, protože se začal celý třást a sevřel se mu žaludek.

„Karen,“ zašeptal znovu.

„Hm?“ Karen se překulila. Na tváři vytlačená vráska, zalepené oči a rozcuchané vlasy. Vůbec to nevadilo. Kdyby nic jiného, roztřásl se ještě víc.

„Karen? To jsem já, Bentley Carver Bingham.“

„Co — doháje, Bentleyi“, zaúpěla Karen. Povytáhla se na polštář a nepřítomně si zkontrolovala, zda má zapnuté knoflíčky na noční košili. Měla. „Co chceš?“ zeptala se a mhouřila v polotmě oči. „Kolik je?“

„Budou čtyři. Slyšel jsem, co se stalo.“

„Nechci o tom mluvit,“ odpověděla ostře. Bentley viděl, jak se jí při děsivé vzpomínce rozechvěl spodní ret. Bezmyšlenkovitě se posadil na okraj postele a položil jí ruku na rameno.

„Promiň,“ zašeptal tiše a pak, vůbec tomu nemohl uvěřit, náhle měl Karen v náruči. Tvář se jí bořila do jeho hrudi a její sladce vonící vlasy mu zaplavily obličej. Cítil, že Karen pláče, a něžně ji hladil po zádech.

„Panebože, to bylo hrozné!“

„Já vím,“ zašeptal a tiskl ji k sobě. „Já vím, ale teď už je to v pořádku.“

„Krev… všude, najednou byl samá krev…“

„Pššš,“ šeptl konejšivě a cítil se jak vyslovený darebák. Ona prošla peklem a on nedokáže myslet na nic jiného než na to, jak se mu její prsa pevně tisknou k hrudi. Položil jí ruce na ramena a jemně ji přitlačil zpátky na polštář. „Už si z toho nic nedělej,“ nařídil ji a ulevilo se mu, že už není tak blízko. „Něco jsem ti přinesl.“ Otevřel papírovou tašku, sáhl dovnitř a vytáhl malé plyšové zvířátko.

„To je krysa,“ řekla Karen a nechtěla věřit vlastním očím. Zvířátko bylo šedivé a mělo černá skleněná očka, která se leskla díky štětci anonymního umělce od výrobního pásu v Hongkongu. Mělo dva vyceněné zuby a dva acetátové fousy. Celkový dojem byl z neznámého důvodu velmi příjemný. „To je nádhera!“ vydechla Karen a celá se rozzářila, když jí zvířátko podával. Bentley si sundal brýle a zkoumavě si prohlížel skla.

„Myslel jsem, že by se mohla jmenovat Ramona,“ navrhl. „Vypadá tak trochu španělsky.“

„Ramona,“ opakovala Karen. Usmívala se. Bentley si zase brýle nasadil a odkašlal si.

„Chtěl jsem s tebou mluvit,“ pokračoval pomalu. „Prověřoval jsem si různý věci. Myslím, že nikdo jiný by mi nevěřil.

„Co sis prověřoval?“ zeptala se Karen a posadila se s Ramonou na klíně.

„Pamatuješ, jak jsem ti u Havelocků říkal o tom letadle a o přerušení telefonního spojení?“

„Pamatuju.“

„Teď je toho víc. V městě je všechno zavřené. Je tu ta chřipka.“

„Jaká chřipka?“

„Myslím, že to začalo hned po… po tom, co se stalo v Bo-Peepu. Lidi z ničeho nic začali být nemocní. Sedl jsem na kolo a zajel ke zdravotnímu středisku: je tam úplný blázinec. Karen, tady se děje něco opravdu divnýho.“

„Co tomu říká táta?“ zeptal se. „Mluvil jsi s ním?“

„Ne. Dole je slečna Haleová; mám dojem, že na tebe tak trochu dávala pozor, když jsi spala. Viděl jsem tvýho tátu a toho vlasatce z tkalcovny, jak jedou z města. Je to už dost dlouho, ale myslím, že se ještě nevrátili.“

„Slečna Haleová je tady, v tomhle domě?“ zeptala se Karen a nedokázala ovládnout v hlase zlost. Bentley přikývl a kousl se do rtu.

„Ano a vypadá nervózně. Děsně nervózně.“

„Nechci, aby tady byla,“ prohlásila Karen rozzlobeně. „Nechci, aby pro mě cokoliv dělala. Vstávám.“ Odhodila přikrývku, ale Bentley dívku zachytil a opět přikryl.

„Ne!“ šeptl a ohlédl se přes rameno. „Ta by mě zabila. Jen zůstaň v posteli, dokud se nevrátí táta.“

„Bentleyi, co se děje?“ zeptala se Karen naléhavě.

„Nevím,“ zamumlal chlapec. „Chtěl jsem to někomu říct, ale mysleli by si, že jsem se zbláznil. Kdo by bral vážně třináctiletýho trpaslíka?“

„Co říct?“ chtěla vědět Karen.

„Asi v půl druhé starého Havelocka někdo volal. Myslím, že to bylo ze zdravotního střediska. Havelock i jeho stará z toho byli úplně na větvi. Neřekli ani slovo, jen že pro dnešek zavírají a že mám jít domů. To jsem taky udělal. Tam jsem zjistil, že rodiče jsou nemocní. To mě polekalo, tak jsem vzal otcův dalekohled a vrátil se do města. Vylezl jsem na radniční věž.“

„No a?“

„Budeš si myslet, že jsem zcvoknul,“ upozornil tiše. „Ne, nebudu. Co jsi viděl?“ „Marťany, Venušany — říkej jim, jak chceš.“

„Ale jdi!“ zasmála se Karen. „Čteš moc science fiction.“

„Marty Doyle, když vyblil všechny čtyři litry krve na podlahu v Bo-Peepu, to nebyla science fiction,“ ohradil se chlapec a vzápětí se zděsil brutality toho, co vypustil z úst. Karen zbledla.“Promiň, ale jde mi to na nervy,“ dodal spěšně. „Telefony nefungují; všichni dostávají tu nemoc. Všechny stánky Leader Postu jsou prázdné. Taky jsem se trochu poptával. Pan Sawchuck nedostal pravidelnou ranní dodávku pečiva a televize ani rozhlas nefungují. Vyzkoušel jsem i svůj krátkovlnný přijímač, co jsem si v létě sestrojil. Nic. Ani atmosférické poruchy. Jen dlouhý cyklický šum.“

„Bentleyi, to je nějaká srandička?“ zeptala se Karen. „Ty sis to vymyslel, abys mi zvednul náladu? V tom případě ti musím říct, že to moc legrační není.“

„Já si taky nemyslím, že to je legrační. A žádná srandička to není. Kéž by byla!“

„Ale co to všechno má co dělat s Marťany? Ted’ vážně, Bentleyi.“

„Viděl jsem je,“ řekl sklesným hlasem. „Tím dalekohledem. Za řekou na Quarry Hillu. Dva. Měli na sobě skafandry s přílbou. Ze začátku je bylo špatně vidět, protože ty skafandry byly maskované.“

„A co ti maskovaní Marťani dělali?“

„Seděli. Měli takovou malou radarovou parabolu na trojnožce. Otáčela se dopředu, dozadu. Jako by hlídkovali.“

„Marťani na hlídce.“

„Mám dojem, že to zní dost praštěně.“

„Jen trochu,“ připustila Karen vlídně. „Třeba se ti to jen zdálo.“

„Třeba.“ Neznělo to přesvědčivě. „Ale chtěl jsem jenom … sám nevím, co. Snad, varovat tě.“

„Díky.“

„Hm, přinesl jsem ti ještě něco,“ vzpomněl si chlapec. Sáhl znovu do papírové tašky a podal Karen černou krabičku z tuhého papíru. Velkým bílým písmem byl na ní napsán název Confidelle. Karen vytřeštila oči. „Bentleyi —“

„Promiň, jestli jsem udělal blbost,“ vyjekl rychle s rukou zdviženou na obranu. „V drogerii to z tebe ale úplně čišelo, tak jsem to při odchodu sbalil. Bylo mi jasný, že jsi to nemohla koupit kvůli řečem, co by se rozlítly po městě.“

„Díky,“ zašeptala. Prohlížela si krabičku a tvář jí přitom zčervenala.

„Máš strach, že jsi…,“ ukázal na krabičku. Karen přikývla.

„Těhotná.“

„BiIly?“ zeptal se neomaleně. Karen pohlédla úkosem na maličkého chlapce, který seděl na kraji její postele jak na bidýlku.

„Mám dojem, že ti po tom nic není.“

„Promiň.“ Chlapec se odmlčel. „Je ve zdravotním středisku, kdyby tě to náhodou zajímalo. Švihlo to s ním stejně jako s tebou. Luther zavolal sanitku. Když jsem přijel na kole do střediska, zeptal jsem se na něj. Říkali, že má chřipku, nic víc. O Martym neřekli ani slovo.“

„Ta nemoc je opravdu tak zlá?“ zeptala se Karen.

„Ještě horší,“ přisvědčil Bentley. „Vypadá to jako obrázky černé smrti ve středověku, až na to, že zatím nikdo nezemřel, aspoň pokud je mi známo.“

„Kromě Martyho,“ upřesnila Karen a prsty pevně sevřela plyšové zvířátko na klíně.

„Jo,“ přitakal Bentley Carver Bingham. „Kromě Martyho.“

„Vidíš něco?“ zeptal se Jack Slater, natažený vedle Brabčáka na studené kamenité zemi. Větší muž zavrtěl hlavou a malým polním dalekohledem dál pečlivě pozoroval terén pod nimi. Slunce se jim pomalu stáčelo do zad a vysoké borovice na hřebenu vrhaly kolem nich dlouhé stíny, které poskytovaly dobrý úkryt. Oba muži dosáhli vrcholku Notch Hillu již téměř před půl hodinou, ale Brabčák trval na tom, že musí počkat, než půjdou dál. Svahy zalesněného kopce pod nimi se spouštěly do cípu údolí Jericho Valley a Slater i bez dalekohledu viděl město ve vzdálenosti sotva pěti kilometrů.

Pod úpatím kopce probíhala silnice Notch Road na sever do Bílých hor. Za silnicí bylo vidět lehký příkrov kouře, který byl trvalým nahnědlým ukazatelem pětapadesátiakrové městské skládky odpadků. Skládka byla od města oddělena hustým cedrovým lesem a ještě dál na východ, na okraji Francouzské čtvrti, se zasmušile rozkládal městský hřbitov.

„Jak půjdeme dál?“ zeptal se Slater. Brabčák odložil dalekohled, ale díval se stále na východ.

„Před pár lety jsem občas zašel tady do okolí lovit s lukem. Pokud se pamatuju, jsou tady dvě cesty. Jedna po vrcholku hřebenu na jih, zpátky k dálnici, a ta druhá jde odsud lesem přímo dolů. Končí na Notch Road přímo u skládky.“

„To vypadá nejrychleji,“ usoudil Slater. „Dwayne sice nemusí být ve své boudě, ale dovnitř se dostaneme a můžeme odtamtud zatelefonovat. Norm nebo někdo z ostatních pro nás zajede.“

„Chytřejší by bylo přijet popelářským vozem, jestli nějaký seženem. Jestli ty lidi mají předsunuté pozorovatelny, tak by je policejní auto na Notch Road mohlo znervóznit.“

„Není tu po nikom ani stopy,“ odpověděl Slater. „Třeba to všechno přeháníme.“

„Mluvíš jak ze spaní, šerife. Někdo odřízl Falls, takže nikdo nemůže sem ani ven. To, že jsme nikoho neviděli, ještě neznamená, že tu kolem nejsou.“

„Máš nejspíš pravdu. Člověku se tomu prostě nechce věřit. Ještě před chvílí všechno nudné a normální a najednou …“

„Tak už to chodí.“ Brabčák pokrčil rameny a opět přiložil dalekohled k očím. „Míval jsem přítele, byl to pilot jako já. Nosil pořád pro štěstí tričko s nápisem: „Život je prd a po něm smrt“, pěkně růžovým písmem na černé. Brával i dvě šichty za sebou. Průsmyk Mang Yang, Pleiku, Ia Drang, Zelené hory, Bong Son a všechna ta místa. Nikdy ani škrábnutí, nikdy ani pták na vrtuli, nic. Když dosloužil, dopřál si dovolenou v.Karibském moři. Přepychový hotel. Nebyl tam ani tři hodiny, když se naboural taxík, ve kterém jel. Na místě mrtvý. Nikdy nevíš dne ani hodiny.“

„Vy opravdu umíte člověka povzbudit, pane Hawke.“

„Rád posloužím.“ Opět odložil dalekohled. „Nic, ani větvička se nehne.“

„Takže je to čisté ?“

„Snad. Zjistit se to dá jen jediným způsobem. Drž se při zemi ještě chvilku, než se dostaneme pod linii obzoru.“ Zvedl se a přikrčený se začal plížit dolů k lesu. Slater ho následoval. O chvíli později se dostali k prvním stromům a Brabčák našel cestu. Byla široká a zřejmě dost používaná lidmi i zvířaty a po všech také zůstala spousta stop. Na sto metrech cesty Slater spatřil zbytky trusu po vysoké zvěři, pomačkanou prázdnou plechovku od konzervy a ulomený srnčí parůžek porostlý mechem a téměř zcela přikrytý hustým kapradím lemujícím cestu.

Světlo v lese vrhalo nespočet zelenožlutých odstínů, vzduch byl ostrý a svěží a voněla v něm chladná, vlhká zem a borovicové jehličí. Slatera napadlo, že nebýt současných okolností, procházka z kopce mohla být velmi příjemná.

Kdyby se ta postava lehce nepohnula těsně předtím, než vstoupili na mýtinu, Brabčák Hawke a Jack Slater by do ní nejspíš přímo narazili. Když si ale Brabčák všiml pohybu, zastavil mávnutím ruky svého druha za sebou. Dlouhovlasý muž ustoupil pár krůčků a zatlačil Slatera dozadu. Přiblížil ústa k šerifovu uchu a tichounce mu zašeptal:

„Na druhé straně mýtiny, sedí na balvanu. Má na sobě nějaký skafandr s přílbou. Maskování je téměř perfektní. Na trojnožce před ním je radar se středním dosahem.“ Slater mlčky přikývl a sledoval Brabčáka, jak sklouzl k zemi a začal si rozvazovat vysoké boty. Když byl bos, sáhl za záda a v ruce se mu najednou objevila ošklivě vypadající dýka s ostřím o dobrých pět centimetrů delším, než je zákonem povolené maximum. Slater se spustil na paty.

„Co chceš dělat?“ zeptal se.

„Odstranit ho. Sedí přímo v cestě.“

„Nemůžeme zkusit ho zajmout?“ zeptal se šerif.

„Jak?“

„Mám tohle.“ Vytáhl policejní revolver.

„Ty máš tohle a on má na kolenou tu největší odstřelovačskou flintu, jakou jsem kdy viděl. Tohle není žádný hraní na lupy a na strágly, Jacku. Tady jde o kejhák.“

„Dobře. Co chceš, abych dělal?“

„Hlavně nestřílej z revolveru, to je nejdůležitější. Bylo by to slyšet na kilometry daleko. Já se k němu zkusím dostat zezadu tak blízko, abych mohl použít tohle.“ Zvedl dýku. „Když uvidíš, že se už na to chystám, vylez tak, aby tě uviděl, mávej rukama — dělej cokoliv, abys odvedl jeho pozornost.“

„Co když uvidí nejdřív tebe?“

„Pak utíkej jak blázen.“ Brabčák vstal, rychle se na Slatera usmál a pak vklouzl do stínů na kraji cesty. Šerif sledoval, jak mizí v lese, a pak se odplížil po břiše až na okraj mýtiny.

Chvíli mu trvalo, než objevil Brabčákův cíl. To, co měl ten muž na sobě, se dalo označit nejspíš za kosmonautický skafandr. Seděl na menším balvanu a jeho maskování bylo tak dokonalé, že ho téměř nebylo vidět. Slater něco takového ještě nezažil. Výstroj se skládala z velké přílby s rovným polarizovaným plátem v místě obličeje. Přílba byla pružným límcem spojena s prošívanou výsadkářskou kombinézou. Jak mohl Slater na dálku rozeznat, rukavice a boty byly do ní zabudovány jako nedílné součásti. Pozorovatel seděl ke Slaterovi bokem a tak bylo vidět spirálovitý kaučukový kabel a hadici, které vedly z přilby do velkého obdélníkového batohu na mužových zádech. Zbraň, kterou měl na klíně, byla vybavena nepřiměřeně velkým dalekohledem. Od něho vedl do batohu druhý kabel.

Ať to bylo sebebizarnější, Slater pochopil účel skafandru okamžitě — úplně soběstačný celek, stejně jako skafandr pro kosmonauty, poskytující hermeticky uzavřené a filtrované prostředí. Bylo to logické dopracování staromódní plynové masky do dokonalé ochrany proti jakékoli chemické nebo biologické zbrani.

Slaterovi vyschlo v ústech a těžce polkl. Ta výstroj potvrzovala podezření Rembrandta Paynea. Tohle by nikdo na sebe nevzal, pokud by se nebál vážné infekce, vyvolané nějakou chemickou nebo biologickou látkou.

Kýchl.

„Panebože!“ zašeptal a popotáhl nosem. Pozorovatelova opřílbená hlava se otočila, muž povstal a pohnul něčím na dalekohledu. Šerif se začal plížit zpátky, ale už bylo pozdě; muž ho spatřil.

„VSTÁT!“ Hlas byl drsný a elektronický, v přílbě nějak zesílený. Slater učinil, co mu přikázal, a zvedl se z kapradí. Vystoupil na mýtinu a muž s přílbou zvedl odstřelovačskou pušku.

Šerif spatřil, jak po kamenité cestičce přeběhlo zelené světýlko a jak se zbarvilo do červena, když mu začalo šplhat po nohou a pak se mu usadilo na prsou. Slater už o takových věcech četl: laserový systém. Stačí umístit na cíl světelnou tečku a stisknout spoušť — pokaždé stoprocentní přesnost. Stál tiše a v těle se mu chvěl každý sval. Jestli se náhle z lesa nevynoří Brabčák, je po něm.

„VPŘED.“ Opět mechanický hlas. „ODHOĎTE ZBRAŇ.“ Slater si uvědomil, že stále svírá svou osmatřicítku. Hned ji pustil na zem. Reakce muže za černým hledím z umělé hmoty se nedala poznat, ale Slater si byl jist, že malá tečka, zamířená na jeho hrud’, se lehce chvěje. Napadlo ho, že ten muž ve skafandru je třeba stejně nervózní jako on.

„Jmenuji se Slater,“ zavolal trochu skřípavým hlasem. „Jsem policista.“ Lehce poodhrnul bundu a ukázal velký ocelový odznak s černým lakem, který měl připevněný na košili.

Brabčák se vynořil z křoví tak rychle, že to Slater málem ani nezahlédl. Udělal tři rychlé kroky a pak se mihl jeho nůž. Nejprve projel kabelem spojujícím přílbu s batohem, pak se otočil a jeho dlouhé a široké ostří proniklo límcem.

Brabčák se odkutálel vlevo a muž se zhroutil na zem; světelná tečka slábla. Slater jen popadl pistoli a přeběhl dvacet metrů, které je oddělovaly. Brabčák už stál vedle pušky vykopnuté z mužových rukou. Pak se nad mužem sklonil a civěl na zakrvácený límec. Opatrně vytáhl nůž a uvolnil zip. Převalil tělo k sobě a odklopil přílbu.

Tvář pod hledím patřila muži ani ne třicetiletému. Byl světlovlasý, vousy na tvářích a na horním rtu už pomalu potřebovaly oholit. Oči měl modré a doširoka otevřené.

„Jdu si pro boty“, oznámil Brabčák klidně. Vstal a zvolna odcházel. Slater se zhluboka nadechl a vydechl a znovu si uvědomil, že ten mladík ve skafandru mu mířil vysoce výkonnou zbraní přímo na srdce. Začal podrobně prohlížet skafandr a teprve teď spatřil různá šněrovadla a zipy, jež z toho tvořily hermeticky uzavřený, samostatný celek.

Podařilo se mu rozepnout vrchní vrstvu a rozhalit ji. Pod lehkou tkaninou nahmatal pohyblivé pláty z tvrdého materiálu. Skafandr tedy chránil před chemickými a bakteriologickými zbraněmi a zároveň byl jakýmsi pancéřovým brněním. Brabčák se vrátil a sedl si na paty vedle Slatera. „Našel jsi něco?“

„Zatím ne.“ Pod brněním z 21. století byl mladík_oblečen do obyčejné tmavě zelené pracovní uniformy. Žádné označení jednotky či hodnosti, nic.

„Maskování je nastříkané sprejem,“ konstatoval Brabčák a postrčil přílbu k Slaterovi. „Zakázková práce — podle terénu. Panebože! Ty lidi myslí na všechno!“

„Nemůžu najít žádný průkaz,“ řekl Slater. Převrátil tělo a stáhl zipy na kalhotové části. Brabčák měl v rukou pušku. Podíval se nahoru a přikývl.

„Řek bych, že taky žádný nenajdeš. Nejspíš patřil k nějaké zvláštní jednotce. Možná k těm mládencům od deváté pěší ve Ft. Lewis. Jsou rychlí, bezohlední a mají veškerou hogofogo výzbroj. Taková flinta!“ Odhodil ji stranou. „Do hajzlu! Člověče, to je zlej sen. A já myslel, že už jsem z toho venku.“

„ Neměl jsi jinou možnost,“ řekl Slater a vstal. „Já jsem svědek. Říkal jsi sám, že tady jde o všechno.“

„Ale on kvůli tomu není o nic míň mrtvej.“

Slater vyšel na okraj malé skály. Ještě půl kilometru a budou dole na Notch Road. Otočil se a podíval se na cestu, kterou urazili. Stíny byly teď ještě delší. Přešel ke stojícímu Brabčákovi, který hleděl do mladé tváře zabitého muže. Jemně se dotkl rukávu svého druha.

„Pojď. Musíme jít.“

„Jasně,“ souhlasil bezvýrazným hlasem. „Musíme jít.“ A oba muži se v začínajícím soumraku vydali od mrtvého těla dál po lesní cestě.

DEVÁTÁ KAPITOLA

16.30 hod.

Zasedací místnost městské rady byla v prvním patře radnice a její vysoká okna, rozdělená rámy do mnoha malých tabulek, vedla na náměstí Ústavy. Švestkově modré závěsy z těžkého sametu byly zataženy a dlouhou obdélníkovou místnost osvětlovaly tři ozdobné lustry, zavěšené nad velikým jednacím stolem s plstěným povrchem. Boční stěny místnosti byly od podlahy až ke stropu pokryty policemi, jež byly napěchovány v kůži vázanými svazky místních předpisů a nařízení a zápisů ze schůzí rady za dobu již delší než století. Stěna proti oknům byla ověšená portréty bývalých starostů a prominentních radních. Podlaha byla ze stejného dubového dřeva jako police na knihy a za desítky let používání byla tak vyšlapaná, až se celá blýskala.

Celou radu tvořilo dvanáct mužů a žen, kromě starosty, ale v hlubokých křeslech ze zelené kůže s mosaznými cvočky sedělo kolem stolu jen sedm lidí a navíc pouze tři z nich byli členy rady. Normálně by na stole stály sklenice a džbánky s vodou a na každém místě by ležel poznámkový blok, ale tajemník rady Tom Barnett byl tak nemocen, že se nemohl na schůzi dostavit.

Luther Coyle, sedící v bezvadném proužkovaném obleku s bílou košilí v čele stolu, zdvihl starobylé předsednické kladívko z třešňového dřeva a udeřil jím na malou kostku leštěné newhampshirské žuly před sebou.

„Myslím, že je načase zahájit naši schůzi,“ řekl upjatě a přivřenýma očima se pronikavě rozhlédl kolem stolu.

„O svolání mimořádné schůze požádal šerif Slater, ale zdá se, že nás nehodlá poctít svou přítomností.“

„Odjel do Rumney požádat o pomoc,“ vysvětloval Rembrandt Payne na opačném konci stolu. „Měl by tu být každou chvíli.“

„Doufejme,“ zamumlal Coyle. Pohlédl letmo před sebe na úhledně srovnanou hromádku kancelářských papírů a pak se opět rozhlédl po lidech kolem stolu. Složil ruce na papírech a zamračeně sevřel úzké rty.

Po obou stranách mu seděli jeho obchodní manažeři, Gabe Turcott a Frank Ludder. Oba muži vypadali spíš jako dobře oblečení gangsteři než jako obchodníci, což ostatně nebylo příliš daleko od pravdy. Turcott vedl Coyleovu finanční společnost Brightway Finance a Ludder byl šéfem Coyleovy realitní kanceláře, která spravovala většinu podřadných pronajatých nemovitostí ve Francouzské čtvrti.

„Požádal jsem pana Luddera, aby v nepřítomnosti pana Barnetta udělal zápis“, oznámil Coyle. „Pokud jde o prezenci, kromě mě, pana Luddera a pana Turcotta je přítomna Loretta Simmsová ze Sdružení rodičů a učitelů a Školní rady a Dwayne Kennaway z Veřejných prací. Dále je přítomen dr. Rembrandt Payne, ředitel jerichofallského zdravotního střediska a okresní soudní lékař, a Norman Lombard, zástupce šerifa.“ Coyle se krátce ohlédl na Franka Luddera, který rychle škrábal na papír po jeho levé ruce, a pak vrátil svou pozornost ke stolu.

„Zdá se, že jsme se octli v jakési krizi,“ pokračoval starosta. „Podle dr. Paynea procházíme epidemií jakési nemoci chřipkového typu, která přes noc zřejmě postihla celé město. Kromě toho došlo k jakémusi selhání spojů. Dálkové telefonní spojení, televize a rozhlas nefungují. Jakási nešťastná shoda náhod.“

„Žádná jakási náhoda to není,“ opravil ho Payne z druhého konce stolu. „A ty to víš, Luthere.“

„Nemáte slovo, doktore. A rád bych vám připomněl, že zde máte pouze poradní hlas, nic víc.“

„Jdi do háje s procedurou! Pámbu mě netrestej. Ze čtyř tisíc lidí v tomhle městě je polovina vážně nemocná. Nemoc se nechává volně šířit a podle toho, co mi právě řekl Norman, je na nás bůhvíjakými složkami armády uvalena násilná karanténa. Musíme něco dělat!“

„Spekulace,“ odmítl ho Coyle. „Nemůžete svá tvrzení opřít o žádná fakta. A neuvážené domněnky mohou jen způsobit paniku.“

„Mluvil jsem s několika lidmi,“ vstoupil do hovoru Dwayne Kennaway z Veřejných prací. Malý, připlešlý, téměř šedesátník, s tváří ošlehanou za léta práce pod širým nebem. Jeho firma, K—Way Sanitation Services, měla na starosti městskou skládku, spravovala autopark šesti popelářských vozů a stavěla septiky. „Do celého města nepřišlo od včerejška žádné zboží. Corney Drake odjel ráno s nákladem brojlerů a od té doby ho nikdo neviděl.“

„Poslal jsem dva vozy na letiště, abychom zjistili, jestli tam funguje vysokofrekvenční rádio,“ doplnil Norm Lombard. „Ani jeden se nevrátil.“

„Samé spekulace“, odmítl je znovu Coyle. „A rádio na letišti také nefunguje. Můj člověk na letišti říká, že to je nejspíš kvůli slunečním skvrnám.“

„Vy jste mluvil s letištěm?“ zeptal se překvapeně Lombard.

Coyle se na policistu dlouze zahleděl. „Zajisté. Proč myslíte, že bych lhal?“

„Myslím, že bychom se měli víc zabývat tou chřipkovou epidemií,“ vložila se do diskuse Loretta Simmsová. Bývalá ředitelka gymnázia Earla Coolise, šedesátnice, štíhlá jako proutek a vlasy jako hřebíky.

„Není to chřipka,“ přidal se Payne. „Je to sekundární infekce, způsobená mutovanou baktérií. Zdá se, že postihuje lidi od čtrnácti do pětapadesáti, muže i ženy. Z neznámého důvodu to nedostávají těhotné ženy a diabetici. Podle mého odhadu onemocněly ve větší či menší míře nejméně dvě třetiny obyvatel města, kteří spadají do této pěkové skupiny.“

„Kolik jich zemřelo?“ zeptal se Luther Coyle.

„Nikdo. Aspoň nikoli v důsledku sekundární infekce. Od propuknutí epidemie byla už tři úmrtí.“

„Právě jsem mluvil s nemocnicí,“ pokračoval Coyle. „Říkají, že Billyho teplota rychle klesá. Řada dalších byla již ze zdravotního střediska propuštěna domů. Nakonec se ukáže, že vaše „epidemie“ je čtyřiadvacetihodinová varianta chřipky.“

„Já nedělám ukvapené lékařské závěry. A myslím, že bys taky neměl.“

„Doktore, přesto se nezdá logické, ať je to pravda nebo ne, že by vláda vyvíjela baktérie s tak prchavým účinkem.“

Dveře zasedací místnosti se rozlétly a objevil se Jack Slater s Brabčákem Hawkem za zády. Šerif přešel k opačnému konci stolu a posadil se vedle velké postavy Rembrandta Paynea. Brabčák si sedl do vedlejšího křesla mezi Slatera a Norma Lombarda.

„Přeci jen jste se nakonec rozhodl přijít,“ poznamenal Coyle. „Smím se zeptat, co dělá v této místnosti pan Hawke? Nevzpomínám si, že by byl zvolen do městské rady.“

„Pan Hawke je teď příslušníkem jerichofallského policejního oddílu. Požádal jsem ho, aby sem přišel.“

„Snad jste se měli napřed převléknout.“ Oba muži byli po dlouhé cestě pokryti špínou a táhl od nich nakyslý zápach.

„Museli jsme z úřední moci zabrat jeden Dwayneův popelářský vůz,“ odpověděl Slater a pohlédl na Kennawaye. „Neměli jsme zvlášť na vybranou.“

„Dr. Payne nás informoval, že jste jeli do Rummey. Co se stalo s vaším policejním vozidlem?“

„Bylo rozstřílený na sračky,“ objasnil Brabčák.

„Prosím?“ řekl Coyle udiven Brabčákovým sdělením.

„Byli jsme napadeni na 115A,“ doplnil Slater. „Někdo zničil nákladní vůz Corneye Drakea. Jak se zdá,. Corney byl uvnitř.“

„Panebože!“ špitla Loretta Simmsová.

„Vrátili jsme se podle Notche,“ pokračoval šerif. „Narazili jsme na jednoho z těch lidí, co blokují město.“

„Skutečně?“ řekl Coyle skepticky. „Co vám říkal?“

„Neříkal nám nic,“ odpověděl Slater chladně. „Snažil se nás zabít. Brabčák ho dostal dřív.“

„Vy jste ho zabili?“

„Přesně tak,“ přitakal Slater zamračeně.

„Byl to voják?“ zeptal se dr. Payne.

„Myslím, že ano,“ přisvědčil Slater a obrátil se k podsaditému muži. „Měl na sobě oděv, který ho měl chránit před infekcí, ale žádné doklady neměl.“

„To je neuvěřitelné!“ zvolal ohromeně Coyle.

„To je možné,“ souhlasil Slater. „Ale jde o to, Luthere, že vyhlašuju v Jericho Falls výjimečný stav. Stanné právo.“

„To nemůžeš udělat, Slatere! Byl jsi zvolen do úřední funkce. Musíš se řídit příkazy této rady.“

„Běž se vycpat, Luthere,“ Loretta Simmsová při těch slovech zbledla a na chvíli se zdálo, že omdlí.

„V souladu se směrnicemi Agentury pro civilní obranu přebírám veškeré vládní pravomoci v Jericho Falls. Je to článek E011490, pro případ, že si to chceš najít.“ Rozepnul pouzdro a položil na stůl revolver ráže osmatřicet. „Mohu z úřední moci zabavovat hmotné statky, zbraně, potraviny a všechno další, co potřebuji. Jsem také zmocněn jmenovat za své pomocníky lidi, jako je pan Hawke.“

„To je šílenství!“ odporoval Luther Coyle.

„Správně, chlapče!“ šeptl Rembrandt Payne. „Teď se konečně snad pohnem z místa.“

„Městská rada je od této chvíle rozpuštěna,“ pokračoval šerif. „Budete přijímat rozkazy ode mě, Normana Lombarda nebo tady od Brabčáka. Neuposlechnutí rozkazu bude mít za následek okamžité uvěznění … nebo něco horšího.“

„Doktor Payne se domnívá, že na Jericho Falls byla uvalena jakási karanténa,“ vykoktal Luther Coyle třaslavým hlasem. „Vy, jak se zdá, o tom přinášíte přímé svědectví. Za daných okolností navrhuji, abychom se pokusili ty lidi kontaktovat a zjistit, co vlastně chtějí. Koneckonců, šerife, tohle je civilizovaná země.“

„Už ne,“ odvětil Slater drsně. „Vzpomeň si, co máš napsáno na svém úředním odznaku, Luthere. „Žít svobodně, nebo zemřít.“ Přišel čas to prověřit.“ Vzal revolver, vsunul ho zpátky do pouzdra a odešel z místnosti. Schůze rady skončila.

„Luther Coyle je nafoukaný osel“, zamručel Rembrandt Payne, když opatrně usedal na židli v přední kanceláři jerichofallské policejní stanice.

„Neviděl Corneyův náklaďák,“ poznamenal nestranně Brabčák a nalil si hrnek kávy.

„Ani toho kluka v kosmonautickém skafandru,“ dodal Slater.

„Kristepane! Ještě ho budete bránit!“ zaúpěl Payne. „Ne, nebudem,“ opáčil Brabčák a opatrně se napil horké kávy. „Jen nemá smysl ho pomlouvat.“

Do kanceláře vstoupil Norm Lombard a zavrtěl hlavou. „Venku to vypadá jak strašidelné město,“ řekl. „Na Ústaváku je všechno zavřené a na Hlavní třídě také. Jít na Strip jsem se už nenamáhal.“ Zapadl do oblýskaného křesla. „Bůhví co se stane, jestli dojde k nějakému zločinu.“

„Drancování ani nic podobného určitě nebude,“ předpověděl Payne. „Na to jsou všichni moc nemocní.“

„Měl Luther pravdu, že stav lidí ve zdravotním středisku se zlepšuje?“ zeptal se Slater.

„Do určité míry,“ přisvědčil doktor a pokrčil mohutnými rameny. „Právě jsem tam volal a vypadá to, že někteří z těch, co byli přijati mezi prvními, už odcházejí domů.“

„Takže to končí?“ zeptal se Norm Lombard.

„O tom pochybuju,“ řekl Brabčák opatrně. „Celé město je odříznuto. To by neudělali kvůli jednodenní chřipce.“

„Z toho vyplývá, že třeba ti lidé — ať už je to kdokoliv — nevědí, co přesně z Redenbacherova kamiónu uniklo.“

„Scénář pro nejhorší případ,“ přisvědčil Brabčák. „Preventivní opatření v plném rozsahu, dokud nezjistí, s čím mají tu čest.“

„Vypadá to tak,“ souhlasil Slater. „Možná právě kvůli tomu odtáhli toho chlapce z tkalcovny. Možná potřebovali na někom provést testy.“

„To lze těžko označit za nejvědečtější postup“, zamručel Payne.

„Tak co budeme dělat?“ zeptal se Norm Lombard. „Náš početní stav klesl na tři muže, a to včetně pana Hawkea. Budem jen sedět a čekat?“

„Ne,“ řekl pevně Slater. „Myslím, že ne. Podle Luthera to sice může být civilizované, a když se to vezme kolem dokola, tak třeba i chytré. Ale tohle smrdí. Všechno to smrdí. Ten chlapec, pes, Corney i to, jak se do nás pustila ta helikoptéra.“ Obrátil se k Brabčákovi. „Jak říkali těm lidem ve speciálních jednotkách ve Vietnamu?“

„Lovci–zabijáci.“

„Správně. Lovci–zabijáci, tak právě něco takového jsme viděli. Kdyby měli obavy o zdejší lidi, přijeli by s evakuačními vrtulníky a s lékaři. Místo toho nás odřízli do karantény. Proč?“

„Protože nechtějí, aby se dostaly ven zprávy o tom, že americká armáda vyvíjí bakteriologické zbraně a jezdí s nimi od města k městu, jako by se nechumelilo!“ zvolal rozzlobeně Payne.

„Umíte si představit, jak by to tisk rozmáznul?“ nadhodil Brabčák. „To by bylo pošušňáníčko!“

„Zatím jsme tu měli tři děsivá úmrtí,“ dodal Payne. „To jsou vraždy. A stovky lidí velice ošklivě onemocněly. To lze sotva označit za pošušňáníčko, pane Hawke.“

„Na věky to tutlat nemůžou,“ mínil Norm Lombard.

„Myslíš?“ opáčil Slater tvrdým hlasem. „A co Brabčákův scénář pro nejhorší případ?“ Šerif si rukou nervózně pročísl vlasy. „ Představ si, že tam mají spoustu takových chlapů, jako byl ten, na kterého jsme narazili, a teď nemají ani ponětí, co dál! Třeba měli nějaký plán pro všechny případy, kdyby k podobné nepředvídané události došlo, ale teď stojí před hotovou věcí a musejí to vyřešit.“

„A tak čekají,“ konstatoval Brabčák. „Stejně jako my. Na odhalení vesmíru, na karmu a všechny ty ptákoviny.“

„Mluvím vážně,“ přerušil ho Slater.

„Já taky. Třeba právě to je ten plán. Uzavřou město do karantény, odříznou ho od ostatního světa a pak budou čekat, co se stane.“

„My jsme v tom scénáři nejspíš ovce,“ usoudil Payne a poposedl si. „Nebo ještě lépe tomu odpovídá vánoční krocan.“

„Já tady nehodlám vysedávat a čekat, až přijdem o kejhák,“ řekl rozezleně Slater. Vstal a začal přecházet sem a tam mezi rádiovým panelem a přístrojem na vaření kávy.

„Co máme na vybranou?“ povzdechl si Norm Lombard.

„Spoustu věcí“, odvětil Slater a zastavil se. „První, co potřebujeme, je pár mužů. Tolik, abychom pokryli hlavní přístupové cesty do města.“

„Zátarasy?“ zeptal se Brabčák.

„Výstražný systém. Na každém stanovišti signální pistole. Jestli se ti kolem pohnou, aspoň o tom budeme vědět.“

„U Gaudetů prodávají světelné rakety,“ připomněl Lombard.

„Sežeň je“, přikázal Slater“,a dej dohromady všechny střelné zbraně, na které přijdeš. A taky střelivo. Až s tím budeš hotov, shromáždi všechny tělesně schopné muže.“

„Já mu pomůžu,“ nabídl se Brabčák. „Co dopravní prostředky?“

„S pohonem na všechna čtyři kola,“ odpověděl Slater a opět začal rázovat po místnosti. „Rekvírujte všechno, co potřebujeme. Čím větší, tím lepší, žádné ty japonské skořápky jako ta, co s ní Todd Bell jezdí na ryby.“

„Dobrá, tak co teď?“ zeptal se Lombard.

„Právě bylo pět,“ řekl šerif s pohledem na hodinky. „Sejdeme se o půlnoci zase tady. Chci, abyste na dnešní noc sehnali aspoň tucet mužů. Později můžeme všechno posílit. Teď chci hlídky na Van Eppovu hned za zdravotní středisko, někoho s dalekohledem na střechu tkalcovny a další pozorovatelská stanoviště na silnici k letišti a na dálnici. Dva muže na každé stanoviště. To by prozatím mělo stačit.“

„To stačí,“ přikývl Brabčák a spolu s Normem Lombardem vstali a prošli dvířky v pultu.

„Začíná se to rýsovat jako poslední obrana u Alama,“ pousmál se Payne, když oba muži vyšli z policejní stanice a zamířili do houstnoucí tmy.

„Přesně,“ přitakal Slater. „Já budu Davy Crockett. Jen mi dejte mývalí čepici. Brabčák může hrát Jima Bowieho.“

„I když to nerad připouštím, v jednom má Luther pravdu. Možná by bylo lepší zkusit ty lidi kontaktovat.“

„Já jsem ochoten,“ souhlasil Slater a nalil si hrnek kávy. „Ale s bílým praporem by mohli vyjít oni. Zatím nejdřív stříleli a na nic se neptali.“

„Jsem si toho vědom. A jsem si také vědom toho, že musíš být strašně unavený. Navrhuju, aby sis šel odpočinout domů. Slečna Haleová musí už mít o tebe obavy. A je třeba myslet taky na Karen.“

„A co vy?“

„Vrátím se do zdravotního střediska. Luther si zřejmě myslí, že to nejhorší, pokud jde o epidemii, je už za námi. Já si tak jist nejsem.“

„Ani já“, zabručel Slater. „Mám takový pocit, že nám trable teprve začínají.“

Leželi v temné místnosti, pokrývky odkopané až ke kotníkům a bledá záře vycházejícího měsíce osvětlovala jejich nahá těla. Jack Slater zíral do stropu, ruce založené pod hlavou, zatímco Jenny se mu schoulila na rameno a rukou mu na hrudi jemně hladila měkkou houštinu kudrnatých chlupů.

„Promiň,“ řekl.

„Neblázni. To se stává.“

„Je toho na mě moc.“ Povzdechl si. „Jako by se všechno zbláznilo. Nedá se to usměrnit a nemám to čím zastavit.“

„Za to, co se stalo, nejsi nijak zodpovědný.“ Ruka jí sklouzla dolů přes napjaté svaly jeho žaludku.

„Mám zastupovat zákon. Sloužit lidem v Jericho Falls a chránit je — to je moje práce. A teď tady najednou žádný zákon není, všechna pravidla se změnila a já nevím, co mám dělat. S Brabčákem tam nahoře v kopcích jsem si uvědomil, jak jsem bezmocný.“ Tiše se zasmál. „Mohlo by se říct impotentní.“

Jenny se naklonila a kousla ho do hrudi. „Přestaň s tím,“ okřikla Jacka.

„Je to pravda. Já, šerif, policejní šéf, muž s pistolí, a mě zachrání vysloužilý hippie Brabčák. Cítil jsem se jak úplný idiot.“

„Myslím, že teď se říká blbýš,“ řekla Jenny. „Aspoň podle Karen a jejích přátel.“

„Jak je Karen? Byl jsem se na ni podívat a zdálo se, že spí.“

„Je v pořádku. Dala jsem jí nahoru něco k večeři, zrovna než ses vrátil. Je z toho už zřejmě úplně venku. Zastavil se tady jeden její spolužák a to jí nejspíš zvedlo náladu, ale ke mně se chovala, jako když jsem prašivá. Panebože! Jak může patnáctiletá holka vyvolat v člověku pocit mravního bahna?“

„Žárlí,“ odvětil Slater lakonicky. Poslepu natáhl ruku a na nočním stolku nahmatal cigarety. Jednu si zapálil a zhluboka nadechl dým.

„Na mě?“ zeptala se Jenny. „Proč?“

„Protože spíš s jejím tátou, nebo se o to aspoň snažíš. Patrně to uráží její představu o tom, jak se má chovat otec, neřkuli jak se má chovat její učitelka. Určitě je to freudovská záležitost.“

„Doufám, že z toho vyroste.“

„Doufejme, že k tomu bude mít šanci,“ řekl Slater a v hlase mu zazněly obavy.

„Myslíš, že to je opravdu tak zlé?“

„Ano. Zabili Corneye Drakea. A unesli toho Robinsonovic chlapce.“

„Ale co chtějí dělat?“ starala se Jenny. „V tomhle městě jsou čtyři tisíce lidí. Nemůžou nás všechny zabít.“

„Proč ne?“ zeptal se bez obalu Slater. „Doktor Payne má nejspíš pravdu. Ztratili nějaké to svoje svinstvo a teď udělají všechno na světě, jen aby to dostali zpátky pod pokličku nebo aby, zakryli fakt, že to vůbec kdy existovalo.“

„Nemůžeš přeci vymazat Jericho Falls z mapy,“ namítla Jenny. Slater pokrčil rameny a znovu nasál cigaretový kouř.

„Jen tak to udělat nemůžeš,“ souhlasil Slater. „Třeba právě proto se ještě k ničemu pořádnému nerozhoupali.“ Promnul si oči. „Panebože, jak já jsem uštvaný,“ zanaříkal tiše.

„Opravdu musíš ještě v noci jít?“ zeptala se Jenny. „Bohužel.“

„Tak teď spi. Vzbudím tě, až bude čas.“

Slater otočil hlavu na polštáři. Její dlouhé vlasy byly rozcuchané od předchozího pokusu o milování a slabé světlo, přicházející velkým oknem, je barvilo do stříbra. Oči měla plné starosti a široká, plná ústa se jí obavami stáhla.

„Nemůžu spát.“ Slater s usmál. „Když tady ležíš úplně nahá.“

„Můžu se obléknout,“ nabídla Jenny.

„Ne, to nedělej,“ zašeptal a překulil se k ní.

Na druhé straně úzké chodby se Karen posadila na lůžku a rukama si zacpala uši, aby neslyšela zvuky stoupající vášně, které k ní přicházely z otcovy ložnice. Nebyla si zcela jistá, co je horší: rozpaky z toho, že ví, co otec dělá, nebo vztek na ženu, s kterou to dělá. Mít ji v domě bylo jak vpád do soukromí; mít ji v otcově posteli byla těžká urážka.

S rukama stále na uších vyklouzla zpod přikrývky a navlékla si pletené pantofle, položené u postele. Doštrachala se k oknu a vyhlédla ven. Pokoj vedl na ulici a kousek pod okenní římsou byla střecha verandy. Bylo by zcela snadné seskočit na střechu a pak sešplhat po zkrouceném jilmu, který stínil dvorek před domem.

Nejprve považovala Bentleyův nápad za pitomý, ale pak jí začal připadat čím dál tím lákavější. Podle pokynů na obalu Confidelle má dát do malé testovací zkumavky vzorek moči a pak hodinu počkat. Jestli se po té době v roztoku vysráží bělavý kroužek, je těhotná. Žádný kroužek a je v pořádku.

Doma nikde nemohla nechat plastický stojánek s testovací zkumavkou a tak Bentley navrhl, aby využila dámského záchodu v tenisovém klubu Na krásné vyhlídce v Old Creek Parku. Bentley mohl snadno získat klíč, protože jeho otec byl správcem klubu. Navrhl jí, že na ni v jedenáct hodin v noci počká v parku a pustí ji dovnitř. Karen nakonec souhlasila.

Odvrátila se od okna a po špičkách se vrátila k lůžku. Pohlédla na světelný ciferník budíčku na nočním stolku. Bylo téměř deset. Sňala ruce s uší a přinutila se naslouchat. Podle zvuků jim to bude ještě chvíli trvat. Rychle si začala rozepínat dlouhou flanelovou noční košili. Když si pospíší, může být pryč, ještě než budou hotovi.

„Pane bože, moc tě prosím!“ zašeptala. Navlékla si přes hlavu svetr a vecpala se do džín. „Žádný bílý kroužek!“

Jenny Haleová nařídila budík na nočním stolku na 11.30, ale Jacka Slatera vymrštil z kraťoučkého spánku jiný zvuk. Muselo se mu zdát něco děsivého, protože byl celý zalitý potem. Odvalil se od spící Jenny, popadl telefon a ospale zamžoural na budík: 23.03. Zvedl sluchátko ještě před dalším zazvoněním a klesl zpátky na polštář. „Jo.“

„Šerif Slater?“

„Ano.“

„Jack Slater?“

„Ano. Kdo volá?“

„Tady je Wright, šerife Slatere.“ Zdálo se, že hlas přichází z velké dálky a že je slabě rušen nějakým elektrickým šumem. „Plukovnik James H. Wright. Myslím, že si máme o čem promluvit.“ Slater se úplně probral a s tlukoucím srdcem se posadil. „Vy jste …, ty hajz —“

„Prosím, šerife, jen poslouchejte. Chci, abyste byl přesně o půlnoci na náměstí Ústavy. Dále chci, abyste byl beze zbraně. Proti jakýmkoli komplikacím z vaší strany nebo ze strany vašich lidí bude vážně zakročeno. Je vám to jasné?“

„Ano, ale —“

„Máte na to hodinu, šerife. Buďte tam.“ Sluchátko u Slaterova ucha zmlklo. Zavěsil a opřel se zády o pelest. Vypadalo to, že zlí chlapci se konečně rozhoupali. Jenny vedle něho dál spala a sevřenou rukou si jako obvykle držela přikrývku až u brady. Co na tom bylo děsivé, to byla právě ta normálnost všeho. Bylo to, jako by bylo Jericho Falls uzavřeno ve zvukotěsné pasti a donuceno prožít si svůj hrůzný sen zcela samo, zatímco ostatní svět pokračoval svým normálním chodem.

Slater nikdy předtím netrpěl klaustrofobií, ale teď se mu zdálo, že na něj padají všechny stěny. Nechal hlavu klesnout vzad, zíral do tmavého stropu a snažil se nepropadnout panice, která mu začínala svírat hruď. Každý nerv v těle mu říkal „uteč“, ale v tomto podivném, hrůzném snu nebylo kam.

„Vydržet“, zašeptal tiše sám pro sebe. „Vydržet.“

DESÁTÁ KAPITOLA

23.30 hod.

Noc byla vždycky dobou strachu, v níž číhaly neviditelné hrůzy a beztrestně se pohybovala strašidelná stvoření. První vědomou myšlenkou člověka musel být rozechvělý děs nekonečných hodin po západu slunce; i dnes, o milión let později, se choulí kolem světla, čeká na svítání a říká si, že se nemá čeho bát, ale sám tomu nevěří. Noc dělá z nás všech vystrašené pověrčivé děti, bez ohledu na to, jak rafinovaně to skrýváme. Až do východu slunce neexistuje žádné světlo, které by rozptýlilo tu bezejmennou hrůzu.

Té noci by si i úplně necitlivý pozorovatel okamžitě všiml, že v Jericho Falls se děje něco hrozně zlého. Všechny dveře zataraseny, všechny rolety staženy, všechny okenice zavřeny. Až na pouliční lampy nebylo nikde vidět ani světélko a po prázdných chodnících a ulicích se nic nepohybovalo.

Podivná epidemie byla zřejmě už na ústupu, ale pověsti o zmizení Joshe Robinsona a Corneye Drakea se rozšířily jako oheň a také každý ve městě slyšel, co se stalo Martinu Doyleovi v Bo-Peepu. Někde se na výstrahu rozezněl němý zvon a každý dbal jeho varování. Téměř každý.

Tenisový klub Na krásné vyhlídce byl jednou z mála chyb Luthera Coylea. Rozlehlá moderní budova v rančerském stylu stála na třiapůlakrovém pozemku nad Van Eppovou ulicí a hraničila s Horským potokem. Byla postavena na zakázku a určena pro generálního ředitele společnosti pro výrobu samočinných počítačů, který uvažoval o přemístění svého podniku do Jericho Falls. Ředitel byl vášnivý tenisový nadšenec a Luther dal postavit dům a vybudoval přilehlé antukové dvorce, aby pocukroval dohodu o přemístění podniku.

Počítačová společnost nakonec zkrachovala v mikročipových válkách na začátku osmdesátých let a Lutherovi zůstal na krku dům o tisíci metrech čtverečních se dvěma kurty; kupec nikde. Než by připustil porážku, Coyle vystěhoval celý vnitřek domu, zřidil parkoviště a najal stárnoucího tenisového profesionála z Palm Beach. Přidal šest asfaltových kurtů, zřídil v domě restauraci s barem a obchod se sportovními potřebami a tenisový klub Na krásné vyhlídce byl na světě. Oblast byla již dávno vyňata z veškerého obchodního podnikání, ale pro starostu Coylea nebyl problém dosáhnout rozšíření vnitřních předpisů a získat povolení k prodeji alkoholu. Obyvatelé čtvrti Na krásné vyhlídce platili obrovské členské příspěvky, ostatní obyvatelé města platili denní sazbu a firma Coyle Industries měla v rukou další podnik na vydělávání peněz.

Klub spravovaným otcem B. C. Binghama dělal již asi půl roku skvělé obchody zejména tím, že podával dopolední drinky znuděným paničkám a předražené pracovní obědy jejich manželům. Po roce a po několika skandálech dostal bar, upejpavě nazvaný U zlámané rakety, stejně upejpavou přezdívku U zkrachovaného manželství.

Karen Slaterova se vyvlekla do kopce Vrbovou uličkou a dorazila těsně po půl dvanácté ke sloupovému vstupu na pozemek klubu. Na konci točité štěrkové cesty viděla tmavé obrysy ustupujících křídel klubového sídla, zatímco vlevo se daly rozeznat vysoké ploty kurtů. Za kurty a za dlouhou zplihlou řadou smutečních vrb byl Horský potok. Ledový proud, přitékající z podhůří, tvořil hranici mezi městem a rezidenčními čtvrtěmi Hill a Říční park.

Karen se zastavila u vrat a snažila se dohlédnout až k domu. Po Bentleyovi nebylo nikde ani památky. Roztřásla se zimou a začala nočního výletu litovat. Div nemrzlo, tma jako v pytli a vše se zdálo strašidelné. Neslyšela žádný zvuk, jen své dýchání, a ve všech domech cestou ke klubu byla tma. Žádná modravá záře televizorů naladěných na varietní show nebo na noční zpravodajství, nikdo nebyl věnčit psa, žádné auto. Jericho Falls bylo městem duchů.

„Čau.“

„Ježíšmarjá!“ Karen se otočila na podpatku, když ze stínu jednoho z vysokých kamenných sloupů vystoupil B. C. „Prosím tě, takové věci mi nedělej.“

„No promiň,“ řekl chlapec. „Nechtěl jsem tě vyděsit.“

„Sehnal jsi to?“ zeptala se Karen.

Bentley přikývl. Zalovil v kapse větrovky a vytáhl zvonící svazek klíčů.

„Táta s mámou se pořád ještě necítí dobře. Šli už dávno spát. Bylo to snadný.“

„Bezva. Tak jdem na to.“ Bentley Bingham byl poslední člověk na světě, o kterém by si pomyslela, že se mu svěří s takovým tajemstvím.

„Jak dlouho to bude trvat?“ zeptal se chlapec cestou k domu.

„Hodinu,“ odpověděla stručně Karen. „Nevadí to?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Bentley. „Tady není žádný noční hlídač. Jen poplašné zařízeni.“

„Jaké poplašné zařízení?“ Před očima se jí vynořila strašná představa otce, jak se řítí s houkající sirénou do klubu a nachází ji s testovacím nádobíčkem v ruce.

„Uklidni se. Našel jsem všechny instrukce v otcově pokoji. Otevřou se dveře a pak se jiným klíčem odpojí poplašný systém. Máš na to šedesát vteřin, než se něco stane.“

„Aby ses nesplet, Bentleyi,“ řekla varovně. „Jestli se o tom někdo doví, tak je z tebe mrtvola.“

„Už jsem ti povídal,“ konejšil ji. „Uklidni se.“

Šli po příjezdové cestě a pod nohama jim lehce skřípal štěrk. Když došli k vydlážděnému pásu před hlavním vstupem do klubu, B. C. vytáhl svazek klíčů a začal se jím probírat. Našel správný klíč, vsunul ho do zámku velkých vstupních dveří z vyřezávaného dřeva a otevřel. Karen čekala, zatímco malý mladík zmizel v temnotě uvnitř klubu. Nervózně se ohlédla na cestu, po které přišli, a napůl očekávala, že se každou chvíli rozlehne nocí pronikavý zvuk poplašného zařízení.

„Hotovo,“ oznámil Bentley, když se znovu objevil ve dveřích. „Je na to spousta času.“ Zavedl Karen do velké haly s keramickou dlažbou na podlaze, pak za ní zavřel dveře a pečlivě je zamkl.

„Nic nevidím.“

„Bez obav,“ uklidnil ji B. C. Z větrovky vyndal malou baterku a rozsvítil ji. Hala byla šestiúhlá a strop se klenul do tvaru chrámové kopule.

Přímo před nimi o tři široké schody níže byl bar, zpola zakrytý řadou květináčů se vzrostlou zelení. Vpravo byl obchod s tenisovými potřebami a v levém křídle budovy byla restaurace. Točité schodiště na jedné straně vedlo k soukromým salónkům a kancelářím v prvním patře. Bentley stočil světlo baterky ke schodišti.

„Nahoře u otcovy kanceláře je soukromý záchod nebo můžeš použít záchod v restauraci,“ nabídl.

„V restauraci,“ zašeptala, protože se jí vůbec nelíbilo pomyšlení, že by mohla být přistižena v prvním patře.

„Můžeš mluvit normálně,“ zasmál se Bentley a vedl ji halou ke vchodu do restaurace. „Kromě nás tu nikdo není.“

„Připadám si jak zločinec“, zamumala.

„Pohleď, přicházím za noci jak zloděj,“ citoval B. C. „Bible: Zjevení svatého Jana.“

„Neplácej.“ Restaurace tenisového klubu Na krásné vyhlídce zabírala bývalé západní křidlo domu. Byla zde řada kulatých stolků, pokrytých sněhobílými ubrusy, bar z týkového dřeva s mosazí, nad ním visely police s vyrovnanými sklenicemi a na druhé straně místnosti bylo pódium s klavírem. Řada oken vlevo vedla k tenisovým kurtům, zatímco pravá strana nabízela výhled na potok a hory v pozadí. Jak lze předpokládat, restaurace se jmenovala Wimbledon Grill a všechny nápoje i pokrmy měly názvy v tenisovém stylu. „Shoda“ byl místní koktejl se spoustou whisky“,Jimmy Connors“ byl steak s humrem a „McEnroeovo eso“ byl aperitiv s tequillou. Exotické kávy a moučníky figurovaly na jídelním lístku pod společným záhlavím „Poslední míč.“

„Kde jsou záchody?“ zeptala se Karen.

„Hned vpravo vedle baru,“ vysvětlil Bentley a zamířil tam světlem baterky. „Počkám na tebe tady.“

„Já tě nehodlala žádat o doprovod.“ Bentley zčervenal a posadil se za jeden stůl. Karen přešla místnost a vyndala z lyžařské bundy pečlivě ukrytou krabičku. Za pět minut již byla zase zpátky. Posadila se na židli proti B. C.

„Hotovo?“ zeptal se. Karen přikývla.

„Žádný problém?“

„V čůrání do zkumavky jsem jednička,“ odpověděla. „Teď nám nezbývá než tady hodinu trčet a čekat na špatné zprávy.“

„Třeba nejsi ..“, začal chlapec.

„Těhotná, Bentleyi. Když to řekneš nahlas, tak ti pusa neupadne.“

„Já přece —“

„Hele,“ přerušila ho. „Řeknem si to na rovinu. Billy byl jediný, nebylo to tak často a nebylo to nic moc. Jestli jsem těhotná, tak nevím, jestli budu chtít potrat, ne, nestydím se, a ano, připadám si jak úplný idiot. A taky jsem dost vyděšená, jasný? Tys mi sehnal testovací nádobíčko, já ti jsem vděčná, ale to z nás ještě nedělá nejlepší přátele. Rozumíš?“

„Rozumím,“ přisvědčil B. C. Díval se upřeně na ubrus a nehtem palce jezdil po naškrobené bílé látce. „Chtěl jsem jenom, abys věděla, že mám o tebe starost. A rád bych ti pomohl .., kdybys chtěla.“

Karen pohlédla přes stůl. I v nejasném světle přicházejícím okny viděla jeho úzkou, vážnou tvář. Vlasy mu rostly v půltuctu různých směrů, nosil silné brýle, které byly už asi pět let z módy, oblečený byl jak úplný blbýš, a když znervózněl, tak se potil. Na druhé straně jí nedělal žádná kázání, nedělal blbé vtípky, ani se nesnažil něco z jejího problému vytlouct. A právě teď to byl jediný přítel, kterého měla.

„Promiň, Bentleyi,“ řekla tiše. „Hrozně mě to vyvedlo z míry.“

Velká prázdná restaurace se náhle zářivě osvítila, jak po ní přejely paprsky automobilových reflektorů. Oba mladí lidé se bezděčně rychle sehnuli. Zaslechli skřípání pneumatik na štěrku a vzápětí tlumené vrčení motoru.

„Myslela jsem, že jsi to poplašné zařízení vypnul!“ zasyčela Karen hněvivě.

„Taky že jo!“ Rychle vstal a přikrčený přeběhl k oknům. Světla zmizela a o pár vteřin později Karen slyšela zvuk zavíraných dveří auta. B. C. se chvíli krčil u okna a pak se tryskem vrátil ke stolu. Popadl Karen a táhl ji k baru.

„Honem! Musíme se schovat. Za barový pult!“

„Kdo to je?“ zeptala se Karen a srdce jí začalo bušit. B. C. ji přimáčkl pod ochrannou bariéru pultu. „Billyho otec!“

„Luther? Co tady dělá takhle v noci?“

„Nevím,“ odpověděl Bentley. „Ale jde dovnitř!“

Rembrandt Payne seděl u rohového stolu v bufetu zdravotního střediska, probíral se harmonikově složeným balíkem papíru z tiskárny počítače a zcela ignoroval houževnaté zbytky vepřových kotlet na talíři před sebou. Občas upíjel malými doušky ze sklenice vody. Až na děvče u automatické pokladny a jednu unaveně vypadající sestru, skloněnou nad šálkem kávy, zde byl sám.

Mezi polednem a dvaadvacátou hodinou navštívilo středisko téměř osm set obyvatel Jericho Falls s příznaky Redenbacherova syndromu. Sedm set čtyřicet jich bylo posláno domů. Statisticky to vypadalo tak, že sice téměř všichni ve městě tu nemoc dostali, ale jen velmi málo jich vykazovalo nějaké nebezpečně vypadající symptomy.

Zdálo se, že Luther Coyle měl pravdu — Redenbacher byla krátkodobá, dost neškodná varianta chřipky. Avšak na rozdíl od normální chřipky postihovala nejvíce lidi mezi dospělostí a středním věkem. Billy Coyle, Lutherův syn, měl stále teplotu, a Sandra Watchornová byla stále na umělé ledvině.

Což nedávalo vůbec žádný smysl. Jack Slater byl přesvědčen, že armáda uzavřela Jericho Falls do jakési karantény, přičemž ti lidé byli ochotni zabíjet, jen aby karanténa zůstala neporušena. Případné důsledky odříznutí města a zavraždění Corneye Drakea by byly obrovské, tak proč tolik riskovat kvůli chorobě, která má sotva zaznamenatelné procento úmrtnosti?

„Naprosto absurdní,“ zamumlal starý doktor. Zbraně jsou určeny k zabíjení a Redenbacherův syndrom, pokud viděl, lze stěží kvalifikovat jako důvod pracovní neschopnosti. Rembrandtu Payneovi něco chybělo a on to věděl. Jedním okem zachytil pohyb na druhé straně bufetu, a zvedl proto hlavu. Byl to laboratorní technik Howard Simms.

Štíhlý, bledý a poněkud zženštilý, vypadal vždy dost anemicky, ale dnes připomínal postavu uprchlou z filmu o upírech. Starý muž i na dvacet metrů viděl, jak se technikovi leskne tvář potem a jak při chůzi doslova vrávorá. Klesl na plastikovou židli u doktorova stolu a Payne odložil počítačovou informaci stranou.

„Co tady zase děláte? Vždyť vám bylo tak zle, že jste musel domů.“

„Cítím se trochu líp“, odpověděl Simms. Z kapsy pracovního pláště vylovil krabičku cigaret a zapálil si. Payne si všiml, že mužova ruka s cigaretou se třese.

„Máte ještě teplotu.“

„Zastavilo se to na třiceti devíti. O dva stupně to kleslo.“

„Měl byste být v posteli,“ zavrčel doktor. „Přesněji řečeno, trvám na tom, mladíku. Nepotřebujeme žádné falešné hrdinství.“

„Přišel jsem na to.“ Simms udělal posunek na doktorovu sklenici s vodou. „Dovolíte?“

„Prosím.“

Simms zvedl sklenici a jedním dlouhým douškem ji vyprázdnil.

„Přišel jsem na to, co jsou ty endospory. Myslel jsem, že by vás to zajímalo.“

„Skutečně?“ otázal se Payne a husté obočí nad jedním okem se mu vyklenulo do oblouku.

„Mám sklon k alergiím,“ vysvětloval technik ochablým hlasem. „Řekněte, co vás napadne, každou alergii jsem už měl. Senná rýma, astma, když jsem byl kluk, kočky, psi, suché listí. Je to jeden z důvodů, proč jsem šel pracovat do laboratoře. Pěkné, čisté prostředí.“

„Pokračujte.“

„Odešel jsem domů kolem šesté. Bylo mi hrozně. Horečka průjmy, bolesti žaludku. Tak jako všichni. Šel jsem si lehnout a probudil se asi v devět. Teplota klesla, zažívací potíže zmizely a tak jsem si řekl, že si udělám trochu polévky. Abych doplnil tekutiny v těle.“ Simms se opět odmlčel, zřejmě mu bylo moc zle, dolil z karafy do sklenice vodu a napil se.

„Ano,“ pobídl ho tiše Payne.

„Po deseti minutách se začalo objevovat tohle.“ Laboratorní technik si pečlivě vyhrnul rukáv pracovního pláště, pod nímž se ukázalo předloktí stažené sterilním obvazem. Roztřesenými prsty stáhl obvaz a odhalil velkou, temně rudou podlitinu, která přečnívala přes půl centimetru nad okolní pokožku. Z okrajů hrozivě vypadajícího vředu volně vytékala čirá tekutina. „Panebože!“

Simms natáhl paži a starý doktor se naklonil, aby si mohl velký puchýř prohlédnout. Sáhl do kapsy saka, vyndal špendlík a bodl do infikovaného místa. Puchýř byl pevný, houževnatý. Payne si opět sedl zády až k opěradlu. Ta rána vypadala úplně jako sněť, ale neměl chuť to Simmsovi teď říkat.

„Další mám na prsou a třetí na levé hýždi,“ pokračoval technik. „Objevily se do patnácti minut po jídle. Byla to rajská polévka, Campbellova.“

„Jste na rajčata alergický?“

„Mírně. Rozhodně ne takhle. Dal jsem si na všechny tři rány obvaz a šel jsem do střediska. Odebral jsem vzorek tekutiny z rány na prsou a udělal rozbor.“

„A?“

„Hemžilo se to endosporami té baktérie, co ji pořád testujete. Některé se rozpadaly a kolem jsem viděl plavat celé kolonie protilátek.“

„Říkáte, že ty endospory jsou vlastně antigeny?“ zamumlal Payne.

„Vypadá to tak.“

„Zajímavé.“ Bylo to více než zajímavé, bylo to totiž právě to, co přehlédl. Redenbacherova baktérie procházela druhou fází mutace, což je dost běžný jev, ale mutací z obyčejné baktérie na antigen se úplně všechno měnilo. Téměř každý člověk je na něco alergický a jestliže Simmsovy masivní puchýře byly mírnou reakcí na jeho alergii na tomatovou polévku, jak to dopadne s lidmi, kteří trpí chronickými alergiemi, jako je senná rýma? Redenbacherova baktérie jako zbraň začala konečně dávat smysl. „Rád bych udělal ještě pár dalších testů“, řekl nakonec Payne.

„Už jsem vás předběhl.“ Laborant se slabě usmál. „Připravil jsem patnáct vzorků agaru a štípnul jsem testovací přístroj z pracovny dr. Kreugera.“ Kreuger byl specialista na alergie, který bydlel v Manchesteru a do střediska jezdil jednou týdně.

„Hodný chlapec.“ Zamyšleně na Simmse pohlédl. „Myslíte, že to dokážete?“ „Řek bych, že ano. Mám dojem, že vám to působí starost, tak to bude asi důležité. Je to tak?“

„Myslím, že to může být otázka života a smrti.“ Payne se zvedl. „Jdu do své pracovny. Řekněte mi, hned jak budete mít nějaké výsledky.“

Karen Slaterová se choulila pod barovým pultem a přemýšlela, za jak dlouho se asi počůrá. Bentley, pár centimetrů od ní, vykukoval opatrně zpod pultu.

„Co dělá?“ zeptala se Karen.

„Nevím. Nic nevidím. Nejspíš šel nahoru.“

„Co je tam?“

„Tátova kancelář a několik salónků. Vůbec to nechápu.*

„Já musím na záchod.“

„Vydrž. Nemůžem se ani hnout, dokud neodejde.“

„Co tu dělá teď v noci?“ chtěla vědět Karen. „To bych taky rád věděl,“ odpověděl B. C. Karen pocítila, že je napjatý. „Co se děje?“

„Poslouchej.“ Zdálky bylo slyšet slabý mechanický zvuk. Nejdřív ji napadlo, že Luther píše na psacím stroji nebo něco takového, ale pak si uvědomila, že to přichází zvenčí.

„Co to je?“ zašeptala. Močový měchýř měla na prasknutí.

„Helikoptéra,“ odpověděl B. C. Zaslechl kroky a chytil Karen za ruku. „Luther jde sem,“ šeptl.

Namačkáni pod pultem čekali s napjatými nervy. Kroky byly stále hlasitější, klapání tvrdých pryžových podpatků na keramické dlažbě se blížilo. Pár centimetrů od nich se ozvalo zaskřípání a Karen zavřela oči. Luther si sedal k baru. Ozvalo se zacinkání a Karen poznala, že si nalévá něco k pití. Bylo jí jasné, že ještě minutu a pak se pomočí.

Zvuk vrtulníku přehlušil všechno ostatní, a když Karen pootevřela oči, zahlédla, jak po stropě přeběhl paprsek světla. Luther vstal a židle opět zaskřípala. Karen odhadovala, že vrtulník právě přistává na parkovišti klubu. Její zvědavost vzrostla natolik, že přestala myslet na svůj močový měchýř. Venku určitě přistávala helikoptéra a Karen stejně určitě věděla, že Luther přijel do klubu, aby se s ní setkal. Ale proč?

Luther stál na druhé straně restaurace zády k baru a díval se z velkých oken, vedoucích na sever. Skrz koňakové sklenky na tácu Karen spatřila blikavá přistávací světla vrtulníku, který zvolna klesal k zemi. Z nějakého důvodu čekala, že trup bude mít vojenské maskování, ale místo toho byl zářivě bílý. Byl také mnohem větší, než očekávala, ne jako ty bzučivé stroje, připomínající hmyz, které vídala v televizi. Na boku vrtulníku se rozsvítil reflektor a zalil vnitřek restaurace pronikavým světlem. Karen se hbitě přikrčila a Luther Coyle musel něco pocítit, neboť se pootočil a ohlédl se přes rameno. Karen ztuhla, ale Luther se o vteřinu později zase otočil k oknu. Reflektor zhasl a Karen oslepené zamžikala očima. Nejasně rozeznala, jak se na boku vrtulníku otevírají dveře a z nich vystupuje jakási postava.

Karen opět zamrkala. Cestující z vrtulníku vypadal jako postava z filmové science fiction; byl oblečen od hlavy až k patě v zářícím, kovově se lesknoucím oděvu a obličej a hlavu měl zakryté přílbou s tmavým hledím. Jak postava kráčela od vrtulníku a přibližovala se ke klubu, Karen spatřila na obou stranách přílby malá světýlka. Postava měla kolem pasu silný opasek se zavěšenou baterkou a jakýmsi pouzdrem. V jedné ruce muž nesl také krátkou zbraň, podobnou samopalu; od pažby se vinul slabý kabel do obdélníkového batohu na mužových zádech. Na zápěstí jeho druhé ruky viselo něco jako větší kapesní kalkulačka, rovněž připojená kabelem k batohu. Ruka v dlouhé rukavici držela pod kalkulačkou velký balík v obalu z umělé hmoty.

Když muž zmizel z dohledu, Karen těžce polkla. Zářící postava byla zosobněním smrti a Karen náhle plně pochopila, že ona i Bentley jsou v hrozném nebezpečí. Uvědomila si, že kdyby je Luther nebo ta zlověstná postava našli schované pod barovým pultem, zaplatili by to životem. Stála napůl zkroucená, zčásti schovaná za podnosem se sklenicemi, a nebyla schopna se pohnout.

Kromě klapavého zvuku volnoběhu motoru zaslechla i těžké kroky, jak Luther odcházel od okna. Karen lehce pozvedla hlavu a viděla, že muž v zářícím oděvu vchází do místnosti a dvojice paprsků ze světel na přílbě chladně přejela po prázdných stolech. Teprve teď spatřila Karen na přílbě tři miskovité důlky, dva na místě uší a jeden na čele. Těsně pod tmavým hledím byl čtvrtý důlek, který vypadal jako parodie na otevřená ústa.

Luther a podivně oděný muž se setkali uprostřed restaurace. Starosta Jericho Falls napřáhl ruku, ale muž ho ignoroval a promluvil. Podle umělého zesílení a elektronického zabarvení hlasu Karen poznala, že důlek pod hledím je jakýmsi mikrofonem.

„PAN COYLE?“

„Ano.“ Luther, obvykle ztělesnění obchodnické chladnokrevnosti, byl očividně nervózní. Hlas se mu třásl.

„DOŠLI JSME V TUTO CHVÍLI TAK DALEKO, JAK JSME MOHLI,“ řekl elektronický hlas. „JESTLIŽE MÁME POKRAČOVAT, BUDEME POTŘEBOVAT VAŠI SPOLUPRÁCI.“

„Rozumím,“ odpověděl Luther.

„OBLÉKNĚTE SI TOHLE, PAK PŮJDEME.“ Podal Lutherovi balík. Starosta ho otevřel a vybalil skafandr ze stříbřité kovové tkaniny. Oblékl si ho, zatímco postava s přílbou ho sledovala. Oblek doplňovaly vyztužené šlapky, volné rukavice a návlek na hlavu. V návleku byla průhledná a pružná obličejová část a dvojice diskových filtrů. Celý skafandr se zapínal jediným zipem, který šel od rozkroku až po krk. Když byl Luther úplně oblečený, postava s přílbou k němu přistoupila a pomohla mu připevnit návlek na hlavu pomocí suchého zipu a řady patentních knoflíků. „FILTRY JSOU ZCELA BEZPEČNÉ,“ vysvětlil muž s přílbou a opět odstoupil. „DÝCHAT MŮŽETE NORMÁLNĚ, ALE KDYŽ CHCETE MLUVIT, MUSÍTE ZVÝŠIT HLAS.“ Luther beze slova přikývl. Muž s přílbou se obrátil ke dveřím a pak se zastavil. Otáčel lehce hlavou, jako by něčemu naslouchal. Rychle se otočil, zastrčil zbraň do kapsy všité na prsou a stiskl několik knoflíků na klávesnici, připevněné k zápěstí. Chvíli tiše čekal, nicneříkající tvář zůstávala skryta za hledím. Karen, stále schovaná za barem, zadržela dech a zoufale se snažila zmenšit. Muž otočil hlavou, dvojice paprsků pomalu objela místnost a mihla se po zdi za barem, sotva pár centimetrů za její hlavou. Muž se zřejmým uspokojením kývl hlavou a pak pokynul Coyleovi. „POJĎTE ZA MNOU.“

Luther přikývl a kovová tkanina jeho poněkud volného oděvu lehce zašustila. Muž s přílbou vykročil a bizarně oblečený starosta ho následoval. Vyšli z restaurace do haly. O chvíli později Karen uslyšela přibouchnutí vstupních dveří. Zhluboka si oddechla a bezvládně padla na pult.

„Jsou pryč,“ zašeptala. Bentley vstal.

„Páni! Podívej se na to!“ vyzval ji s očima vytřeštěnýma na vrtulník za oknem. „Sikorsky Blackhawk.“

„Přiletěl pro Luthera,“ řekla Karen. „Podívej.“ Oknem viděli starostu a muže s přílbou, jak nastupují do čekajícího stroje. Hluk motoru se začal zvyšovat, velké rotory se ptáčely stále rychleji.

„Tamhleto je Luther?“ zeptal se Bentley.

„Nikdo jiný. Ten s přilbou mu dal skafandr.“

Bentley zpozorněl. „Jestliže s ním Luther odlétá, znamená to, že je do celé věci namočený. Musíme to říct tvému tátovi. Teď hned.“ Obrátky se nyní zvýšily do plné startovní rychlosti.

„Jak mám asi vysvětlit, že jsem tady byla uprostřed noci?“ namítala Karen. „S tebou?“

„Na tom teď nezáleží,“ odbyl ji. „Tohle je důležitější.“

„Pro tebe možná,“ připustila Karen“,ale já —“

Ti dva muži odnikud nepřišli, ale zčistajasna se objevili ve dveřích restaurace. Měli na sobě stejné oděvy jako muž z vrtulníku, jenže jeho skafandr byl zářivě stříbrný a jejich byly modrošedé. Oba muži měli v rukou zbraně s krátkou hlavní, které vypadaly jako velké signální pistole.

Vystřelili zároveň. Karen pocítila těsně pod hrudí krátké bodnutí a padla dozadu. Než jí zásah vysokého napětí z taseru projel tělem, stačila pouze zahlédnout malý projektil, jenž zasáhl B. C. do prsou. Oba mladé lidi to odhodilo k zadní stěně, kde v bezvědomí klesli na zem.

Muži ve skafandru vypli proud, odtrhli tenké drátky vedoucí k baru a zvedli Karen a Bentleye. Vstrčili oba do velkých pytlů se zipovým uzávěrem, vytáhli je ven a naložili do vrtulníku. Muži ve skafandru ustoupili, zamávali vrtulníku a otáčky rotorů se zvýšily. Stroj se odlepil od země a pak, lehce nakloněn, začal stoupat a rychle zamířil k horám na severu.

Test na graviditu Confidelle, nikým nepozorován, stál tiše na parapetu okna dámského záchodu v restauraci a u dna zkumavky se pomalu tvořil dokonalý bílý kroužek.

Třetí část

PÍSEČNÁ BOUŘE

Neděle 2. listopadu

JEN PRO SLUŽEBNÍ POTŘEBU

Podle pokynů velitele jednotky, nejméně dvanáct hodin po předchozí eskalaci, může být ČERNÝ MRAK vystupňován na úroveň PÍSEČNÁ BOUŘE. Tato eskalace vyžaduje získání druhého kontrolního subjektu z cílové populace. Je třeba zdůraznit, že vystupňování na úroveň PÍSEČNÁ BOUŘE nelze odvolat žádným rozkazem, a že všechna volna k opuštění jednotky jsou zrušena. Všeobecné informace o úrovni PÍSEČNÁ BOUŘE jsou obsaženy v příručce pro velitele podřízených složek. Zvláštní informace o úrovni PÍSEČNÁ BOUŘE JARNÍ DÉŠŤ budou sděleny velitelem jednotky. V případě, že úroveň PÍSEČNÁ BOUŘE JARNÍ DÉŠŤ se ukáže jako neúčinná, může být nezbytná další eskalace. Takové vystupňování bude záviset pouze na rozhodnutí velitele jednotky.

plk. James H. Wright

velitel, zvláštní jednotka 7

AMCCOM

Rock Island Arsenal

Rock Island, Illinois

Sekce 3, číslo 1, str. 82

BM — 31 — 210

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

24.05 h

Od severu, východu, jihu a západu se nad Jericho Falls přihnaly těsně nad korunami stromů čtyři jasně bílé vrtulníky, které svým tvarem připomínaly kapky. Zavěšené ve výšce kolem deseti metrů zaujaly postavení na rozích náměstí Ústavy, přičemž jejich nehlučné turbíny vydávaly monotónní přitlumené svištění. Každý z vrtulníků byl na spodní části trupu opatřen bodovým reflektorem a mohutné proudy světla vytvářely nad náměstím nepravidelné obrazce. Stroje byly rovněž vybaveny těžkým kulometem upevněným na stojanu a čtyřmi raketami vzduch–země Hellfire na podvěsech pod hlavními rotory.

Jack Slater stál na schodech policejní stanice, sledoval vrtulníky a jednou rukou si přitom stínil oči. Brabčák stál vedle něho s rukama v kapsách vybledlé džínové bundy. Ani jeden nebyl ozbrojen. Slater si kvůli chladu vytáhl zip u své ošuntělé letecké bundy až pod bradu, ale přesto se třásl zimou a snažil se, aby mu necvakaly zuby. Ve vzduchu bylo cítit nadcházející zimu a Slatera napadlo, jestli se jejího příchodu dožije.

„Divadýlko,“ poznamenal Brabčák při pohledu na bledé hmyzovité stroje a zamračil se. „Nejspíš nám to má vyrazit dech.“

„U mě se to povedlo,“ odpověděl Slater. „Ti broučkové by mohli zlikvidovat celý střed města asi za třicet vteřin.“

„A pan plukovník Wright, s kterým jsi mluvil, nám to laskavě dává na vědomí.“

Slater pohlédl na hodinky: 00.05. „Má zpoždění.“

„To je psychologický trik. Ten parchant chce malou výhodu.“

„Už má čtyři,“ konstatoval suše Slater s pohledem upřeným na vrtulníky. Když byl Slater malým chlapcem, vrtulníky byly pro něho vždy spojeny s kreslenými televizními seriály pro děti a v jeho představě měly vždy tlusté plováky a kabiny nafouklé jako bublina. Válka ve Vietnamu tyto představy jednou provždy změnila. Vrtulníky, to byli novověcí draci, kteří chrlí plameny; obrněné mýtické nestvůry, přinášející z výše smrt.

A tyhle čtyři bojové vrtulníky byly zvěstovateli pekel. Ve vzdálené tmě na jihu a na západě se ozval nový zvuk, hrdelní koktavý rachot, jenž brzy přehlušil šeptavé žvatlání malých jednookých strojů. Hluk se změnil v burácení, které se odráželo od země, a za několik vteřin se konečně ukázal zdroj tohoto zlověstného kvílení.

Nad náměstím se objevil obrovský sněhobílý Sikorsky Super Stadion. Jeho osmnáctimetrový trup se koupal v záři reflektorů malých vrtulníků. Mohutný vichr, způsobený dvacetimetrovými listy rotoru, rval ze stromů kolem náměstí poslední listí a zvedal oslepující smršť plnou smetí a prachu.

Celou dlouhou minutu visel nad náměstím, než mu světla ze čtyř malých vrtulníků ukázala vedle hudebního pavilónku bezvadné místo k přistání; pak se pomalu spustil k zemi a silné tlumiče podvozku na sebe vzaly dvacetitunovou váhu obrovitého stroje. Když úplně dosedl, zvuk tří velkých turbin General Electric začal slábnout, rotory se zpomalily a pod zadní částí trupu se odklopila nákladová rampa.

„Ten parchant snad letí rovnou z Hollywoodu!“ zakřičel Brabčák Slaterovi do ucha. Šerif přitakal a nespouštěl přitom oči z rampy. Brabčák měl pravdu; bylo to jako něco z Blízkých setkání třetího druhu.

Objevila se jediná postava, pomalu kráčející po rampě dolů, a podobnost se science fiction ještě zesílila. Muž měl na sobě oděv a přílbu jako pozorovatel, na kterého narazili na Notchi, až na to, že tentokrát byl skafandr třpytivě stříbřitý. S výjimkou jakési pistole v pouzdře u boku neměla postava žádnou zbraň.

Muž došel ke konci rampy a sestoupil na zem. Sklonil se pod zadní částí trupu a se skloněnou hlavou udělal pár kroků pod masivními listy rotoru, které se nyní pomalu zastavily. Slater zůstal chvíli na místě, než si uvědomil, že nutit toho muže, aby šel k němu, by byla hloupá frajeřina, zejména s ohledem na palebnou sílu čtyř hlídkujících vrtulníků. Sestoupil po schodech stanice a s Brabčákem v patách přešel ulici k Ústaváku.

Slater došel k trávníku na kraji velkého obdélníkového parku a tam se zastavil. Půl cesty stačí. Upřeně hleděl na muže ve skafandru, vzdáleného asi patnáct metrů, ale jeho tvář byla skryta za prázdnou, bezvýraznou maskou tmavého hledí. Muž zůstal okamžik stát, pak opět vykročil a zastavil se až u Slatera a jeho vlasatého druha.

„ŠERIF SLATER?“ Hlas přicházel z malého okrouhlého mluvítka, zabudovaného do přílby těsně pod hledím.

„Ano.“

„KDO JE TEN MUŽ S VÁMI?“ „Jmenuje se Hawke. Je to policista.“

„DOBRÁ.“

„Vy jste ten člověk, s kterým jsem mluvil telefonicky?“ „ANO. PLUKOVNÍK WRIGHT.“

„Z které armády?“ zeptal se Brabčák a nedokázal utajit v hlasu hněv.

„Z ARMÁDY SPOJENÝCH STÁTŮ, PANE HAWKE.“

„Odkdy americká armáda oddělává vlastní lidi a unáší dětl?“ pokračoval Brabčák. „Nemluvě o zabíjení psů.“

„ZA DANÝCH OKOLNOSTÍ TO BYLO NUTNÉ,“ odpověděl muž ve skafandru.

„ Koukám.“

„Nech toho, Brabčáku,“ přikázal ostře Slater. „S tím se nikam nedostaneme.“ Otočil se zpátky k Wrightovi. „Myslím, že vaše akce vyžadují nějaké vysvětlení.“

„JISTĚ,“ odpověděl Wright a přílba přikývla. „JE TO VELMI PROSTÁ, I KDYŽ NEŠŤASTNÁ ZÁLEŽITOST. VAŠE MĚSTO JE V KARANTÉNĚ.“

„Proč?“

„ŠERIFE SLATERE, PROSÍM. ŽÁDNÉ TRIKY. JSTE SI VĚDOM SITUACE. HAVAROVALO ZDE VLÁDNÍ VOZIDLO. PAK SE DO TOHO PŘIPLETL HALLOWEENOVÝ KOUSEK TĚCH KLUKŮ. VOZIDLO PŘEVÁŽELO DO NAŠICH LABORATOŘÍ VE FT. DETRICK VYSOCE VIRULENTNÍ ORGANISMUS. TEN OD TÉ DOBY ZAPŘÍČINIL NĚKOLIK ÚMRTÍ A ZPŮSOBIL ZDE HROMADNÉ ONEMOCNĚNÍ.

MÝM ÚKOLEM JE ZASTAVIT VEŠKERÉ DALŠÍ ŠÍŘENÍ INFEKCE.“

„Ředitel našeho zdravotního střediska říká, že to, co označujete za „organismus“, je rekombinant choroboplodného zárodku nějaké bakteriologické zbraně.“

„MÝLÍ SE,“ odpověděl plukovník. „TEN ORGANISMUS BYL VYVINUT JAKO PROTIOPATŘENÍ VŮČI HROZBĚ SOVĚTSKÝCH CHEMICKÝCH A BAKTERIOLOGICKÝCH ZBRANÍ, KTERÁ, JAK JE NÁM ZNÁMO, EXISTUJE V EVROPĚ. KULTURY, KTERÉ SE ZDE NEŠŤASTNOU NÁHODOU ROZŠÍŘILY, BYLY ZÁKLADEM PRO VÝZKUM PROTILÁTEK.“

„Kecy,“ utrousil polohlasně Brabčák. Wright jeho poznámku ignoroval.

„KULTURA OBSAHOVALA OSLABENOU VARIANTU VIRU,“ pokračoval Wright. „PODLE MÝCH INFORMACÍ BYLO NĚKOLIK ÚMRTÍ, ALE HLAVNÍM PROBLÉMEM JE HROMADNÉ ROZŠÍŘENÍ CHŘIPKY. NIC MOC STRAŠNÉHO. JEN TAKOVÁ NEPŘÍJEMNOST.“

„To povídejte Corneymu Drakeovi“, ozval se opět Brabčák. „A co je s Joshem Robinsonem ?“

„Podívejte,“ přerušil ho Slater“,Proč nám neřeknete, co chcete? Odřízli jste nám spojení a zablokovali jste město. Jestli je ten vir tak slabý, tak v čem je problém?“

„PŘEMÝŠLEJTE CHVILKU,“ řekl Wright. „VÍTE, ŽE TEN ORGANISMUS JE VYSOCE NAKAŽLIVÝ. AŤ UŽ JE SLABÝ NEBO NE, PUSTIT HO ZA HRANICE JERICHO FALLS BY ZNAMENALO NĚCO JAKO VYVOLAT EPIDEMII ASIJSKÉ CHŘIPKY. STATISTICKY BY TO MĚLO ZA NÁSLEDEK SMRT TÉMĚŘ ŠEDESÁTI TISÍC LIDÍ VE SPOJENÝCH STÁTECH A PŘIBLIŽNĚ DESETKRÁT TOLIK VE SVĚTĚ. SNAŽÍME SE TOMU ZABRÁNIT.“

„Tím že na nás uvalíte karanténu,“ doplnil Slater.

„JAKO PŘEDBĚŽNÝ KROK.“

„A co potom?“ zeptal se Slater.

„OBÁVÁM SE, ŽE EVAKUACE.“

„Nejspíš si děláte legraci! Mluvíte o téměř čtyřech tisících lidí!“

„ŠERIFE SLATERE, PROSÍM. JIŽ TÉMĚŘ DESET LET FUNGUJE SYSTÉM VČASNÉ VÝSTRAHY A PLÁN PRO NEPŘEDVÍDANÉ PŘÍPADY. NĚCO TAKOVÉHO SE NEVYHNUTELNĚ MUSELO STÁT. POKYNY JSOU ZCELA JASNÉ.“

„Skutečně?“ podivil se Slater. „Pak je ovšem moc špatné, že mě s nimi nikdo neseznámil.“

„ŠERIFE, PROSÍM VÁS, NEDĚLEJTE TU MIZERNOU SITUACI JEŠTĚ HORŠÍ. JAK JSEM VÁM ŘEKL, POKYNY JSOU ZCELA JASNÉ. TAK ČI ONAK TOTO MĚSTO BUDE EVAKUOVÁNO. BUĎ BUDETE SPOLUPRACOVAT, NEBO TO UDĚLÁME TVRDÝM ZPŮSOBEM.“

Mužova hlava se téměř nepohnula, ale Slaterovi bylo zřejmé, že jeho slova narážejí na bojové vrtulníky, které stále visely nad náměstím.

„Nemám rád, když mi někdo vyhrožuje.“

„TO NENÍ VYHROŽOVÁNI, ŠERIFE. TO JE SKUTEČNOST. ŘEKNU SLOVO A JSOU Z VÁS MRTVOLY. TO MI MŮŽETE VĚŘIT.“

„Je mi všechno jasné.“ Slater strnule zdvihl pravou paži s dlaní sevřenou v pěst. „Doufejme, že vám taky. Spustím ruku a dostanete kulku rovnou do krku. Dá se říct, že tohle je nejslabší bod vaší parády. V budovách kolem náměstí máme tucet lidí. Policista Hawke býval pilotem helikoptéry ve Vietnamu. Občas mi vypráví, jak úžasné věci dokáže jediná kulka do zadní vrtule. Tak vycouvejte, plukovníku. Tohle není žádná vesnička v Nikaragui, kde byste se mohli beztrestně producírovat.“

„DĚLÁTE VELKOU HLOUPOST.“

„Možná. Ale chci nějaký čas, abych si to promyslel. Můžete tomu třeba říkat oddechový čas.“

„JDE O TO, ŠERIFE, ŽE MOC ČASU NEMÁME.“

„V poledne. Zavolejte mi.“

„NEJSEM SI JIST, ŽE VÁM BUDU MOCT VYHOVĚT, ŠERIFE.“

„Rozmyslete se. Začíná mě bolet ruka.“

„MĚL BYCH MOŽNÁ VYZKOUŠET VÁŠ BLUF,“ napadlo Wrighta. „TŘEBA TAM ŽÁDNÍ MUŽI NEJSOU.“

„Brabčáku?“ vyzval ho Slater. Vousatý muž přikývl a mávl levou paží. Po kratičké chvíli vyletěla do vzduchu pěticentimetrová hrouda patnáct centimetrů od plukovníkovy nohy. „Dickie Morgan“, vysvětlil klidně Slater. „Pracuje v Gaudetově obchodě se sportovními potřebami. Bere svou práci velmi vážně. Dá se říct, že je to vášnivý sportovec. Stačí takový bluf, plukovníku Wrighte?“

„V POLEDNE,“ odpověděl muž ve skafandru. K jeho cti lze uvést, že se při výstřelu nepohnul ani o píď. „ZAVOLÁM DO VAŠI KANCELÁŘE.“ Otočil se a zvolna vykročil k čekajícímu vrtulníku. Vyšel po rampě a ta se za ním pomalu zavřela. O pár vteřin později se dal do pohybu hlavní rotor a tři turbíny zvýšily obrátky. Slater s Brabčákem zavřeli oči před rozvířeným mračnem prachu a listí a do uší se jim dralo kvílení turbín a plácání rotoru. Zůstali na místě, zatímco obrovský stroj se těžce odlepil od trávníku, vystoupil do výše a pak zamířil k řece. Čtyři bojové vrtulníky ještě chvíli vyčkávaly a jejich reflektory polévaly světlem budovy kolem náměstí. Pak v uspořádané formaci následovaly velkého Sikorského směrem k jihu.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Brabčák s hlavou otočenou za vrtulníky, které s bzučením mizely ve tmě.

„Myslím, že jsme si koupili trošku času a udělali si nepřítele. Nebezpečného nepřítele.“

Payne, který jel funebráckým vozem k jihu po Gowen Street, se mimoděk přikrčil, když mu přímo nad hlavou zaburácely vrtulníky. Zpomalil svou dodávku a sledoval předním sklem, jak strašidelná formace proletěla nad Mill Parkem a pak pokračovala jižním směrem podél temného pruhu řeky Jericho.

Vrtulníky zřejmě přilétly od náměstí Ústavy a Payne chvíli uvažoval, že se to vrátí prozkoumat. Místo toho však šlápl na plyn a pokračoval temnou ulicí ke Stripu a Francouzské čtvrti. Telefonát, který ho před čtvrthodinou zastihl ve zdravotním středisku, dostal přednost před zvědavostí.

Jel po Stripu na západ kolem Krále spáčů, pak odbočil na sever na Morin a zkracoval si cestu úzkými uličkami. Stály zde malé vilky a řadové domky, většinou postavené v letech konjunktury po první světové válce. Některé z nich patřily jejich obyvatelům, ale většinou byly pronajaté prostřednictvím Luthera Coylea a různých jeho špinavých firmiček.

Starý muž se zachmuřil a velkýma svalnatýma rukama sevřel pevně volant. Jestliže jste staří, chudí nebo nezaměstnaní, pak také nejspíš žijete v těchto ulicích a to znamená, že Luther ovládá váš život ze dne na den. Platíte mu činži, a když nemáte na splátky, půjčujete si od jeho finančních společností. Tak či onak vás má v hrsti. Jeho titul starosty je jen cukrovou polevou na dortu. Můžete do té funkce zvolit třeba Dennise Čanga, a Luther bude stejně držet město ve svých rukách.

Doktor se propletl vedlejšími uličkami a nakonec se vynořil na ulici South Beacon před malým domkem, podobným horské chatě. Domek se od sousedních příliš nelišil, ale na miniaturní předzahrádce se neválely ojeté pneumatiky ani staré harampádí, ale byly zde květinové záhonky. Stavení s podkrovím bylo bíle natřené, okapy a okenice byly příjemně tmavozelené a bylo zřejmé, že ten, kdo zde bydlí, je na svůj dům hrdý. Doktor otevřel dveře auta, vystoupil a myšlenky na Luthera Coylea rychle vybledly, neboť se mu v mysli vynořily lepší vzpomínky.

Rembrandt Payne znal Rebeccu Hardyovou téměř celý svůj život a celou tu dobu ji miloval. Jeho otec byl prvním lékařem, který se ve městě usadil, a oba rodiče Rebeccy pro něj pracovali; Steven Hardy jako muž pro všechno, paní Hardyová jako hospodyně a kuchařka. Když Rembrandtův otec zemřel, odkázal manželům Hardyovým domek na South Beacon.

Rembrandt se snažil, aby mezi ně nevstoupily majetkové rozdíly, ale sociální a finanční propast měla své důsledky. Rembrandt odešel na univerzitu do Bostonu, zatímco Becky musela bojovat, aby získala alespoň vysvědčení z učitelského ústavu v Manchesteru.

Rebecca se nakonec stala učitelkou ve zchátralé katolické škole ve Francouzské čtvrti, ale v té době už bylo příliš pozdě. Běh času a událostí ve světě všemu odzvonil a ani po návratu do Falls, kde převzal otcovu ordinaci, Rembrandt už nikdy nenašel tu vášeň, kterou kdysi vzájemně pociťovali.

S Rebeccou se náhodně potkávali na různých sešlostech, a když se občas na sebe přes celou místnost podívali, byl si jist, že zahlédl tu starou jiskru, ale nikdy z toho už nic nebylo. On se neoženil, ona nevdala, ani jeden neměl děti, ani jeden na toho druhého nezapomněl; udržovali jakési vzdálené, opatrné přátelství a po více než půl století byl ten vztah oběma příjemný.

Když ho zavolala do zdravotního střediska, neváhal ani chvíli. Byla nemocná a potřebovala pomoc: sebral svůj kufřík a šel. Zaskočil jen na okamžik do laboratoře k Simmsovi, aby mu řekl, že odjíždí na zavolání k pacientovi.

Otevřel nízkou branku v laťkovém plotě a vstoupil na krátkou cestičku k Rebecčině verandě. Pořád ještě tam byla houpací pohovka pro dva, stejně tak jako dřevěné mřížoví na popínavé rostliny. Když procházel verandou ke dveřím do domku, stará prkna pod jeho váhou vrzala.

V úzké předsíni byla tma. Zavřel za sebou a pokračoval tmavou chodbou do haly. Domek byl malý, v přízemí byly dva pokoje a kuchyň a v podkroví dva malé pokojíky se šikmým stropem. U zadní strany domu za kuchyní byla zahrádka, jen o málo větší než ta před domem.

Halu osvětlovala dvojice nástěnných svícnů. V jejich slabém světle bylo vidět vybledlou světlemodrou tapetu a pod nohama tenký prošlapaný koberec. Payne pomalu stoupal po schodech. Váha a věk mu už před léty zničily kolena a teď už chodil po schodech, jen když to bylo nevyhnutelně nutné. Vystoupil až nahoru a zastavil se, aby nabral dech. Uvědomil si přitom, že za všechna ta léta, co znal Becky Hardyovou, nikdy nevkročil do její ložnice.

Dřevěné dveře přímo před ním byly pootevřené a měkké světlo, které z nich vycházelo, přisvětlovalo podestu s lomeným stropem. Zaklepal na rám dveří a uslyšel jemný hlas Becky, který ho zval dál.

Malý pokoj byl prostě zařízen — postel, toaletní stolek a pod oknem obyčejný stůl. V jednom rohu stál věšák na šaty a naleštěnou dřevěnou podlahu pokrýval velký oválný koberec, jehož tmavá zeleň byla za desítky let používání uprostřed vyšlapaná na nit.

Becky ležela v posteli s přikrývkou až po ramena. Její vlasy, kdysi černé jako uhel a husté jako med, teď řidší a téměř úplně šedivé, byly rozhozeny do vějíře na polštářích narovnaných pod hlavou. Tvář měla bledou a vrásčitou a pod modrozelenýma očima se černaly tmavé kruhy. Vytáhla zpod pokrývky ruku, podala mu ji a chabě se usmála. Payne se opatrně posadil na kraj lůžka a vzal ji za ruku. Byla teplá, ale suchá a křehká jak podzimní listí.

„Ahoj, Rebecco“, pozdravil tiše.

„Ahoj, pane doktore,“ odpověděla. „Strašně nerada jsem tě sem vytáhla tak pozdě, ale mám pocit, že to je důležité I po všech těch letech slyšel stále v jejím hlase stopu irského přízvuku jejího otce.

„Do telefonu ses moc jasně nevyjádřila.“

„Ne.“

„Tak v čem je problém?“ zeptal se laskavě. Podle staré, nikdy nevyslovené dohody, Payne nikdy nebyl jejím lékařem a teď se v té roli cítil trochu nesvůj.

„Slyšela jsem, že téměř celé město položila nějaká chřipka.“

„Bylo to tak.“ Payne přitakal. „Zdá se, že to už odchází.“ Nemělo smyslu jít do podrobností. Spíš věci zmírňovat.

Neskočila na to. „Nelži mi, ty starý kozle,“ pokárala ho. „Dneska jsem tu měla půl tuctu lidí, kteří mi o tom všechno řekli. Jak se zdá, není to normální, viď? Není to žádná obyčejná nemoc.“

„Ne,“ připustil Payne. „Mám dojem, že tady došlo k nějaké automobilové nehodě. A lidem, co pracují s nějakými baktériemi, uniklo to svinstvo do okolí.“.

„Aha. V tom případě jsem udělala dobře, že jsem tě zavolala.“

„Zdá se, že ta nemoc nejde příliš na starší lidi. Překvapuje mě, žes to vůbec dostala.“

„Malá chřipka mi starosti nedělá“, řekla Becky. „Tak co tedy?“

Sevřela mu ruku. „Nechci tě předem nijak ovlivňovat. Byla bych ráda, kdybys mě vyšetřil.“

„ Nejsem si jist, že já—“

„Ale, ale, Rembrandte,“ zasmála se. „Před šedesáti lety jsi věnoval spoustu času a energie tomu, abys mě přesvědčil, že si mám odložit šaty, a teď tě sama žádám, abys to udělal. Tenkrát jsi neuspěl, teď je vítězství tvoje.“ Zamrkala na něho a Payne si ke své hrůze uvědomil, že se červená.

„Myslím, že to nebude nutné, Rebecco.“

„Já myslím, že bude“, zarazila ho rozhodně. „Vyšetři mě. Mám dojem, že to může být důležité.“

„Jestli na tom trváš—“

„Trvám.“

Doktor se naklonil a jemně odhrnul přikrývku. Stará žena potom uchopila svou noční košili a vytáhla si ji až k prsům. Payne okamžitě ucítil silný, odporně nasládlý zápach. Pohlédl na její tělo a vytřeštil oči.

Svaly na hrudníku, břiše a v pánevní oblasti byly poseté velkými vředy se zdviženými okraji a z jejich kráterových středů vytékal páchnoucí sekret. Pokožka kolem vředů byla suchá a šupinatá jako ekzém a zbývající svaly byly pokryty pupínky podobnými malým nalitým a tmavým hroznům.

„Můj bože, Rebecco!“ zašeptal Payne. „Jak dlouho to máš?“

„Právě to mi je na tom tak divné,“ odpověděla klidně žena, přičemž se očima snažila vyhnout pohledu na své poničené tělo. „Ještě včera tam nic nebylo, snad až na pár flíčků suché, trošku bolavé kůže. Vředy se objevily dnes ráno. V poledne jsem jich už byla plná. Nemůžu to říct bezpečně, ale myslím, že je mám vzadu také.“

„Proč jsi nešla do střediska, nezavolala pro sanitku?“

„Nemělo to smysl,“ řekla a pokrčila hubenými rameny. „Podle sousedů bylo středisko zcela přeplněné a ty vředy nejsou bolestivé. Trochu nepříjemný je ale ten zápach. Napadlo mě také, že bych mohla někoho nakazit.“

Rembrandt Payne dál zíral na příšerně deformovanou pokožku. Na první pohled to vypadalo, jako když ji někdo popálil žhavým doutníkem. Za celou svou praxi nic takového neviděl ani o ničem podobném v odborné literatuře nečetl.

„Je to rakovina?“ zeptala se Rebecca. Payne zavrtěl hlavou.

„Ne. Žádná rakovina na světě se nerozvíjí tak rychle. Hádám, že to je nějaký druh fungoidu. Mycosis sarcomata.“

„ Lžeš, jako když tiskne, Rembrandte. Učila jsem se v katolické škole téměř pětačtyřicet let. Mycosis sarcomata je jen latinský popis mých příznaků. Co od tebe chci, je tvůj názor.“

„Ano?“

„Má tady to … co mám, nějakou spojitost s tou nemocí, co tu postihla kdekoho?“ „Nemám ponětí.“

„Může to být reakce na nějaký lék?“

„Pochybuju.“ Podíval se zvědavě na Rebeccu. „Proč? Jaké léky jsi brala?“

„Aspirin na artritidu a nějaké prášky, které mi předepsal doktor Blaine.“

„Co je to za prášky ?“ zeptal se Payne.

„Něco na slabé kosti a také na moje … návaly.“

„Kde jsou?“

„V nočním stolku.“

Payne se naklonil a otevřel zásuvku malého stolku vedle postele. Vyndal krabičku z umělé hmoty a přečetl název: Estropan.

„To jsou hormonální prášky,“ řekl.

„Ano.“

„Jak dlouho je užíváš?“

„Už dost dlouho. Několik let. Doktor Blaine to označil za „senilní vaginitidu“. Řekla bych, že mi trochu pomáhají.“

„Něco takového se ti dřív nestalo?“ „Nikdy.“

„Dobrá.“ Opět ji přikryl a pak zastrčil krabičku s prášky do kapsy saka. „ Vezmu to pro každý případ s sebou.“ Vstal. „Zkusila jsi zavolat doktora Blaina?“

„Samozřejmě,“ odpověděla. „Nikdo se tam nehlásil. Čekala jsem dost dlouho, než jsem ti zavolala. Nechtěla jsem tě obtěžovat.“

„Nebuď směšná,“ řekl Payne a nasadil svůj nejhezčí úsměv. „Poskytlo mi to výmluvu, abych tě mohl navštívit.“

„Ty nepotřebuješ žádné výmluvy, Rembrandte. Nikdy jsi nepotřeboval.“

„Ano, dobrá. Opravdu tě nic nebolí?“

„Nic.“

„Fajn. Prozatím nechám všechno tak, jak to je. Zastavím se tady zase zítra a podívám se, co to dělá. Může to být jen nějaká přechodná anomálie. Jestli to nepřejde, budu chtít, abys šla do střediska.“

„Samozřejmě.“ Zvedla opět ruku, starý muž ji uchopil a pohlédl na ležící Becky. Zdálo se, že vzdálenost mezí nimi na okamžik zmizela a on pocítil naléhavou potřebu sklonit se nad lůžko a políbit ji. Odolal tomu pocitu. Byla to pacientka a jestli se nemýlí, poskytla mu právě klíč k jeho problému, nebo alespoň jeho část. Musel se vrátit do střediska.

„Když budeš cokoliv potřebovat, zavolej mi, Rebecco.“ „Zavolám.“

„Tak dobrou noc.“ Něžně jí stiskl ruku, ale nechtělo se mu odejít, neboť měl pocit, že ji zanechává napospas jejímu osudu. Zavrtěla hlavou na polštáři a dvakrát maličko pomlaskla jazykem.

„Neblázni, Rembrandte,“ řekla tiše, jakoby mu četla myšlenky. „Určitě se to dá do pořádku. Teď už běž po svých.“ Odtáhla svou ruku od jeho a pokusila se o malé zamávání. „Běž,“ opakovala. Mlčky přikývl a odešel z pokoje.

Za pár okamžiků byl zase na temné ulici a jednou rukou mačkal v kapse krabičku s prášky, které předepsal doktor Blaine. Složitě zasunul své objemné tělo do funebráckého vozu, nastartoval motor a pohlédl do horního okna domku. Teď už věděl, co mají oběti Redenbacherova syndromu společného; byl si tím jist.

„Bůh ti žehnej, Becky,“ zašeptal do tmy a odjel.

Bodo Bimm seděl pod mostem u tkalcovny a tupě zíral do pěnivých vod čtvrté peřeje. Prudký svah pod jediným kamenným obloukem byl porostlý špinavou suchou trávou a zaneřáděný plechovkami od piva, kusy starých hadrů a hnijícími pozůstatky nespočetných mejdanů místní mládeže, ale zároveň poskytoval bezpečný úkryt. Ne jako zdravotní středisko s jeho jasnými světly a zvučnými chodbami nebo jako penzión paní McQuireové v ulici Concord.

Do penziónu šel rovnou ze zdravotního střediska, ale dlouho se nezdržel. Všichni spolubydlící byli nemocní a nejhůř na tom byla paní McQuireová. Nakoukl do jejího pokoje, který kdysi býval vstupní halou domu, a ten zápach ho zahnal. Páchlo to mrtvolně, a když zašeptal její jméno, zanaříkala, ale neřekla ani slovo. Šel na záchod, ale tam to bylo ještě horší než na záchodě u benzínové pumpy. Špinavá, nespláchnutá mísa, pokrytá rezavými skrvrnami a zaschlými zvratky. Šel do svého pokoje, převlékl se z nemocničního pyžama a vytratil se.

Nejprve ho napadlo, že půjde k čerpací stanici, ale to znamenalo vrátit se k té hrůze, a to nemohl. Čerpací stanice — to byla ta bezhlavá nestvůra a plameny. Místo toho chodil tmavými ulicemi a nakonec dorazil na Ústavák.

A tam to bylo téměř stejně strašidelné jako u benzínové pumpy. Všude byla tma, a když šel okolo Bo-Peepu, viděl, že velké předni okno je rozbité; rozbitá část byla provizorně zakrytá narovnanou lepenkovou krabicí, která držela jen pomocí lepicí pásky. Dělo se něco špatného. Jediné bezpečné, místo, které znal, kromě benzínové pumpy a penziónu, byl jeho úkryt pod mostem.

Po nějakou dobu to býval jeho domov, jediné místo, kde mohl zůstat nespatřen, když přijel poprvé do Jericho Falls. Z dřívější doby si toho moc nepamatoval, až na nesouvislé výjevy, většinou temné a nešťastné. Ve dne pod mostem spal a v noci vyrážel za potravou. Když se jedné letní noci vrátil z průzkumné expedice po městských odpadkových koších, našel své hnízdo obsazené.

Dva mladí lidé, děvče a chlapec asi dvacetiletí, se tam na dece milovali. Připlížil se tak blízko, jak jen se odvážil, kryt hlukem vody, valící se starým náhonem. Díval se a žasl při pohledu na chlapcovy prudké pohyby a přitlumené zvířecí výkřiky děvčete.

Chlapcův orgán se zdál obrovský, vlhce se leskl, jak se magicky objevoval a zase mizel mezi nohama děvčete, a zdálo se k nevíře, že ta měkká, tmavá štěrbina se může tak rozšířit a pojmout ho tak hluboko. Nejlepší ze všeho bylo posledních pár okamžiků, kdy chlapec, s ústy přisátými na jejích prsou, se do ní zcela ponořil; hýždě měl pevně sevřené a jeho nohy, zamotané do džin kolem kotníků, sebou mlátily sem tam. Dívčina hlava se na dece zmítala dopředu dozadu; svetr z bílé vlny měla vytažený kolem krku a rukama křečovitě svírala chlapcovy světlé kudrnaté vlasy. Vyčerpáni se nakonec pustili. Vzpomínka na to Boda stále vzrušovala a byla dlouho zdrojem jeho masturbačiních představ.

Teď na to ale myslet nemohl. Teď nebyl čas. Musel něco dělat s tou panikou, která mu svírala břicho, jako když mu nějaký stočený červ hryže vnitřnosti. Děly se zlé věci a on chtěl utéct, odejít z Jericho Falls. Pomýšlení na odchod bylo však téměř stejně hrozné jako zůstat, kde je. Hradba hor kolem údolí mu dávala každý den pocit bezpečí. Znal hranice, viděl na ně a to ho uklidňovalo. Odejít znamenalo překročit je a trávit noci v neznámé temnotě.

„Jsou tu pstruzi“, zašeptal si pro sebe, s pohledem upřeným do ledové černé vody. „Spousta pstruhů“. Ale při vyslovení starých slov nepocítil žádnou úlevu. Stará slova už nefungovala. Byla tu nová.

„Chaos“, řekl. „Ve městě je chaos.“

Nová slova neměl vůbec rád.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

6.10 hod.

Bentley Carver Bingham se probouzel postupně, každý stupeň byl zřetelnější a bolestivější než ten předchozí. Bezvědomí bylo zpočátku tmavým, bezpečným klínem na dně neviditelné studny, kam zvuky a pocity přicházely jen nezřetelně. Nakonec se ale studna stala klaustrofobickou hrobkou a B. C. měl obrovskou radost, když se mu vědomí vrátilo, přestože se mu přitom mohla hlava rozskočit a na prsou cítil palčivou bolest.

Postel — nažehlená prostěradla a přikrývka ho obalovaly s vojenskou přesností. Strop nad hlavou byl bílý, z umělé hmoty, a byl osvícen zezadu. Byl také hodně nízký. Bzučivé elektrické zvuky, slabé cvakání, jako metronom, vše zabalené do jemného chvění, které vnímal celým tělem. Zprvu ho napadlo, že se pohybuje, ale ten pocit byl příliš pravidelný. Letadlo? Co by dělal v letadle?

Ne. Nemocniční lůžko, ale ne ve zdravotním středisku. Tam byl, když mu brali slepé střevo. Pokoje ve zdravotnickém středisku měly bledě modré stěny a vůbec nevypadaly takhle. Ale určitě je to nemocnice. Pokoj byl cítit jako u doktora, byl až nepřirozeně čistý a ve vzduchu byla jemná vůně mýdla a ústní vody Cepacol. Když ale není ve zdravotním středisku, kde tedy je?

Posadil se a nejasně si uvědomil, že na sobě má jen krátkou nemocniční košili. Dal si ruku k hrudi a velice opatrně se dotkl. Tupá bolest jako od pohmožděniny, ale nic vážného. Nic jako škubání v břiše po operaci. Zamrkal očima a těžce polkl, neboť se mu rozostřil zrak. Zhluboka se nadechl a závrať zmizela.

„Uvolni se,“ zamumlal si potichu. „Musíme v tom najít nějakou logiku.“ Všechno bylo rozmazané. Kde jsou brýle! Na okamžik zpanikařil a pak se rozhlédl kolem. Drátěné obroučky byly pečlivě složeny hned vedle lůžka na prázdné nalakované desce kovového nočního stolku. Sáhl po nich a pocítil tah na zápěstí. Pouta?

Nitrožilní výživa. Zafuněl námahou a převalil se na bok, uchopil brýle, nasadil je na oči a s úlevou si oddechl, když se svět zase vrátil do správné perspektivy. Zamžikal, zvedl zápěstí a prohlédl si ho. Bylo toho víc než jen prostá hadička. Od přilepené náplasti se táhl tenký kabel z umělé hmoty a mizel někde za lůžkem. Rozhlížel se, kudy vede hadička a kabel. Vedly do velké kovové krabice na zdi. Jakési elektronické zařízení, opatřené kruhovými číselníky, vypínači a řadou barevných videoobrazovek. Kdykoli se pohnul, klikaté barevné grafy sebou trhly. S přimhouřenýma očima přečetl popisky.

„Respirace, puls, EEG, B—Tox, teplota.“ Dost snadné k pochopení. Ostatní vypínače byly složitější. „Rec, ERA, MSA, StatCall.“ Začínal myslet jasněji, neboť zbývající, poslední důsledky taserového šoku zmizely; s jasným myšlením přicházel rostoucí strach.

Poslední, na co se pamatoval, byli dva muži ve skafandrech U zlámané rakety, ale pak byl zřejmě dopraven do nějakého zdravotnického zařízení, kde ho nyní pozorují. Hodinky mu sundali, ale nějak cítil, že nebyl v bezvědomí moc dlouho, nejvýš pár hodin, takže ať už je kdekoli, nebude to daleko od Jericho Falls. Otočil se a spustil hlavu zpátky na polštář. V tu chvíli nebylo důležité kde a kdy, ale proč.

Bentley se zhluboka nadechl a pomalu vydechl. Zavřel oči před oslepující září světelného panelu nad hlavou a snažil se dát věci dohromady. Ten muž, co mluvil s Lutherem, nějak zjistil, že Karen a on jsou v restauraci, a přikázal, aby je chytli. Nejzřejmějším důvodem jejich zajetí je prostý fakt, že teď vědí, že Luther Coyle má prsty v tom, co se ve Falls děje.

Zrádce. A oni jsou jediní svědci. Ale jestli tomu tak je, proč ta lékařská paráda? Svědky nedáváme do nemocnice, ale pod zámek.

B. C. znovu otevřel oči a posadil se. Možná to vyjde nastejno. Podíval se po místnosti. Nejvýš dvaapůl krát tři metry. Postel, noční stolek, to elektrické harampádí a dvoje dveře. Jedny v protější stěně, druhé jako palubní průlez s uzamykacím kolem uprostřed, jak někde na ponorce. V rohu visela na kovovém držáku malá videokamera a jasně červené světélko nad objektivem ukazovalo, že právě snímá. Pozorují ho a zřejmě také poslouchají. V ústech mu vyschlo a polkl. Přístroje za hlavou i kamera zřejmě upozornily jeho věznitele, že už je zase při vědomí, takže co nejdříve může očekávat kontrolní návštěvu.

Spustil nohy z postele a rostoucí strach se změnil v naprostou paniku. Tohle není žádný hloupý film, tohle se klukům jako je on nestává. Chtělo se mu domů. Hned teď.

„Mazánku!“ zašeptal a téměř si přitom odplivl. Ale byla to pravda. Chtělo se mu domů. Chtěl být u mámy a u táty. Byl natolik malý, že v době krize potřeboval být u rodičů, ale zároveň byl dost bystrý, aby věděl, že se to nemůže uskutečnit. Na Jericho Falls dolehla nějaká strašná noční můra a Luther Coyle v tom má prsty; jediní dva lidé, kteří o tom vědí, jsou on a Karen.

Seděl zhrouceně na kraji postele a pak zatahal za obvaz na zápěstí. Pomalu ho stáhl a odhalil tmavou nepravidelnou modřinu. Uprostřed bezbarvé náplasti se blýskal horní konec nitrožilní jehly a vedle ní byla jako desetník velká elektroda, připevněná kouskem lepicí pásky. B. C. se kousl do rtu. Připoutaný k těm přístrojům za postelí se daleko nedostane.

Palcem a ukazovákem uchopil nitrožilní jehlu, zhluboka se nadechl a zatáhl. Lehce vyklouzla z žíly a v místě vpichu se objevila kapička tmavě červené krve. Jedno je za námi, druhé před námi. Zastrčil nehet pod elektrodu a odtrhl ji. Je volný. Otočil hlavu. Všechny grafy na monitorech klesly na nulu. Jestli to sledují, zpozorují, že se odpojil. Teď už je pozdě na to myslet.

Sklouzl z lůžka, trochu zavrávoral a zachytil se prsty jedné ruky prostěradla. Počkal, až zmizí pocit závratě, a pak se pustil po špičkách k průlezovým dveřím. Kolový zámek byl pevný a nepohnul s ním ani oběma rukama. Buď byl příliš zesláblý, nebo ty dveře byly zajištěny zvenčí. Přešel k druhým, menším dveřím, a vzal za kliku. Otevřely se snadno.

Vstoupil do úplně stejného pokoje, jako byl ten jeho. Karen Slaterová s nahým pozadím, vystrčeným z nemocniční košile, která byla na její dlouhonohou postavu příliš krátká, si prohlížela monitorovací panel za postelí. Také ona si odpojila nitrožilní jehlu a elektrodu. Když zaslechla, jak Bentley vstupuje do pokoje, obrátila se a jednou rukou si vzadu chytla košili. B. C. prudce zčervenal.

„Promiň,“ vyhrkl. „Měl jsem nejspíš zaklepat.“ Karenina odpověď mu úplně vyrazila dech. Přiběhla ke dveřím, vrhla se mu do náruče a přitlačila se mu tváří na krk.

„Panebože!“ zašeptala. „Já jsem tak ráda, že tě vidím, Bentleyi.“ Podruhé za posledních čtyřiadvacet hodin se přihlásily jeho žlázy, ale tentokrát mezi ním a Karen nebylo nic než dvě tenké vrstvy bavlny. B. C. se mohl hanbou propadnout, ale Karen si vůbec ničeho nevšímala. Vlastně se k němu mačkala ještě víc. „Myslela jsem, že jsi mrtvý!“ naříkala. „Myslela jsem, že jsem úplně sama.“ B. C. se soustředil a nevítaná erekce povolila.

„Je to v pořádku,“ konejšil ji. „Všechno bude v pořádku.“ Vzal ji rukou kolem pasu a dotlačil ji k posteli. Sedli si vedle sebe a Karen se ho pořád držela za ruku.

„Co se to s náma stalo?“ zeptala se.

„Myslím, že se tomu říká taser,“ odpověděl B. C. „Vysokonapěťový šok. Viděl jsem to někde v časopisech.“

„To je ale šílený. Proč by nám někdo chtěl něco takového dělat?“

„Viděli jsme pana Coylea. Má v tom všem prsty,“ mínil Bentley. „V čem?“

„Já nevím. Ale má to něco společného s armádou. Tohle je nějaké zdravotnické zařízení, které narychlo vybudovali.“

„Je to spíš jako vězení.“

„Karanténa,“ opravil ji B. C. Kývl hlavou k oválnému průlezu ve druhé stěně. „To je nějaký pneumatický zámek. Mají na nás zaměřené kamery a vsadím se, že taky slyší všechno, co si říkáme.“

„Zabijou nás, že jo?“ řekla prázdným hlasem. B. C. se rozhlédl po místnosti podobné vězeňské cele, kousl se do rtu a snažil se zadržet slzy, které se mu draly do očí. V životě nebyl tak vyděšený.

„Ne,“ řekl klidně a snažil se, aby se mu netřásl hlas. „Nezabijou nás. Tohle je přece Jericho Falls, New Hampshire, a ne nějaká divočina.“

Od průlezu se ozvalo zasyčení a oba mladí lidé s obavou vzhlédli a pozorovali, jak se kolový zámek začíná pohybovat. Dveře se otevřely do místnosti a okamžik poté jimi vstoupili dva lidé. Oba měli na sobě stejné volné skafandry bledě modré barvy a na hlavě průhledné přílby z umělé hmoty. Každý skafandr měl připojen tenký žlutý kabel, svinutý jako telefonní drát. Konce kabelů mizely za postavami v otevřeném průlezu. Zdálo se, že se skafandry nafukují, jak do nich žluté kabely pumpují konstantní proud vzduchu. První postava nesla jasně modrou tašku z umělé hmoty, která vypadala jako lékařský kufřík kosmického věku, zatímco muž vzadu držel podivnou zbraň s krátkou hlavní. Postava se zbraní si stoupla vedle průlezu a druhá přistoupila k posteli.

„Koukám, že jste už oba vzhůru,“ řekla postava příjemným hlasem, trochu přitlumeným skafandrem. Karen a B. C. viděli skrz umělou hmotu, že to je žena. Mladá, ani ne pětadvacetiletá, s tmavě hnědými vlasy po ramena.

„Proč jsme tady?“ zeptal se B. C.

„Testy,“ odpověděla žena. Položila kufřík na postel a s cvaknutím ho otevřela. Uvnitř byla spousta lékařských nástrojů a lahviček, uchycených ve výřezech z pěnového polystyrénu.

„Co když ty testy nechceme podstoupit?“ zeptal se znovu B. C.

„Pak vás můj kolega bude nucen střelit tou uspávací pistolí,“ odvětila žena s úsměvem. „Probudíte se za pár hodin s ošklivou bolestí hlavy.“ Vyndala z kufříku dvě malé lahvičky a rozlomila plastický balíček s dvěma velkými injekčními stříkačkami.

„Prosím vás, můžete nám říct, kde jsme?“ zeptala se Karen. Žena s úsměvem zavrtěla hlavou.

„Obávám se, že ne, drahoušku. To je tajné.“

„Takže tohle je nějaké vojenské zařízení?“ vyletěl B. C.

„To je také tajné. Ale jste v naprostém bezpečí. Není třeba se vůbec ničeho bát.“ Žena vzala z kufříku balíček jehel a začala je zručně šroubovat ke stříkačkám. B. C. si povšiml, že má na rukou přiléhavé chirurgické rukavice, které byly upevněné k zápěstí skafandru.

„Vy jste lékařka, nebo to je také tajné?“ zeptal se suše Bentley.

„Jsem lékařka,“ odpověděla žena. Přistoupila k B. C. s jednou stříkačkou v ruce. „Ted’ už žádné otázky, prosím. Musím pracovat.“ Vyhrnula rukáv mladíkovy košile, našla na předloktí žílu a zručně vbodla jehlu. Pak vytáhla píst a B. C. naprázdno polkl, když pozoroval, jak se válec plní tmavě červenou krví. Když odebrala vzorek, vyprázdnila stříkačku do malé lahvičky tak, že jehlou probodla její gumový uzávěr. Pak vzala druhou injekční stříkačku a zopakovala odebírání vzorku s Karen. Po skončení odběru krve uložila lahvičky a použité stříkačky zpátky do kufříku a opět ho s cvaknutím zavřela.

„To je vše?“ zeptal se B. C.

„To je vše,“ odpověděla opět s úsměvem lékařka.

„Můžu se na něco zeptat?“

„Ovšem.“ Přikývla a vzduchem naplněný skafandr se přitom kolem hlavy bublinovitě zavlnil. „Dostaneme něco k jídlu?“ „Asi za hodinu.“

„Není tady záchod“, upozornila Karen.

„V nočních stolcích jsou mísy. Ta velká je na stolici, malá na moč. Když už o tom mluvíme, ráda bych měla vzorky co nejdříve.“

„Nechutné,“ řekla Karen s ohrnutým nosem. Bentley se snažil zachovat vážnou tvář. Kdyby se teď rozesmál, bylo mu jasné, že by nedokázal přestat. Pořád měl k panice jen krůček.

„Hm, kdy budeme … vyslýcháni?“ zeptal se ženy, když zvedala svůj kufřík.

„Mám dojem, že vám nerozumím“, odvětila. Viděl, jak se za přílbou zamračila.

„Dobře to hrajete, jako by se vůbec nic nedělo, ale tenhle mundúr nenosíte pro nic za nic a nás jste sem nepřivezli kvůli krevním vzorkům.“

„Nebo abyste se rejpali v naší stolici,“ dodala Karen s nepotlačovaným vztekem v hlase.

„Pokud je mi známo, nikdo vám žádné otázky klást nechce. Dostala jsem pokyn, abych vám vzala krevní vzorky a udělala další testy. Nic víc.“

„Takže vy jenom plníte rozkazy, ano?“ pokračovala Karen.

„Jestli chcete, můžete to tak říct. Teď ale opravdu musím jít. Asi za hodinu vám přinesou jídlo a já se později ještě vrátím kvůli dalším testům.“ Otočila se, vyšla průlezem a žlutá hadička se vinula za ní. Když prošla otvorem, muž ustoupil pozadu za ní, aniž by jen na okamžik spustil oči z Karen a B. C. Průlez se uzavřel a kolový zámek se opět otočil.

„Co to všechno mělo znamenat?“ zeptala se Karen, když byli pryč.

„Nic víc, než co řekla.“ B. C. pokrčil rameny. „Testy. Ty skafandry byly vzduchotěsné. Ať už máme cokoliv, oni se toho bojí.“

„Ale vždyť ani ty, ani já ten chřipkový vir nemáme.“

„Třeba právě to je zajímá,“ řekl zamyšleně Bentley s očima upřenýma na průlez. „Třeba jim do toho nepasujem.“

Rembrandt Payne řídil funebrácký vůz tichými městskými ulicemi, zatímco za clonou mraků na východě se pomalu šplhalo vzůru slunce. Svítání vrhalo studené světlo na tmavé domy Říčního parku a skelety stromů podél břehů Horského potoka vypadaly jako obrovité zkroucené paže, trčící z pevné země a chňapající neklidnými prsty po ledově modré obloze. Na trávníku na náměstí Ústavy byla vrstva jinovatky a ředitel jerichofallského zdravotního střediska se otřásl, i když topení v jeho voze šlo naplno.

„Staré kosti,“ zabručel si pro sebe, když vjížděl na parkoviště před policejní stanicí. Vystoupil z auta, zamkl ho a pustil se po schodech vzhůru. Přední kancelář byla prázdná, dokonce nebyl nikdo ani u rádia a to bylo překvapivé, ale Payne nakonec našel šerifa v jeho kanceláři s telefonem u ucha. Když starý muž vstoupil do místnosti, Slater zavěsil sluchátko a narovnal se na židli. Vypadal unaveně, tmavé kruhy pod očima, na tvářích a bradě se mu modralo strniště.

„Dobré jitro, doktore. Jste nějak časně vzhůru.“

„Zato ty vypadáš, jako bys vůbec nespal,“ zhodnotil Slatera podsaditý muž a usadil se v dřevěném křesílku proti němu.

„Nespal. Celou noc jsem se snažil vymyslet, jak nás Všechny dostat z téhle kaše.“

„Slyšel jsem, že ses v noci sešel s našimi protivníky.“

„Kdo vám to říkal?“

„Slečna Haleová mě informovala, když jsem ti volal. Předpokládám, že setkání proběhlo v poněkud méně srdečné atmosféře.“

„Dá se to tak říct,“ zavrčel Slater a pořádně si zívl. Vzal ze stolu hrnek, podíval se do něj a zaškaredil se. Lokl si studené kávy a opět se rozvalil na židli. „Měl jste pravdu. Ten chlap byl plukovník a měl na sobě něco, jako si oblékají kosmonauti. Přiletěl velkou helikoptérou Blackhawk a doprovod mu dělaly čtyři další bojové vrtulníky. Velice působivé. Podle něj musíme evakuovat město.“

„Rozumím.“ Payne přikývl. „Vysvětlil nějak propuknutí té nemoci?“

„Ríkal, že to je oslabený kmen chřipkového viru. Nic zvlášť hrozného, ale musí se zastavit jeho šíření.“

„Věříš mu?“

„Ne.“

„Správně. Lhal. Redenbacherova baktérie nemá s chřipkou nic společného. Zjistil jsem to dnes v noci.“

„A co je to?“ zeptal se Slater a naklonil se k doktorovi.

„Alergen. První příznaky jsem viděl u jednoho technika od nás z laboratoře, druhé u své staré přítelkyně, která mě volala na pohotovost. Redenbacher je alergen, který vyvolává vysoce maligní rakovinu několika různých typů. Zatím se zdá, že všechny jsou epidermické.“

„Rakovina kůže?“

„Zjednodušeně řečeno, ano. Jenže se obávám, že se to může zhoršit.“

„Panebože!“

„Skutečně. Ta baktérie se uvolnila ani ne před dvaasedmdesáti hodinami a já už viděl plně vytvořené sarkomy.“

„Alergie, která je příčinou rakoviny?“

„Ne, to není přesné. Baktérie je jen vhodnou půdou pro vznik a rychlý vývoj choroby. Ty různé druhy rakoviny jsou vyvolány něčím jiným. Dále jsem zjistil, jaké jsou parametry cílové populace. Pokud můžu zatím soudit, většina obětí je vybírána na základě hormonální funkce.“

„Tomu nerozumím.“

„Pochopíš, když se na to podíváš z vojenského hlediska.“

„Co to má sakra znamenat, doktore?“ zeptal se Slater podrážděně. Sáhl na stůl a vyndal si z krabičky cigaretu. Zapálil si a dusivě zakašlal.

„Redenbacherova baktérie je zbraň; zbraně mají cíle.

V tomto případě je cílem výsek populace; přesně řečeno fyzicky schopni muži a ženy ve věku od čtrnácti nebo patnácti do zhruba padesáti v případě žen a šedesáti let v případě mužů. Přibližně to je vojensky využitelná škála. Ta choroba byla vyvinuta tak, aby postihla cílovou populaci ve vojensky využitelném věku.“

„Do téhle věkové skupiny spadám taky,“ přerušil ho Slater“,a byl jsem baktérii přímo vystaven.“

„Zatím jsem si všiml, že existuje několik výjimek. Možná jich je víc, ale já jsem omezen časem a zdroji informací. Zdá se, že vůči té nemoci jsou imunní lidi s cukrovkou, i když vůbec nevím proč. Dále těhotné ženy, patrně kvůli vysoké hladině HCG, lidského choriogonadotropinu, který je přirozeným imunosupresorem, stejně jako placentární laktogen a alfafetoprotein. Prepubescentní děti a staří lidé nejsou postiženi, protože mají nízkou úroveň pohlavních hormonů.“

„A co Karen? Nebo Jenny?“ staral se Slater. „Dostanou rakovinu ?“

„Nevím.“ Payne pokrčil rameny. „Karen ani slečna Haleová zřejmě neprošly chřipkovou fází, tak snad spadají do nějaké jiné imunní kategorie, kterou jsem zatím nebyl schopen objevit. Předpokládám, že ani jedna z nich není těhotná.“

„Pokud vím, ne,“ řekl Slater. Zamáčkl nedopalek cigarety. „Doprčic! Co teď proboha budem dělat?“

„Co říkal ten plukovník?“

„Říkal, že všechno obyvatelstvo bude muset být evakuováno, pokud se tu chřipku nepodaří izolovat. Mluvil, jako by snad měli nějakou vakcínu.“

„Žvanil. Proti rakovině neexistuje protilátka.“

„Jak dlouho potrvá, než bude opravdu zle?“

Starý doktor zvedl opět mohutná ramena. „To se nedá říct, dokud nebudeme vědět, co vlastně tu baktérii spouští. V případě mého laboratorního technika Simmse to bylo téměř okamžité. Stejně jako u Rebeccy Hardyové. U jiných lidí to může trvat déle. Simms je silně alergický, což mohlo způsobit jeho větší náchylnost. V případě rakoviny vnitřních orgánů by se choroba projevila mnohem později.“

„To je zlý sen,“ zavrtěl hlavou Slater. „Až na Brabčáka už mám celé mužstvo nemocné. S výjimkou pár starých hasičů už nezbývá ani noha.“

„To víš, staří kozáci“, ušklíbl se Payne. „A když už mluvíme o panu Hawkeovi, kde ten je?“

„Zkoumá terén. Snaží se zjistit, kde si udělali základnu. Ten Wright mi dal do oběda čas k rozhodnutí. Implikace byla nepokrytá — udělat to, co chce, jinak nás smete. Brabčák si myslí, že nám pomůže, když budeme předem varováni; podle mě, vědět, kde jsou, nám není k ničemu, protože stejně nemáme možnost dostat se jim na kobylku.“ Pohlédl na hodinky. „Ted’ je sedm, to už je sotva dost času na provedení protiútoku.“

Dveře kanceláře se rozlétly a objevila se Jenny Haleová s rozevlátými vlasy a vyděšeným výrazem. Zřejmě na sebe jen v rychlosti hodila džíny a nějaký Slaterův svetr.

„Karen je pryč!“ vykřikla celá zadýchaná ještě v otevřených dveřích. „Šla jsem se na ni podívat a ona je pryč!“

„Uklidni se,“ řekl Slater. Vstal, šel k ní a objal ji kolem ramen. Pak ji zavedl k židli vedle doktora Paynea a sám se posadil ke stolu. „Vysvětli nám to,“ vyzval ji. „A pomalu.“

„Před půlhodinou mi volal doktor Payne. Chtěl s tebou mluvit, tak jsem mu řekla, že jsi na stanici. Nemohla jsem znovu usnout a šla jsem si udělat dolů do kuchyně čaj. Zatímco se vařila voda, vrátila jsem se nahoru podívat na Karen a ta byla pryč. Myslím, že vylezla oknem — tak, jak jsi mi říkal, že to někdy dělá.“

„Třeba se jen brzy vzbudila a šla se projít,“ napadlo Slatera, i když tomu sám nevěřil.

„V šest ráno? A proč by chodila oknem? Ne, myslím, že odešla už mnohem dřív a také že s tím má něco společného B. C. Bingham.“

„Proč?“

„Byl jediný, kdo ji včera navštívil a doprovázel ji domů z toho halloweenového mejdanu.“

„To je úplná náhoda.“

„Jasně. Než jsem šla sem, zavolala jsem Bentleyovy rodiče. Oba mají chřipku. Paní Binghamová je na tom asi už líp, ale panu Binghamovi moc dobře není.“

„Mluvíme o Karen a B. C.“

„Jasně. Paní Binghamová se šla podívat na Bentleye. Také není doma. Oba zmizeli.“

„Neřekl bych, že „zmizeli“ je správný výraz.“

Jenny vypadala nejdřív udiveně a pak rozhněvaně. „Mluvím o tvé dceři a ne o nějakém poběhlíkovi!“ rozkřikla se. „Jacku, proboha! Přestaň být na pár minut policajt!“

„Nemusíš mě poučovat o mé rodičovské odpovědnosti, Jenny. Ale já Karen znám. Je paličatá a mazaná. A jestli je s Bentleyem, pak není sama. Bude v pořádku. Nejspíš se do oběda vrátí.“

„Doufám, že se nemýlíš,“ odpověděla Jenny chladně. Dlouze a zkoumavě si Slatera prohlížela. „Budu čekat u tebe doma, kdybys mi něco chtěl.“ Otočila se na podpatku a odešla. Slater počkal, až uslyšel, jak se skleněné dveře zavřely, a pak klesl zpátky na židli.

„Zvládl jsi to neobyčejně dobře,“ zabručel Payne. „Z výrazu tvé tváře bych řekl, že ti dělá dost starosti pomyšlení, kde asi Karen je.“

„To si pište!“ odsekl šerif. Rozzlobeně odstrčil židli a vstal. „Ta pitomá holka se někde toulá a já mám celé město v obležení. Ježišmarjá!“ S bouchnutím zavřel vytaženou zásuvku svého stolu a obrátil se k Payneovi. „Teď mi povězte, doktore, co mám dělat. Jít hledat nezvládnutelnou dceru, nebo dělat svou práci?“

„Myslím, že by ses měl trochu vyspat. Nebo nebudeš moct dělat ani jedno, ani druhé. A taky si myslím, že to tvoje uklidňující kázání ke slečně Haleové asi není daleko od pravdy. Karen se určitě za pár hodin vrátí živá a zdravá. Starám se o potřeby dospívající mládeže v Jericho Falls už skoro půl století a jediné, co jsem se o nich za celou tu dobu dozvěděl, je to, že se chovají jak bytosti z jiné planety. Bizarní chování je u nich naprosto v normě.“

„Vy taky umíte člověka uklidnit, doktore. Doufám, že máte pravdu.“ Vrátil se ke stolu, posadil se a začal bubnovat prsty na dřevěné desce. Zamračeně pohlédl znovu na hodinky. „Už bude půl osmé“, řekl nahlas. „Brabčák vyrazil před dvěma hodinami. Doufejme, že se taky neztratil.

Oblečen ve vojenských maskáčích, které na sobě neměl už víc než patnáct let, Hawke kráčel tmou; za chvíli bude svítat. Od mostu u tkalcovny mu trvalo celou hodinu, než se dostal na kraj lesa u Drakeovy farmy. Stromy, některé téměř dvě stě let staré, tvořily z listoví hustou stěnu, která sledovala klikatý tok řeky Jericho. Držel se přímo při okraji řeky a byl si dost jist, že ho žádný pozemní radar nemůže zachytit, ale i tak se pohyboval opatrně a každých pár minut se zastavoval a naslouchal. Ten plukovník, co chodí v tom směšném ohozu, není žádný hlupák a je dost pravděpodobné, že do míst mimo kontrolu přímého pozorování poslal hlídky.

Hawkeho cílem bylo uskutečnění Slaterova nápadu; hned se mu zalíbil. Všechno ukazovalo na to, že baktérie, která se po městě nešťastnou náhodou rozšířila, měla být dopravena do Jericho Falls. Kromě zdravotního střediska jediným dalším logickým místem, kam ji mohli vézt, bylo malé městské letiště hned za jižním okrajem města. Pro letiště mluvily i strategické důvody.

Plukovníkovi muži v předpokládané síle jedné roty sem mohli být dopraveni na Herculesech z vojenské letecké základny Pease v Portsmouthu. Herculesům stačí na přistání i ranvej kratší než čtyři sta metrů; při příletu od jihu v malé výšce by je nikdo z města nezpozoroval. Letiště, které bylo vybudováno izolovaně, na otevřeném terénu, se přímo nabízelo ke zřízení shromažďovací základny.

Jerichofallské městské letiště, jeden z lepších nápadů Luthera Coylea v jeho úsilí o větší hospodářskou diverzifikaci města, bylo umístěno na zhruba trojúhelníkovém pozemku, ohraničeném kopcovitým a zalesněným okrajem Drakeovy farmy, severojižní silnicí k letišti a starou železniční tratí Baltimore — Ohio, probíhající od východu k západu.

Když dosáhl konce lesa, Brabčák byl necelých dvě stě metrů od konce jediné ranveje, ale dostat se k malé budově na jejím konci,— ve tmě nebyla vůbec vidět—, znamenalo přejít přes odkrytý úsek. Bylo téměř jisté, že kolem plotu bude v pravidelných intervalech obcházet hlídka a jestli byly někde postaveny radary, pak tohle bylo pro ně to nejlepší místo. Brabčák, vyzbrojený jen loveckým lukem a nožem, nehodlal tuto hypotézu prověřovat. Tohle je průzkum terénu a nikoli útok. Rozhodl se pokračovat ve skrytu podél říčního břehu k železničnímu mostu. Druhá část cesty mu trvala dalších čtyřicet minut a v době, kdy dorazil ke kamenným pilířům starého ocelového mostu, s jednokolejkou nad rychle proudící řekou, se nad temný, zjizvený hrbol Quarry Hillu již plížilo svítání a stromy na vrcholu kopce vypadaly proti rozsvěcující se obloze jako černé rytiny. Mezi řekou a silnicí byl řídký porost a hned za silnicí letiště. Brabčák se spustil na studenou, zatuchlou zem a začal se plížit vpřed. O pět minut později dosáhl okraje porostu a přímo před ním ležela silnice. Tiše vyňal dalekohled z pouzdra u pasu a pozorně se díval.

Okolo pozemku nebyl žádný plot, jenž by bránil výhledu, jen mělká škarpa. Normálně by se dalo očekávat, že uvidí pouze úzkou špinavou silnici k jednoposchoďové hlavní budově, dva hangáry z prefabrikátů z vlnitého plechu, sloužící k parkování Comanchů firmy Coyle Air Transport a Air Medic, a starý opravárenský hangár, což byla ve skutečnosti jen velká stodola. Místo toho spatřil vlevo od hlavní budovy a asi padesát metrů za škarpou tucet malých bojových vrtulníků Hughes Defenders, odpočívajících na rozpraskaném betonu. Jejich vrtule zplihle mířily k zemi a okenní kryty z plexiskla byly zvlhlé od rosy.

Parkující vrtulníky byl obehnány nízkým roztahovacím zátarasem z ostnatého drátu a tady také Hawke spatřil dva muže na stráži, oba v těch směšných skafandrech, které už viděl předtím, ale tentokrát v zářivě červené barvě. Třetí červený strážce hlídkoval u silnice k hlavní budově. Brabčákovi se zdálo, že v dálce, zčásti kryta hlavní budovou, se rýsuje řada stanů. Nejpodivnější byla skupina nejméně devíti obrovských dopravních tahačů firem Whyte, Mack a Bulldog, které stály bez přívěsů za hlavní budovou. Brabčák se zachmuřil a odložil dalekohled. Bude se muset dostat blíže. Odplížil se zpátky ke stromům a tam se vztyčil. Sňal se zad samostříl, napjal ho, vložil na tětivu krátký smrtící šíp a zmáčkl pojistku. Se zbraní v levé ruce se pustil po úzké králičí stopě mezi stromy a pokračoval lesem, až se dostal k příjezdové silnici na letiště, jehož okraj byl teď vzdálen asi pět set metrů. Přikrčen k zemi vyšel z ochranného úkrytu stromů, zcela nekrytý přeběhl silnici, skulil se do škarpy a opět vylezl do částečného úkrytu, který mu poskytlo křoví na zarostlém kopečku za hlavní budovou. Přitiskl tvář k zemi a cítil, jak mu buši srdce. Čekal. Nic. Nikdo ho neviděl.

Napočítal pomalu do sta a potom se vydal na další cestu. Překulil se a pak se plazil se samostřílem před sebou až na vrcholek kopečku. Zdvihl hlavu a pohlédl dolů za betonový blok hlavní budovy. Byl to impozantní pohled.

Sto metrů vpravo od skupiny tahačů byl umístěn další zátaras z ostnatého drátu. Obklopoval velkou stavbu s rovnou střechou; stavba neměla okna a skládala se ze dvou čtvercových křídel, spojených dlouhým úzkým obdélníkem. Na vnější zdi, přímo proti Brabčákovi, byl obrovský, zcela bizarní nápis:

RADIO SHACK

Přední stěna křídla napravo od spojovacího obdélníku nesla jiný nápis:

MAYFLOWER

Udivený Brabčák vytáhl dalekohled a pečlivě si budovu prohlédl. Už rozuměl. Budova byla z každé strany na dvanácti kolech. Ta budova vlastně žádnou budovou nebyla; byla to prefabrikovaná konstrukce, vytvořená z maringotkových přívěsů, které přivezly velké tahače, zaparkované u hlavní budovy. Brabčák si chvíli hrál s dalekohledem a pomalu začal chápat, jak to udělali. Každé křídlo tvořily čtyři přívěsy, uspořádané do čtverce. Jejich vysoké vnitřní stěny byly pak zdviženy nahoru, respektive spuštěny dolů a vytvořily strop a podlahu stavby. Další přívěs tvořil spojovací chodbu mezi oběma čtverci, čímž vznikl celek asi třicet metrů dlouhý a dvanáct metrů široký. Celé polní velitelství ve skládací formě, maskované v převleku za vozidla velkých amerických obchodních společností.

Bylo to dokonalé. Všech devět tahačů může bez zábrany cestovat ve dne v noci a nikdo si jich ani nevšimne. Roztaženy do několikakilometrového konvoje by vypadaly jako náhodné seskupení nákladních vozů, které jedou stejným směrem.

Při prohlídce terénu kolem podivné budovy si Brabčák všiml svazku kabelů, které vedly do dalšího kontejneru na kolech, připojeného k tahači: generátorový vůz, dodávající proud do hlavního komplexu. Od hlavní budovy vedla vyježděná cesta k okraji komplexu za ostnatým drátem; Brabčák dalekohledem zahlédl u vjezdu dvě stráže. Vzadu na asfaltovém makadamu stály čtyři obrovské vrtulníky Blackhawk, obklopené šesti bojovými helikoptérami Huey. Všechny vrtulníky byly bílé, stejně jako ty, které Brabčák viděl již dříve.

Když stočil dalekohled vlevo, napočítal padesát stanů pro dva muže, deset nových rychlých útočných vozidel Jeepster, o kterých zatím jen slyšel, každý s dvěma kulomety ráže padesát, dva obrněné transportéry a malý vůz s radiostanicí. Dohromady napočítal na třicet mužů v červených skafandrech, kteři konali strážní službu. Kromě toho se zde zdánlivě nic nedělo, ale velká hliníková vrata obou hangárů byla zavřena a hlídána stráží.

Brabčák odložil dalekohled a opět se stáhl do křoví. Viděl toho dost. Na okraji města čekala malá armáda, jejíž palebná síla více než postačovala ke splnění plukovníkovy hrozby. Vlasatý bývalý pilot se zhluboka nadechl a pomalu vydechl. Jeho dech vytvořil v chladném ranním vzduchu obláček páry. Je načase podat zprávu Slaterovi. Brabčák zavrtěl hlavou. Tohle se šerifovi vůbec nebude líbit.

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

10.00 hod.

Ráno 2. listopadu kolem 8.30 hod. byla obloha nad Jericho Falls a nad okolními údolími zatažena a v 9.00 začalo sněžit; vytrvalé sněžení provázel sílící vítr. Kolem 10.00 se první zimní vánice změnila v blizard.

Městský hasičský sbor by na to normálně reagoval rychle a za použití dvou velkých pluhů a půl tuctu menších vozidel by hasiči odstranili sníh z hlavních komunikací, ale onoho dne sníh ležel, kde napadal, a vítr ho brzy navál do závějí, které zablokovaly Strip, Old River Road a silnice vedoucí z údolí. Během dvaceti minut byla tráva na náměstí Ústavy bílá jak od cukráře a hudební pavilónek, krytý zářivě čistým pláštěm, vypadal jako hlavní ozdoba na svatebním dortu. Se sněhem přišlo hrůzu nahánějící přidušení zvuku a jediné, co bylo v prázdných ulicích a uličkách slyšet, bylo vytrvalé kvílení větru. Jediný další pohyb kromě víření padajícího sněhu přicházel od tmavého, klikatého toku řeky, jež se divoce hnala korytem u mostu před tkalcovnou a pak se stáčela k jihu po své staré cestě k moři.

„Ten sníh je od pánaboha,“ usmál se Brabčák a odvrátil se od zaprášeného okna v podkroví jerichofallské městské knihovny. „Výška mraků je tak šedesát metrů a viditelnost nejvýš padesát. V takovým počasí helikoptéry nevzlítnou. A navíc se zdá, že to ještě chvíli potrvá.“ Velký vousáč byl pořád ještě v maskovacím oděvu, a když se vracel ke stolu s modelem, široko daleko se rozléhal dusot jeho těžkých vojenských bot, dopadajících na starou dřevěnou podlahu.

„To našeho přítele plukovníka Wrighta nadlouho nezastaví,“ namítl Slater a pohlédl na model města. „V Saigonu jsem měl podobného velitele. Všechno podle předpisů, žádné výmluvy. Podle toho, co jsi viděl na letišti, má všechno, co potřebuje, aby nás vymazal z mapy.“

„Možná.“ Brabčák si dřepl na starou židli u stolu. Slater si poprvé všiml, jak je ten člověk unavený. Pod očima měl tmavé kruhy a zdálo se, že se v šatech celý seschnul.

„Citíš se dobře?“ zeptal se šerif.

Brabčák pokrčil rameny. „Na to všechno dost dobře. Jsem trochu unavený a lhal bych, kdybych tvrdil, že mě to neděsí.“

„Mě taky.“ Zapálil si cigaretu a přistrčil krabičku k Brabčákovi. „Otázka je, co s tím uděláme.“

„Jak jsi říkal, Wright by nás mohl vymazat z mapy, kdykoli se mu zachce, ale neudělal to. Proč?“ zeptal se Brabčák a zapálil si cigaretu.

„Třeba čeká na rozkazy.“

„Pochybuju. On sám říkal, že už dávno existuje plán mimořádných opatření.“

„No a?“

„Řídí se předem stanovenými pokyny jako tvůj velitel ve Vietnamu. Krok za krokem. Podle knížky. Řekl, že tě zavolá v poledne. Chce provést evakuaci. Udělej mu nějaký potíže a on bude situaci eskalovat na další stupeň, který je stanoven v připravených pokynech. Mozek jako švýcarský hodinky a asi stejná fantazie.“

„Možná,“ připustil Slater a dál chmurně civěl na model. „Ale myslím, že toho bude víc.“

„Jako co?“

„Jáko to, že nic z toho nedává smysl. Proč evakuovat? Čemu to poslouží? A když jednou tu evakuaci provedou, co pak?“

„Vyčistí to. Najdou zdroj toho viru a zlikvidujou ho. Potom se všichni vrátí.“ „Tomu věříš stejně málo jako já,“ ušklíbl se Slater. „Já vím, ale oni chtějí, abychom tomu věřili.“ „Povídačka, která má zamaskovat pravý cíl.“

„Přesně. Ale o co tedy jde?“

„Co třeba tohle,“ uvažoval zamyšleně Slater. „Mají nehodu se smrtící baktérií. Víme, že jsou připraveni na případ, že se právě tohle stane. Dokazuje to tvůj malý výlet na letiště. Úplně město izolují, odříznou rádio, dálkové telefony, dopravu. Říkejme tomu první fáze. V té zrovna jsme.“

„A co je druhá fáze?“

„Doktor mluvil o jakési „životní tabulce“. Je to termín, který používají epidemiologové, něco jako matematická tabulka v pojišťovně. Vezmeš vzorek obyvatelstva a z toho vzorku můžeš vypočítat postup choroby v daném časovém období, procento úmrtnosti a podobně.“

„Wrightova evakuace?“

„Myslím si to“, přikývl šerif. „Nejdřív sebral toho chlapce z tkalcovny, jak se jmenuje?“

„Josh Robinson.“

„Správně. Unesl Joshe jako testovací vzorek, ale teď chce větší skupinu. Doktor Payne tomu říká „kohorta“. Z výzkumu kohorty může odhadnout, co se stane celému městu.“

„A když ta informace bude zlá?“

„Nevím,“ přiznal Slater. „Doktor si myslí, že ten vir je skutečně nakažlivý. To znamená, že by Wright musel dát do karantény celé město, než zjistí, co s tím, nebo …“

„Nebo celý město zlikvidovat. Asanovat.“

„Jo,“ přisvědčil Slater unaveně. „Právě toho se obávám.“

„Jak by se z něčeho takovýho pak vylhali?“

„Došli už takhle daleko. Proč by to nedotáhli do konce? Zaranžují nějakou katastrofu, nehodu, požár, bůhví co. Můžou se z toho dostat i vykládáním o nějaké epidemii nebo to shodit na pár teroristů.“

„Někdo by na to stejně přišel,“ zapochyboval Brabčák.

„Možná, ale i kdyby na to někdo přišel, kdo by mu uvěřil?.Americká armáda se sebere a zlikviduje celé město v New Hampshire? Příteli, to je jednosměrná jízdenka do cvokárny. A na tom stejně vůbec nesejde, protože my tu nebudem a neuvidíme, jak to nakonec dopadne.“

„Tak co budeme dělat?“

„Hrát na čas, aspoň prozatím,“ navrhl Slater a prohlížel si pečlivě velký model města, rozložený na stole. „A budeme přitom spolupracovat, jak jen to půjde.“

„A v získaném čase?

„Zorganizujeme obranu,“ odpověděl šerif. „Potřebujeme sehnat do kupy všechny fyzicky zdatné lidi, sestavit přehled zbraní a promyslet nějakou obrannou strategii.“

„Jaký to má smysl?“ chtěl vědět Brabčák. „Mohli by nás zlikvidovat, kdy se jim zachce. Palebnou sílu na to mají.“

„Cílem jejich plánu přece nebude hromadný masakr. Kdyby nás chtěli smést, už by to dávno udělali. Ne, je to, jak jsi říkal: Wright dodržuje svůj plán krok za krokem. My to musíme co nejvíc prodloužit.“

„Proč?“

„Protože oni jsou vázáni časem,“ vysvětlil Slater. „Věř tomu. Kdyby opravdu chtěli, mohli by nás prostě nechat vyhladovět, ale nemají čas.“

„Myslíš, že by to někomu mohlo začít být podezřelý?“

„Nakonec určitě. Zatím celou záležitost nejspíš maskují tím, že lidem venku vykládají, že tady probíhá vojenské cvičení nebo něco takového. Když to budou vyprávět moc dlouho, tak do toho určitě začne strkat nos pár novinářů. A pak se to svinstvo provalí.“

„Jestli si začnem hrát na partyzány, lidi tím budou trpět,“ upozornil Brabčák. „Hrdinové většinou končí na márách.“

„Corney Drake nechtěl být hrdina,“ odpověděl chladně Slater. „Chtěl jen odvézt náklaďák pitomejch kuřat. Můžeš dát krk na to, že Wright a ty jeho vyparáděný šaškové žádný pěkný plán nemají. Věř mi, Brabčáku, nemáme na vybranou.“

„Asi máš pravdu“, ustoupil Brabčák a potřásl hlavou. „Svět nás přivedl k tomu heslu na odznaku, přesně jak jsi to řekl Lutherovi.“

„Konečně ti to došlo,“ řekl Slater. „Žít svobodně, nebo zemřít.“

Jak Bentley odhadoval, k jejich přesunu došlo asi tři hodiny po návštěvě nesdílné lékařky. Do karanténních pokojů vstoupili tři sanitáři, ozbrojení a oblečení do stejných vzduchotěsných skafandrů, a vrátili B. C. a Karen jejich šatstvo.

Když se oblékli, dostali dva zalepené balíčky, každý s lehounkým skafandrem z kovu, který Bentley označil za mylar, používaný v kosmonautice. I tyto skafandry, podobně jako skafandry jejich strážců, byly vybaveny kuklou na hlavu, ale tentokrát bez hadiček, jen se vzduchovými filtry. Než jim strážci uzavřeli kukly na zip, zavázali jim pečlivě oči šátkem.

Vlastní přesun zřejmě netrval déle než pět až deset minut a jediné, co B. C. věděl s jistotou, bylo to, že část té doby strávili venku. Několik minut přicházel filtrem studený a svěží vzduch; místo hlaďounké kovové podlahy karanténního pokoje byla půda pod nohama drsná a nerovná. Nakonec, když prošli po mnoha schodech nahoru i dolů, bylo slyšet otevření a zavření dveří a oni byli opět ponecháni o samotě. V několika okamžicích se Bentleyovi a Karen podařilo otevřít kukly a sejmout šátky z očí.

„Myslím, že jsme se vrátili zpátky na Zem,“ řekl B. C. a rozhlédl se kolem. Nacházeli se v naprosto bezvýrazné místnosti bez oken, velké asi šestkrát šest metrů. Nízký strop byl opatřen zvukotěsným obložením a čtyřmi světelnými panely, podlaha byla betonová a také tři ze čtyř stěn byly z betonových kvádrů. Čtvrtá stěna, jediná s dveřmi, měla na podkladové tapetě bílý nátěr. Tapetář odvedl nedbalou práci a na zdi v metrových intervalech jasně prosvítaly linky tapet. Na druhé straně místnosti byla hromada špinavě zelených skládacích vojenských lůžek. Vedle byla velká výlevka a malá záchodová mísa. B. C. odložil šátek a kuklu, přešel místnost a prohlížel si dveře. Byly kovové, s tmavozeleným nátěrem, a byly opatřeny úctyhodným bezpečnostním zámkem. Vzal za kliku, ale dveře byly zamčeny.

„Odsud se nedostanem,“ usoudil. Přešel k opačné stěně, vytáhl z hromady jedno polní lehátko a rozložil ho uprostřed místnosti. Pak se s Karen posadili.

„Nechápu, proč nás sem strčili?“ pronesla Karen a rozhlédla se kolem.

„Třeba potřebovali ty pokoje,“ zažertoval B. C. nervózně.

„Mluv vážně.“

„Já mluvím vážně.“ Pokrčil rameny. „Představ si to. Měli nás v karanténě, pak provedli ty testy. Pár hodin potom nás vystěhovali. Výsledky testů musely být negativní.“

„Proč myslíš?“

„Tamto místo bylo dokonale uzavřené, pneumatické zámky a vůbec — bylo to důkladnější než na izolaci v nemocnici. Tady to vypadá jak u někoho ve sklepě.“

„A jak se zdá, čekají ještě další návštěvníky,“ řekla Karen s pohledem upřeným na hromadu složených lůžek. B. C. vstal a vrazil ruce do kapes svých džín. Karen zůstala sedět se založenýma rukama.

„Musíme se dostat ven,“ rozhodl nakonec chlapec.

„Co se to vůbec děje?“

„Nevím. Něco. Jako když se čeká, až spadne sekyra. Tamto místo bylo dost hrozné, ale tady z toho jde vyloženě strach.“

„Bentleyi, vždyť víš, že se ven nedostaneme. Pokud neumíš otvírat zámky šperhákem nebo něco takového.“

„To opravdu nepatří k mým přednostem. Dokonce musím říct, že jsem na to nikdy nebyl.“

„Vsadím se, že Billy by to uměl“, řekla Karen a hned litovala, že raději nedržela jazyk za zuby.

„Jasně.“ B. C. se usmál, ale Karen viděla, že se ho to dotklo.

„Promiň. Neměla jsem to říkat.“

„Nic se neděje. Asi máš pravdu. Sen každé dívky; urvat svalnatýho frajera s rychlou károu a stejně rychlýma žlázama. Jednička v tom, jak vystrašit místního blbečka a jak zbouchnout svoji holku. To je hotovka, ten by tě odsud dostal natotata.“

„Řekla jsem, že se omlouvám,“ odsekla Karen. „Nemusíš být sprostý.“

„Já se totiž vždycky podělám, když mě unesou. Trošku mě to znervózňuje, víš?“

„No, aspoň už nikoho necituješ.“

„ Nenávidím citáty.“

„Mě bys klidně napálil.“

„Ne.“ B. C. se zašklebil. „To je citát. „Nenávidím citáty“: Ralph Waldo Emerson — Deníky.“

„Už radši zmlkni. Jen se mi snažíš zvednout náladu.“

„Tutovka! — Snažím se zvednout náladu sám sobě. Mám strach, Karen.“

„Já taky.“

„Tak musíme vymyslet, jak se odtud dostat.“ B. C. se vrátil ke dveřím a znovu zkusil otevřít. „To jsi už zkoušel.“

„Snažím se jen uvažovat logicky. Čtyři stěny, žádná okna a zamčené dveře.“

„Výborně, B.C. Je vidět, že nejsi slepý.“

„ Klid, přemýšlím.“ Sňal z očí brýle, dýchl na ně a pak vyleštil skla okrajem trika. Pak zase nasadil brýle zpátky a za doprovodu falešného pískání začal přecházet sem tam kolem vysokých kovových dveří. Po chvíli se zastavil, přistoupil ke stěně vedle dveří a zlehka na ni poklepal kotníky prstů.

„Co je?“ zeptala se Karen a její hlas se odrazil od stěn.

„Jen uvažuju trošku logičtěji,“ zamumlal. „Čtyři stěny, tři z betonových kvádrů, čtvrtá ze sádrových panelů, a zamčené dveře.“

„Nevidím v tom žádný rozdíl.“

„Podívej se na ty betonové kvádry, na podlahu, na tuhle stěnu a na dveře. Co vidíš ?“

„Jen to, co jsi právě vyjmenoval.“

„Nic víc?“

„Všechno to vypadá dost nově, jinak nic.“

„Správně. Je to nově postavené. Vzpomínám, co jednou říkal táta. Mluvil s jedním z těch lidí, co dělali rekonstrukce v klubu. Něco o tom, že šedesáticentimetrové středy nesedí tak, jak by měly, ale kdo to prý uvidí, až bude ta bezmaltová stěna stát?“

„Nevím, o čem.mluvíš.“

„Suché zdění.“

„Myslela jsem, že se odtud chceme dostat.“

„To je totéž. Víš, co to je, suché zdění ?“

„Jasně.“

„Dvacet centimetrů sádry mezi dvěma vrstvami lepenky; žádná malta.“

„A co má být?“

„Z toho je tahle zed’,“ řekl B. C. a znovu zaklepal. Přistoupil ke stěně a zatlačil na ni oběma rukama. Znatelně se pohnula. Bentley se obrátil a očima, které za brýlemi, zářily, se podíval na Karen. „Co máš v kapsách?“

Karen pokrčila rameny a zalovila v džínách. Vytáhla pár drobných mincí, balíček žvýkaček a klíče od domu.

„Klíče!“ zajásal B. C, přiběhl k ní a vyrval jí klíče z natažené ruky. Karen šla za ním ke zdi.

„Zbláznil ses?“

„Pššš!“ přiložil ucho na zeď a začal ji systematicky po kouskách proklepávat. „Tady,“ ukázal vítězně za pár vteřin. Vzal Karenin klíč od hlavních dveří a vyrýpl do zdi značku. Pak začal opět klepat. Asi o půl metru dál se znovu zastavil a udělal další značku. „Šedesáticentimetrové středy,“ řekl spokojeně při pohledu na značky na zdi.

Vzal klíče a oba škrábance spojil čárou. Pak v obou bodech spustil kolmice, které po šedesáti centimetrech rovněž spojil. Ani ne za minutu vyznačil na zdi velký čtverec. Okamžik zíral na svůj výtvor, šťastně přikývl a pustil se do toho znovu. Několikrát čtverec obtáhl, až rýhy prohloubil do zřetelných žlábků, z kterých se mu na tenisky vysypal jemný sádrový prach.

„Ty si fakt myslíš, že to k něčemu je?“ zeptala se Karen a nespouštěla z něj oči.

„Jasně.“ Podal Karen klíče a aniž se zastavil, zvedl se na špičku levé nohy, pravé koleno šlo vysoko nahoru, a když bylo nad úrovní pasu, noha se prudce vymrštila dopředu, pevná jak noha baletky, tančící na špičkách. Zasáhl přesně střed čtverce a téměř zázračně vypadl kus zdi. B. C. dokončil pohyb a opět se pohodlně postavil.

„To je věc,“ vydechla Karen a zírala na díru ve zdi. „Nevěděla jsem, že umíš takové věci.“

„To fakt není těžké. Jen se držíš pokynů, jako když vaříš podle receptu. Je to jen koncentrace.“

„Stejně jsi perfektní.“

„Tak se na to mrknem,“ navrhl ve snaze setřást lichotku, ale zcela očividně byl sám se sebou spokojen. Sáhl do díry a vyhrabal zbytky sádry. Za dutinou byla zadní strana druhého panelu. „Zajímavé,“ poznamenal a ustoupil kousek od zdi. „Nejsme daleko od domova.“

„Jak to můžeš vědět?“ zeptala se Karen.

„Ten panel má značku Coyleova dodavatelství stavebnin,* řekl B. C. „Starý Luther opět zasahuje.“

„Začíná to být už moc divné,“ soudila Karen a zavrtěla hlavou. „Pokaždé se v tom všem snažím najít nějaký smysl, ale mám pocit, že se mi úplně zadřel mozek.“

„Čím víc o tom přemýšlím, tím větší mám strach,“ svěřil se B. C. „Myslím ale, že nejlepší, co můžeme udělat je soustředit se vždycky jen na jednu věc.“

„Tak na co ted’?“

„Na druhou stranu zdi.“

Trvalo to deset minut, ale nakonec udělali otvor šedesát krát šedesát centimetrů. Bentley prošel první, Karen v patách za ním. Octli se v úzké, špatně osvětlené chodbě. Na jejím konci bylo schodiště a přimo proti němu dveře z bíle nalakované nýtované oceli, jež visely na silných kovových pantech. Byly zavřeny na velkou závoru.

„Kudy teď?“ zašeptala Karen. „Dveřmi, nebo po schodech?“

„Úkolem života je to strašné rozhodnutí,“ odpověděl B. C.

„Že je to citát?“

„Správně. Robert Browning. Já jsem pro schody. A ty?“ „Dveře.“

„Tak běž. Ale rychle,“ vyzval ji Bentley nervózně. Karen přikývla a přistoupila ke dveřím. Společně s B. C. zdvihli závoru a pootočili těžkou kovovou desku. Vzápětí na ně dýchl závan mrazivého vzduchu. Karen nakoukla dovnitř, ale viděla jen neproniknutelnou tmu. Bentley se kolem ni protáhl, nahmatal na zdi vypínač a rozsvítil.

„Panebože ne!“ zaúpěla Karen. Přitiskla si ruce k ústům a cítila, jak se jí zdvíhá žaludek.

Malá, mrazivě chladná místnost s nízkým stropem se podobala jatkám, až na to, že mrtvoly byly lidské. Bylo zde šest těl, každé uložené v otevřeném pytli na přenášení mrtvol. Těla ležela na prknech položených na dřevěných kozách uprostřed místnosti, zatímco zbytky Joshova teriéra Scoobieho bez hlavy visely na řeznickém háku, který byl zavěšen na nějakém potrubí pod stropem. Otevřenými dveřmi pronikl do chlazeného prostoru teplejší vzduch a místnost se rychle plnila mlžným oparem, jenž se líně valil přes zmrzlá těla.

Karen zůstala stát na místě s vytřeštěným zrakem a rukama na ústech, ale B. C. .se váhavě vydal po špičkách o kousek dál a pak prošel kolem prken. Těla byla úplně zmrzlá. Otevřené oči měly mrazivý lesk, ve vlasech se jim třpytily ledové krystalky a všechna těla byla z velké části rozkuchaná. I tak dokázal vyděšený chlapec většinu z nich poznat.

Tom Dorchester, polda, rozříznutý od rozkroku až k hrdlu jako dobytek na jatkách.

Marty Doyle, horní polovina lebky čistě odříznutá těsně nad kořenem nosu, zbytky mozku jako šedivý mražený dort, k tváři přimrzlé krvavé slzy, jež vytekly z puklých očí.

Corky White v potrhaném županu, vnitřní orgány položené na hrudi jako květiny na hrobě, v zakrvácené tváři navždy zamrzlý výraz strašné bolesti a hrůzy.

Corney Drake, většina obličeje utržena, hrudník a břicho jediná zející rána, rozstříštěná žebra, trčící ze zmrzlého potrhaného masa jeho torza.

Neidentifikovaný muž, obtloustlý a růžolící, čistě otevřený jak proříznutý váček.

A nakonec asi deseti nebo jedenáctiletý chlapec. B. C. nevěděl, jak se jmenuje, ale vídal ho na školním hřišti. Jeden z těch kluků z tkalcovny.

To dítě působilo nejhůř a Bentley se nad ním zastavil. Na první pohled se mohlo zdát, že spi, ale pak člověk spatřil dlouhý zvrásněný řez od hrdla až k rozkroku, pečlivě sešitý.

Pokožku měl hladkou a lehce namodralou, jako mramor, rty světle růžové. Jedinou věcí, jež kazila jeho posmrtnou krásu, byla si pěticentimetrová trubička z umělé hmoty, trčící těsně pod pupkem, jejíž otevřený konec byl zakrvácený. Jakási drenáž. B. C. se odvrátil a nad jeho strachem převládla nenávist k lidem, kteří byli odpovědni za to, co viděl.

Vrátil se ke Karen a povšiml si hromady prázdných kartónových krabic, vyrovnaných u dveří. Krabice nesly známý .monogram Cl — Coyle Industries, kolem nějž byla v modrém kruhu vepsána slova Coyle Air Transport.

„Pojď pryč,“ řekl B. C. Vystrčil Karen zpátky na chodbu a zabouchl těžké dveře. Zastrčil zpátky závoru, opřel se o zeď a těžce dýchal. Karen stála se svěšenými rameny, ruce na obličeji a třásla se. Bentley jí položil ruku na záda, jemně ji hladil a nevěděl, co ještě má dělat.

„Co se to děje?“ šeptala Karen s pláčem. „Prosím tě, řekni mi, co se to děje.“

„Jsou mrtví,“ řekl B. C. a polkl. „Nic necítí.“ Kousl se do rtu, pak vzal Karen kolem ramen a otočil ji. „Podívej“, řekl a snažil se, aby mu hlas zněl pevně. „Pro ty lidi nemůžem udělat nic, ale můžeme zachránit sebe. Musíme pryč a říct to tvému tátovi.“

„Jak?“

„Já vím, kde jsme.“

„Kde?“ zeptala se Karen a vzlykla. Sundala ruce z obličeje.

„Ve sklepě hlavní budovy na letišti. To … místo je chladírna, kterou používají, aby se jim nezkazilo čerstvé zboží, než ho pošlou dál. Zase Luther.“

„Víš to jistě?“

„Naprosto. Můžeme utéct. Můžeme vyklouznout a dostat se domů.“

„Domů,“ vydechla Karen. Po tváři jí tekly slzy, ale její pohled byl prázdný. Podívaná na zpustošená těla v chladírně byla na ni už přespříliš a navíc to přišlo tak krátce poté, co viděla tak strašně zemřít Martyho Doylea u stolu v Bo-Peepu. Byla v šoku.

„Ano, domů,“ přitakal B. C. a divoce si utřel slzy, které se mu draly do očí. Jestli teď podlehne strachu a úzkosti, nikdy to nedokáže. „Půjdeme domů,“ řekl tiše a zoufale se snažil přesvědčit sám sebe, aby tomu uvěřil.

„Jak?“

„Ještě nevím. Ale už jsem nás dostal až sem a to by bylo, abych nás neprotáh i tím zbytkem cesty.“

„To počasí je hrůza!“ zahřímal Rembrandt Payne, když vtrhl do přední kanceláře jerichofallské policejní stanice. Oklepal si sníh ze svého sportovního pláště a zadupal galošemi o podlahu. Zamračen si svlékl plášť, hodil ho přes pult, prošel dovnitř do kanceláře a praštil za sebou malými dvířky v pultu. Jack Slater, jenž seděl u stolu s radiostanicí, si něco škrábal do poznámkového bloku.

Pohlédl na příchozího: „Pořád mizerně?“

„Neuvěřitelné!“ zafuněl Payne a hodil sebou do dřevěného křesílka. „Sotva jsem se ze střediska doplazil.“ Z náprsní kapsy tvídového saka vytáhl obrovský kapesník a jemně si osušil temeno hlavy. „Máš nějaké zprávy o Karen?“

Šerif zavrtěl hlavou. „Ne. Volal jsem párkrát k Binghamům, ale ani Karen, ani Bentley se neobjevili.“

„Stejně tak jako nikdo z tvých mužů,“ dodal doktor a rozhlédl se po prázdném náměstí.

„Všichni jsou ošklivě nemocní. A s Van Heusenem a Torrancem nemůžeme navázat spojení. Brabčák je s Jenny na radnici a dělá přehled fyzicky schopných lidí … a zbraní.“

„Panebože!“ zašeptal Payne. „Čeká nás zase celá válka za nezávislost.“

„Možná.“ Slater pokrčil rameny. „Tady je na to dost dobré místo.“

„Třeba bychom se měli v našich řadách podívat po Benediktu Arnoldsovi.“

„Co tím chcete říct?“

„Vypadá to, že je mezi námi nějaký zrádce. Z márnice zmizelo několik mrtvol.“

„Děláte si legraci?“

„Vůbec ne. Redenbacher, ten Doyleův chlapec, Corky White a Dorchester, všichni jsou pryč. Zřízenec Reuben Wilson zmizel taky.“

„Myslíte, že on s tím má něco společného?“

„Pochybuju. Má spíš trochu problémy s pitím, ale není to žádný Burkeovsko–Hareovský typ.“

„Co to je?“

„Zloději mrtvol, Londýn, viktoriánská doba,“ vysvětlil podrážděně Payne.

„Proč by někdo chtěl ty mrtvoly?“

„Ze stejného důvodu jako já. Udělat testy, aby zjistil, proč zemřeli.“

„Někdo ve středisku?“

„Asi. V každém případě někdo, kdo tam má přístup.“

„Kristepane!“ zvolal Slater. „Zase něco na lámání hlavy.“

„Lze soudit, že kdo ty mrtvoly sebral, je ve spojení s těmi, kteří nás obléhají. Jedině oni by o to mohli mít zájem.“

Slater vstal, oblékl si bundu a obrátil se k doktorovi. „Pojd’me,“ vyzval ho. „Mám ještě pár minut, než zavolá plukovník Wright. Chci se podívat, jak pokračují Brabčák a Jenny.“

Oba muži vyšli do nepohody a pustili se pěšky přes Ústavák. Sněhová bouře řádila naplno a radnice za parkem vypadala jak rozmazaná zlověstná skvrna. Vítr nadělal u hudebního pavilónku závěje a jediná vozidla před radnicí byly džípy a podobné vozy s pohonem na všechna čtyři kola. Oba muži vystoupali po schodech, s úlevou vklouzli dovnitř a zabouchli za sebou velké dřevěné dveře.

V hlavní zasedací síni svítila všechna světla a výzdoba z halloweenové veselice ostře kontrastovala s hromadami zbraní na pódiu. U stolků roztroušených po místnosti bylo asi šedesát až sedmdesát lidí. Když se Slater rozhlédl, viděl, že jsou to téměř bez výjimky muži a ženy starší víc než šedesát či sedmdesát let. Doktor Payne spatřil několik lidí, které znal, a zastavil se u nich, zatímco Slater šel dál k pódiu. Jenny Haleová seděla u stolu a Brabčák pár kroků od ní prohlížel zbraně.

„Máme dvě stě osmatřicet jmen,“ informovala Jacka Jenny, když zahlédla, jak se šplhá na pódium. Ukázala rukou do sálu. „A tihle přišli.“

„Něco přes čtyřicet pušek, stejně tolik loveckých kulovnic a kolem třiceti pistolí,“ dodal Brabčák a přešel ke stolu. „Pro většinu z toho i střelivo.“

„Slyšel jsi něco o Karen?“ zeptala se Jenny. Slater zavrtěl hlavou.

„Zatím ne. Však ona se objeví.“

„Neříkáš to moc jistě,“ odpověděl.

„To tedy ne. Ale teď s tím nemůžu vůbec nic dělat, chápeš?“

„Chápu.“ Její hlas byl klidný, ale Slater cítil, jak z ní ve vlnách vychází napětí. Povzdechl si. Jakkoli potřeboval právě teď její pomoc, na udobřování mezi nimi nebyl čas; to bude muset přijít později. Jestli vůbec nějaké později bude. Obrátil se opět k Brabčákovi.

„Snesl jsi model z knihovny někam dolů, jak jsem tě žádal?“

„Jistě,“ přisvědčil vlasatec a ukázal palcem přes rameno. „Tamhle je.“

Šerif přešel ke stolku, na kterém byl rozložen velký model města. Brabčák mu z něj pomohl sejmout široké prostěradlo a pak zapnul osvětlovací reflektory na kraji stolku. Před nimi leželo Jericho Falls s nejmenšími podrobnostmi.

„Strategie a taktika,“ řekl Slater a mlaskl. „Kdybys byl naším plukovníkem, jak bys město obsadil ?“

„S helikoptérama, nebo bez nich?“

„Teď řekněme bez.“

„Všechny síly má soustředěné tady.“ Brabčák si sáhl za ucho pro tužku a ukázal letiště na jihozápadním kraji modelu. „Je vyloučeno, aby svou výzbroj protáhl přes Drakeovu farmu — je to tam příliš zarostlý křovinama. Takže mu zbývají dvě další cesty. Může se dát letištní silnicí na 115A a Woodbank, pak se otočit po Stripu nebo jít dál na sever do Francouzský čtvrti. Druhá možnost je převézt všechno přes železniční most, obejít Quarry Hill těsně u řeky a dostat se pak přes mosty u Gowan Street a u tkalcovny.“

„Takže?“

„Jednodušší by bylo vzít to po letištní silnici, ale jestli očekává nějaký odpor, pak to zkusí zadními vrátky.“ „Souhlas.“

„Tak — a co my na to?“ zeptal se Brabčák.

„Když už si to budeme muset s tím parchantem rozdat, dal bych přednost mostům,“ řekl šerif. „Paralyzovat ho co nejdéle.“

„Můžeme mu znechutit život na 115A a na Stripu.“ „Dokážeme to ubránit?“

„Dlouho ne,“ připustil Brabčák. „Má spoustu možností a my nemáme dostatečnou palebnou sílu.“

„A co zabarikádovat ulice?“ navrhl Slater. „Už sám sníh mu způsobí potíže. Máme dost lidí, abychom navozili automobily na všechny cesty ze Stripu a do Francouzské čtvrti a zneprůjezdnili tam křižovatky. To ho donutí poslat své lidi pěšky.“

„A my budeme mít v okolních domech odstřelovače?“

„Správně. Udeř a ustup. Vsadím se, že se pokusí vyrazit po letištní silnici, jen aby nás vyzkoušel. Když to bude vypadat zle, přivede svou hlavní sílu jinou cestou; to.je všechno otevřené. Do té doby bychom se na něj měli připravit. Mezitím co budu mluvit s plukovníkem, vezmi si nějaký vůz a zajeď k Lutherovi. Chci každé deko výbušniny, které má Coyleova stavební firma, a taky jméno člověka, který s tím umí zacházet.“

„To můžeš vynechat,“ zarazil ho Brabčák. „Umím dělat demoliční práce. Chceš podminovat mosty?“

„Co nejrychleji.“ Slater se znovu podíval na model, pak se otočil a pohlédl na skupinu lidí, kteří čekali v sále. „Taky chci, abys ty lidi nějak zformoval. Ať se hned vydá ozbrojená četa do Francouzské čtvrti. Z té oblasti budeme muset odvést co nejvíc lidí. Od DuBois až k Breweru a pár ulic od Stripu.“ „Provedu.“

„Pošli taky někoho na Drakeovu farmu. Ze střechy by mohli vidět na letiště. Jakmile zpozorují známky pohybu, vypálí světlici a pak se stáhnou.“

„Kurt Shroeder a pár dalších přivezou za chvíli motorové saně, hlásil Brabčák. „Na nich se dá dostat z Drakeovy farmy zkratkou kolem jezírka velice rychle zpátky.“

„Výborně. Radiostanice nefungují, tak můžeme udělat základnu tady. Pošli někoho s dalekohledem nahoru na věž.“

Oba muži se zahleděli na uboze malý výběr lidí, které měli k dispozici.

„S tímhle to asi moc nepůjde, co myslíš?“ řekl tiše Brabčák.

„Ne,“ odpověděl Slater. „Nepůjde. Ale můžeš tím získat trochu času. A to je druhá věc, o které jsem s tebou chtěl mluvit. Jestli to bude opravdu moc zlé, chtěl bych zachránit co nejvíc lidí. Děti, těhotné ženy, každého, kdo bude schopen chodit. Dej to na starost Jenny. Chci, aby se do školy nanosilo teplé oblečení, potraviny a léčiva. Jenny si může sednout k telefonu a obvolat všechny, co stihne. A musíme si pospíšit, ten sníh tady nebude věčně. Mimochodem, měl bys varovat přátele v tkalcovně. Dostanou se přímo do palby.“

„Uvědomuješ si, jak je to šílený?“ povzdechl si Brabčák.

„Jasně. Byla by to parádní reportáž pro Time: „Americké město se brání!“„

„Tohle se nemělo nikdy stát,“ zašeptal Brabčák. „Je to věc, o jakých vždycky říkali, že se nemůže stát.“

„Ale stalo se“, uzavřel stroze šerif. Pohlédl na hodinky. Bylo 11.55 hod. „Musím jít.“

„Hovor přišel přesně v poledne. Slater, pořád ještě v bundě, seděl u svého stolu a upřeně hleděl na blikající světélko telefonu. Nechal telefon třikrát zazvonit a pak zvedl sluchátko.

„Ano?“

„Plukovník Wright.“

„Ano?“

„Mám zprávy o činnosti v městé. Podle všeho to znamená, že shromažďujete síly.“

„To je vaše domněnka.“

„Doufám, že to není pravda, šerife. Odpor by byl nerozumný a zbytečný, víte to dobře.“

„Nevím už vůbec nic,“ odpověděl Slater unaveně. „Vím jen, že mě ohrožuje příslušník ozbrojených sil mé vlastní země, vím, že spousta lidí v městě je vážně nemocná a vím taky, že jste za to zodpovědný. Pokud jde o mě, plukovníku, tak vy jste jedním z těch čtyř svinských apokalyptických jezdců. Vypustili jste z Pandořiny skříňky nějaký sajrajt a my platíme za vaši chybu. Nelíbí se mi to, plukovníku Wrighte, ani trochu se mi to nelíbí.“

„Upřímně řečeno, šerife, vůbec mě nezajímá, co se vám líbí, ani to, zač mě máte. V jedné věci máte ale pravdu. Stala se chyba. Mým úkolem je tu chybu napravit.“

„Za každou cenu?“

„Dělám jen svou práci, šerife, nic víc.“

„Jenom splníte rozkazy a všechny nás pošlete do sprch?“

„Prosím vás.“ Wrightův hlas byl dotčený. „Řikal jsem vám to. Infekce v Jericho Falls je neobyčejně nakažlivá. Velitelství vojenské letecké dopravní služby z letecké základny v Pease přemístí obyvatele města do izolované oblasti. Město samo bude důkladně prověřeno z hlediska dalšího šíření infekce, vaši lidé mezitím projdou ošetřením a pak se zase vrátí. Je to komplikované, nákladné a nešťastné, ale taková je situace. Jestliže budete klást odpor našemu evakuačnímu plánu, lidé na to doplatí. Odpovědnost padne na vás, šerife; my nemáme v úmyslu nikomu iublížit.“

„Nezavěšujte,“ požádal ho Slater. Zavřel oči a promnul si kořen nosu. „Na chvíli si vás vypnu.“ Aniž by počkal na odpověď, zmáčkl knoflík na telefonu a položil sluchátko na stůl. Zašmátral v bundě, vytáhl cigarety a zapálil si.

V telefonu to znělo tak rozumně, že tomu téměř uvěřil. Téměř. Do té chvíle, než pomyslel na Corneye Drakea a na ostatní. Dokud si nepřipomněl čtyři bojové vrtulníky nad náměstím Ústavy, které byly připraveny proměnit město v peklo. Dokud si nevzpomněl na slova Rembrandta Paynea. Ještě jednou zhluboka vdechl cigaretový dým a znovu zmáčkl knoflík.

„Myslím, že to jsou samé kecy, plukovníku. Řekl bych taky, že máte starosti, protože vám utíká čas. Máte časový plán a opožďujete se. Odřízli jste nás dost důkladně, ale lidem to nakonec začne být podezřelé a vy se dostanete do průšvihu.“

„Myslete si, co chcete, šerife. Podle mých meteorologických zpráv bouře skončí krátce po setmění, přibližně kolem deváté večer. V tu dobu začne evakuace, ať již s vaší spoluprací, či bez ní. Podle našich výpočtů by to mělo trvat deset až dvanáct hodin.“

„Myslím, že evakuace nezačne.“

„Ale ano. Poslouchejte, šerife.“ Ozvalo se slabé cvaknutí a pak Slater uslyšel jiný hlas, vlastně dva hlasy. „Co se to s náma stalo ?“

„Já nevím. Ale má to něco společného s vojenskou karanténou. Mají na nás zaměřené kamery a vsadím se, že také slyší všechno, co si říkáme.“

„Zabijou nás, že jo?“

„Ne. Nezabijou nás. Tohle je přece Jericho Falls, New Hampshire, a ne nějaká divočina.“

„Není to moc zdařilý záznam, ale stačí“, poznamenal bez obalu Wright. „Poznáváte ty hlasy?“

„Ano. Moje dcera a Bentley Carver Bingham.“ Slater dlouze vydechl, sesul se v křesle a ostří jeho hněvu se otupilo.

„Správně,“ potvrdil Wright. „Sebrali jsme je včera v noci. Byla to náhoda, ale šťastná, přinejmenším pro mě.“ Nastala krátká pomlka. „Mohu se domnívat, že to vrhá na vaše stanovisko nové světlo?“

Slater opět zavřel oči a čelist mu ztuhla. Sluchátko v ruce vážilo tunu a v žaludku se mu ozval dávivý pocit. Na chvilku si pomyslel, že se mu udělá zle, ale pak stiskl zuby a promluvil.

„Ne. Na mé stanovisko to žádné nové světlo nevrhá,“ prohlásil a snažil se, aby nevykřikl. „Znamená to jen, že jestli Karen ublížíte, jakýmkoli způsobem, pak jste mrtvý muž, plukovníku. S tím počítejte“ Slater opatrně zavěsil sluchátko, upřeně se ně hleděl a na čele mu zřetelně naběhla žíla. Pohlédl dolů a spatřil, že se mu třesou ruce: sepjal dlaně a opřel si o ně bradu.

Zůstal dlouho bez pohnutí, pak se náhle se zaúpěním vymrštil, vyrval telefon ze zásuvky a praštil jím přes celou místnost. Přístroj smetl několik pořadačů s dokumenty, pak spadl na zem a po podlaze odrachotil až k odpadkovému koši v rohu.

Slater stál uprostřed místnosti se zaťatými pěstmi. Do chvíle, než uslyšel dceřin hlas, byl schopen udržet jakýsi klinický klid, policajt, vykonávající to, co policajti dělají, třeba i za výjimečných okolností. Jenže tohle bylo něco jiného. Ta noční můra přišla domů, rozevřela svá zlověstná křídla nad jeho srdcem a břitvami svých zubů a pařátů se mu zařezávala do duše.

„Svině,“ zašeptal sotva slyšitelným hlasem. „Ty svině…

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

12.35 hod.

„Jestli se tady budeme zdržovat moc dlouho, tak nás najdou,“ řekla úzkostlivě Karen. Když vystoupili po schodech na konci sklepní chodby, ocitli se v malém přístěnku. Dveře s maličkým, vysoko posazeným okénkem vedly ven, zatímco další schodiště pokračovalo nahoru. Okénkem byl vidět úzký pruh zasněženého trávníku mezi hlavní budovou a vysokým plotem kolem letiště. Ve viřícím sněhu Bentley rozpoznal tmavý pás letištní silnice a lesík v pozadí.

„Tam jít nemůžeme,“ konstatoval chlapec od okénka a spustil se ze špiček zase na plná chodidla. „Z jednoho důvodu; ty dveře jsou totiž opatřeny signalizačním zařízením. Zmáčkneš kliku a spustíš poplach. Taky je třeba pamatovat na hlídky. Podle mých hodinek obcházejí každé tři minuty. To bychom nestihli ani k plotu. A ke všemu je tam blizard. I kdybychom se ven dostali, nejspíš bychom zmrzli.“

„Říkal jsi, že se dostaneme domů.“

„Dostaneme,“ potvrdil B. C. „Jen to musím promyslet.“

Vrátil se k okénku, znovu vyhlédl ven a spatřil hlídkujícího muže v červeném skafandru. Měl v ruce zbraň podobnou samopalu s krátkou hlavni, a přecházel zleva doprava. Chlapec se opět spustil dolů a svraštil obočí. Ten první muž, kterého viděl v tenisovém klubu, měl stejný skafandr, jenže stříbrný, zatímco ti dva, kteří na ně stříleli, měli skafandry s maskováním. Dalo se předpokládat, že barvy určují hodnost nebo funkci. Červená pro stráže, maskovací pro řadové vojáky, stříbrná pro důstojníka.

„Tak co?“

„Zkusíme ty schody,“ odpověděl B. C. Šel pomalu napřed a na každém schodu naslouchal. Dostali se do dalšího poschodí. Schodiště se točilo dál nahoru. B. C. pečlivě prohlédl rám obyčejných nalakovaných dveří, kde na rozdíl od přízemí nebylo vidět žádné dráty signálniho zařízení. Opatrně stiskl kliku a zatlačil. Dveře se vrzavě pootevřely, ale žádný poplach se neozval. Chlapec nakoukl za dveře. Chodba, podlaha pokrytá PVC, na každé straně několik dveří. Pod nimi bylo přízemí, čili tohle je první patro. Kanceláře? Otevřel dveře víc a vstoupil do chodby, Karen těsně za ním.

Chlapec zkusil otevřít dvoje dveře, ale byly zamčené. Na druhém konci chodby viděl další schodiště, vedoucí nahoru i dolů. Klika u třetích dveří povolila a chlapec se zatajeným dechem dveře otevřel, připraven utéct, kdyby v místnosti někdo byl.

Nebyl. Vtáhl Karen dovnitř a zlehka za oběma zavřel dveře. Pokud bylo možné soudit podle strojku na vaření kávy a podle ošoupaných křesel kolem stěn, bývala to nějaká společenská místnost. Nyní sloužila jako dílna. Na ramínkách zde visela spousta skafandrů, jaké měly na sobě hlídky, a uprostřed místnosti stál dlouhý stůl s umakartovou deskou. Ve vzduchu bylo cítit slabý zápach spálené izolace a B. C. viděl na stole poházené páječky, krabice na nářadí a řadu elektronických testovacích přístrojů.

„Pojď,“ vyzval tiše Karen. „Myslím, že máme z pekla štěstí.“ Prošel kolem stolu až k rozvěšeným skafandrům. Měly celou řadu barev: modrou, zelenou, červenou, stříbrnou a neutrální pískový odstín. Na okenním parapetu vedle skafandrů stály velké plechovky s různobarevnými spreji. B. C. pochvalně kývl hlavou. Barvami z plechovek bylo možné docílit libovolného maskování. Používaly se zřejmě na skafandry pískové barvy. Chameleóni na zakázku.

„Co teď?“ zeptala se Karen.

„Najdi si nějaký skafandr, který ti padne, a oblékni si ho,“ požádal ji Bentley. „Červená je pro stráže, stříbrná pro důstojníky a vsadím se, že modrá je pro technický personál. Takže zbývá zelená a písková. Zkus najít zelenou. Abychom nebyli nápadní.“

„Opravdu si myslíš, že to půjde?“ zapochybovala Karen a promnula mezi prsty lehoučkou tkaninu nejbližšího skafandru.

Bentley pokrčil rameny. „Nemáme na vybranou,“ řekl. „Když to riskneme, mohli bychom třeba vypochodovat přímo odtud. Ale musíme si pospíšit.“

Karen přikývla. Začala se probírat ramínky a hledat svou velikost. B. C. dělal totéž.

Každý,oděv měl čtyři hlavní části: přílbu a batoh na záda, jež byly propojeny krátkým svinutým kabelem; jednoduchou kombinézu se šlapkami a dlouhými, silnými rukavicemi; prošívanou vestu bez rukávů, uzpůsobenou k nošení batohu; a vysoké boty s okovanými podrážkami.

Karen našla zelený skafandr, který se blížil její velikosti, a Bentley jí pomohl s oblečením. Rychle se orientoval ve změti poutek, háčků a zipů a přestože měl strach, že je chytnou, byl zároveň zcela fascinován. Skafandry tvořily uzavřené umělé prostředí, energeticky zásobované z batohu na zádech, vyhřívané, klimatizované a neprůstřelné.

Když pomohl Karen, oblékl se sám již mnohem rychleji, přestože si vybral oblečení aspoň o dvě čísla větší. Oblečeni, s přílbami pod paží, zamířili ke dveřím. U dveří B. C. zvedl prst ke rtům a tiše otevřel. Chodba byla prázdná.

„Měli bychom si hned nasadit přílby,“ zašeptal. Karen přikývla a vstrčila hlavu do přílby s tmavým hledím. Bentley jí zatáhl zip na krku a pak si nasadil přílbu sám. Místnost ztmavla do zelena a jediný zvuk, který slyšel, bylo vlastní dýchání.

„Nic nevidím,“ řekla Karen tlumeným hlasem. B. C. rozepnul uzávěr u své přílby a pokynul Karen, aby se otočila. Karenina přílba přikývla a děvče se k němu obrátilo zády. B. C. našel na postranním panelu batohu řadu spínačů a uvedl je všechny do polohy ZAPNUTO. Sáhl si na záda a zjistil, že si dokáže totéž udělat sám. Zapnul spínače na svém batohu a oblečení náhle ožilo.

„Páni!“ zašeptal. Před tváří se mu objevilo slabé, rozptýlené červené světlo a Bentley najednou viděl všechno téměř dokonale jasně. Odněkud za ušima zaslechl slabý vířivý zvuk a pak ucítil na obličeji jemný závan příjemně teplého vzduchu. Přímo nad úrovní očí spatřil řadu ukazatelů : podobně jako na přístrojové desce v letadle.

S1 S2 S3 S4 S5 S6 T1 T2 T3 „POMOC“

S7 S8 S9 T4 T5 T6

Zvenčí nebylo na oděvu nic, čím by se tyto ukazatele aktivizovaly, a když stočil zrak dolů, B. C. neviděl ani žádné orální ovládání. Jak to tedy funguje? Pohlédl znovu na ukazatele. Kombinace písmeno — číslo byly červené, slovo „POMOC“ bylo zelené. S pocitem idiota řekl to slovo nahlas a vyslovoval přitom co nejzřetelněji.

„Pomoc.“

Hledí přímo před obličejem opět potemnělo a na plexiskle se objevil jasně žlutý nákres celého oblečení. Byl to schematický diagram a šipky ukazovaly na různé části oděvu. Na pravé straně hledí spatřil opět zářivě žlutý přehled ovladačů. Bentley poslepu natáhl ruku a poklepal Karen na rameno. Naklonil se k ní, až ucítil, jak do něj narazilo hledí její přílby.

„Všechno se to oživuje hlasem,“ vysvětlil hlasitě. „Řekni slovo „pomoc“ a objeví se ti přehled, zrovna jako u počítačů ve škole.“

„Jasně.“

S1 - HRDELNÍ MIKROFON

S2 - ÚDAJE POSTAVENÍ

S3 - AUDIOSENZORY

S4 - INFRAČERVENÁ

S5 - SVĚTELNÝ SIGNÁL

S6 - SPOJENÍ / ŠTÁB

S7 - BATERIE

S8 - BIOSENZOR

S9 - JASNÝ VÝHLED

T1 - ZBRAŇ

T2 - VZDÁLENOST CÍLE

T3 - ZÁSAH CÍLE

T4 - PRONÁSLED / HLED – NAMÁTKOVĚ

T5 - ÚDAJE / ŠTÁB

T6 - SITUACE / POSTAVENÍ – CELKOVĚ

„Es–jedna,“ řekl B. C. Doufal, že tak zapojí hrdelní mikrofon a bude moci s Karen normálně mluvit. Přehled zmizel a hledí se opět zezelenalo. „Karen?“

„Jé, já tě slyším!“ Její hlas vybuchl u Bentleyova pravého ucha.

„Nemusíš ječet,“ odpověděl s bolestivým trhnutím.

„Mluv úplně normálním hlasem.“

„Co ty další volby?“ zeptala se.

„Pro teď na ně zapomeň. Až vyjdeme ven, ani slovo. Mikrofony zřejmě fungují ve spojení s každým skafandrem v určité vzdálenosti.“

„Dobrá.“ Na chvíli se oba odmlčeli. „Skutečně zkusíme jen tak odtud vyjít?“

„Co jiného můžeme dělat?“ odpověděl. „Drž se u mě a jen poslouchej. Jasný?“

„Jasný.“

Bentley znovu otevřel dveře a vyšel na chodbu. Byla pořád tichá a prázdná. Kráčel ke schodům na druhém konci a vlekl za sebou boty. Až na ně byl skafandr pozoruhodně lehký, batoh nevážil víc než pět či šest kilogramů a B. C. si rychle zvykl na trošku potemnělý výhled obličejovým hledím.

Sestoupili po schodech do přízemí, aniž někoho potkali, pak se obrátili a vyšli z hlavní budovy. Když vycházeli ven, B. C. si uvědomil náhlou změnu zvuku klimatizačních ventilátorů, ale i když venkovní vzduch byl zřejmě mnohem chladnější, nepocítil žádnou změnu teploty.

Malá hlavní budova stála těsně u vjezdu na letiště a její vstupní dveře vedly k zasněženému betonovému parkovišti, vzdálenému necelých sto metrů. Vlevo Bentley zahlédl roztahovací drátěné zátarasy kolem letky malých vrtulníků, jejichž bělostné trupy byly v zářivé sněhové pokrývce téměř neviditelné. Na betonovém parkovišti stálo půl tuctu mnohem větších helikoptér, dva Blackhawky, jako byl ten, co přiletěl k tenisovému klubu, a čtyři Huey Cobry. Všech šest bylo ukotveno kvůli prudkým poryvům větru a citlivé rotorové mechanismy byly obaleny nepromokavou plachtovinou.

Za bojovými vrtulníky viděli řadu zaparkovaných nákladních tahačů a nejméně tucet malých vozidel s velkými, širokými pneumatikami, které vypadaly jako supermoderní džípy. Jeepstery, každý s těžkým kulometem ráže 50, zčásti zakrývaly další ohradu z ostnatého drátu, v níž se nacházela budova ve tvaru činky a množství blýskavých antén včetně velké teleskopické antény s automatickým směrováním. Stráže hlídkovaly kolem obou stanovišť vrtulníků i kolem té zvláštní budovy bez oken. B. C. jich napočítal téměř dvacet.

„Drž se při mě,“ vyzval tiše Karen vedle sebe a ta přikývla. Bentley vykročil po čerstvě vyšlápnuté stopě ve sněhu, vedoucí kolem betonového parkoviště k budově bez oken. U otevřeného vstupu do budovy stály před drátěným zátarasem dvě stráže, ale B. C. se držel daleko z dohledu a usilovně se ploužil napadaným sněhem ke skupině stromů, které zahlédl, hned jak opustili hlavní budovu. Stráže s prázdnými tvářemi za hledím nic nezpozorovaly a ani v rádiovém příjmu v přílbě se neozývaly žádné hlasy.

Došli k stanům a pokračovali dál tak dlouho, až mezi nimi a budovou ve tvaru činky ležel celý cedrový lesík. Napravo pod nízkým zalesněným kopcem B. C. zpozoroval malé hospodářské stavení, které se zdálo být už léta opuštěné.

„Počkej.“ Zastavil se a připomněl si, jaké možnosti mu nabízí POMOC. „Es–dva,“ řekl. O chvíli později hledí potemnělo a před očima se mu jako kouzlem objevily přerušované žluté čáry. Byl zde náčrt hospodářského staveni i kopce v pozadí a oblast kolem byla popsána syntetickými znaky z počítače na zádech. B. C. viděl, že se mu předvádí trojrozměrná mapa terénu, promítnutá na skutečnou situaci. Hospodářské stavení bylo podle mapy označeno ZABEZPEČ CM3356*XW. Jakýsi kódový symbol. Oblast bezprostředně za budovou, blízko ranveje, byla označena SLYŠ4/77/ident pokr a ukazovala řadu žlutých koleček utíkajících do dálky. Síť audiosenzorového zabezpečení. Bentley obraz zase vymazal a vzal Karen za ruku.

„To stavení,“ pokynul. Přílba na něj působila klaustrofobicky a nic na světě si nepřál víc než strhnout ji a zase aspoň pár minut dýchat normální vzduch. Karen přikývla a oba se vydali ke zchátralé stavbě.

Kdysi ta budova sloužila jako sklad paliva a kolem se pořád ještě válely zrezivělé, prázdné dvěstělitrové sudy. Dveře byly utržené z pantů, ale bylo tam možné najít aspoň částečný úkryt. Došli k stavení a Bentley se znovu zastavil. Vyvolal ještě jednou funkci ÚDAJE POSTAVENÍ a díval se na kopec. Jeho obrysové linie byly jasné, stejně tak jako linie několika velkých seskupení balvanů, ale nebylo vidět žádné bezpečnostní opatření. Orientační smysl mu říkal, že kopec je na sever. Někde za ním je Drakeova farma a Jericho Falls. Bentley spokojeně přikývl. Pár minut odpočinku v téhle barabizně a zase dál.

Odstrčil vyvrácené dveře a opatrně vstoupil dovnitř. Všude byla špína a hrozný nepořádek. Spousta starých barelů, odpadkové nádoby, přeplněné vyřazenými součástkami letadel, a ztrouchnivělá stará pohovka, z které se sypaly žíně na podlahu plnou olejových skvrn. Bentley začal otvírat zipy na krku a po chvilce mohl odložit přílbu. Karen udělala totéž a oba zhluboka dýchali chladný a svěží vzduch.

„To je bezva,“ zašeptala vděčně Karen. Rozhodila vlasy dozadu a na chvíli zavřela oči. „Už jsem myslela, že se udusím.“

„Takhle to musí vypadat na ponorce.“ I když v místnosti mrzlo, B. C. cítil horko v obličeji. „Bude lepší si na to zvyknout, ty přílby teď nebudeme moct dlouho sundat. Dokud se nedostaneme do města.“

„Ty si fakt myslíš, že to dokážeme?“ zeptala se Karen a oči ji zářily.

B. C. pokrčil rameny a tkanina oděvu přitom zašustila. „ Zatím by nám to šlo, nemyslíš?“

„Že váháš.“ Vzala B. C. za ramena, mírně se k němu naklonila a vtiskla mu dlouhý polibek přímo na rty.

„To jsi nemusela.“ řekl, když se konečně odtrhla.

„Já vím.“ Ušklíbla se. „Jenže já chtěla, ty hluponi.“ Políbila ho znovu, tentokrát lehce pootevřela rty a on pocítil sladce vlhkou chuť jejích úst. „V tom ohozu vypadáš fakt nějak sexy, Bentley. Malej, ale sexy.“

„Já ti děkuju,“ řekl B. C. a skepticky zdvihl jedno obočí. „Měli bychom jít.“

„S přílbama?“

„S přílbama.“ Přitakal. „Chci vyzkoušet tu funkci SPOJENÍ / ŠTÁB. Mužem si třeba střihnout malý odposlech a uvidíme, co se děje.“ Pomohl jí nasadit přílbu a zkontrolovat zapojení na batohu, aby měl jistotu, že všechno funguje. Pak si nasadil přílbu sám. „Es–šest,“, přikázal.

„Postavení devět volá centrum.“

„Devitko, mluvte.“

„Máme poruchu na video alfa. Pořád jdou nuly.“

„Co žádáte, devítko?“

„Technika do kvadrantu 4, asi padesát metrů od plotu.“

„Do pěti minut, devítko. Provedu kontrolu obrazovky.“ „Děkuji, centrum.“

„Mimořádná událost, centrum. Naléhavé.“

„Kdo hlásí mimořádnou událost?“

„Centrum, tady je bezpečnost. Něco se děje tady v hlavní budově.“

„Bezpečnost, mluvte. Všichni na frekvenci, pozor na mimořádnou událost.“

„Zmizeli nám tady dva lidi. Živá návnada. Zdá se, že unikli z hlavní budovy.“

„Dohajzlu. Pardon. Fuj. Bezpečnost, hned provedeme opatřeni v centru. Vyhlaste plnou pohotovost. Jak to provedli?“

„Vypadá to, že se prokopali zdí. A chybí nám asi nějaká výstroj.“

„Mají na sobě skafandry ?“

„Zdá se, že ano.“

„Krucinál! Dobrá. Chytnout co nejrychleji! Průběžná hlášení, pohyb!“

B.C. už na nic víc nečekal. Zrušil rádio a přivolal opět hrdelní mikrofon. „Už to prasklo.“

„Co?“

„Vědí, že jsme utekli a že máme skafandry. Musíme odtud rychle zmizet.“

Rembrandt Payne pomalu kráčel hlavní chodbou v přízemí zdravotního střediska s rukou hluboko v kapsách bílého pláště. Mohutný bělovlasý muž hleděl při chůzi do země, zcela ponořen do svých myšlenek. Kdesi marně vyzváněl telefon, ale přitlumené vytrvalé zvonění k mužovu vědomí neproniklo.

Ve středisku chybělo skoro pětasedmdesát procent pravidelné nedělní směny a pokud Payne věděl, byli v budově jen dva další lékaři. Ne že by na tom záleželo. Lékaři a sestry byli užiteční jen tehdy, když měli koho léčit, ale nyní — až na pár nemocných, vyžadujících dlouhodobější péči — byla všechna lůžka prázdná.

U devatenácti lidí, kteří ve zdravotním středisku zůstávali, diagnostikoval Payne v patnácti případech různé typy rakoviny. Šlo o karcinomy jednoduchých kožních melanomů, jako měla Rebecca Hardyová, až po plně rozvinuté případy maligní leukoplakie, která se po dvanácti hodinách objevila v ústech jednoho mužského pacienta. Nedalo se to nijak odpřisáhnout, ale starý doktor vůbec nepochyboval, že to vše je přímým důsledkem Redenbacherovy baktérie.

Payne minul výtahy a pokračoval chodbou kolem velké čekárny a bufetu a zastavil se na chvíli až u otevřených dveří dětského oddělení. Sandra Watchornová ráno zemřela, nakonec jí ledviny přece jen selhaly, a jediným obyvatelem sedmilůžkového pokoje byl Lutherův syn Billy Coyle.

Doktor se zastavil u pelesti chlapcova lůžka a prohlížel si tichou spící postavu. Hezký, inteligentní a zřejmě odsouzený k záhubě. V sedmnácti letech jeho žlázy produkovaly záplavu hormonů a ty zase vyvolávaly mutované alergeny. Řečeno jednoduše, Billyho rašící mužství ho téměř určitě zabije. Podle Payneova odhadu to nejspíš bude leukémie. Sňal z pelesti tabulku a krátce na ni pohlédl. V noci byl počet bílých krvinek neobyčejně vysoký a nebyl žádný důvod k domněnce, že by se to mezitím nějak zlepšilo. Laboratorní vyšetření sice nebylo možné provést, veškerý personál včetně Simmse byl vyřazen, ale Billy měl dost dalších symptomů, aby se diagnóza dala stanovit poměrně spolehlivě. Stále měl zvýšenou teplotu, na zápěstí, kde byla napojena nitrožilni infúze, se mu tvořila tmavá podlitina a měl zvětšenou slezinu. Teď se objeví potíže v ústech a po nich zápal plic. Běžný případ akutní lymfocytární leukémie probíhá často celé měsíce i léta. V případě Billyho nabýval tento proces na síle každou hodinou.

Payne zavěsil tabulku zpátky na pelest a zvolna vyšel z velkého, světle vymalovaného pokoje. Po celém Jericho Falls se nyní rojily takové strašné případy a nikdo s tím nemohl nic dělat. Znovu se zastavil, opřel se o stěnu a zavřel oči. Únava se definitivně hlásila o své; jestli si brzy neodpočine, nebude už k ničemu, a pokud to Jack Slater a Hawke myslí vážně s tím hraním si na Bowieho a Crocketta v Alamu, tak jeho služeb bude nejspíš zapotřebí.

Odstrčil se od zdi a pokračoval chodbou k hlavní krevní laboratoři. Vstoupil do malého, úzkého kamrlíku a padl na židli. Byla to noční můra, strašná, beznadějná noční můra. Podle jeho výpočtů zhruba čtyřicet procent obyvatel Jericho Falls bude infikováno sekundární alergií a on ani nikdo jiný s tím nedokáže nic udělat. Dva tisíce lidí zemře, protože řidič nákladního vozu jménem Arnie Redenbacher si vybral Jericho Falls za místo svého osudného infarktu.

Rembrandt Payne zvedl svou velkou hlavu a snažil se zahnat únavu. V nepřetržitém sledu událostí od halloweenové noci už zapomněl na všechno o Arniem Redenbacherovi, ale teď — když spočinul na židli v laboratoři — ho náhle napadlo , že přítomnost toho mrtvého muže v městě vůbec nemusela být náhodná. Jack Slater se o tom už zmínil. Co dělal ten kamión na Old River Road tak pozdě v noci? Kam jel?

Silnice 115A sice vedla k hranici mezi New Hampshirem a Vermontem, ale i tak to je dost bezvýznamná komunikace. Old River Road vede pouze do Jericho Falls a pokud Redenbacher nezabloudil, znamenalo to, že směřoval do města. Jenže to je absurdní. Kdo v Jericho Falls by měl nějaké použití pro smrtící náklad kamiónu?

Payne se na to snažil přijít z druhé strany. Za předpokladu, že Redenbacherovu baktérii vyvinuli v jedné z těch nových laboratoří při newhampshirské univerzitě v Portlandu, proč by ji převáželi do Jericho Falls? Tady nejsou žádné laboratoře, žádná nová biomedicínská zařízení, nic. Dosavadní události prokázaly, že ta baktérie byla vyvinuta pro vojenské účely a pokud bylo Payneovi známo, vojenské laboratoře byly ve Ft. Detrick v Marylandu.

A pak mu to došlo. Udeřil dlaní o umakartový povrch laboratorního stolu a zle se zasmál. Bude se muset podívat na mapu, aby měl naprostou jistotu, ale jestli mu dobře slouží paměť, nejbližší městské letiště od Portlandu je právě v Jericho Falls. Jestliže byl vývoj baktérie tajný — a to lze předpokládat téměř s jistotou —, pak by nepoužívali normální letiště v Portlandu; ale nikdo by si nevšiml pravidelných týdenních nebo dokonce měsíčních dodávek z Jericho Falls. Z Portlandu do Jericho Falls pozdě v noci kamiónem a pak klidná, diskrétní přeprava do Marylandu.

„Luther,“ zašeptal doktor. Musel to být Luther. Coyleova letecká doprava CAT a lékařská letecká záchranná služba AirMedic daly starou ranvej znovu do pořádku krátce po vybudování zdravotního střediska.

Starý muž vytřeštil oči. Všechno to zapadá. O vybudování zdravotního střediska v Jericho Falls rozhodl přímo senátor Barrnett O’Neill; tentýž O’Neill byl zvolen za peníze Luthera Coylea. O’Neill také věděl o dodávkách z Portlandu a navrhl CAT jako logického přepravce do Marylandu: staromódní politika, ruku ruku myje, a mýdlem jsou chladné, těžké prachy.

Luther Coyle tedy všechno věděl od začátku. Znal potenciální nebezpečí dodávek pro město, věděl, co se stane v případě nehody, a přesto se do toho pustil. Payne zakýval hlavou. A co je ještě horší, Luther Coyle byl patrně ten, kdo ohlásil úřadům zničeni kamiónu. Dostal město do smrtelného nebezpečí a pak si zahrál na Jidáše.

Rembrandt Payne vstal a židle za ním spadla na zem, aniž si toho všiml. Náhle se mu vynořila strašlivá představa vředů na těle Rebeccy Hardyové. Rysy obličeje mu ztvrdly do smrtelně zuřivé masky. Bělovlasý muž rozrazil dveře laboratoře a pustil se chodbou k hlavnímu vstupu do zdravotního střediska. V hlavě měl prázdno až na jedinou žhoucí myšlenku: za to, co udělal, Luther Coyle zaplatí.

Ve dvě hodiny odpoledne neukazoval blizard, zuřící nad Jericho Falls, žádné známky uklidněni. Ze sedmdesáti osmi lidí, kteří se přihlásili na radnici jako dobrovolníci, poslal Jack Slater třicet do oblasti kolem křižovatky Stripu a letištní silnice, aby odtamtud pomohli vystěhovat co nejvíce obyvatel. Další tucet dostal za úkol zablokovat Strip automobily a šest mužů bylo vysláno na motorových saních přes pole, dozadu za Krále spáčů, aby zaujali postavení na Drakeově farmě. Brabčák a čtyři další muži se vloupali do skladu Coyleovy stavební společnosti a odnesli rozbušky, zápalné šňůry a padesát kilogramů vysoce kvalitní výbušniny firmy DuPont. Zbývající dobrovolníci byli rozmístěni na městské straně mostů u čtvrté peřeje a u tkalcovny.

Oba mosty přes řeku Jericho byly podminovány dynamitem a zápalnice vedly k pozorovatelnám v ulicích Gowan a Whitehill. Max Korman, teď důchodce, ale dříve technik společnosti New Hampshire Telephone, se chvíli vrtal v telefonní centrále v ulici Overlook a propojil přímé linky z pozorovatelen u mostů na radniční věž. Jestliže bude v blízkosti mostů zjištěna jakákoli aktivita, oba mosty budou moci být zničeny v několika vteřinách. Jenny Haleová přeměňovala podle pokynů Jacka Slatera a za pomoci více než tuctu dobrovolníků tělocvičnu a třídy střední školy v hromadné útočiště. Ženy zde shromažďovaly potraviny, lůžkoviny a další věci z obchodů v okolí Ústaváku a Hlavní třídy.

Do školy proudil sněhovou vánicí neustále dav lidí, kteří byli ještě natolik zdraví, že to dokázali. Několik spolupracovnic Jenny mezitím protahovalo motorovým pluhem cestu v ulici Sherbourne, která vedla k severní silnici. Kdyby došlo k nejhoršímu, Slater byl rozhodnut dostat co nejvíce lidí z města po staré lyžařské cestě do hor. Nebyl to zrovna nejideálnější plán, ale za daných okolností se nic lepšího nedalo dělat.

Jack Slater a Brabčák Hawke hekali námahou, když táhli těžký gumový člun podle břehu nedaleko mostu u tkalcovny. Byli oblečeni do módních stříbrných oděvů pro řidiče motorových saní; oděvy byly „osvobozeny“ ze skladu Haudetovy prodejny sportovních potřeb na náměstí Ústavy a oba muži vypadali ve vířícím sněhu jak nafouknutí duchové, kteří zápasí se zářivě žlutým člunem. Brabčák měl na zádech velkou loveckou kulovnici Remington a šerif byl vyzbrojen armádní puškou ráže 22 a svou starou vojenskou automatickou pistolí Browning ráže 45. Konečně se jim podařilo dostat člun k vodě a tak odpočívali; jejich dech se hned proměňoval v chuchvalce sražené páry.

„Pořád nechápu, co tím chceš dokázat,“ zavrtěl hlavou Brabčák a při zrychleném dechu se mu tvořila na vousech bílá námraza.

„Nemusíš se mnou,“ odvětil Slater a přitáhl si opasek s pistolí. Černé vody řeky Jericho připomínaly svíjející se hřbet obrovského hada. „Můžu to stejně dobře udělat sám.“

„Kravina. To celý je naprostá kravina.“

„Karen není tvoje dcera.“

„Ty si snad opravdu myslíš, že ji budeš moct odtamtud dostat ?“

„Můžu to zkusit.“

„Mají tam radary, supermoderní zbraně a kdovíco ještě,“ namítal Brabčák. „ A to nemluvím o jejich počtu. Je to sebevražda.“

„Já už o tom nehodlám mluvit. Ten chlap unesl mou dceru a já ji dostanu zpátky.“

„Prima. Anebo přitom zemřeš.“

„Možná.“

„Kristepane!“ zamumal Brabčák. „Za chvíli budu poslouchat řeč na téma „Muž musí udělat to, co musí“. Myslel jsem, že to po Vietnamu už nikdy, nikdy neuslyším!“ Zakroutil hlavou. Slater se obrátil k vysokému vlasatci tváří v tvář.

„Nejsem úplný blázen, Hawke. A nehodlám spáchat sebevraždu. Chci vidět, jaká je situace. Jestli bude šance, tak do toho půjdu. Jestli nebude, nic nepodniknu. Ten oficír mě má v hrsti a dobře to ví. Všechna moje rozhodnutí jsou od teď ovlivněna faktem, že má Karen a B. C. Binghama. Pravidla zatím určuje Wright a jeho lidi a my bereme, co nám oni podstrčí. Je načase, abychom převzali iniciativu. Jestli se mnou nesouhlasíš, taky dobře. Můžeš dělat spoustu jiných věcí i v městě. Závisí to jen na tobě.“

„Jak si představuješ, že nám bude trvat dlouho, než se s touhle gumovou kachničkou dostanem k letišti?“ zeptal se nezávazně Brabčák.

Slater zamrkal, aby odstranil z očí sníh, pohlédl na vousáče a pak se usmál.

„Podle mapy to jsou asi tři kilometry. Proud je s tím vším sněhem dost rychlý. Deset, možná patnáct minut. Nebudem dělat nic jiného než kormidlovat.“

„A co zpátky?“

„Ještě nevím. Závisí na tom, co se stane. Přivážeme člun ke stromu a pak na něm můžeme přejet na druhou stranu. Když se nám podaří dostat se k staré železniční stanici, můžeme to vzít kolem Quarry Hillu a jsme tak za hodinu zase tady. Proto jsem vzal s sebou Iyže.“ Bradou ukázal na dno člunu, kde ležely čtyři páry běžek, bot a holí.

„Tak se musíme modlit, aby ten sníh vydržel,“ řekl Brabčák s pohledem upřeným na tmavošedou oblohu. „Jestli bude dostatečná viditelnost, aby mohly helikoptéry nahoru, budou nás mít na mušce jak sedící kachny.“

„To právě musíme risknout.“ Slater se sklonil, popadl jedno z lan na boku člunu a začal ho táhnout k vodě.

„Jdeš se mnou?“

„No jo, jdu.“ Hawke si povzdechl a přešel k druhému boku člunu. „Ale neptej se mě proč.“

PATNÁCTÁ KAPITOLA

14.45 hod.

Váha nezvyklých oděvů přispěla k tomu, že Karen a B. C. strávili téměř hodinu chůzí hustým porostem, než konečně dorazili ke starému železničnímu mostu, který spojoval oba břehy řeky Jericho asi půl kilometru pod Drakeovou farmou. Sníh, hnaný prudkými poryvy větru z hor, se vršil v závějích, které místy dosahovaly až do výše pasu, takže v době, kdy došli na dohled mostu, byli už oba zcela vyčerpáni.

Z úkrytu za zasněženým kmenem padlého stromu si pozorně prohlíželi sto metrů vzdálený černý a zrezivělý most. Jeho druhou stranu nebylo pro oslepující sníh vůbec vidět, ale zato měli jasný výhled na bližší stranu. Podle všech známek byla opuštěná.

„Žádné stráže?“ zeptala se Karen, přikrčená vedle svého přítele.

„Moc se mi to nezdá,“ odpověděl B. C. „Vydrž.“ Vyvolal na hledí infračervenou funkci a bledě zelený výhled před očima se okamžitě změnil na tmavě červený. Zatemňující záclona sněhu zmizela a na druhém konci mostu spatřil jasně zářící bílou tečku. Počítač na zádech reagoval na teplo, vyzařované z oděvu na druhé straně řeky. B.C. viděl, jak se bílá tečka zvolna pohybuje nejprve na západ, pak se zastavila, otočila se a obrátila se na východ. „Do pytle!“

„Cože?“

„Na druhé straně mostu přechází stráž. Jakmile se pokusíme přejít, tak nás zjistí. Když ho vidím na inframatnici já, uvidí nás taky.“

„Co tedy budeme dělat?“

„Nevím. Nech mě přemýšlet.“ Mezi okrajem lesa a mostem bylo asi patnáct metrů otevřeného prostoru a pak krátký násep ke kolejím. To by šlo, zvlášť když by je před stráží a výhledem z druhé strany mostu skrýval štěrkový násep vpravo od cesty a kamenný mostní pilíř. Jenže pak je třeba ujít asi sto metrů po kolejích bez možnosti úkrytu. Hlídka by je určitě spatřila, jak vycházejí ze sněhu, aniž by musela mít k dispozici inframatnici.

„Co kdychom se vrátili stejnou cestou?“ navrhla Karen. „Třeba by se nám povedlo dostat se lesem k Drakeově farmě.“

„Na to zapomeň,“ odpověděl B. C. s očima upřenýma na most. „To jsme už zkusili. Je moc sněhu. Jestli se nedostanem přes most a na Old Mill Road, tak nás chytnou.“

„A co ta lávka pod mostem ?“

„Jaká lávka?“

„Copak ses nechodil koupat z mostu?“

„Táta mi to nedovolil, zvlášť potom, co Mark Pender skočil z mostu a rozbil si hlavu o nějaký potopený keson.“

„My jsme sem s Billym v létě chodili,“ řekla Karen. „Pod kolejema vede úzká lávka. Můžeš se na ni dostat z obou stran; je tam žebřík zabudovaný do betonu.“

„Vede to až na druhou stranu?“

„Jo.“

B. C. znovu pohlédl na most a pátral zrakem v ocelové konstrukci pod kolejemi. Rozeznal jen úzký kovový rám, téměř schovaný pod sněhem a ve stínu mostní konstrukce.

„Kde to přesně končí?“ zeptal se.

„Na pilíři na druhé straně,“ vysvětlovala Karen. „Tam zas po žebříku slezeš a jsi přímo na břehu. Pod mostem je spousta křoví, tam jsme s Billym vždycky — „ Odmlčela se.

„Dobrá,“ přerušil B. C. pomlku, protože už nechtěl nic slyšet. „Zkusíme to. Až se dostaneme na druhou stranu, můžem se držet při řece, dokud nebudem z dohledu.“

„Bezva,“ přikývla Karen. „Jdem na to.“

„Ještě ne“ Překulil se a natáhl ruce k jejímu batohu. „Všechno vypnu,“ vysvětlil. „Počkáme, až budeme cítit, že to vychladlo, a teprve pak půjdeme. Nebudem sice moct spolu mluvit, ale když vypustíme dost tepla, ta hlídka nebude vědět, že se blížíme. Až budeme dost daleko, zase všechno zapojíme.“

„Fajn,“ souhlasila Karen. „Tak se do toho pusť.“

„Pět minut a jdem,“ instruoval B. C. Vypnul jí na zádech všechny vypínače a pak udělal totéž u sebe. Topné spirály ve skafandrech pozvolna chladly; oba mladí lidé, odříznutí od sebe, čekali. Karen chvilku váhala a pak se k B . C. trochu přiblížila, vzala ho za ruku a litovala, že neforemné oděvy brání těsnějšímu styku.

Snažila se nemyslet na to, co se dělo od pátečního večera, ale soustředit se na dotek Bentleyovy ruky; v koutku mysli nezachvácená panikou a strachem žasla nad změnami, jakými člověk může v tak krátké době projít.

Před necelými osmačtyřiceti hodinami byla Karen Slaterovou, patnáctiletou holkou s rovnátkem na zuby, která chodí s Billym Coylem a nechce nic jiného než nechat Jericho Falls hodně daleko za zády. B. C. Bingham byl blbýš s brýlemi a navíc třídní šplhoun; její otec byl nudný, nezajímavý člověk a jeho zaměstnání jí vždycky působilo poněkud rozpaky. Život ve Falls byl nesnesitelný, sex bylo mnoho povyku pro nic a budoucnost vypadala stejně nudně jako minulost.

A teď přišla trestající budoucnost. Billy se ukázal jako sobecký zbabělec, z B. C. se stalo něco jako hrdina a nudné Jericho Falls se změnilo v životu nebezpečnou past. Osmačtyřicet hodin, a teď si nepřeje nic jiného než být doma v posteli a slyšet otcův hlas, jak jí říká, aby koukala hodit tím svým líným zadkem, nebo přijde zase pozdě do školy. Při pohledu na vířící sníh se otřásla a zamrazilo ji při pomyšlení, že to už třeba nikdy neuslyší.

Bentley jí poklepal na rameno a vstal. Skafandry se už dost zchladily a bylo načase jít. Se skloněnou hlavou klopýtala Karen za B. C. odkrytým prostorem od lesa k vysokému, zasedlému mostnímu pilíři. Překonání té vzdálenosti netrvalo ani třicet vteřin, ale když dorazila za B. C. až k tyčícímu se betonovému bloku, sotva popadala dech. Při vypnuté automatice musela sama vtahovat vzduch dovnitř ventilačními otvory a to byla pořádná námaha. Jestli budou muset takhle běžet, tak jí to dá pořádně zabrat.

Bentley opět vykročil a držel se chodníčku těsně při pilíři, až se octli téměř přímo nad temnou vodou. Mezi pilířem a okrajem chodníčku bylo něco přes půl metru a tento úzký proužek, poskytující bezpečí, byl ještě více zúžen sněhem. Karen pohlédla na vodu, valící se deset metrů pod ní, a hned zase vyděšeně ucouvla a přitiskla se k pilíři. To, co jí v létě s Billym připadalo tak snadné, se teď stalo zlým snem.

B. C. ji zatahal za rukáv a Karen přikývla s očima strnule upřenýma přímo před sebe. Posouvala se po úzké římse centimetr po centimetru, dlaně v rukavicích přitisknuté k betonové stěně. Za pár okamžiků se zastavili, a když pootočila hlavu, spatřila rezaté příčky železného žebříku. Pohlédla nahoru a těžce polkla. Je to čím dál horší. Lávka tam sice byla, ale o dobrých dvanáct metrů výš, téměř ztracená ve spleti ocelového krajkoví mostního oblouku.

Bentley se postavil za nejnižší příčku žebříku a pokynul Karen. Uchopil její ruku, položil ji na příčku a ukázal palcem vzhůru. Chtěl, aby lezla první. Karen přikývla a byla ráda, že v zeleném odstínu hledí nebylo vidět její výraz. Kdyby B. C. věděl, jaký má v tu chvíli strach, nechal by ji lézt za sebou. Vyhřívací jednotka skafandru byla stále vypnutá, takže sníh se na přílbě nerozpouštčl a Karen si volnou rukou otřepala břečku z hledi. Pak začala šplhat příčku po příčce.

Těch čtyřicet příček jí trvalo celou věčnost, i když na kovovou plošinu vylezla za necelé tři minuty. Přímo před ní se objevila úzká lávka, jejíž konec nebylo ve sněhu vidět. Na každé straně vedla místo zábradlí kovová tyč a lávka samotná byla ze stejných kovových mříží jako malá plošinka, na které teď stála. Mezi ní a smrtelně černou vodou hluboko dole toho moc nebude. Karen se kousla do rtu, až ucítila slanou chuť krve. Stačí jedno uklouznutí a s tím, co má na sobě, ji to stáhne ke dnu v pár vteřinách.

B. C. se vyšplhal na plošinku a Karen, s oběma rukama na kovovém zábradlí, uhnula stranou, aby mu udělala místo. Bentley jen letmo pohlédl na lávku a přikývl. Uchopil Karen jednou rukou kolem ramen a přitiskl ji k sobě. Našel někde skoro metrovou železnou trubku a teď ji měl připravenou ve volné ruce. Ukázal trubkou nad řeku a pak ji Karen lehce postrčil. Poprvé od dětství jí přišla na mysl modlitba a s jejími slovy na rtech Karen Slaterová vykročila nad zející propast.

Hned při odchodu ze zdravotního střediska si Rembrandt Payne uvědomil, že funebrácký vůz by nebyl k ničemu, a rozhodl se jít těch pár bloků k domu Luthera Coylea na konci Pineglade Drive pěšky. Starou, obnošenou loveckou čepici si narazil až přes uši, sklonil hlavu proti bodavému sněhu a začal se prodírat vánicí přes parkoviště.

Ulice byly liduprázdné a za pět minut starý muž věděl, že se vydal jako blázen do situace, kde jde o život. Byl starý, přivyklý sedavému způsobu života a měl značnou nadváhu, což z něj při namáhavé chůzi vířícím sněhem dělalo přednostního kandidáta na infarkt. Téměř stejně nebezpečná byla možnost, že upadne. Něco takového, i když by šlo o pouhý vymknutý kotník, by v tomto počasí mohlo být osudné. Když došel na konec ulice, zastavil se, aby popadl dech, a ohlédl se přes rameno. Neušel ani dvě stě metrů, ale byl naprosto vyčerpán a středisko za ním nebylo vůbec vidět. Stiskl zuby a v ledovém větru, který pronikal až do morku kostí, pokračoval dál.

Když zahnul do Pineglade Drive, sněhová vánice se zhoršila, hnala se údolím mezi Ridgem a Hunter’s Hillem a pak svištěla nad parkovými loukami na této straně Horského potoka. S očima sevřenýma do úzkých štěrbinek se starý muž prodíral dál, vyrážel krátký a trhavý dech a srdce ho pálilo v hrdle jak rozžhavé železo.

Když Rembrandt Payne dorazil k velkému koloniálnímu sídlu s potokem v pozadí, věděl, že jeho osobní peklo bude vypadat jako nekonečná cesta zasněženou divočinou. Zastavil se u dvojice cihlových sloupků před domem a pohlédl nahoru na mohutnou jednoposchoďovou stavbu s podkrovím. Lutherova žena Carol byla již několik let po smrti a ve velkém domě žili jen Luther s Billym. Billy je teď ve zdravotním středisku na pokoji smrti a dům se stane Lutherovým mauzoleem.

Jen silou vůle se doktor dovlekl až k vysokým bílým dveřím. Byl tam zvonek; ale Payne zvolil velké mosazné klepadlo ve tvaru lva a vší silou s ním zabouchal o kovovou podložku. Opřel se o rám dveří a uchopil plynový zapalovač, který našel ve stole sestry na příjmu pacientů. Jestli Luther není doma, vypálí dům až do základů. Zabouchal znovu mosazným klepadlem a o chvilku později Luther Coyle pootevřel maličko dveře — jen natolik, aby mohl vyhlédnout ven.

„Doktor Payne. Co tady proboha děláte?“ Starosta Jericho Falls byl oblečen do tmavozeleného županu a v ruce měl otevřenou plechovku dietní coly.

„Přišel jsem tě navštívit,“ odpověděl stařec. Strčil do dveří a protáhl se kolem nepříjemně překvapeného starosty. Luther zabouchl dveře před divokým blizardem, zatímco si Payne, který stále sotva popadal dech, rozepnul těžký plášť, sňal loveckou čepici a oboje pohodil na napodobeninu stylového historického křesla v hale. Zamračeně se rozhlédl kolem sebe. V nákladně zařízené vstupní hale byly na podlaze matově červené dlaždice z lomového kamene, nábytek pocházel z katalogu firmy Ethan Allen; z kazetového stropu s bílým štukem na to svítil obrovský lustr, který vypadal jako bizarní třpytivý stalaktit. Lutherova představa nákladného dobrého vkusu.

„Co vám mohu nalít ?“ zeptal se Luther. „Vypadáte na ikost zmrzlý, doktore.“

„Skotskou,“ řekl Payne. Luther šle před ním přes halu k otevřeným dveřím velké pracovny. Nabídl starému muži velké kožené křeslo, stojící před obrovitým mahagonovým psacím stolem, a přistoupil k domácímu baru. Doktor se letmo rozhlédl.

Tři ze čtyř stěn pokrývaly od podlahy až ke stropu police na knihy, většinou plné v kůži vázaných svazků. Vypadalo to, že knihy jsou uspořádány podle barvy na hřbetě, a Payne měl podezření, že je Luther koupil od nějakého aranžéra na váhu.

Na podlaze ležel široký sytě zelený koberec s vysokým chlupem. Barva ladila se stropem a celkovým efektem mělo být nepřímé vyjádření mužnosti a moci. Byl to pokoj, v jakém by mohl psát své paměti soudce na penzi.

Luther přinesl Payneovi velkou, těžkou sklenici s jantarovou whisky, pak obešel stůl, posadil se do své otáčecí židle s vysokým opěradlem z hnědé kůže a pečlivě postavil plechovku s colou na vyleštěnou desku před sebou. „Chtěl jste mě vidět,“ řekl Luther. I v županu si Luther zachovával jízlivou chytrost. Payne se tiše opravil. To není chytrost, to je vychytralost. Luther Coyle byl stárnoucí šedovlasý lišák s pudem sebezáchovy. „To je pravda.“

„Proč jste nezavolal?“

„Chtěl jsem tě vidět osobně. Chtěl jsem vidět, jak se budeš tvářit.“ Dal si dlouhý doušek whisky a trhl sebou, když se mu tekutina propálila hrdlem a začala hřát v žaludku.

„To zní trochu výhrůžně,“ pousmál se Luther a pohodlně se opřel.

„Ne. Žádná hrozba. Nic ti nemůžu udělat, Luthere.“

„Proč byste chtěl?“

„Protože víš, co se tady děje. Věděls to od samého začátkům

„O čem přesně mluvíte, doktore ?“

„Ten kamión. Nemoc. Ti mrtví. Jericho Falls bylo odsouzeno k smrti, a ty, Luthere , jsi za to odpovědným

„Nemám ani ponětí, o čem to mluvíte.“

„Neměl jsi snad kontrakt na přepravu nákladu z toho kamiónu? Jak dlouho jsi vozil to svinstvo mým městem, Luthere? Jak dlouho riskuješ životy lidi?“

„Vaším městem, doktore Payne ?“ Lutherova úzká tvář ztvrdla a jeho bledě modré oči byly náhle chladné jako sníh venku.

„Já se starám o zdejší lidi,“ odpověděl starý muž. „To je víc, než můžeš říct ty.“

Luther si poposedl a prsty jedné ruky si lehce pohrával s plechovkou na stole před sebou. Zavrtěl hlavou.

„Překvapujete mě, doktore. Byl bych si myslel, že člověk vašeho věku se za všechna ta léta už něco naučil.“

„Vím, co je správné a co je špatné, Luthere. Tolik jsem se naučil.“

„A co takhle podívat se na to prakticky? navrhl Luther. „Co byste tomu řekl? Tohle město umíralo, já ho přivedl zpátky k životu. Vy jste nedělal nic jiného, než že jste se stavěl do cesty pokroku.“

„Jak to vypadá, za ten pokrok zaplatíme strašnou cenu,“ řekl Payne. „Tebe to třeba bude stát život vlastního syna.“

„Billy bude v pořádku.“

„Kdo ti to řekl?“ vykřikl na něho Payne. Předklonil se a praštil napůl vypitou sklenicí o stůl. „Ten ofícír Wright, co jsem o něm slyšel? To je moc legrační, Luthere. Chceš uvěřit jediné slovo člověku, který zachází s biologickými zbraněmi?“

„Nevím, o čem mluvíte, doktore.“

„Neznám všechno. Ale vím toho dost. V tom kamiónu byl rekombinant baktérie, která znovu mutuje v krevním oběhu hostitele. Stává se z ní vysoce virulentní alergen, který vyvolává těžká nádorová onemocnění všemožných typů. Dosud se mi nepodařilo určit, jakým činitelem se to vyvolává, ale postihuje to každého, kdo má v organismu takovou úroveň testosteronu nebo estrogenu, jaká odpovídá úrovni dospělého člověka.“

„Spadám do té kategorie,“ namítl chladně Luther. „A cítím se výborně.“ Znovu se usmál. „Poslední půlhodinu jsem dokonce cvičil.“

„Přemýšlel jsem o tom,“ přikývl Payne. „Předpokládám, že ti ten tvůj plukovník Wright řekl, že na tu baktérii existuje protilátka?“

„Bude se aplikovat po evakuaci,“ přisvědčil Luther.

„Proč tedy evakuovat?“ otázal se Payne. „Proč neprovést očkování rovnou tady?“

„Nerozumíte bezpečnostním důsledkům, doktore. Obávám se, že tuhle vyšší hru nepochopíte. Celý postup se uskutečňuje se souhlasem guvernérova úřadu.“

„Kecy,“ řekl Payne. „Celý postup se uskutečňuje se souhlasem senátora Berretta O’Neilla, tebe a těch zabijáků, co k nim patří plukovník Wright. Je to zástěrka, proti které aféra Watergate vypadá jak klukovina.“

„Teď si zahráváte s velkými kluky, doktore,“ varoval Luther a jeho hlas byl bezpečně tichý. „Už jsem vám řekl, že to je vyšší hra.“

„Něco uhrát přece jen dokážu, starosto Coyle,“ pokračoval Payne. „Obávám se, že jsi to ty, kdo je v úzkých. Protože žádná protilátka neexistuje. Jak jsem zatím zjistil, jedinou imunní částí populace jsou lidi s cukrovkou, těhotné ženy a Bodo Bimm.“

„Já nejsem ani těhotný, ani cukrovkář, ani kretén, doktore Payne.“

„Ne. A já se vsadím, že ti už od začátku píchají injekce.“

„Třeba,“ připustil nezávazně.

„Napumpovali tě choriogonadotropinem,“ usoudil Payne. „Je to hormon, který se nachází u těhotných žen. Žádné vedlejší účinky, ale nakonec nic moc dobrého neudělá. Přinejlepším jen odkládací taktika, Luthere, ať už ti řekli cokoli.“

„Blufujete. doktore.“

„Skutečně? Nejsi ani žena, ani těhotný. Když se vezme v úvahu tvůj styk se synem a s různými dalšími infikovanými lidmi, nelze pochybovat, že v tvém organismu ta baktérie už je. A bude se reprodukovat tak dlouho, až nakonec převáží nad dávkami gonadotropinů. Zemřeš, Luthere, stejně jako spousta dalších lidí v tomhle městě, a jestli mám být upřímný, tak mě moc těší, že ti to můžu říct.“

„Čím to je, že slabý vždycky závidí silnému?“ řečnil Coyle, zřejmě neznepokojen varováním starého muže. „Větší část svého dospělého života jsem strávil tím, že jsem se snažil proměnit Jericho Falls ve vzkvétající, životaschopné město, a celou tu dobu jste vy a vám podobní jen kladli odpor mému úsilí. Jste fňukal, doktore. Fňukal, srdce vám pořád krvácí a chováte se jak dinosaurus. Pokrok, růst, úspěch — to vše vyžaduje jistá rizika. Já se riskovat nikdy nebál.“

„Zvlášť když jsi riskoval životy jiných lidí,“ dodal Payne. „Ale bojím se, že tentokrát to padlo na tebe, Luthere. Tentokrát jsi riskoval vlastní krk a prohrál jsi. Až řeknu Jacku Slaterovi a ostatním o tom, jak jsi do toho namočen, budou tě chtít lynčovat. Jestli tě nezabijí oni a jestli tě nezabije baktérie, tak to určitě udělá plukovník Wright. Tohle je noc dlouhých nožů, Luthere. Žádní svědkové nezůstanou.“ Doktor se s úsměvem postavil, zdvihl ze stolu sklenici a dopil. „Díky za skotskou.“ Luther se sklonil, sáhl dolů pod stůl, vytáhl zásuvku a vložil do ní ruku.

„Ási máte pravdu,“ řekl starosta a přikývl. Vytáhl těžkou automatickou pistoli z tmavého kovu a rychle natáhl spoušť. Namířil zbraň na Rembrandta Paynea. „Asi by neměli zůstat žádní svědkově.“ Volnou rukou Luther uchopil telefon na stole. „Sedněte si, doktore,“ přikázal tiše. „Měl byste si chvilku odpočinout, než se vydáte na tu dlouhou cestu.“

„Tak, a co ted?“ zeptal se Brabčák, stojící ve sněhu na kraji lesa. Sníh pořád padal, ale vítr se utišil a olověná obloha se zjasňovala. Jack Slater vedle něho zaměřoval dalekohled na terén u vysokého drátěného plotu, který se táhl padesát metrů před nimi na druhé straně letištní silnice.

„Zjistíme pohyb stráži a pak půjdeme dál,“ odpověděl tlumeným hlasem šerif. Oba muži sjeli na gumovém člunu po rychlém říčním proudu k hustému porostu u letiště, vytáhli člun na svažitý břeh a pak se začali opatrně prodírat lesem k silnici. Cesta po řece byla poměrně snadná, ale oba věděli, že cesta zpátky bude mnohem těžší.

„Mezi strážemi je asi tříminutová pauza,“ zašeptal Brabčák. „A viditelnost se zlepšuje. Moc času mít nebudem.“

„Je mi to jasné. Třicet vteřin na přechod silnice a terénu k plotu. Minuta na prostříhání otvoru v pletivu a pak dalších pětačtyřicet vteřin do úkrytu za první řadou helikoptér. Zbývá asi pětačtyřicet vteřin.“

„Co když je ten plot pod proudem?“

„Není,“ zavrtěl hlavou šerif. „Nejsou tam izolátory.“

„Miny, nástrahy? Vzpomeň si na toho skákavýho Jacka, na kterýho jsem narazil.“

„Budem to muset risknout.“ Šerif znehybněl a zaostřil dalekohled. „To je první hlídka,“ zašeptal. „Druhá by se měla objevit za patnáct až dvacet vteřin. Připrav se.“

„Já jsem připraven. Jsem ale taky zmrzlý na kost.“

Druhá hlídka v červeném skafandru se objevila, otočila a pak zase zmizela v mlhavé, sněžně cloně. Oba muži se beze slova zvedli ze sněhu, rozběhli se a rychlým tempem překonali nebezpečný otevřený terén mezi lesem a plotem. Jack Slater běžel vpředu, jednou rukou odepínal od opasku silné nůžky na železo a v mysli pomalu odpočítával.

Za pětadvacet vteřin byli u plotu a hned zalehli. Kousek od plotu vítr navál téměř metrovou závěj a šerif se modlil, aby je ukryla před strážemi tak dlouho, než se dostanou za plot. S dlouhými nemotornými nůžkami ve zkřehlých rukou pracoval, jak nejrychleji mohl. Procvakával se plotem odshora dolů, drát za drátem, a Brabčák hned otvor roztahoval.

„Minuta pět,“ zašeptal stručně vlasatec. „Hotovo.“ Proti plánu měli dvacetivteřinový předstih. Slater odhodil nůžky do sněhu a protáhl se otvorem. Brabčák ho následoval a pak zas narovnal odtržené pletivo aspoň zhruba do původního stavu. Než to dokončil, Slater byl již v půlce cesty přes otevřený prostor. Bývalý pilot se přikrčeně rozbčhl a srdce mu hlasitě tlouklo v hrudi. Loveckou kulovnici měl pohotově v sevřených rukou. Doběhl k Slaterovi, který se kryl za trupem první helikoptéry, a padl znovu do sněhu. Oba muži čekali se zatajeným dechem, oči upřené na téměř neviditelnou díru v plotě. O třicet vteřin později se objevila první hlídka a pak druhá. Muži ve strážní službě se na chvíli zastavili, pak se otočili a opět se vydali zpátky. Nikdo z nich si díry v plotě zřejmě nevšiml.

„Dokázali jsme to“, řekl Brabčák a pomalu vydechl.

„Pro teď,“ poznamenal Slater s očima upřenýma na mizející stráže. „Můžou tu díru objevit klidně při příští obchůzce.“

„Takhle pesimistický jsi vždycky?“

„Profesionální deformace,“ vysvětlil Slater. Vykoukl pod vrtulníkem přes betonové parkoviště. Hlavní budova byla dvě stě metrů od nich na západ a hned za ní byla vidět řada dlouhých nákladních tahačů, o kterých se zmínil Brabčák. Ten objekt z přívěsů, obklopený drátěnými zátarasy, musí být hned za nimi.

„Já vím, že už den trochu pokročil,“ zašeptal Brabčák“,ale chceš slyšet ještě nějaký návrh?“

„Jako co?“

„Jako lepší plán, jak se odtud dostat. Od řeky na kraj lesa nám to trvalo dobrých deset minut a s těmi dětmi nám to bude trvat ještě dýl, než se dostenem zpátky. A půjdou po nás všichni.“

„ Poslouchám.“

„Což takhle odletět?“ navrhl Brabčák a pohlédl vzhůru na nýtovaný bok vrtulníku, za kterým se krčili. Byl to UH–60 Blackhawk, vyzbrojený dvouhlavňovým kanónem a osmi protitankovými raketami Hellfire. Podobně jako všechny ostatní vrtulníky, které viděli, byl natřen na bílo.

„Jseš blázen?“ zeptal se Slater.

„Vypadá to tak,“ odpověděl Brabčák. „Jinak bych tu nebyl.“

„Co počasí?“

„Nic moc, ale jsem ochoten to risknout. Je to dost velký ptáček, aby vydržel každý nápor větru.“ „Umíš s tím lítat?“

„Jasně. Odpojí se kotevní lana, roztočí se trubíny a je připraven odletět, kam se nám zachce.“ Zašklebil se na Slatera. „Když ji odtáhnem, zahýbe to trošku s rovnováhou sil.“

Šerif se podíval na helikoptéru a zachmuřeně přemýšlel. „Dobrá,“ souhlasil konečně. „Udělej to.“

Brabčák se šťastně usmál, opatrně se zvedl a uchopil kliku od hlavních dveří helikoptéry. Zatáhl za ni a hladce otevřel. Potom se vyhoupl nahoru a zmizel v temném vnitřku letadla. O chvíli později Slater zaslechl slabý otáčivý zvuk, který se změnil v pravidelné klapavé hvízdáni. Brabčák se opět vynořil, seskočil na zem a zalezl pod trup vrtulníku. Uvolnil obě postranní lana a pak odpojil kotevní lano pod ocasem.

„To by mělo stačit,“ řekl. „Cívka je zapnutá, čerpadla taky a turbíny jsou připravené na rychlý start. Zmáčkneš zapalování a do dvou minut ji máš ze země.“

„Fajn. A teď, kam se dáme — k hlavní budově, nebo k té pojízdné stavbě, o které jsi mluvil ?“

„Kolem toho velitelství jsou zátarasy z ostnatého drátu a stráže tam stojí na čtyřech místech,“ odpověděl Brabčák. „Když se tam budeš chtít dostat, musíš mít na sobě ten skafandr. Navrhuju hlavní budovu. Je to taky blíž.“

„Souhlas.“

Oba muži se protáhli podél helikoptéry tak, aby je kryla před zahlédnutím od plotu. Když procházeli kolem ocasní vrtule, znovu se zastavili a pozorovali situaci. Ve vzdálenosti asi padesáti metrů zpozorovali zadní vstup do tvárnicové budovy. Slater vytáhl z kapsy dalekohled a zkontroloval prosklenou věž na střeše. Byla prázdná.

„Vidíš něco?“ chtěl vědět Brabčák. Slater zavrtěl hlavou.

„Ne. Jdeme.“

Vyšli z úkrytu za rotorem a rozběhli se k zadnímu vchodu. Neuběhli ani patnáct metrů, když zjistili, že se stalo něco hrozného. Kdesi blízko začala houkat siréna a oba muži ztuhli. Brabčák instinktivně natáhl závěr kulovnice a Slaterova ruka sjela k pouzdru s pistolí. Ke kvílení sirény se přidal hluk motorů.

„Zpátky!“ zařval Slater. Obrátili se a přikrčeni se hnali zpět k vrtulníku, svaly napjaté v očekáváni náhlého trhavého zásahu kulkou. Koutkem oka zahlédl Brabčák letmý pohyb. Červený skafandr. V běhu vypálil od boku, velká střela vyrazila se zahřměním z hlavně. Slater za ním střílel také a Brabčák začal divoce kličkovat, když parkoviště před ním náhle ožilo malými zářivými tečkami rubínového světla. Celý svět se ve zlomku vteřiny zúžil do pootevřených dvířek Blackhawka, vzdáleného šest či sedm metrů. Dostat se ke dveřím a pak je ještě šance. Cik. Pozor na malé šarlatové záblesky, pohybující se ve světle jak kapičky krve. Cak. Tři metry. Oči na dveře. Podle naučeného postupu. Hlavou napřed, pušku hodit nahoru. Půldruhého metru. Co nejrychleji na pilotovo sedadlo, zmáčknout rychlý start a doufat jak blázen, že Slater bude mít dost rozumu a zavře dveře. Má Blackhawk pancéřování? Určitě. Určitě? Teď!

S puškou po boku se Brabčák vrhl úzkým otvorem dovnitř, skutálel se na rameno a téměř si neuvědomil, že sklo po jeho pravici explodovalo do střepin. Přistál na mřížkované kovové podlaze, narazil si rameno, pak se převalil a odvlekl po podlaze do pilotní kabiny. Žádný čas na detaily. Otřel si náhlý pot z očí, naklonil se dopředu, udeřil dlaní do rychlého startéru a srdce mu málem vyskočilo, když uslyšel, jak velký trubojet začíná sténat. Začal automaticky zapínat jednotlivé agregáty, rotor se dal do pohybu a celý trup se roztřásl vibracemi. Ucítil, že se kabina mírně naklonila, a modlil se, aby to byl Slater, kdo vstoupil na palubu, a ne někdo z těch barevných šašků. Ozvalo se bouchnutí, jak někde narazila kulka, a Brabčák uchopil levou rukou páku kolektivu, mezi koleny sevřel knipl a táhl vrtulník do vzduchu. Doufal jak blázen, že obrátky jsou už dost vysoké, aby se zvedli. Nohama se opřel do pedálu směrového kormidla, ovládajícího ocasní vrtuli, a cítil, jak se stroj odlepil od země. Ozvala se tříštivá rána a na předním skle, asi třicet centimetrů vpravo od Brabčáka, se objevila díra ve velikosti kovové mince. Brabčák dupl na směrové kormidlo a vrtulník se prudce naklonil doleva, ale pořád byli ve vzduchu. Zatáhl lehce řídicí páku cykliky a vrtulník začal stoupat. Koutkem oka zahlédl Slatera, jak se dotáhl do sedadla vpravo.

„Dva spínače před tebou,“ instruoval Brabčák. „Levý je kanón. Červený spínač. Pravý jsou rakety. Zelený spínač. Řízení raketové palby je na ovladači vpravo. Zapni všechno na tom panelu. Ruce na knoflíky. Pal, až ti řeknu „pravá nebo levá“. Úplně mechanicky. Klidně a chladně. Zapomeň, žes to už chvíli nedělal.“

„Rozumím.“

Byli deset metrů ve vzduchu a najednou se pod nimi rozprostřel svět. Slater přejel rukou všechny spínače řízení palby; všechna kontrolní světla zářila zeleně. Uchopil levou i pravou páku, oči upřené před sebe. Přímo před vrtulníkem spatřil hlavní budovu a malou prosklenou řídící věž. Vrtulník se naklonil nalevo a obzor se závratně zvýšil; nejasně zaslechl Brabčákův hlas.

„Pravá!“

Slater zmáčkl pravým palcem zelený konflík a okamžitě měl pocit, že to s ním mrštilo zpátky do sedadla, když první raketa se zavytím opustila podvěs. Brabčák na nic nečekal a stočil vrtulník na bok a dolů, takže země se jim nyní hnala vstříc. Zezadu se ozvala ohlušující rána, jak hellfire našla svůj cíl, ale to už zase hřímal Brabčákův hlas.

„Levá! Levá!“

Slater zmáčkl levým palcem červený knoflík a pozoroval řadu kouřových stop, které se hnaly dolů do skupiny postav vybíhajících z hlavní budovy. Brabčák přitáhl knipl, opřel se do pedálu nožního řízení a vychýlil Blackhawka doprava, takže střely z kanónu se sypaly na řadu zaparkovaných útočných Jeepsterů, přikrytých celtovinou. Přímo před nimi vybuchla ohnivá koule jako pěst z rozezlených plamenů a kouře. Spodkem helikoptéry otřásl náraz a pak všechno zmizelo. Před nimi nebylo nic než šedivá clona sněhu a pod nimi jen stromy.

„Chceš se vrátit a dát jim to ještě jednou?“ zeptal se Brabčák a rychle pohlédl na kolegu. Slater zavrtěl hlavou a rozvalil se na sedadle.

„Ne,“ odpověděl zvýšeným hlasem, aby přehlušil pronikavý řev turbín a rotoru. „Měli jsme už dost štěstí, že jsme z toho vyvázli živí. To stačí. Teď to vezmi domů, jestli to jde.“

„Bez problému!“ řekl vítězoslavně Brabčák.

A bez Karen, pomyslel si Slater. Unesli helikoptéru a nechali tam dceru. Smutný z neúspěchu, deprimovaný a vyděšený víc než kdykoli v životě, hleděl Slater tupě před sebe a pozoroval, jak se v dálce začínají rýsovat zasněžené ulice a jednotlivé domy Jericho Falls.

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

14.35 hod.

Jak se řeka Jericho divoce valila pod železničnim mostem, tvořil se nad ní jemný vodní poprašek a ten pokrýval lávku a zábradlíčko, zavěšené pod kolejnicemi, tenkým, zrádným povlakem ledu. Karen na té dlouhé agonizující cestě třikrát uklouzla a jednou ji jen Bentleyova duchapřítomnost zachránila před pádem do řeky. Pohybovali se pomalu, centimetr za centimetrem, nervy napnuté, dech krátký a zrychlený. Oba vydávali tolik tělesné energie, že i přesto, že ventilační systémy jejich skafandrů byly vypnuté, bylo jim nepříjemně horko a v očích je pálil stékající pot.

Karen se nutila pokračovat s očima pevně upřenýma na maličký bod v dálce, který označoval vzdálený pilíř; po dvaceti minutách se ten bod změnil v rozeznatelný kamenný blok, ale stále to byl cíl vzdálený celou věčnost. Stále pošupovala kupředu nohy v těžkém obutí, pak posunovala ruce po zábradlí, svaly napjaté a zuby stisknuté, a čekala na nevyhnutelné, úděsné uklouznutí, jež bude znamenat okamžitou smrt. S očima vytřeštěnýma před sebe a připoutanýma k pilíři v dálce, Karen věděla, že mezi ní a prázdným prostorem je jen tenká kovová pavučinka, a nebýt ruky, kterou jí B. C. lehce svíral rameno, byla by se snad zbláznila. Přejít tu úzkou lávku sama, to by nedokázala ani ve zlém snu.

Pak jako zázrakem napětí povolilo a Karen stála na malé plošince na druhé straně. Propocené šaty začaly schnout a Karen se zachvěla, když do oděvu začal vznikat ledový chlad zvenku. B. C. udělal posledních pár kroků po lávce a vstoupil na plošinku vedle ní. Konečně byli v bezpečí. Zhluboka si oddechla, vzápětí ale ucítila, jak se jí podlamují nohy a zachytila se zábradlí.

B. C. se kolem ní pomalu protáhl a podíval se dolů. Kovový žebřík byl nepoškozen, ale Bentley hned poznal, že stejně k ničemu není. Karen a Billy po něm lezli v létě, kdy hladina vody byla na nejnižší úrovni. Teď příčky mizely v prudké řece. A navíc, nižší příčky, které sice byly nad hladinou, pokrývala silná vrstva ledu.

Pohlédl po příčkách žebřiku vzhůru. Mizely ve stínech mostu, ale spatřil obdélníček oblohy — zřejmě otvor mezi železničními pražci. Byla to jediná cesta z mostu, ale ústila jen pár kroků od hlídky. Chlapec potěžkal v ruce železnou trubku. Moc velká zbraň to není.

„Doprčic,“ zamumlal. Kousl se do rtu a zíral vzhůru. Jiná cesta není. Zamračil se a poklepal Karen na rameno. Pak se naklonil dopředu, až se ochranným krytem na obličeji dotkl její přilby. „Slyšíš mě?“ zeptal se zvýšeným hlasem.

„Jo,“, odpověděla tlumeně. „Co teď?“

„Voda je moc vysoko, dolů nemůžeme. Musíme vylézt po žebříku a na most. Dokážeš to?“

„Snad jo.“

„Chci, abys lezla napřed. Ten chlap tě asi uvidí. Potřebuju, abys šla po mostě zpátky, rozumíš?“ „Zpátky, odkud jsme přišli?“

„Přesně tak. Předstírej, že jsi nemocná nebo něco takového. Kulhej, klopýtej. Můžeš i upadnout. Chci, aby všechnu pozornost soustředil na tebe.“

„Co když bude střílet?“ strachovala se Karen.

„Neboj se, nebude,“ ujišťoval ji B. C. s větším přesvědčením, než jaké cítil.

„Tobě se to řekne,“ zareptala nešťastně. „Zrovna jsem si začala zvykat na to, že zase žiju.“

„Věř mi. Je to jediná cesta odtud.“

„Dobře.“ Položila nohu na nejnižší příčku a začala stoupat. Ve srovnání s předchozím výkonem byl výstup z plošinky ke spodní straně tratě jednoduchou záležitostí ani ne pěti metrů. Karen to dokázala snadno; B. C. byl těsně za ní, železnou trubku zastrčenou za opaskem. Když dolezla k malému obdélníkovému otvoru, na chvíli se zastavila a pak se protáhla vzhůru. B. C. zůstal na místě, aby jí poskytl dost času k sehráni její úlohy.

Obrátil hlavu nahoru, oči upřel na otvor a pomalu počítal do třiceti. Při pětadvaceti zahlédl, jak přes otvor padl stín; při jednatřiceti začal lézt po několika posledních příčkách, až vystrčil hlavu z otvoru. Jednou rukou se přidržel a druhou sáhl pro železnou tyč za opaskem.

Karen byla vzdálena si tři metry, klečela na kolenou a strážce stál přímo za ní s namířenou zbraní. B. C. neváhal. Protáhl se otvorem, udělal tři dlouhé kroky a rozmáchl se železnou trubkou jako baseballovou pálkou. Posledních pár vteřin na žebříku si představoval, do kterého místa by bylo nejlepší udeřit, a rozhodl se pro krční spojení skafandru.

Železo dopadlo se zapraskáním, které Bentley uslyšel i skrz přílbu a na okamžik si byl jist, že tomu muži srazil vaz. Pak, hrůza, strážce se obrátil, zapotácel se a otočil přitom zbraň. Bylo po všem. Pět vteřin života a B. C. si nemohl vzpomenout na jeden jediný vhodný citát. Zavřel oči a rozmáchl se znovu železem a vložil přitom do švihu veškerou sílu. V poslední vteřině opět oči otevřel a viděl, jak železná trubka zasáhla strážce přímo do krku.

Postava v červeném o krok ustoupila, pustila zbraň z rukou a ta zůstala viset na spojovacím kabelu. Strážce zdvihl obě ruce v dlouhých rukavicích k hrdlu, hlava se mu zvrátila dozadu a padl na nízké, pevné zábradlí mostu. Přílba se opět narovnala a B. C. se v panice vrhl vpřed a přitom se potřetí rozmáchl. Tentokrát zasáh naplno obličejový kryt, odrazil mužovu hlavu nazpět a ten ztratil rovnováhu. Strážci ujely nohy, udělal salto nazad přes zábradlí a zmizel ve vířícím sněhu.

Zděšený Bentley se dopotácel k zábradlí a pohlédl z mostu. Nebylo vidět nic, jen široký, temný pás vody ve více než patnáctimetrové hloubce. Strážce zmizel. Utopil se, pokud už nebyl mrtev, než dopadl do vody. B. C. si prohlédl železný prut v rukou a pak, když si náhle s hrůzou uvědomil, co udělal, zděšeně zahodil železo přes zábradlí. Obrátil se zpátky ke kolejím a spatřil Karen opět na nohou. Sáhl si na záda a zaktivizoval znovu systémy skafandru, pak přistoupil ke Karen a zapojil i její skafandr.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se po navázání rádiového spojení.

„Snad ano. Chystal se vystřelit.“

„Já vím.“

„Nemohls nic jiného dělat,“ řekla, jako by tušila, co se mu honí hlavou. „Neměls na vybranou.“

„Ano, já to vím taky. Pojď, půjdeme.“ Snažil se vymazat z mysli představu strážcovy smrti, ale před očima se mu to neustále přehrávalo znovu a znovu. „Brzy zjistí, že zmizel. Musíme se dostat do úkrytu, dokud je tma. V odkrytém terénu nemůžeme zůstat.“

„Kam půjdem?“ zeptala se.

„Vím o jednom místě. Pojď.“

Šli po trati a jejich stopy ihned mizely pod nově napadaným sněhem. Drželi se starých kolejí, které vedly kolem zalesněného úpatí Quarry Hillu, dokud nedošli k Overflow Creek, potoku, prudce se valícímu po úbočí u starého lomu v kopcích. B. C. vedl Karen od kolejí po proudu potoka, až se dostali do lesa. O pět minut později došli k malému srubu, usazenému pod rozeklaným žulovým převisem. Z helikoptéry by tuto chatičku nebylo vidět ani za pěkného počasí.

„Ty jsi o tomhle věděl ?“ zeptala se Karen.

„Postavil ji táta. Občas sem chodí na lov,“ vysvětlil Bentley unaveným hlasem. Rukou v rukavici sáhl nad dveře a našmátral tam schovaný klíč. Chvíli si hrál se zámkem a pak se dveře otevřely. B. C. ustoupil stranou a nechal Karen vejít. „Doma je lovec, doma je z lesa,“ zarecitoval a zavřel za sebou dveře. „Teď si můžeme aspoň chvíli odpočinout.“

Brabčák řídil vrtulník přes North Beacon Street a přistál hladce na baseballovém hřišti střední školy Earla A. Coolise. Jen přitom zvířil trochu napadaného sněhu a poplašil dva postarší muže, kteří hlídkovali u zadního vstupu do školy. Zatímco Brabčák zjišťoval škody na nově získané kořisti, Slater se odebral do školy a tam nalezl Jenny v pilné práci, jak v tělocvičně třídí lůžkoviny a zásoby potravin.

Když ho spatřila, přeběhla místnost s vysokým stropem, sevřela ho do náručí a zabořila se mu tváří pod krk. Půl tuctu lidí v tělocvičně přihlíželo, jak se objímají, a šerif ji nakonec v rozpacích jemně odstrčil.

„Ale Jenny, jsou tady lidi.“

„Ať se koukaj,“ odpověděla a otírala si slzy, které jí tekly proudem po tvářích. „Myslela jsem, že tě už nikdy neuvidím, a ani jsme se nerozloučili.“

„Jsem v pořádku,“ konejšil ji Slater. „Věř tomu nebo ne, ale Brabčák dokázal unést jednu jejich helikoptéru. Stojí venku na baseballovém hřišti.“

„A co Karen?“

„Ani jsme se k ní nepřiblížili,“ odpověděl zachmuřeně. „Měli jsme štěstí, že jsme odtamtud vyvázli živí. Byla to od nás opravdu pěkná blbost.“

„To si piš, že to byla hrozná hloupost,“ vřele souhlasila plavovlasá učitelka. Pak pokrčila rameny a její rozhněvaný výraz se rozzářil úsměvem. „Ale jsem na tebe hrdá, Jacku, za to, žes to zkusil.“ Natáhla ruku a položila mu dlaň na strniště na tváři. „Karen bude v pořádku, vím, že bude.“

„To bych jim radil,“ odpověděl chladně. „Teď na to ale nemůžu myslet. Jak to tady běží?“

„Dost dobře. Nejtěžší je zabránit panice. Většina malých dětí si myslí, že to je nějaká legrace. Muriel Beamanová je má všechny ve velké posluchárně a organizuje jim hry. Nejhorší je to se starými lidmi. Jsou úplně vyděšení a zmatení. A vůbec jsme nedokázali přimět pana Semoleviče, aby odešel z domova. Pan Semolevič je poslední.“

Slater se nezdržel úsměvu. Jako všude jinde i v Jericho Falls se našlo dost antisemitů, ale Avroma Semoleviče milovali v městě všichni. Polský Žid, narozený v pusté krajině na východopruské hranici jižně od dnešního Kaliningradu, Avrom prožil pět válek a ve třech bojoval. Nasbíral v nich tucet jizev a nespočet historek. Koncem čtyřicátých let se usadil ve Falls jako obuvník a k příjmu si přivydělával svým koníčkem. Dělal totiž nádherné loutky, které patřily k potěšení dětí v městě už více než čtyřicet let. Jeho malý krámek na Brock Street, kousek na jih od školy, byl v době polední přestávky vždycky plný dětí, a jediný člověk, který se pokusil zavést v městě konkurenční opravnu obuvi, sbalil svá fidlátka ani ne za měsíc.

„Měl bych s ním nejspíš promluvit,“ navrhl Slater stále s úsměvem. Karen měla ve svém pokoji na poličce s dárky celý tucet starcových panenek a Slater sám, až na jeden pár bagančat, která si přinesl z vojenské služby, měl všechny boty vyrobené na zakázku u A. Semoleviče.

„Myslím, že to stejně k ničemu nebude. Ale zkusit bys to asi měl.“ Zhluboka se nadechla. „Jacku, co s námi bude? Vyděšeni nejsou jen staří lidé, já mám strach taky.“

„U letiště mají celou malou armádu,“ řekl Slater po pravdě. „Buď se necháme evakuovat, jak to přikázal ten plukovník Wright, nebo nás převálcujou. Jediné, co jim v tom brání, je tenhle sníh.“

„Třeba bychom měli udělat, co chce. Dost lidí, s kterými jsme mluvila, si myslí, že by bylo nejlepší poslechnout. Lidi zase začínají být nemocní a navíc nemůžeme dostat všechny z domu.“

„Dělám to, co si myslím, že je pro město správné,“ řekl Slater a zvedl smířlivě ruku. „Nikoho k ničemu nenutím; všechno se děje výlučně na základě dobrovolnosti.“ Odmlčel se a tázavě na ni pohlédl. „Proč o tom teď mluvíš? Máš nějaký nápad?“

„Ne. Nemám,“ odpověděla. „Nedá se prostě jen tak jednoduše uvěřit, že by tohle dělala naše vlastní armáda.“

„To není naše armáda,“ odporoval Slater. „Je to jen paskvil, vymyšlený nějakým psychopatem z Pentagonu, který to dokázal protáhnout Kongresem při schvalování některého rozpočtu, aniž to někdo pořádně zkoumal. Ti lidi jednají na vlastní triko a teď se snaží zavřít Pandořinu skřiňku, kterou otevřeli.“

„Tak co budeme teď dělat?“ zeptala se.

„Čekat na Wrighta, až se pohne. Jestli vydržíme dost dlouho, podaří se nám třeba dostat někoho ven, aby seznámil svět s tím, co se tady děje. Jestli to nepůjde, odvedeme co nejvíc lidí do hor a budeme doufat v nejlepší. Dříve nebo později se to stejně provalí.“ Pohlédl na hodinky a svraštil čelo. „V tomhle počasí bude za dvě až tři hodiny tma. Podívám se za starým panem Semolevičem a zkusím ho přemluvit, aby z krámu odešel. Ty zatím, prosím tě, zavolej doktora Paynea do zdravotního střediska a zjisti, co se tam děje, ano?“

„Spolehni se.“ Zaváhala, pak se naklonila dopředu a políbila Slatera na tvář. „Miluju tě, Jacku.“

„Tos mi ještě nikdy neřekla,“ odpověděl tiše.

„Myslela jsem, že na to bude lepší doba později. Teď si nejsem tak jistá.“

„Ja tě taky miluju, Jenny, a lepší doby budou, to ti slibuju.“ Dotkl se letmo jejího ramene a se smutným, téměř truchlivým výrazem v tváři se od ní odvrátil.

A Semolevič, zakázková obuv, byl krámek v malém domku s podkrovím na rohu Brock Street a North Beacon, sotva sto metrů od školy. Výloha byla obvykle zakryta těžkým závěsem ze zeleného sametu, který v jednom koutě vždycky vyhrnul obuvníkův obrovitý zrzavý kocour Koperník. Slater byl celá léta přesvědčen, že to je nějaká bizarní vycpaná památka na starcovu minulost, ale jednoho dne na vlastní oči viděl, jak se kocourovo ucho zahýbalo, když se vyhříval v slunečních paprscích, pronikajících výlohou i sloupci prachu za ní.

Stejně jako kadeřnické kreace na hlavě Bodo Bimma a Čangovy minutky, patřil nehybný kocour k jerichofallským zvláštnostem.

Jack Slater strčil do dveří a mosazný zvoneček na jejich rámu ohlásil jeho vstup do úzkého krámku. Pečlivě za sebou zavřel, nahlédl do ponurého vnitřku domku a vdechl důvěrně známou, silně nasládlou vůni kůže a krémů na boty. Vpravo u zdi byl starcův stojánek na čištění bot, zatímco levou stěnu zabírala prosklená skříňka plná Semolevičových oblíbených loutek. Přímo před Slaterem byl do pasu vysoký pult a za ním viděl police, od podlahy až ke stropu nacpané tucty párů bot; vedle stály Semolevičovy zjizvené, dřevěné pracovní stoly. Přední stůl s kovovými kopyty a ostrými noži byl rezervován pro jeho řemeslo, ale velký stůl vzadu, těsně pod schody do podkroví, byl poset nářadím a starožitnými drobnostmi, které starého Poláka proslavily u dětí.

Slater zahlédl na stole nejméně půl tuctu hlaviček k loutkám, stejně tak jako pečlivě spojené paže, ruce, nohy a chodidla, a kousíčky drátu, který Semolevič používal na jejich sestavení. Ale po muži samotném nikde ani památky.

Šerif přistoupil k pultu a dlaní stlačil malý chromovaný zvonek. O pár vteřin později uslyšel skřípání prken nad hlavou a pak se Semolevič objevil na schodech vzadu v krámu. Byl to malý mužík, jen o málo vyšší než sto padesát centimetrů, velkou hlavu mu pokrývalo pár chomáčků nazrzlých bílých vlasů a jeho nos, připomínající tuhý jestřábí zobák, vůbec neladil s něžnýma modrýma očima a s velkými, usmívajícími se ústy. Na sobě měl pantofle, starou, bledě zelenou pletenou vestu a tmavé kalhoty, přidržované na staromódních kožených šlích vlastní výroby. Jako obvykle měl bílou košili, staženou u krku malým puntíkovaným motýlkem.

„Á — šerif Slater.“ Stařec sestoupil ze schodů a štrachal se k pultu. „Dobrý den, příteli. Jak se máte v tom psím počasí?“ Hlas byl vřelý a hebký jako hromady nastříhaných kůží na jeho pracovním stole.

„Dobrý den, pane Semoleviči,“ pozdravil Slater. „Neruším?“

„Ne, vůbec ne, šerife. Jenom jsem — jak se to řekne? — snil s otevřenýma očima. První sníh často starému člověku jasně připomíná, co ho čeká. Znervózňuje mě to.“ Sedl si na vysokou židli a vytáhl z vesty omšelou dýmku. Škrtl zápalkou o spodní stranu pultu, přiložil ji k dýmce a pak přimáčkl tabák mozolnatým palcem.

„Byla se na vás podívat Jenny.“

„Byla. Asi před hodinou. Povídala, že město je obležené a že se snažíte evakuovat lidi.“

„To je pravda.“

„Slyšel jsem, že se tady rozšířila nějaká nemoc. Mor.“

„Dá se to tak nazvat. Postihuje to hlavně mladé lidi. Vy se nemáte čeho bát.“

„V mém věku se musíte bát všeho,“ svěřil se stařec a zamrkal očima za silnými skly svých staromódních brýlí. „Všeho a ničeho.“

„Jenny říká, že nechcete odejít.“

„Přesně tak. K ničemu by to nebylo.“

„Mohlo by vám to zachránit život.“

„Ták? Můj život je tady, šerife. Můj život je tenhle krám. Je mi osmdesát šest a tady v tom mám víc, než jsem měl za celá ta léta dohromady. Minulost, současnost i budoucnost, všechno v jednom. Když odtud nyní odejdu, zbyde mi jen osamělost.“

„Nejste trochu fatalista?“

„Já jsem Žid, šerife. A co víc, jsem polský Žid. Slovo fatalismus bylo vymyšleno pro nás. Vaše Jenny říká, že kolem Jericho Falls je armáda a že ta armáda nás chce všechny někam odvést. Do nějakého tábora.“

Stařec zabafal z dýmky a zvedl husté obočí nad obroučku brýlí. „To už jsem kdysi slyšel a už to znovu poslouchat nebudu. O tomhle dědkovi Avromu Semolevičovi se všemi jeho krámy a loutkami si můžete třeba myslet, že je blázen, ale on neuteče a do žádného tábora nepůjde. Půjde nahoru do svého pokoje, vezme si talis a bude si číst sidur, který umí nazpaměť.“

„Ale nebude číst Alenu, šerife, ani modtlitbu mučedníka, ani kadiš, modlitbu za zemřelé. Místo toho bude předčítat Šema Jisrael. Šema Jisrael, Adonai, Elohenu, Adonai echad.“ Když říkal ta slova, stařec zvýšil hlas a Slatera až zamrazilo v zádech. Avrom Semolevič nějak vyrostl do výšky a jeho hlas byl hlasem mnohem mladšího, mnohem rozhněvanějšího muže.

„Dobrá, Avrome,“ řekl tiše Slater. „Myslím, že vám rozumím.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou stařec. Nerozumíte. A není ani důvod, proč byste měl. Máte ale dobré srdce a já vám děkuju, že jste přišel.“

„Budu mít o vás strach.“

„Prožil jsem toho mnoho. Už toho mám dost, šerife Slatere. Osmdesát šest let je dlouhá doba a já viděl moc věcí. Svět onemocněl nenasytností, závistí a strachem. Nejsem svatý, ale viděl jsem až moc mravního rozkladu a nenávisti i v této zemi. Je tady stejná hniloba, jaká byla v Hitlerově Německu nebo jaká je i jinde na světě. Dlouho jsem uvažoval, že půjdu do Izraele, ale oni se stali stejní jako ti druzí, tvrdí a válkychtiví, připravení chránit spíš své zájmy než svou lásku k člověku a Bohu.“

„Vy jste dobrý člověk, Avrome. Třeba dostanete v nebi parádní verpánek a kupu učňů.“

„Serafy, aby mi pomáhali ukřižovat duše andělů?“ odpověděl starý švec a zamžikal očima. Zavrtěl však hlavou. „Židé nemají nebe, šerife, jen propuštění z pekla.“ Pokrčil rameny. „Ale třeba se opět setkáme, člověk nikdy neví.“

„Doufám,“ Podal mu ruku a stařec jí vřele potřásl. „Sbohem, Avrome.“

„Šalom, příteli.“

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

17.30 hod.

Karen Slaterová potlačila výkřik, v polotmě se na lůžku prudce zvedla a s očima vytřeštěnýma dokořán a s divoce tlukoucím srdcem se probudila. Těžce dýchala, ale strašný sen začínal blednout. Karen se rozhlédla kolem sebe, zmatená a ne zcela jistá, kde se nachází.

Srub byl malý, skládal se z pokoje, spojeného s kuchyňkou, a malé ložničky, o málo větší než cela. Mezi nimi byla uzounká umývárna s malinkatým záchodem a sprchovým koutem. Na stropě byly dřevěné trámy se zbytky kůry a jediné osvětlení poskytovala olejová lampa, kterou Bentley zažehl a postavil na hrubě tesaný stůl v obývací části pokoje. Podařilo se mu také rozdělat oheň ve starých kuchyňských kamnech a v chatě teď bylo příjemně teplo.

Karen odhodila starý spací pytel, kterým se při spaní na pohovce přikryla, a spustila chodidla na podlahu. Vyhlédla jediným oknem ven a viděla, že se chýlí k večeru. Venku byla téměř tma, poslední denní světlo vrhalo do pokoje cínový lesk. Když odložili skafandry, oba si uvědomili, jak jsou unaveni a šli hned spát, Karen na pohovku a B. C. do malé ložnice.

Pod dřevěnými dveřmi pronikal dovnitř až ke Karen mrazivý vítr a tak vstala a přešla ke kamnům. Jen pár metrů za oknem spatřila potok a vlevo už nebylo vidět nic než tmavý stín skalního převisu. Chata stála na maličké mýtině a zabírala ji téměř beze zbytku. Kolem se na skromný lovecký srub tlačil les.

„Jeníček a Mařenka, ztracení v hlubokém lese,“ zašeptala s pohledem upřeným do padajícího soumraku. Otřásla se, ale ne zimou, a pevně si objala ramena. Z té podivné budovy na letišti šel strach, ale tohle bylo svým způsobem ještě horší. Neštěstí, které postihlo Jericho Falls, se tady v lese zdálo ještě zlověstnější a skutečnější, a Karen věděla, že tak či onak se její život navždy změnil.

Dlaní jedné ruky jemně přitiskla svetr na břiše a přemýšlela, zda tam bije život. Hloubka toho pocitu ji samotnou udivila. Pomalu se obrátila, přešla k ložnici, kde spal B. C, a u zavřených dveří se zastavila. Jen okamžik zaváhala, pak zmáčkla starou železnou kliku a vstoupila.

Bentley zdravě spal, zachumlaný do teplých vlněných přikrývek, na bíle nalakované kovové posteli. Šaty měl úhledně srovnané na židli s opěradlem v rohu místnosti a brýle měl pečlivě složené na nočním stolku. Karen za sebou tiše zavřela dveře, postavila se k posteli a v přízračném světle pozorovala svého přítele.

Bez brýlí vypadal ještě mladší než byl. Ležel s rozcuchanou hlavou na polštáři, jeho výraz byl uvolněný a ve spánku zranitelný. Karen se něžně usmála v údivu nad tím, že tentýž chlapec je jejím rytířským zachráncem. Opět si položila ruku na břicho a pak se jako ve snu začala svlékat, nejprve odložila těžký svetr a pak džíny.

Zvedla cíp přikrývky a lehla si k němu. Podle napětí jeho těla poznala, že je vzhůru a že byl vzhůru od chvíle, kdy vstoupila do pokoje.

„Čau,“ šeptla. B. C. se ve tmě překulil a Karen ucítila dotek jeho nahého stehna na svém.

„Čau,“ odpověděl nervózním hlasem. Leželi vedle sebe a poslouchali praskání trámů nad hlavou, až Karen ovládl pocit, že bude muset vykřiknout, jestli to potrvá ještě déle.

„Ty se mě ani nedotkneš?“ zeptala se.

„Ty chceš?“

„Jistě že chci,“ řekla rozhněvaně. „Proč si myslíš, že jsem se svlékla a vlezla ti do postele?“

„Myslel jsem, že ti je třeba zima,“ odpověděl. „Říká se, že k zahřátí je nejlepší tělesné teplo druhého člověka.“

„Nepřišla jsem si pro lekci první pomoci.“

„Promiň.“ Minula další dlouhá chvíle a Karen si uvědomila, že jestli se něco rychle nestane, dopadne to všechno trapně. Převrátila se na bok a pod pokrývkou nahmatala jednou rukou jeho nahý žaludek. B. C. se otřásl a Karen ucítila, že se mu křečovitě zahýbaly břišní svaly.

„Co se děje?“ zašeptala.

„Zima,“ zamumlal. Zíral do stropu a Karen viděla, že se mu úzkostlivě stahují rysy obličeje. „Já jsem—“ začal a pak se odmlčel. Začala mu rukou pomalu kroužit po žaludku a o kousek níž ucítila první krátké trhavé pohyby jeho vzrušení. „Ve všech knížkách se píše, že—“

„Zapomeň na knihy,“ řekla Karen. Zhluboka se nadechla a sjela rukou dolů k chomáčku ohebných chloupků. Uchopila ho a překvapila ji nečekaně velká erekce.

„Tak“, zamumlal stisknutými zuby ve snaze udělat si z toho legraci. „Konečně jsi toho mrňouse našla. Moje tajemství je prozrazeno.“

„Mlč,“ sykla hněvivě Karen. „Všechno pokazíš.“ Aniž by ho pustila, sklonila ústa k jeho, políbila ho a jazykem zakmitala mezi jeho rty. Jeho reakce byla nejdřív váhavá, ale Karen odmítla ustoupit jeho obavám. Na chvíli pustila jeho orgán, vzala ho za ruku a položila si ji pevně na prsa. Ve snu ji nenapadlo, že milovat se s malým klukem může být tak nesnadné.

„Podívej“, řekl B. C. a odvrátil se od jejího polibku. „Já fakt nikdy —“

„Mně je to fuk!“ vykřikla divoce. „Teď na tom nesejde! Já tě prostě chci, jasný? Opravdu tě strašně chci!“

Někde hluboko uvnitř se v chlapci sesypala zeď úzkosti, náhle byl s ní a na každý její pohyb reagoval protipohybem. Jako by dokonale splynuli, jediné zaváhání nastalo, když do ní konečně vstoupil. Karen zasténala a on se stáhl, ale dívka divoce zavrtěla hlavou na polštáři a oběma rukama mu pevně sevřela bedra a zatlačila ho ještě hlouběji“. Poprvé ve svém mladém životě opravdu chtěla, aby v ní nějaký chlapec byl, a teď ho nehodlala jen tak pustit.

„Pojď,“ zašeptala, když se začal pohybovat. „Pojď.“ B. C. nevěděl přesně, kam by měl chodit, a ani se o to nestaral; byl ztracen v záplavě pocitů, které se vymykaly všemu očekávání a dosavadním představám. Milovali se s rozkoší jak divoká mladá zvířata a strach a tma byly aspoň na chvilku zapomenuty.

Jack Slater a Jennifer Haleová šli opuštěnou chodbou zdravotního střediska k pracovně doktora Paynea. Jenny se aspoň pětkrát snažila dovolat ze školy, ale ve středisku nikdo vyzvánějící telefon nezvedal.

„Volala jsem tisíckrát,“ řekla Jenny a uchopila Slatera pevně za ruku. „Nikdo to nezvedá.“

„Je to úplně opuštěné,“ zjišťoval Slater a nahlížel přitom do každé místnosti, kolem které procházeli. U vstupu na pohotovost nebyla ve vrátnici žádná služba a až na pár spících pacientů v pokojích vypadalo středisko opuštěně.

„Rembrandt by tady ty lidi nenechal samotné,“ soudila Jenny. „Ostatní lékaři by třeba mohli vzít roha, ale on by tady zůstal.“

„Pokud neměl dobrý důvod,“ uvažoval Slater. Došli k Payneově pracovně a vzali za kliku. Dveře se otevřely a oni vešli. Stejně jako celé zdravotní středisko i jeho pracovna byla prázdná, osvětlená jen bledým světlem doktorova počítačového terminálu.

„Kde může být?“ zeptala se úzkostlivě Jenny. Slater pokrčil rameny a posadil se k terminálu. Na monitoru byl seznam právě hospitalizovaných pacientů. Nebyl to ani tucet jmen.

„Skoro nikdo tady není,“ konstatoval šerif, když pročetl seznam. „U Bodo Bimma je nějaké znaménko.“ Jenny k němu zezadu přistoupila a pohlédla na obrazovku. Pak se sklonila a zadala vedle jména retardovaného chlapce kód. Obrazovka se vymazala a pak se začala zaplňovat informacemi.

„Bodo podle toho odešel ze střediska, aniž se odhlásil, a taky může mít nějakou přirozenou imunitu,“ řekla Jenny po rychlém pročtení informace. „Jeho krevní zkoušky nevykázaly žádné známky toho organismu. A podívej.“ Ukázala prstem. „Ještě chtěl udělat pár testů. Proto třeba nechal terminál zapnutý.“

„Laboratoř?“ navrhl Slater.

„To stojí za zkoušku.“

Opustili terminál a informaci o Bodovi nechali dál na obrazovce. Vyšli z pracovny a pustili se dolů k laboratořím v přizemí. Jejich kroky se strašidelně rozléhaly prázdnými chodbami. Laboratoře byly liduprázdné, ale bylo zřejmé, že Payne byl krátce předtím v histologickém oddělení. V popelníku ležela jeho vychladlá dýmka a velká přenosná tabule byla popsána jeho úhledným, učitelským písmem. Vypadalo to, že se snaží nalézt spojení mezi evidentní imunitou Bodo Bimma a šířením organismu, ale některá slova byla nečitelná kvůli jedinému jménu, načmáranému úhlopříčně přes celou tabuli: LUTHER.

„Co to sakra znamená ?“ zabručel Slater.

„Doktor Payne určil několik imunních skupin,“ odpověděla Jenny a četla dál z tabule. „Těhotné ženy, diabetici, lidé s nízkou hladinou mužských nebo ženských pohlavních hormonů a Bodo, který nepatří do žádné z těch kategorií. A je tady napsaná také Karen.“ Jenny zčervenala. „Dal její jméno do kroužku a udělal od něj šipku s otazníkem směrem k těhotenství.“

„Karen a těhotná?“ vyjekl ohromeně Slater.

„Je jí patnáct, je fyzicky vyspělá a lze předpokládat, že už má cyklus,“ odpověděla tiše Jenny. „Patří plně do cílové skupiny toho organismu, ale neměla ani chřipku ani jiné příznaky. Doktor Payne udělal přirozený závěr. Není diabetička jako ty, musí tedy být těhotná.“

„To je nesmysl, vždyť je to dítě!“

„Děti mohou otěhotnět, Jacku. To se stává.“ Odmlčela se a pak se na Slatera zahleděla zvláštním pohledem. „Je to skutečně dost rozumná úvaha. Já jsem taky neonemocněla.“

„Co má tohle znamenat?“

„Neměla jsem jednou menstruaci, Jacku, a druhá má už týden zpoždění.“

„Ty jsi taky těhotná?“

„Nechtěla jsem o tom mluvit. Chystala jsem se zajet příští týden za jedním známým lékařem do Manchesteru.“

„ Potrat ?“

„Uvažovala jsem o té možnosti.“

„Ježíšmarjá!“ zašeptal Slater a klesl na laboratorní židli. „Moje patnáctiletá dcera otěhotní a moje třicetiletá přítelkyně taky. Nic víc nepotřebuju! Dědeček a otec zároveň. Kristepane!“

„Jestli jsme já i Karen těhotné, tak nám to zřejmě zachránilo život,“ upozornila Jenny. „Karen seděla přímo proti tomu mladému Doyleovi, když zemřel. Teď už by nejspíš byla mrtvá nebo aspoň tak nemocná jako Billy. Já mimochodem taky.“

„To je fakt,“ řekl Slater a poněkud se sebral. „Pro teď toho necháme. Co Bodo?“

„Podle toho, co je na tabuli, se zdá, že Bodo má nějakou přirozenou imunitu. Jestli je to pravda, pak je tady možnost séra.“

„Takže musíme najít Boda. Panebože! Ještě něco navíc.“

„Bodo může zachránit lidské životy, Jacku.“

„A taky může stát lidské životy,“ namítl Slater s pohledem na tabuli.“ Jestli lze z Bodový krve nebo z čehokoli jiného vyrobit sérum, plukovník Wright je schopen zabíjet, jen aby se toho chudáka zmocnil. Zatraceně! Kde je doktor Payne?“

„Řekla bych, že šel z nějakého důvodu za Lutherem Coylem,“ odpověděla Jenny a ukázala na tabuli. Šerif pohlédl na hodinky.

„Už je šest. Stmívá se. Budem sebou muset hodit, Jenny. Wright může každou chvíli vyrazit a já se nechci hrabat někde v závěji, až to začne.“

V silném automobilu s pohonem na všechna čtyři kola, který si předtím vypůjčili na parkovišti u školy, vyjeli šerif a Jenny Haleová od zdravotního střediska a prodírali se sněhovou vánicí po Pineglade Drive k okázalému domu Luthera Coylea.

„Funebrácký vůz tu nikde nevidím,“ konstatoval Slater a vystoupil z vozu. Vyhrnul si límec u bundy těsně ke krku a pustil se k vstupním dveřím domu.

„Třeba šel pěšky,“ usoudila Jenny. Slater zabušil klepátkem. Čekali přes minutu, celí zkřehlí zimou, a pak Slater zabouchal znovu. Poodstoupil od dveří a pohlédl na nízkou oblohu. Poslední světlo zmizelo, obloha nabyla temně ocelové barvy a sněžení pomalu ustávalo. Vítr však stále vál v silných poryvech a to by mělo aspoň prozatím udržet Wrightovy helikoptéry na zemi. Vrátil se ke dveřím a zkusil vzít za kliku. Dveře se k jeho překvapení otevřely.

Vstoupili dovnitř a zavřeli za sebou.

„Coyle?“ zavolal Slater. Žádná odpověď. Stáli s Jennifer ve velké hale a poslouchali. Nic; v domě bylo ticho. „Luthere!“ zařval Slater. Pořád nic.

„Třeba je nemocný,“ napadlo Jenny. „Spadá přece do cílové skupiny podle doktora Paynea?“

„Měl by,“ připustil zamračeně Slater. „Je mu jen něco kolem pětapadesáti. Ale na schůzi vypadal úplně v pořádku, a kdyby byl opravdu nemocný, určitě by se vecpal do střediska.“

„Tamhle se svítí“, upozornila Jenny a kývla k otevřeným dveřím vlevo. Přešli k vchodu do knihovny a nahlédli dovnitř.

„Panebože!“ zašeptal Slater. Jenny za ním zbledla. Ve velkém křesle před psacím stolem seděl Rembrandt Payne. Hlavu měl svěšenou na stranu a Jack i z tří metrů viděl na levé straně starcovy hlavy tmavou skvrnu, která barvila jeho sněhobílé vlasy do rezavohněda. Další, ještě větší skvrna vykvétala jako růže vpředu na doktorově košili. Po Lutherovi nebylo ani památky. S ohromením a hrůzou udělal šerif krok vpřed. V tu chvíli, bez jakéhokoli varování, zhasla světla a Jenny vykřikla.

V Jericho Falls se nic nehýbalo a nic nesvítilo. Poslední pruh šedavého světla od skrytého slunce ostře vykreslil obrysy spících kopců a vrhl lehce stříbřitou záři nad město, jeho stromy a střechy, pokryté strašidelným sněhovým rubášem. Temná linie řeky protínala malé údolí jak černá rána. Přestalo sněžit. Nahoře nad hlavou prudký vítr z hor na severu roztrhal zataženou oblohu na cáry mraků a odkryl černé noční nebe poseté hvězdami.

V 17.30 hod. vyrazilo desetičlenné družstvo ze základny na jerichofallském městském letišti a těsně po 18.00 hod. dojelo malým pásovým vozidlem k hlavnímu transformátoru na začátku údolí, hned u silnice 115A. Přestože mohli transformátor snadno zničit, strávili v malé tvárnicové budově téměř pětačtyřicet minut přepínáním obvodů, až byla v 18.48 hlavní přívodnice přetížena. Transformátor zkratoval a do Jericho Falls přestal jít veškerý elektrický proud. Týkalo se to i dobíjení automatické telefonní ústředny Newhampshirské telefonní společnosti, čímž bylo přerušeno veškeré místní telefonní spojeni v městě. Jerichofallské zdravotní středisko mělo sice vlastní nouzový generátor, ale nebyl tam nikdo, kdo by ho uměl zapojit, a tak i středisko bylo bez proudu. Tři pacienti na jednotce intenzívní péče, kteří byli napojeni na respirátory, zemřeli za šest až sedm minut po vypnutí proudu. Ostatní pacienti v nemocnici, všichni natolik nemocní, že se nemohli hýbat, byli náhle vrženi do tmy a leželi bezmocně na lůžkách.

Bodo Bimm seděl v kanceláři motelu U krále spáčů a vůbec nevěděl, že do města náhle přestal jít elektrický proud. Seděl při zhasnutých světlech už několik hodin — od chvile, kdy nalezl pana Beavise v jeho ložnici za kanceláří. Pan Beavis ležel v županu na posteli a obličej a hruď měl potřísněné jahodovým džemem. Vypadalo to jako džem a Bodo se přinutil nemyslet na to, že je to něco jiného. Pan Beavis jedl džem v posteli. Rovnou ze sklenice, protože tam nikde nebyl žádný rohlík ani chleba. A to, jak jedl džem, ho zabilo. Bodo seděl ve tmě a roztrhl další sáček s bramborovými lupínky z police za pultem. Měl je hrozně rád. Ani ho nenapadlo, že by to snad panu Beavisovi vadilo.

Dívat se na sníh bylo tak krásné. Bodo miloval první sníh. Je čistý a voní novotou jak pěkné povlečení na posteli. Čistý jak křídlo anděla. Kdopak mu tohle řekl? Bylo to tak dávno, že už úplně zapomněl, ale to je v pořádku, hlavně, že si pamatuje křídlo anděla, zvuk ženského hlasu, říkajícího ta slova, a naškrobenou vůni té ženy. Někdo hodný z jeho minulosti.

Vstal, přešel k oknu a vyhlédl na silnici. Už je to dlouho, co tady byla ta spousta lidí, jak natahali auta napříč silnicí. Ty lidi už byli dávno pryč a auta byla pokryta sněhem jak malé kopečky. Bodo zavrtěl hlavou. Snažil se přijít na nějaký důvod, proč něco takového dělali, ale nic ho nenapadlo. Věděl ale, že i z toho vzniknou problémy, protože po silnici nic neprojede, dokud se tady neobjeví pluhy. Usmál se. Sněžné pluhy jsou ale velké a všechna ta auta smetou z cesty! Bodo měl rád pluhy a to byl další důvod, proč se těšil na první sníh.

Čistý jak křídlo anděla. Páni, to by bylo něco. Mít křídla, vyletět nad město a dívat se dolů. Nacpal si do pusy další hrst bramborových lupínků a pohlédl na oblohu. Věděl, že člověk nemusí být zvlášť chytrý, aby se naučil létat. Jednou slyšel pana Beavise nadávat, že holubi jsou „ty nejpitomějšíhovadanabožízemi“. Třeba měl pravdu, ale létat umějí. Mohou se vznést, jak vysoko se jim zachce, a všechno ostatní nechat za sebou; to se stále zmenšuje a zmenšuje, čím výš stoupají. Bodo se při tom pomyšlení usmál a představil si, jak se sám vznáší a vznáší. Dal si další brambůrky a šťastně civěl do noci.

OSMNÁCTÁ KAPITOLA

19.30 hod.

Přerušení dodávky elektrického proudu do města signalizovalo konec Wrightova obléhání a Jack Slater to věděl. Pro Rembrandta Paynea nemohli udělat nic a tak nechali starého muže na místě a co nejrychleji se pustili zpátky do středu města. Přestože to z Coyleova domu na Hillu nebyly na náměstí Ústavy ani tři kilometry, trvalo šerifovi téměř půl hodiny, než se s džípem prodral sněhovými závějemi. Když dorazili na radnici, zjistili, že Brabčák Hawke mezitím zavedl ve vystrašené skupině dobrovolníků určitý pořádek.

Robustního vlasatce našli v místnosti městské rady. Jeho vrásčitý, unavený obličej osvětlovalo půl tuctu olejových lamp přinesených z Gaudetova obchodu. Brabčák měl v ruce jednu Slaterovu přenosnou krátkovlnnou vysílačku a na konferenčním stole před ním byla kupa zbraní, včetně kulometu ráže 50, odmontovaného z vrtulníku.

„Už se hnul?“ zeptal se Slater.

„Zatím ne,“ zavrtěl hlavou Brabčák. „Už půl hodiny rozděluju tyhle rádiový potvory mezi co nejvíc lidí.“

„Copak fungují?“ zeptal se překvapeně Slater.

„Jo. Napadlo mě, že by mohly. Ty grázlové budou muset udržovat radiospojení, až se dají do pohybu, takže museli přestat rušit na všech frekvencích. Zatím je v pásmu krátkých vln slyšet jen syčení. Dálkové spojení nefunguje Odložil přístroj na stůl. „Kde jste, lidi, byli?“

„Ve zdravotním středisku. A u Luthera,“ dodal rozhněvaně. „Někdo zabil doktora Paynea.“ Brabčák na okamžik vytřeštil oči. „Luther?“ „Nevím.“ Šerif pokrčil rameny. „V domě po něm nebylo ani památky. Ale dalo by se na to vsadit.“

„Máš představu, proč to udělal?“

„Ne a nemám ani čas o tom uvažovat.“

„Měla bych zajít do školy,“ připomněla Jenny. Brabčák vytáhl z bedny u stolu malou příruční vysílačku a šoupl ji po stole k Jenny.

„Udržujte s námi kontakt,“ řekl. „Na devátém kanálu.“

„Naložte co nejvíc vozů,“ uložil jí Slater. „Potraviny a teplé šatstvo. Až ti dáme pokyn, začneš odvážet lidi z města ven. Do prvních vozů ženy a děti. Pojedete po Sherbourne k North Road a počkáte na téhle straně Potočního mostu. Budete dost vysoko a uvidíte, co se děje v městě; budete mít taky rádiové spojení. Jestli to začne vypadat opravdu ošklivě, pojedete Potoční cestou do hor. Dáme si rande na staré lyžařské boudě.“

„Dobrá,“ kývla Jenny a zastrčila rádio do kapsy lyžařské bundy. Objala Slatera, přitiskla se k němu a pak ho něžně políbila na tvář. „Zlomte vaz,“ zašeptala. Rychle se obrátila a se slzami na krajíčku vyšla z místnosti. Slater se díval, jak odchází, a v hloubi srdce si uvědomoval, že ji asi už nikdy nespatří.

„Bude to ošklivý,“ řekl Brabčák, sedící u stolu. „Už žádný debaty s Wrightem. Teď to bude naostro.“

„Já vím. Jen je musíme zadržet co nejdéle. Aspoň do rána. Aby Jenny měla čas dostat z města co nejvíce lidí.“

„A co pak?“ zeptal se Brabčák.

„Ještě nevím,“ přiznal unaveně Slater. „Všechny hlavní cesty určitě zablokovali, ale třeba bychom mohli někoho poslat dneska v noci po staré železniční trati. Quincy je vzdáleno asi pětadvacet kilometrů. Třeba bychom dostali ven zprávu.“

„V takovým počasí by každý zmrznul. A kdo řekl, že plukovník Wright nemá starou trať pod kontrolou? To by byla sebevražda.“

„Máš snad lepší nápad?“ zeptal se Slater. Brabčák zavrtěl hlavou.

„Ne. Nemám.“

„Fajn,“ odpověděl chladně šerif. „Tak jdem na to.“

Bodo Bimm seděl u přepážky v recepci motelu U krále spáčů; přední část starého, obnošeného svetru měl plnou drobků od smažených lupínků. Před sebou si svítil blikající svíčkou na rozevřený sešit oblíbeného obrázkové seriálu o Stříbrném surfaři. Na tu svíčku byl hrdý. Když už bylo na čtení příliš tma, sebral odvahu a vrátil se do bytu pana Beavise. V kuchyni našel svíčku a krabičku zápalek. Všichni mu pořád říkali, aby si se zápalkami nehrál, ale to byla pitomost, protože on dobře ví, co má dělat. Možná je blbec–je–dna–re–tar–do–va–ná, ale tak pitomej přece není!

Listoval znovu stránkami užmoulaného časopisu a stále se snažil vypátrat, o čem ten příběh je. Nic se však nezměnilo. Obrázky ho mátly a pořád nic nechápal. Otočil na poslední stránku. Ukazovala stříbrného muže na surfu, jak se řítí nad hřebenem rozeklaných hor. Bodo zavrtěl hlavou v údivu nad umělcem, který dokázal namalovat takový obraz. Vypadalo to, jako by muž na prkně měl vyletět přímo ze stránky a klikaté bílé čáry za ním ve vás vyvolávaly pocit, že prkno ujíždí velice rychle. Bodo zvedl oči od seriálu a zíral velkou skleněnou výlohou ven; uvažoval, zda tam někde venku je opravdu muž, oblečený ve stříbrném obleku, který dokáže to, co ten muž z časopisu.

Bodo ztuhl, na časopis rázem zapomněl a srdce mu málem vyskočilo z hrudi. Vyrazil přidušené heknutí. Ve sněžné tmě venku něco bylo. Něco se tam hýbalo. Zahlédl stín, podobalo se to jedné příšeře z časopisu. Přišla mu ublížit jako ta nestvůra v červené kápi, co se kvůli ní rozplakala krásná dívka a co vypadala jak obraz ďábla, který viděl …, kde jenom? Na tom nesejde.

Bodo zapadl za pult, schoulil se a čekal, zatímco na pultě nad hlavou mu blikala svíčka. Zavřel oči a snažil se myslet na něco jiného, co by zahnalo temný stín pryč, ale v mysli se mu vynořoval pořád jen řvoucí škodolibý ďábel ze seriálu. Zaslechl cinknutí, sotva hlasitější než vítr za oknem. Rozbité sklo. Vytřeštil oči a v ústech mu vyschlo. Osleplý strachy zíral do stínů pod pultem a náhle to spatřil. Na dvou hácích tam měkce odpočívala „radost a pýcha“ pana Beavise.

Předmět zavěšený pod pultem, byla zbrusu nová plně automatická karabina Daewoo USAS ráže 12. Majitel motelu zahlédl článek o této zbrani v nějakém nikoli právě seriózním časopisu v oddělení sportovních potřeb u pana Gaudeta a objednal si ji poštou. Puška vypadala jako standardní Armalite, používaná ve Vietnamu, ale měla mnohem silnější hlaveň a zásobník na 28 nábojů.

Bodo pracoval zrovna u čerpadla, když speciální zásilka došla, a pečlivě poslouchal, jak pan Beavis popisoval její přednosti Corkymu Whiteovi. Bylo ji možné nastavit do dvou poloh — bezpečnostní a plně automatické s druhou pojistkou za spouští. Ideou Ralpha Beavise bylo mít v motelu nabitou zbraň schovanou pod pultem.

O pár dní později koupil několik krabic nábojů číslo 4 a předvedl zbraň Corkymu a pár chlapcům včetně Boda. Jako terč použil rezaté zbytky starého Packarda, nastavil automatický chod, zmáčkl spoušť a vypustil krupobití kulek a vějíř vystřílených nábojnic. Hlaveň jela naplno a při čtyřiatřiceti kulkách z jedné dávky byl Packard okamžitě poset velikými děrami s orvanými kraji.

„Tím se dají vytřískat poslední sračky z každýho, kdo by dělal fóry s placením,“ vyhodnotil tehdy kvality karabiny majitel motelu a benzínového čerpadla.

Bodo opatrně sňal těžkou zbraň z háků. Ze strany na ni pohlédl a jemně postrčil malou páčku nad spouští, takže se ukázala červená značka. Vzpomněl si nejprve na obrázkový seriál, pak na hrůznou bezhlavou příšeru, kterou spatřil u pumpy, a s vyceněnými zuby a zbraní opřenou pod rameno se prudce vztyčil nad pultem.

„ Prásk! Prásk !“ zařval a pak téměř náhodou zmáčkl prstem spoušť a karabina zaburácela jako hrom. Stříbrně oblečený příslušník Wrightovy průzkumné čety se nikdy nedozvěděl, co ho zasáhlo. Kulky z Daewoo našly jeho hruď, polovinu jich zachytila neprůstřelná vesta, ale druhá polovina se prosekala zranitelným spojem na krku těsně pod bradou přílby.

Na vzdálenost necelých dvou metrů neměl ten muž žádnou šanci. Levá část hrdla byla zcela ustřelena a hlavu teď ke zbytku těla přidržovala jen nylonová poutka přílby. Vystřelená dávka otočila muže kolem osy a pak ho vrhla na výlohu směrem k silnici. Muž zvedl ruce k hrdlu, ale vzápětí klesl a na skle výlohy po něm zůstala dlouhá zarudlá šmouha.

Bodo nechápal přesně, co se to stalo, a civěl na zhroucenou stříbrnou postavu na podlaze. Pak pohlédl do časopisu, který stále ležel na pultu. Zavrtěl hlavou, protože mu bylo jasné, že někoho, jako je jezdec na surfu, nelze zabít tak snadno. Bodo se zamračil, namířil Daewoo na skleněnou výlohu a na rozmazaný pruh krve. Zmáčkl spoušť, pocítil náraz pažby do ramene a pak sklo explodovalo a proměnilo se v milión nepravidelných střípků padajících do sněžné noci.

Bodo zacvakl zpátky pojistku a překročil tělo. Muž byl opravdu mrtvý a nebyl to sen. Potěšení a pýcha pana Beavise odvedla kus práce. Jaká škoda, že to pan Beavis nemůže vidět. Bodo se s úsměvem vrátil k pultu a sebral z něj svého Stříbrného surfaře. Pevně ho sroloval a zastrčil do zadní kapsy kombinézy. Pak se obrátil, hodil si Daewoo přes rameno a ani si nevšiml, že pažba karabiny shodila svíčku na zem.

Poněkud zmaten, ale šťastnější než snad kdykoli v životě, prošel Bodo vytlučeným oknem výlohy. Bez ohledu na studený vítr se začal pachtit sněhovými závějemi na parkovišti u motelu a pak zamířil po Stripu na západ.

„Prásk! Prásk!“ šeptal si celý šťastný, zatímco motel U krále spáčů za jeho zády začal hořet.

Karen Slaterová a Bentley Carver Bingham se pomalu plahočili úzkou stezkou podle potoka Overflow směrem k vrcholku Quarry Hillu. Bylo to prudké stoupání, ale B. C. ho zvolil raději než delší cestu po kolejích a kolem úpatí kopce k Old River Road.

Stezkou přes kopec si zkrátí cestu o polovinu a B. C. měl navíc dost velkou jistotu, že na silnici bude určitě nějaká hlídka. Před odchodem ze srubu se vyzbrojili dvěma lehkými brokovnicemi, které tam Bentleyův otec nechal po skončení lovecké sezóny, i když ve srovnání s laserovými zbraněmi mužů z letiště to byly pouhé hračky.

B. C. také rozhodl, že pro zbytek cesty si už nenasadí přílby, bez ohledu na mrazivé počasí. Místo toho si oba narazili na hlavu staré vlněné čepice a kolem krku si uvázali dlouhé pletené šály, které B. C. našel v krabici v kuchyni.

Používáním rádiového spojení by se mohli snadno prozradit blízkému protivníku a podstupovat rituál „z přílby do přílby“ pokaždé, když si chtějí něco říct, bylo těžkopádné. Na návrh Karen přilby nezahodili. Karen naopak trvala na tom, aby si je přivázali na záda; jestli se jim podaří vrátit se do Falls, otec určitě dokáže ukořistěné kompletní skafandry využít.

Karen klopýtala s očima upřenýma na Bentleyova záda pár metrů před sebou. V ledovém vichru se prodírala zasněženou stezkou a chňapala přitom po větvičkách malých stromků a křovin. Pušku přehazovala z ruky do ruky a stále stoupala. Po půlhodině stoupání se B. C. zastavil a Karen nemohla uvěřit, že ta postava před ní je tentýž chlapec, který se nikdy nedostal ani mezi náhradníky školního baseballového mužstva.

Slabě se usmála, špatně se jí dýchalo a každý nádech, když se snažila šlapat v Bentleyových stopách, ji bolestivě bodal. Třeba na tom nic udivujícího není: před dvěma hodinami prokázal, že je mužem víc než Billy nebo kterýkoli z jeho baseballových přátel, a Karen stále ještě pociťovala hluboko v břiše blažené uspokojení. Billy ji připravil o panenství, ale B. C. se s ní miloval a Karen pochopila, že poznání tohoto rozdílu změnilo její život navždy.

Dívka se ušklíbla a zavrtěla hlavou. K čemu měnit život, když jeho zbytek se dá počítat na hodiny? B. C. se k tomu staví neohroženě, ale Karen věděla, že mají jen nepatrnou šanci. Ať už to vypadá jako hrozný sen, události posledních pár dnů jsou skutečné, žádné fantazie hollywoodského režiséra.

V září, hned po zahájení školy, dala slečna Haleová jejich třídě výběr témat na slohová cvičení a Karen si vybrala téma vztahující se k vietnamské válce. Vybrala si ho, protože věděla, že v ní otec byl. Mockrát ji odbyl, zřejmě o tom nechtěl mluvit, až jí konečně vyprávěl jednu historku o svém prvním dnu v té válkou rozervané zemi a o svém příjezdu na leteckou základnu v Bien-hoa, kde bylo velitelství 90. doplňovací jednotky.

„Přiletěli jsme jako turisti DC-desítkou,“ vzpomínal tichým, nepřítomným hlasem. „Bylo to jako velká hra. O významu slova „doplňovací“ v názvu jednotky nikdo nepřemýšlel. Pár minut po příletu jsme to ale pochopili, protože ke své smůle jsme přiletěli právě ve chvíli, kdy tam přebírali dodávku z nemocnice Qui Nhon ze severu. Igelitové pytle s mrtvolami. Desítky pytlů, obyčejný černý igelit. Mrtvá těla, to jsme doplňovali. Za mrtvá těla živá těla.“

„A nejhorší ze všeho byly boty. Boty byly drahé a tak se vracely do oběhu. Boty všech mrtvých mužů byly srovnány podle velikosti na ranveji, dlouhá řada prázdných bot se táhla do dálky. Téměř jsi mrtvé viděla, jak v nich stojí jako přízraky. Tak jsme poznali, že to není hra. Teď jsme věděli, že to je skutečnost. Díval jsem se na ty boty a přemýšlel, jestli takhle skončím, prázdný pár špinavých bot na ranveji v Bien-hoa. Pořád se mi o tom zdá.“

Karen se mu o válce už nikdy nezmínila a on si sám také nezačal, ale teď věděla, proč stále nosí ty vojenské boty a koženou bundu a už mu nevyčítala, jak jsou staré a obnošené. Dokud má boty na nohou, je živ.

„B. C, zastav“, zavolala a opřená o strom lapala po dechu. „Musím si odpočinout.“ Bentley se zastavil a otočil se k ní. Přes půl obličeje mu plandala šála a čepici měl směšně naraženou až přes uši. Zachechtala se, neboť si uvědomila, že sama vypadá stejně.

„Co je na tom tak legračního?“ zeptal se a schoval se vedle ní trochu za vítr, stále až po kolena ve sněhu.

„My,“ řekla a nadechla se ledového vzduchu. „Vypadáme jak Sněhurčini trpaslíci.“

„Já bych za trpaslíka prošel,“ připustil B. C. „Ale ty vypadáš spíš jako supermoderní víla.“

„ Velice ti děkuju.“

„Dvě minuty,“ řekl. „Jsme už skoro nahoře. Uvidíme město.“

„Nech mě aspoň popadnout dech.“

„To víš, že jo.“

Opřeni o pažby pušek se tiše krčili ve sněhu a vypouštěli obláčky dechu do nočního vzduchu. Mezi stromy ledově skučel vítr.

„Dokážem to?“ zeptala se po chvíli Karen. B. C. pokrčil rameny. Jeho optimismus vyprchal; byl příliš unaven a oba toho měli za sebou až moc, než aby si dělali falešné naděje.

„Nevím. Možná. Závisí na tom, jak moc nás budou chtít dostat.“

„Promiň,“ řekla tiše. „Co?“ zeptal se.

„Že jsem byla pitomá, že jsem tě líp nepoznala. Dřív. Tam ve srubu …“

„Nemluv o tom“, přerušil ji rozpačitě chlapec.

„Ale já chci,“ trvala na svém. „Později už nemusí být čas. Bentleyi, chtěla jsem ti jen říct, jak moc to pro mě znamenalo. Jak moc to pro mě pořád znamená. Jsi senzačni.“

„Ále, starou bačkoru,“ řekl ve snaze proměnit to v žert. „To nestálo za řeč.“

„Já to myslím vážně,“ zamračila se Karen. „Jen jsem chtěla, abys věděl…, jen jsem chtěla …, doprčic!“

„Já ti rozumím,“ řekl. Naklonil se k ní a studenými rty se letmo dotkl jejích. „Nic krásnějšího jsem nikdy nezažil, Karen. Myslím to taky vážně. Dlouho ses mi líbila, ale nikdy mě nenapadlo —“

„Prosím tě, mlč,“ zašeptala Karen a do očí se jí tlačily horké slzy. „Musíme jít nebo zmrznem.“

Za pět minut byli na vrcholku Quarry Hillu a za dalších deset prošli lesem na jeho hřebenu. Znovu se zastavili na začátku dlouhé lesní cesty, která se klikatila dolů mezi stromy a vedla až k Mill Road na jižním břehu řeky.

„Panebože!“ vydechla Karen při pohledu přes údolí. Pod nimi leželo ve tmě Jericho Falls jako dětská hračka. Ulice byly temné, město osvětlovaly jen hvězdy a srpek měsíce, které pronikly mezi potrhanými mraky na obloze. V dálce na Stripu se motel U krále spáčů změnil v peklo plné plamenů, rozdmýchávaných větrem. Ohnivé jazyky a vířící žhavý popel dopadaly na sousední benzínové čerpadlo a na budovy na druhé straně silnice. Viděli, jak plameny zachvátily čerpací stanici a k černé obloze vyrazil ohnivý proud, když se vznítila čerpadla a vybuchly nádrže pod nimi. O pár vteřin později k nim doletěl zvuk výbuchu a ve větru zase zmizel.

„Ježíšmarjá, Karen, podívej!“ ukázal B. C. s úzkostí a hrůzou v hlase. Vlna plamenů z čerpací stanice přeskočila na okolní stromy a kypící příval rudé a oranžové záře zasáhl podzimní les u Drakeovy farmy a zažehl katastrofu, o které oba věděli, že je téměř nezastavitelná. Za požárem, na křižovatce dálnice a letištní silnice, spatřili pohybující se vozidla a tu a tam, jako vržená kopí z rubínového světla, probleskující stopové čáry laserových paprsků, hledajících cíl.

Boj začal.

DEVATENÁCTÁ KAPITOLA

20.05 hod.

Plán mimořádných opatření Bouřkový signál, zavedený výkonným rozkazem za prezidenta Richarda Milhouse Nixona a ve vší tichosti potvrzovaný každým dalším prezidentem Spojených států, byl určen k vypořádání se s jakýmkoli problémem, vzniklým v důsledku rozhodnutí Nixonovy administrativy vyrábět a skladovat chemické a biologické zbraně a pokračovat v základním výzkumu v těchto oblastech. Bylo to v přímém rozporu s Třístrannou dohodou mezi Spojenými státy, Kanadou a Velkou Británií, stejně jako v protikladu s Nixonovým vlastním zákazem z roku 1971.

Lidé, kteří vypracovali původní plán, všichni příslušníci vedení vojenské zpravodajské služby, spolupracující s malou skupinou z chemických jednotek armády Spojených států, si uvědomovali, že jakákoli nehoda ve spojitosti s chemickými a biologickými zbraněmi by byla katastrofou jak z lidského, tak z propagandistického hlediska.

Za druhé světové války byla ve Spojených státech vybudována řada internačních táborů pro umístění stoupenců nacismu a japonského militarismu. Po skončení války byla zařízení několika táborů celá léta udržována v provozu v rámci skrytého rozpočtu, zahrnutého v každoročním vládním zákonu o vojenských výdajích. V roce 1971 převzal šest ze zbývajících devíti táborů nevinně nazvaný Úřad vojenského zdravotního koordinátora s velitelstvím v Rock Island Arsenal, Rock Island, Illinois, běžně označovaný jako Velitelství vojenské zdravotnické koordinace: AMCCOM.

Ve všech šesti táborech byly umístěny jednotky zvláštního určení Ranger, posílené o specialisty z chemických složek americké armády USACC a všech šest táborů bylo ve stálém kontaktu s takovými středisky USACC, jako je Ft. Detrick Maryland, Rocky Mountain Arsenal v Coloradu a s dalšimi základnami v Alabamě, Kentucky a Oregonu. Za pomoci vojenské zpravodajské služby byla vytvořena komunikační síť, která umožňovala skupině AMCCOM monitorovat veškerý pohyb chemických a bakteriologických zbraní minutu po minutě.

Vysocí důstojníci AMCCOM, používající téměř výlučně mimořádné postupy, si byli od začátku vědomi, že nejzávažnější kritérium jejich práce, zejména tam, kde jde o bakteriologické zbraně, je čas. V případě bakteriologického „úniku“ je životně důležité, aby problémová oblast byla v rozpětí dvanácti hodin izolována a aby se tak zabránilo rozšíření nákazy. Jestliže by místní úřady spolupracovaly a bakteriologická látka by nebyla smrtelná, vyčišťovací akci by bylo možno provést pod pláštíkem neohlášeného vojenského cvičení. Jestliže by únik byl závažnější, infikovaní občané by byli letecky přepraveni do zmíněných táborů a izolováni. V takovém případě by veřejnost byla informována, že došlo k nehodě s radioaktivním materiálem, a za viníka by bylo označeno některé vhodné malé nukleární zařízení v soukromém sektoru.

Vzhledem k náhlému rozšíření prací s rekombinací dezoxiribonukleové kyseliny v polovině a koncem sedmdesátých let a ke spolupráci armádních chemických složek s řadou soukromých laboratoří a vysokoškolských výzkumných zařízení se stalo zřejmé, že je zapotřebí vypracovat komplexnější plán. Pro potřeby AMCCOM, znovu oživeného přáním Reaganovy administrativy zintenzívnit práce na vývoji chemických a bakteriologických zbraní, byl vyčleněn dodatečný perosnál včetně plk. Jamese H. Wrighta, specialisty na malé mobilní úderné jednotky, který získal mnoho zkušeností u jednotek zvláštního určení ve Vietnamu, Byl rovněž dobře obeznámen se zacházením s chemickým a bakteriologickým materiálem a ve Vietnamu se podílel na pokusech s bojovou látkou Orange.

Wright sepsal příručku Bouřkový signál, v níž určil hierarchii vztahů selhání — bezpečnost s požadovanou možností kontroly a kompenzace, aby uklidnil výčitky svědomí několika prudérních příslušníků skupiny AMCCOM. Příručka byla ve skutečnosti operačním postupem, jak izolovat, infiltrovat a vylidnit jakoukoli malou americkou obec, postiženou chemickou nebo bakteriologickou bojovou látkou. Za pomoci vysoce výkonných počítačů vojenské zpravodajské služby Wright rovněž vypracoval dopravní systém chemických a bakteriologických zbraní, který se vyhýbal všem velkým městským centrům a zároveň byl doplněn plánem rychlého útoku umožňujícím nasazení personálu AMCCOM na určeném místě do osmi až dvanácti hodin od oznámení.

Navíc, uplatněním chladnokrevné eskalace postupu podle příručky Bouřkový signál, jednotka AMCCOM by mohla kteroukoli problémovou oblast zase opustit nejpozději za dvaasedmdesát hodin, přičemž by nezanechala po sobě nic, co by naznačovalo spojitost s chemickými či bakteriologickými zbraněmi.

V letech 1978 až 1985 Wright vytvořil v podstatě soukromou armádu, která byla mimo jakoukoli kontrolu amerického vojenského velení. Několik členů skupiny AMCCOM bylo znepokojeno mocí, jakou Wright soustředil do svých rukou, ale nemohli s tím dohromady nic dělat. Začátkem roku 1986 existovalo osmatřicet vojenských kontraktů se soukromým sektorem, které se týkaly chemických a bakteriologických zbraní a DNA (dezoxiribonukleové kyseliny) a zároveň pokračovaly práce ve Ft. Detrick, ve zkušebním terénu v Dugway, na velitelství zdravotnického výzkumu americké armády, ve Vojenském výzkumném ústavu Waltera Reeda, v rámci speciálních služeb Vysoké školy zdravotních věd a Námořního ústavu pro lékařský výzkum.

Celkový rozpočet na všechny tyto operace převyšoval dvě miliardy dolarů. Wright byl hrdý, že dotáhl celkovou cifru na tuto výši, zvlášť když jeho vlastní poměrně malý rozpočet ve výši 23 miliónů dolarů ročně byl nadřízenými zpochybňován.

Kromě toho Wrightův revidovaný plán Bouřkový signál se již osvědčil v praxi. Za osm let Wrightovy práce v AMCCOM byli jeho lidé nasazeni na třiatřicet případů úniku a všechny uspokojivě vyřešili.

Osmadvacet se jich uskutečnilo mimo osídlené oblasti nebo ve vojenských prostorech, takže zákroky byly poměrně snadné, ale v pěti případech bylo postiženo i obyvatelstvo. Z těchto pěti případů byli tři menší, které se týkaly velmi malých obcí a látek, jejichž působení nebylo smrtící. Lidem se tehdy řeklo, že došlo k nehodě při přepravě velkých elektrických transformátorů, přičemž se rozlilo určité množství škodlivých látek.

Dva případy však byly vážnější a výsledkem bylo, že obec South Wendel v Kalifornii (96 obyvatel) a Fish Springs v Utahu (257 obyvatel) přestaly existovat. Incident v South Wendel, uložený ve spisech AMCCOM pod názvem Únik DX/24, se stal uprostřed léta 1981 a tisk o něm referoval jako o lesním požáru, vyvolaném vysokými červencovými teplotami a nízkými srážkami.

Z devadesáti šesti obyvatel obce jich čtyřiapadesát údajně zahynulo v řádícím živlu a zbytek byl za pomoci Červeného kříže a nedaleké vojenské posádky letecky přepraven do bezpečí. Celá lokalita, vysoce zamořená nákazou sněti slezinné, byla do základů vypálena. Netřeba zdůrazňovat, že o dvaačtyřiceti osobách, které přežily a byly údajně přestěhovány, už nikdy nikdo neslyšel. Ještě v té době, několik týdnů po incidentu, zakoupilo zamořené území neexistující oddělení ministerstva zemědělství a obehnalo je vysokým drátěným plotem.

Případ Fish Springs, AMCCOM DX/29, se přihodil v lednu 1984. Tenkrát došlo k úniku karcinogenní sloučeniny trihalometanu, zasílané k testování do zkušebních laboratoří v Dugway. Wrightovi lidé, vydávající se za inspektory ministerstva zdravotnictví, informovali obyvatele městečka, že v důsledku špatného kanalizačního systému došlo k nezvratnému znehodnocení spodních vod. Řekli jim zároveň, že pokud zde zůstanou, musí nevyhnutelně počítat s nadprůměrným výskytem rakoviny.

V průběhu následujícího roku se zhruba třetina obyvatel vystěhovala. Za pomoci předstíraných dotací resortu zdravotnictví byl pro zbývající obyvatele instalován technicky vyspělý filtrační systém a pod pláštíkem instalace systému byla odstraněna většina trihalometanu.

Vzhledem k tomu, že obyvatelstvo bylo varováno před vzestupem výskytu rakoviny a že většina zbývajících obyvatel patřila k starším věkovým kategoriím, s výjimkou pracovníků AMCCOM si v průběhu dalších let nikdo nevšiml zvýšeného počtu úmrtí.

Z pětaosmdesáti obyvatel, kteří se vystěhovali, jich do dvaadvaceti měsíců po incidentu zemřelo šestapadesát, všichni na rakovinu. Kdyby zůstali ve Fish Springs, vzbudily by statistiky určité podezření, ale těch šestapadesát lidí, rozptýlených mezi obyvatelstvo Salt Lake City, Provo a Ogden, se ve výkazu průměrné roční úmrtnosti téměř neprojevilo.

AMCCOM DX/35, Jericho Falls, byl největší incident, který dostal Wright k vyřízení, a QQ9 byla vysoce smrtící látka. Wright byl voják, nikoli vědec, ale bylo mu jasné, že QQ9 se za žádnou cenu nesmí rozšířit. Nadřízení mu bez váhání dali volnou ruku.

Zatímco se jeho skupina shromažďovala, Wright si prošel v počítači trasu Redenbachera a jeho nákladu a zjistil, že směřoval do laboratoře P4 v Detricku. Byla to jediná laboratoř svého druhu ve Spojených státech, fyzicky i vojensky superzajištěná a vyhrazená pro nejvíce virulentní organismus, jaký člověk zatím poznal. QQ9 byl vrah.

Na Wrighta to zvláštní dojem neudělalo. Celá léta počítal s velkým incidentem, s tak závažným, že by ospravedlnil uplatnění Bouřkového signálu. Teď to bylo tady a nic ho nemohlo víc potěšit. O devět hodin později dorazil první z jeho šesti set mužů do Jericho Falls a akce začala. Wright si byl jist, že za dalších třiašedesát hodin bude celý problém tak či onak vyřešen.

Již předtím, než Bentley a Karen uprchli z letiště a než tam poté Jack Slater a Brabčák Hawke provedli zahanbující vpád, Wright rozhodl, že další jednání s místními úřady v Jericho Falls není k ničemu. Bylo mu to vlastně jasné již velice brzy, ale protokol vyžadoval, aby se držel své vlastní příručky, a jestli ti byrokrati, pro něž pracuje, trvají na dodržování stanovených postupů, budou to mít.

Útěk obou dětí i šerifův únos helikoptéry byly nenormální a neočekávané. Wright ale zároveň mohl počítat se zhroucením sociální integrity města. I když moc nevěřil těm hochům, co berou sto dolarů za hodinu přemýšlení, musel připustit, že psychologické modely, zpracované na počítačích vojenské zpravodajské služby, prokázaly v průběhu let pozoruhodnou přesnost.

Na základě těchto modelů a specifických studií, týkajících se vyhodnocování stresu, Wright věděl, že obyvatelé Jericho Falls se tou dobou už dostali do stavu, který psychologové označují za únavu z katastrofické reakce. Odříznuta od vnějšího světa a vystrašena neviditelným nepřítelem se většina obyvatel stáhla do stavu paranoidní letargie; chovala se podobně jako neandrtálské rodiny, schoulené kolem ohniště a vyděšené nočními zvuky okolí. Přerušením dodávky elektrického proudu Wright účinně uhasil ohniště.

Podle psychologických modelů to byl strategicky důležitý moment. Vyděšené obyvatelstvo bude lépe manipulovatelné a při jakémkoli projevu přímé autority se budou chovat jako ovce. Příliš dlouhé čekání však vyvolá paniku. Napojení počítače satelitní linkou na databáze vojenské zpravodajské služby a dalších vládních institucí umožnilo Wrightovým analytikům zpracovat pravděpodobnou prognózu dalšího vývoje. Podle jejich informací žilo v Jericho Falls celkem 3997 obyvatel. Z nich 1846 spadá do cílových parametrů QQ9 a nepřežije 100 hodin od počáteční infekce. Dalších 680 obyvatel spadá do šedého pásma na každé straně hlavní skupiny a tak zbývá 1471 obyvatel, kteří budou fyzicky nepostiženi, ale stále budou nakažliví pro kohokoli z cílové skupiny. Z těchto 1471 jich 782 je mladších jedenácti let, zatímco zbývajících 689 je ve věku od 69 do 89 let.

V rámci těchto statistik se vyčleňovala malá skupina imunních anomálií, zahrnujících osmnáct známých případů těhotenství a několik diabetiků. Bohužel jedním z nich je městský šerif Jack Slater. Za pomoci Luthera Coylea, jehož leteckou dopravní společnost používalo AMCCOM jako přepravce, mohli Wrightovi lidé prostřednictvím místních telefonních spojů monitorovat práci počítače v jerichofallském zdravotním středisku a Wright tak získal i podivnou informaci, kterou ihned postoupil do Ft. Detricku a na velitelství AMCCOM v Rock Island.

Podle údajů počítače ve zdravotním středisku jeden obyvatel Jericho Falls s nepravděpodobně znějícím jménem Bodo Bimm vykazuje vůči QQ9 zřejmě přirozenou imunitu. Detrick i Rock Island odpověděly obratem: ať se děje cokoli, Wright má bezpodmínečný rozkaz získat Bimma živého a zdravého. Wright si byl vědom, že taková přirozená imunita, jako má tenhle Bimm, může být pro jeho nadřízené užitečná, ale nešlo mu do hlavy, jestli si vůbec uvědomuji, jak těžké bude odříznout jednoho člověka od stáda.

Podle příručky zbývalo Wrightově jednotce necelých dvacet hodin na to, aby vyklidila město, zinscenovala vhodnou krycí katastrofu a zmizela. Náhlá změna počasí a Slaterova tvrdohlavost stály Wrighta už spoustu času a úkol nalézt Bimma všechno ještě víc komplikoval.

Když v 18.48 hod. zhasla světla, Wrightova první útočná skupina již byla v pohybu. Zbaven možnosti použít vrtulníků vzhledem k silnému větru a malé viditelnosti, rozhodl se pro přímý postup po letištní silnici vysláním čtyř obrněných transportérů s cílem rozmístit šest bojových rojů v okolí křižovatky 115A a Woodbank Avenue, místně označované jako Strip. Předsunuté pozorovací hlídky hlásily již dříve na Woodbanku aktivitu včetně barikády vybudované z prázdných automobilů, ale Wright stejně pokračoval.

Místo aby udeřili po Woodbanku přímo do středu města, dostali tito muži rozkaz proniknout okrajovými oblastmi a pak se teprve stočit k východu. Před výjezdem obrněných transportérů byla vyslána ještě skupina deseti odstřelovačů s úkolem přesunout se pěšky přes les u Drakeovy farmy k Woodbanku a dál podle North Beacon Street k náměstí Ústavy.

Všichni byli zkušenými příslušníky Rangerů a tři z nich absolvovali speciální kursy pro boj ve sněhu, organizované 172. divizí horské pěchoty ve Vermontu. Jejich bezprostředním cílem bylo proniknout do oblasti kolem náměstí, zajistit tamější palebné postavení a rušivou palbou zamezit rozvinutí jakéhokoli Slaterova odporu.

Přesně v souladu s pokyny v příručce Wright plánoval dvouapůlhodinový interval od prvního úderu v 19.10 hod. a podle aktualizovaných zpráv o počasí se měla sněhová vichřice podstatně zmírnit kolem 21.30 hod. V té době, tentokrát již opět s vrtulníky, zahájí druhý útok. Hlavní jádro své malé armády přemístí letecky do oblasti těsně na jih od staré tkalcovny a rozdělí je k postupu přes oba mosty. Bojové vrtulníky jim při pronikání do města poskytnou palebné krytí. Dálkový radarový průzkum z pozorovacího stanoviště na Quarry Hillu ohlásil již dříve jakýsi pohyb — bezpochyby šlo o ty dva uprchlíky. Buď se jim podaří vrátit se do města a pak je dostanou v jednom houfu s ostatními, nebo je dříve smete první linie jeho postupujícíh mužů. V žádném případě už nepředstavovali sebemenší problém.

Jakmile hlavní útočná skupina překročí mosty, původních šest bojových rojů na západním okraji města se přesune na východ za podpory zbývajících útočných bojových vozidel.

Čistý obchvatový manévr, kterým bude Jericho Falls dávno před půlnocí sevřeno do kleští. O způsobu kamufláže celé akce bylo dávno rozhodnuto a teď se na ní již pracuje. Krycí akce se uskutečni před svítáním a již pondělní večerní zpravodajství na televizních obrazovkách přinese první filmový záznam o tragédii v Jericho Falls; menší neštěstí, které zakryje velkou chybu; malá oběť, aby se předešlo obrovské katastrofě. Podle plk. Jamese Wrighta, podle jeho příručky a podle AMCCOM to byla dokonale vyvážená rovnice.

Jenže každý matematik ví, že rovnice, která platí teoreticky, nemusí fungovat v praxi, zejména jestli se do ní připletou neznámé faktory. Když ve21.20 hod. přestalo sněžit a vítr zeslábl, vstoupil do hry první z těchto neznámých faktorů tím, že B. C. Bingham a Karen Slaterová překročili starou železniční trať na úpatí Quarry Hillu a zamířili k domovu.

Čtvrtá část

NEBESKÝ DECH

Neděle 2. listopadu v noci

JEN PRO SLUŽEBNÍ POTŘEBU

V případě, že nelze získat místní úřady k spoluprácí, velitel jednotky po konzultaci s velitelstvím AMCCOM může provést eskalaci z úrovně PÍSEČNÁ BOUŘE/JARNÍ DEŠŤ na úroveň NEBESKÝ DECH. Po vyhlášeni NEBESKÉHO DECHU je třeba, aby podřízení velitelé dbali na vybavení svých složek příslušným počtem standardních známek pro padlé. Všechny zasažené cíle musí být označeny známkou a při ukončeni operace musí být zbývající známky spočítány. Jakékoli nesrovnalosti u použitých známek, jakož i poškozené nebo náhodně zničené známky musí být neprodleně ohlášeny štábu jednotky. Upozorňuje se, že NEBESKÝ DECH trvá tak dlouho, dokud nejsou všechny známky použity a dokud jejich počet neodpovídá celkovému počtu zasažených cílů.

plk. James H. Wright

velitel, zvláštní jednotka 7

AMCCOM

Rock Island Arsenal

Rock Island, Illinois

Sekce 4, číslo 1, s. 157

BM – 31 – 210

DVACÁTÁKAPITOLA

20.35 hod.

Majitel pokrývačské firmy Barry LaGrace seděl schoulen u okna McKarskyho holičství na rohu Hlavní a North Beacon s dalekohledem přilepeným k očím a sledoval liduprázdný, zasněžený oblouk mostu u tkalcovny. O stěnu se opírala jeho stará vojenská puška Ml a na okenním prahu ležela otevřená krabice nábojů a přenosná vysílačka.

Na klíně měl prastarý elektrický odpalovač, od něhož se táhly měděné dráty po podlaze až ke dveřím a pod nimi mizely. Za LaGracem v jednom ze tří McKarskyho chromovaných holičských křesel potažených červenou kůží klímal částečný penzista Hugh Bates, majitel kina Murray a promítač v jedné osobě.

Bates, člověk s jemným vyjadřováním, pleší a neodmyslitelným motýlkem u krku, byl pravým opakem LaGraceho. Pokrývač měl postavu jak želva, nosil plnovous, který z něj dělal většího Francouze než jaký byl, a jeho hlas zněl jak motorová pila. Normálně by tito dva muži neměli příliš mnoho společného, snad až na nějaké obchodní záležitosti, ale dnes v noci je spojovalo důvěrné pouto nebezpečí a rozhořčení.

Oběma mužům bylo již hodně přes šedesát a nespadali do cílové skupiny QQ9, ale smrtící látka je oba připravila o jejich blízké. LaGrace prožil čtyřiadvacet zoufalých hodin, kdy mu před očima umírali syn, snacha a dvě vnoučata. Nejprve to vypadalo jako obyčejná chřipka, ale pak začaly teploty stoupat u dětí na 41,5 a u syna a snachy ještě výš. Krátce po svítání začaly děti kašlat krev a o hodinu později zemřely. Rodiče je následovali kolem poledne.

Sukovitý a širokoplecí muž omráčen bolestí se odebral na radnici a přihlásil se Jacku Slaterovi. Když teď seděl ve studeném a temném holičství, měl opravdového nepřítele, na němž si mohl vybít svůj hněv. V mysli se mu odvíjelo tisíce vzpomínek na rodinu a on nechtěl nic jiného, než otočit kličkou přístroje na klíně.

Většina nejbližších příbuzných Hugha Batese se naštěstí z Falls již před lety odstěhovala a jeho žena umřela na rakovinu také už dobře před deseti lety, ale hluboce se ho dotkla smrt jeho synovce Corkyho Whitea a jeho dlouholetého přílete a šachového partnera Corneye Drakea. Ještě horší byl náhlý pocit, že svět se obrátil vzhůru nohama. Hugh Bates patřil k těm lidem, podle kterých si můžete řídit hodinky, a systém, pořádek a přesnost pro běj byly smyslem života. Jak tak klimbal v holičově křesle s nezvyklou zátěží zbraně na klíně, zdálo se zjemnělému promítači o kotoučích filmu, zamotávajících se v jeho promítací kabině v kině Murray; zmotaná klubka celuloidu se svíjejí jak hadi z hlavy Medusy a škrtí ho.

Sněžení a vítr venku zeslábly. Měsíční srpek zářivě postříbřil cestu k mostu, zatímco na druhé straně řeky byla naprostá tma. Barry LaGrace věděl, že tam čeká nepřítel a s dalekohledem stále u očí se usmál. Volnou rukou pevně uchopil odpalovací přístroj na klíně a představoval si, jaké to asi bude.

Téměř před půl stoletím zabil tři muže na Sicílii, když jeho rota útočila, a tehdy se mu z toho udělalo fyzicky zle. Vousáč se zachmuřil, spustil dalekohled a pohlédl na starou zbraň opřenou o zeď. Tatáž puška. Prásk, prásk, prásk, a tři životy byly zmařeny. Ukázalo se, že to byli tři mladiství povolanci, kteří se snažili vzdát. Po válce starou pušku vzal a schoval; nikdy se na ni nepodíval až do dnešního odpoledne.

Muž se zhluboka nadechl a pomalu vydýchával, smrt jeho blízkých ho dusila a dávivě pálila v hrdle jako žluč. Tentokrát to bude jiné a on věděl, že bude cítit jen jásavou radost. Až přijdou, dostane jich co nejvíc vyhozením mostu a jestli někteří uniknou, vystřílí jim ty jejich svinské mozky na neposkvrněný sníh. Zalovil v kapse starého kostkovaného saka, vytáhl krabičku cigaret a zapálil si. Plamének zapalovače hned uhasil a zavřel oči, aby mu nezmizela noční vize. Zhluboka nasál kouř, odložil zapalovač a znovu přiložil dalekohled k očím.

„Grázlové!“ zašeptal.

Když se Bentley a Karen připlahočili sněhovými závějemi po cestě k mostu, viděli, že v tkalcovně je tma a že je zřejmě opuštěna. Před nimi, hned za řekou, se proti noční obloze rýsovaly stíny města.

„Všude je taková tma“, špitla Karen do vrzání sněhu pod jejich nohama.

„Jen tamhle ne“, ukázal B. C. prstem v rukavici na západ. Asi o dva kilometry dál, za menším mostem, který vedl přes mělčiny u Třetí peřeje ke Gowan Street, viděli mihotavou záři požáru, který zachvátil les u Drakeovy farmy a Strip. Bentley několikrát nasál nosem, až ucítil nakyslý zápach kouře. Bylo to zcela neskutečné — sledovat požár a neslyšet sirénu z radnice ani houkačky hasičských vozů. Požár se šířil bez kontroly.

„Proč je taková tma?“ zeptala se Karen před mostem.

„Ti z letiště asi přerušili dodávku proudu.“ Vzal ji jemně za ruku a vedl na most. Padesát metrů před sebou spatřil nehybný stožár na vlajku u tmavé výlohy McKarskyho holičství a ucítil zvláštní tlak u žaludku. Když mu byly tři roky, byl tady poprvé ostříhán a rodiče dodnes na důkaz toho schovávali starou černobílou fotografii. Na matčino naléhání mu tady před dvěma týdny přistřihli vlasy kolem uší a na krku. Když došli do poloviny mostu, B. C. si uvědomil, že ten sestřih byl snad tím posledním, co udělal ve starých vyježděných kolejích.

Kulka ho zasáhla přímo do prsou, zvedla ho na paty a pak s ním mrštila o zem. B. C. si patrně uvědomil Karenin výkřik a vzápětí nato se celé jeho bytí soustředilo na strašně palčivou bolest přímo pod srdcem.

Podařilo se mu nějak převrátit se na bok tváří do sněhu. Zaslzenýma očima spatřil, jak druhá kulka asi o metr dál zvedla sněhový vějíř, než se zaryla do asfaltového povrchu vozovky. Cítil, že mu tělem proniká chlad a zamžikal očima. Na několik vteřin ztratil vědomí, a když se opět probral, byla Karen těsně u něho, tvářemi se téměř dotýkali, a zoufale se mu snažila rozepnout uzávěry skafandru.

„To je dobrý“, zamumlal omámeně.

„Mlč!“ okřikla ho Karen. Opět zamrkal a jak se snažil zaostřit oči, viděl, že Karen pláče. Za jejími sehnutými zády zpozoroval na mostě dvě postavy. Pomalu se přibližovaly s puškami v rukou.

„Za tebou“, zamumlal, ale jeho slovům zřejmě nebylo rozumět. Cítil na tváři Karenin teplý dech a to bylo důležitější. Snažil se pohnout rukou a přitom se zastyděl, jak mohl být tak hloupý a upustit zbraň. Teď oba zemřou.

„Panebože! To je holka!“ Nějaký nový a známý hlas. Čí ten pronikavý a drsný hlas je? Nějakého otcova přítele?

„Pane Batesi?“ Karenin hlas. „Díkybohu! Prosím vás, pomozte mi s ním.“

„To není Bates,“ varoval B. C. a opět ztrácel vědomí. Pan Bates z kina nemá takový hlas. Ne že by na tom záleželo, protože bolest na prsou byla tak hrozná, že nic jiného kromě ní neexistovalo. Umíral, ale všechno bylo lepší než ta bolest. „Miluju tě,“ zasténal B. C. Naposled pohlédl na Karen a pak se vnořil do tmy.

Jack Slater pomalu procházel úzkou uličkou, která vedla rovnoběžně se South Beacon Street, držel se ve stínu a v rukou chráněných rukavicemi svíral velkou automatickou pušku Stoner z policejní výzbroje. Ulička oddělovala zchátralé dřevěné domky na South Beaconu od obchodních budov na Stripu a třicet metrů vlevo viděl záři požáru, řádícího na druhém konci Stripu. Dvakrát zahlédl postupující skupiny mužů ve skafandrech, ale raději se jim vyhnul, než aby se pouštěl do nerovného boje.

Hned jak útok začal, bylo zřejmé, že jejich žalostný houf nedokáže nic víc než chvíli vést boj na zdrženou. Wrightovi muži byli i bez podpory vrtulníků lépe vyzbrojeni, lépe chráněni a měli očividně lepší spojení. Slater přidělil přenosné vysílačky na pět předsunutých pozorovatelen, které s Brabčákem vytvořili, ale jak to vypadá, dělat něco víc nemá příliš smyslu. Křižovatka 115A a Stripu byla již obsazena Wrightovými muži a lidi, které poslal na Drakeovu farmu, byli lesním požárem odříznuti.

Slater se zastavil a pohlédl na hodinky. Jenny bude touto dobou vyjíždět s prvním školním autobusem na North Road. Dvě družstva mužů ve skafandrech, která zahlédl, postupovala na sever a na východ, zřejmě ve snaze dostat se k Ústaváku zezadu. Jestli se Jenny z nějakého důvodu opozdí, vjede přímo do nich. Šerif tiše zaklel, obrátil se a dal se stejnou cestou zpátky. Ztratil Karen a ať do něho hrom, jestli se nechá připravit také o Jenny.

Když došel na konec bloku, vklouzl mezi domy a vyšel na Morin Street na jižním konci Francouzské čtvrti. Zdejší okolí bylo vždycky ubohé, ale v chladné tmě vypadalo ještě hůř. Slater se rozhlédl po úzké uličce a pátral v jejích stínech po sebemenším náznaku pohybu. Nic. Sáhl do bundy, vytáhl přenosnou vysílačku, palcem ji zapojil a tiše promluvil.

„Základno, tady je Zulu, ozvi se.“ Uvolnil přepínač a čekal. Základna byla místnost městské rady na radnici, on byl Zulu a Brabčák byl Rentgen. Přístroj se ztlumeným zvukem přiložil k uchu a vyčkával. Pár vteřin se ozývalo jen praskání a pak uslyšel Brabčákův hlas.

„Zulu, tady je Rentgen.“

„Rentgene, co vidíte z Hnízda?“ Hnízdo bylo kódové označení pro pozorovatelnu na radniční věži. Dlouho by se tím nikdo klamat nedal, ale bylo to lepší než mluvit přímo.

„Paní právě vyjela,“ zazněla odpověď“,a něco se děje u holiče.“

Slater hněvivě zavrtěl hlavou. Jenny vyjíždě pozdě. Zaskřípal zuby a modlil se, aby nenarazila na některou hlídku. Snažil se tu myšlenku zahnat z hlavy a soustředit se na druhou část informace. Holič — to byl LaGrace a Bates před mostem u tkalcovny.

„Rentgene, opakuj o holiči.“

„Asi zkomoleno,“ odpověděl Brabčák. „Útočící dvoučlenné družstvo. To se mi nezdá.“

„Ani mě. Vracím se, Rentgene. Řekni všem, co můžeš, aby se stáhli k Breweru a North Beaconu. Nemůžeme držet celé město a požár se pořád šíří.“

„Rozumím, Zulu.“

Slater vypnul vysílačku, strčil ji zpátky do bundy a zamířil opět na východ k náměstí Ústavy.

Jenny zápasila s nezvyklou tíhou velkého volantu a potichu nadávala, jak se snažila zahnout s dlouhým, jasně žlutým školnim autobusem do Sherbourne Street. Za ní se v hromadě přikrývek, dek a spacích pytlů choulilo padesát dětí, všechny do deseti let a všechny smrtelně tiché. Jenny dnes poprvé za celou svou pedagogickou praxi toužila po dobách, kdy musela vynakládat veškeré úsilí, aby se školní autobus plný dětí neproměnil v povstalecký štáb.

Ostatní ženy ve škole odvedly dobrou práci a ulici vyčistily tak, že autobus mohl jet zcela přímým směrem. V dalších asi pěti minutách bude naložen druhý a třetí autobus a za nimi bude následovat kolona menších vozidel. Doufali, že se jim podaří vyvézt dohromady skoro čtyři sta lidí.

Jenny se kousla do rtu, aby jí nevyhrkly slzy. Panebože, jak se to mohlo stát? Před dvěma dny považovala za největší problém, jak říct Jackovi, že je asi těhotná, a teď to vypadalo, jako by se blížil konec světa. Určitě aspoň pro obyvatele Jericho Falls. Při rychlém pohledu do postranního zrcátka si všimla zářícího obzoru na jihu.

Podle Bess Tillyové, která vylezla na střechu školy, aby se podívala, kde ten požár řádí, je Strip a větší část Drakeovy farmy v plamenech. Kousla se do rtu ještě víc, až ucítila krev, aby překonala strašné nutkání utéct tady od všeho a vrátit se do města. Nebyla žádná hrdinka. Chtěla bezpečí náruče Jacka Slatera a chtěla ho hned.

Ale jela dál a držela nemotorné vozidlo ve stopě, protažené v navátém sněhu. Blizard se utišil, aspoň něco dobrého. Ale je to vlastně dobře? Neříkal Brabčák něco o tom, že kvůli sněhu a větru nemohou vzlétnout vrtulníky?

Kdesi hluboko v hrdle maličko zasténala a sevřela volant tak pevně, až jí kotníky prstů zbělely. Ještě kilometr po North Road, pak pojedeš doprava, přímo do stínu horského hřebenu a pořád dál až k Potočnímu mostu. Pustila všechno z hlavy a myslela jen na pokyny; opakovala si je znovu a znovu jako modlitbu.

Na rohu Sherbourne a Arbutus, sotva čtyři sta metrů od školy, dostali zásah. Jenny nejdřív napadlo, že jim praskla pneumatika, ale pak zahlédla stopové čáry světla, které se tmou prodíraly přímo k ní. Jenny se instinktivně sehnula a okamžik nato přední sklo vybuchlo a zasypalo ji tisíci hexagonálními střípky. Vyskočila ze sedadla a bolestivě se skulila na podlahu u dveří; neovládaný autobus se stočil doprava.

Hnal se dál jak nějaká mohutná žlutá bestie, přeskočil zasněžený chodník a projel nízkým živým plotem. Pak prudce narazil do zasklené verandy velkého viktoriánského domu a motor se škytnutím zhasl.

To vše netrvalo ani třicet vteřin a Jenny se sotva stačila dostat do sedu zády ke dveřím. Nějak si zhmoždila kotník a těžko se jí vstávalo, ale usilovně se o to snažila, aby mohla lépe uklidnit panický nářek dětí. Postavila se nejdřív na všechny čtyři, pak se přidržela velké kliky u dveří a vytáhla se nahoru právě ve chvíli, kdy se rozlétlo zadní sklo.

Jedno z dětí, děvčátko, stálo přímo v dráze svítící čáry a Jenny vyděšeně přihlížela, jak se dětské tělíčko trhavě roztančilo, pravá ruka se rozpustila v krvavém obláčku a vzápětí děvčátko kleslo bez života k zemi. Zbytek dětí se drápal na okna nebo se plazil uličkou mezi sedadly a bylo vidět, že některé děti jsou zraněny.

Jenny s potlačovaným pláčem rozevřela náruč a potácivě k nim vykročila; pod nohama jí chrupalo rozbité sklo. V zadní části autobusu se ozvala silná rána a Jenny měla pocit, že ji někdo neviditelný udeřil pěstí do břicha.

Výbuch palivové nádrže ji vrhl zpět na zbytky předního skla. Jenny vykřikla bolestí a automaticky zvedla ruku před obličej, když z nádrže vyrazil uličkou mezi sedadly ohnivý proud a v jediném příšerném okamžiku pohltil ležící děti.

Jenny se překulila doleva, udeřila rukou do kliky a vymrštila se otevřenými dveřmi právě ve chvíli, kdy plameny dostihly přední část autobusu. Dopadla na kolena a pak se s bolestí postavila. Bez zastavení klopýtala vpřed a nejasně si přitom uvědomovala, že se nachází v troskách jakéhosi obývacího pokoje.

Vedena instinktem a zcela ovládnuta hrůzou se prodírala mořem rozbitého nábytku. Ruce si tiskla na uši, aby neslyšela strašlivé praskání a posledních pár mučivých výkřiků z autobusu. Pak zcela neuvěřitelně ucítila na tváři dotek chladivého čistého vzduchu a otevřela oči.

Oplocený dvorek za domem a vrata do postranní uličky. Dům za Jenny hořel, podpálen planoucím vrakem autobusu. S otupělým mozkem, který odmítal zabývat se scénou vzadu, Jenny překlopýtala zasněžený dvorek k vratům. Zacloumala obyčejnou závorou, otevřela vrata a rozběhla se uličkou, pryč od pekla za zády.

DVACÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

21.05 hod.

Barry LaGrace hnal červeno–bílo–modrý poštovní džíp těžkým sněhem na Overlook Street; lomcoval volantem ze strany na stranu a zuřivě klel.

„Děti zatracený! Co jste tam pohledávali — v noci a ještě v takovým převleku! Bože mě netrestej!“

Na zadním sedadle seděla Karen s Bentleyovou hlavou na klíně. Byl stále v bezvědomí, ale vypadalo to, že bude mít nejvýš pár nalomených žeber a pořádnou zhmožděninu. Kulka mu zasáhla solar plexus, ale zastavila ji neprůstřelná vrstva v hrudní části skafandru. LaGrace, zděšený pomyšlením, že mohl zastřelit obyvatele Jericho Falls, vyjadřoval úlevu z toho, že B. C. není vážně zraněn, mohutným klením na adresu obou mladých lidí.

„Mohli jste být zabitý!“ vrčel. „Uvědomujete si to vůbec?“

„Ano, pane LaGrace, my si to uvědomujeme,“ přisvědčila Karen. „Teď ale raději dávejte pozor na řízení. Musíme dostat B. C. někam do bezpečí.“

„To tak!“ odfrkl vousatý pokrývač. „Do bezpečí! V tomhle nekřesťanským městě není bezpečí vůbec nikde. Zdravotní středisko nefunguje, Francouzská čtvrť hoří jak římská pochodeň. Tvůj táta říkal, že to jsou Američani, ale pámbuví, že tomu nevěřím ani za mák. Něco ti povím, jsou to ty zatracený Arabové. Nejdřív nás skřípli s naftou, pak nás s ní zaplavili, potom Libye. Pakáž teroristická!“

„Jen mě dovezte k tátovi, ano?“ Opřela si hlavu o sedadlo a na chvíli zavřela oči. Nechtěla nic než spát.

„Děti zatracený!“ mručel LaGrace. stočil vůz k severu, projel sněhovou závějí a odbočil na Gowan Street. O chvíli později džíp dojel na náměstí Ústavy.

Vnitřek radnice, osvětlený nejrůznějšími svíčkami, petrolejovými lampami, naftovými lucernami a velkými baterkami, připomínal blázinec. Před patnácti minutami napadli první autobus z karavany, která vyjížděla od střední školy Earla A. Coolise. Ostatní vozy, když spatřily hořící vrak, se otočily zpátky a odjely k radnici na náměstí Ústavy. Chodby a kanceláře v přízemí byly plné dětí, starých lidí a dobrovolníků a velká zasedací síň se plnila uprchlíky z okrajových částí města.

Za pomoci LaGrace odvedla Karen Bentleye, teď už poloprobuzeného, do poměrně tichého kouta zasedací síně a slíbila, že se co nejrychleji vrátí. Nadávající LaGrace se vrátil k džípu a odjel zpátky na své stanoviště u McKarskyho, zatímco Karen šla hledat otce.

Prodírala se davy plačících a zoufalých lidí na chodbách a schodištích, až ho nakonec našla v rozhovoru s Brabčákem Hawkem v místnosti městské rady. Stále zčásti oblečená ve skafandru, teď bez batohu, stála Karen ve dveřích, protože nechtěla rušit. Brabčák ji spatřil, vytřeštil oči a pak se obrátil otec. Po chvíli ohromeného ticha se vymrštil z židle a vrhl se ke Karen.

„Karen! Bože můj, já už myslel, že jsem o tebe přišel,“ vyrazil ze sebe a sevřel ji do náruče.

„Takové štěstí nemáš, tati,“ dostala ze sebe se slzami Karen a zabořila se mu tváří pod krk. Byl cítit potem a starou kůží a bylo to báječné.

„A co B. C.?“ zeptal se náhle a spustil paže.

„Je ve velké zasedačce. Pan LaGrace na něj na mostě vystřelil, ale on měl na sobě také takový skafandr. Až na pár žeber bude v pořádku. Zachránil mi život, tati,“ dodala tiše.

„Jak jste jim unikli? Snažili jsme se s Brabčákem dostat vás z letiště, ale nebylo to možné.“

„Byli jsme v takovém izolovaném pokoji s nemocničními lůžky, ale pak nás odvedli do sklepa v hlavní budově. B. C. měl nápad, abychom se prokopali zdí. V chladírně, kterou používá pan Coyle, jsme našli.. těla. Jedno patřilo policistovi Dorchesterovi a taky tam byl Corky — ten, co pracuje u pumpy.“ Hlas se jí zlomil a na chvíli se odmlčela.

„To je v pořádku,“ řekl Slater a odvedl ji k židli u stolu. Posadil ji a čekal, až bude moct pokračovat.

„Málem jsem se tam složila, ale Bentley mě dal dohromady. Vyšli jsme do patra a ukradli dva skafandry, co v nich oni chodí. Potom jsme prostě odešli.“

„Kristepane!“ šeptl Brabčak sedící naproti… „Ten Bentley má ale kuráž!“

„To tedy má,“ potvrdila Karen a pousmála se. „V rádiu v přílbách jsme slyšeli, že po nás jdou, tak jsme zmizeli. Vzali jsme to obloukem k železničnímu mostu a přešli jsme po lávce pod kolejemi. Na druhé straně B. C. zabil muže na hlídce. Pak jsme šli do loveckého srubu jeho otce na Quarry Hill a čekali, až se setmí. Potom jsme ušli zbývající kus cesty a na mostě na nás vystřelil pan LaGrace. To ale nebyla jeho chyba. Měli jsme na sobě ty skafandry …“ Hlas se jí vytratil. Byla bledá a unavená a pod očima měla tmavé kruhy. Zamžikala očima a nepřítomně přikývla. „Jo. V tom všem má prsty pan Coyle. Byli jsme s B. C. včera v noci v tenisovém klubu a on tam měl schůzku. Tam nás chytli.“

Slater se přiměl, aby nepoložil samozřejmou otázku, co dělali v tenisovém klubu. Pohladil ji místo toho po rameni. „Dobrá, Karen. Myslím, že toho teď máš dost. Jdi dolů a počkej tam s B. C. Já se za vámi přijdu za pár minut podívat. Co tomu říkáš?“

„Prima“, zamumlala a namáhavě se postavila. „Přinesli jsme i obě přílby. Mysleli jsme, že byste mohli poslouchat jejich rádiové spojení.“

„Za pět minut, nejpozději,“ opakoval Slater. Dovedl ji ke dveřím a doprovodil do haly. Na chvíli se zastavil a pozoroval, jak jde ke schodům a pak dolů. Potom se vrátil ke stolu.

„To je úplný román,“ usmál se Brabčák. „Má štěstí, že je naživu.“

„Myslel jsem, že se mi zastaví srdce, když jsem ji uviděl,“ svěřil se Slater a zavrtěl hlavou. Pak svraštil čelo. „Pořád žádná informace o tom, kdo řídil ten autobus?“

„Jenny. Ještě jsme nikoho neposlali, aby to tam obhlédl.*

„Neposílejte“, řekl Slater. Hlučně si odkašlal a snažil se vzpamatovat. „S tím určitě počítají. Budem se snažit dostat po Sherbourne a oni nás budou odstřelovat jednoho za druhým.“

„Jsou to kleště. Přicházejí od severu a každou chvíli můžeme čekat, že přes jeden nebo oba mosty přitáhnou od jihu těžký zbraně. Jsme v pasti, šerife, a každý, kdo v městě ještě může na nohy, přichází sem. Dostanou nás všechny najednou, pěkně jak v dárkovým balení.“

„Co helikoptéry?“

„Vítr se ztišil. Teď je můžou použít bez velkýho rizika.“

„To nám byl čert dlužen!“

„Taky se to tak dá říct. Ten kulomet z vrtulníku jsem dal nahoru na věž. To by je mohlo na chvíli zastavit.“

„Kolik máme na radnici lidí?“ „Pět set, možná šest set.“

„To je všechno, co zbylo ?“ zvolal Slater. „Z celého města pět set nebo šest set lidí?“

„A nikde po ruce dost dopravních prostředků, aby se dalo odjet. Nehledě na to, že nemáme kam.“

„Měl jsem Wrighta poslechnout,“ řekl tiše Slater. „Možná by to bylo to nejlepší.“

„Podle Bess Tillyové v tom autobuse právě upálili padesát nebo šedesát dětí,“ prohlásil Brabčák ledovým hlasem. „Wright a jeho lidi jsou masoví vrazi, Jacku. Jsme pro ně jen mastnej flek, který chtěj utřít. Byl bys celý město vedl na jistou smrt. Takhle si můžeš aspoň říct, žes udělal, co se dalo.“

„Výsledek je stejný.“

„Nechoď na mě s takovým žvástem,“ zavrčel Brabčák. Zakašlal, silně a zhluboka. Odkašlal si, poklepal si rukou na hruď a pokračoval. „Ještě jsme neskončili. Třeba můžem dostat pár lidí ven a zajistit, aby se celá věc dostala do rukou tisku.“

„Snad.“

„A co Karen?“ zeptal se Brabčák. „Co chceš dělat? Sedět na zadku a nechat je, ať si pro ni přijdou?“

„O co ti jde?“ zeptal se Slater a zvedl jedno obočí.

„O přežití,“ odpověděl Brabčák. Pak vstal a Slater si všiml, že se přitom podpírá o židli. „Přežití, kamaráde, nic jinýho nám nezbývá. Bojovat až do konce. A ještě to neskončilo.“

„Dobrá,“ souhlasil Slater. „Rozumím. A co teď?“ „Co je to poslední, co by ten darebák Wright mohl čekat?“ uvažoval Brabčák.

„ Útočná akce?“

„Uhád.“ Brabčák se lišácky zašklebil. „Zaútočíme.“ Ale bylo už přiliš pozdě.

První vlna příslušníků 7. jednotky AMCCOM dostihla jižního kraje mostu tkalcovny dvacet minut po B. C. Binghamovi a Karen Slaterové. Oddíl se skládal z dvou pětadvacetičlenných skupin, které se pohybovaly asi dvě stě metrů od sebe na rychlých útočných jeepsterech a větších obrněných transportérech.

Těsně u mostních pilířů zaujalo postavení tříčlenné družstvo a vysílalo souřadnice spojařům, umístěným v prvním transportéru. Ti zase předávali toto základní zpravodajství osádce vrtulníku Hughes Apache, který sledoval obě skupiny ze vzdálenosti půl kilometru a z výšky dvě stě metrů.

Průzkumné družstvo potvrdilo, že v malém domku na druhé straně mostu je podle infrapřístroje zaznamenán pohyb. Obě pozemní skupiny místo zahájení palby vyčkávaly, až Apache udělá špinavou práci za ně.

V McKarskyho holičství čekal netrpělivě Hugh Bates na návrat Barryho LaGrace. Ten chlap byl sice křupan a chvastoun, ale aspoň mu dělal společníka; jak Bates zíral do tmy, náhle zcela bezpečně spatřil na druhé straně mostu jakýsi pohyb.

Posadil se na LaGraceovu židli u okna, odpalovač na podlaze u nohou. Zaslechl zvuk nějakého motoru a jednou rukou rychle sáhl dolů pro odpalovač a druhou pro pušku, kterou mu přidělili. S úlevou si oddechl, když na chodník před krám vjel vesele zbarvený poštovní džíp, a zamával LaGraceovi, který vylézal od volantu.

Najednou, bylo to úplně neuvěřitelné, se zdálo, že za mostem vyšlo slunce a La Grace i džíp se objevili v ostrých obrysech. Bates se postavil a s očima dokořán a s pootevřenými ústy sledoval, jak těkající oko reflektoru z Apache proniklo oknem dovnitř a pak stejně náhle zmizelo. Bates zmateně mrkal a jeho noční vize se rozplývala do oslepující spleti černých a zelených světel, jež mu tančila před očima.

Spolupilot na palubě Apache, usazený na místě střelce, zapnul senzor nočního vidění a zesíleni optického signálu.

Informace, získané zaměřovačem cíle, postupovaly přímo na matnici jeho přílby. K dispozici měl rozsáhlý výběr prostředků, včetně páru protitankových řízených střel, umístěných na dvou podvěsech, dále bloky s šesti protitankovými raketami Hellfire nebo 30mm rotační kulomet pod nosem vrtulníku. Vzhledem k okolnostem a k tomu, že na inframatnici se zvýraznily cíle před domem i v něm, spolupilot odpálil jednu raketu Hellfire a s uspokojením přikývl, když sedmdesátipalcový projektil vyrazil od břicha vrtulníku.

Krátká tupá raketa dosáhla své maximální rychlosti 100 km/h za osm desetin vteřiny. Při pohybu rychlejším než zvuk nalezla tiše svůj cíl a zasáhla boční stranu poštovního džípu právě ve chvíli, kdy LaGrace vystupoval z auta. Desetikilogramová výbušná hlavice explodovala s hromovým hřmotem a LaGrace i vozidlo se v ohnivém záblesku naráz vypařili. Náraz rozbil McKarskyho skleněnou výlohu a veškeré venkovní dřevo bylo rázem v jednom plameni. V poměrně nepoškozeném domku vrhla nárazová vlna Hughese ze židle dozadu. Poloomráčen, ale živý ležel u zdi a v krvavých cárech obličeje se mu zářivě třpytily stovky skleněných střípků, ostrých jak žiletky.

Pilot a spolupilot Apache se krátce domluvili a protože neviděli důvod, proč mrhat další raketou, odklonili vrtulník doleva a pokračovali v původním směru podle řeky, aby kryli postup mužů, kteří směřovali k dolnímu mostu. Obě pozemní skupiny pokračovaly bez odporu přímo na most.

K velkému překvapení, alespoň pro něho samého, Hugh Bates necítil téměř žádnou bolest. Opřel se o ruce a kolena a snažil se dýchat. Ústa měl plná krve a cítil, že mu krev kape i z obličeje. Zřejmě mu tekla i do očí, protože neviděl. Zamrkal, neboť ho cosi tvrdého tlačilo v jednom koutku oka, a pokusil se to rukou odstranit. Nepomohlo to a tak se začal poslepu plazit a hmatal po podlaze kolem sebe, aby našel odpalovač.

Zavrtěl hlavou a uchichtl se, protože ho napadlo, jak by mu LaGrace řekl, že je srab, kdyby vyhodil most moc brzy. Pokrývač strávil větší část noci barvitým líčením, jak bude čekat až do poslední chvilky, než pošle ty grázlyjednysvinský do pekel.

Ale k čertu s LaGracem. Hugh Bates toho udělal za jednu noc už dost. Zaplať pámbu je promítačem a ne vojákem. Ruka se mu sevřela kolem něčeho kulatého a kovového. Detonátor. Výborně. Už se opravdu připozdívá a on se chce pořádně vyspat. Zítra musí zajet do Portlandu pro nový film. Není to samozřejmě opravdu nový film, kino Murray si nemůže dovolit premiérová představení. Jestli si dobře vzpomíná, to, co zítra dostane, bude zase jedna z těch supermanských hloupostí. Nic podle jeho vkusu, pochopitelně, ale pro kluky to bude dobré.

Namáhavě se narovnal, až se nakonec se zkříženýma nohama usadil na podlaze. Jaký film by si vybral sám? Znovu se zahihňal, jednou rukou sevřel odpalovač a prsty druhé ruky uchopil otáčivou rukojeť tak, jak to LaGrace předváděl. Jaký jiný film by si za daných okolností mohl vybrat?

S úlevou si oddechl, rád, že jak to bude mít za sebou, může jít domů. Prudce otočil kličkou a vyslal potřebný elektrický výboj po drátech, které stále ještě vedly ze dveří. Musí to být Most přes řeku Kwai. Když vykonal svou práci, Hugh Bates omdlel a padl na tvář. Krev z rozervaného obličeje mu zaplavila ústa a nos, takže se nakonec udusil.

Venku zatím obě skupiny i s vozidly vstoupily na most, aniž cokoli věděly o posledních chvílích Hugh a Batese. Raketa Hellfire, která zničila poštovní vůz Barryho LaGrace, poškodila zároveň kabely vedoucí k náložím na mostě a učinila Batesovo poslední gesto zcela marným. Most stál a příslušníci 7. jednotky vstoupili do Jericho Falls.

Celá roztřesená a s cvakjícími zuby klopýtala Jenny úzkou uličkou ve Francouzské čtvrti. Trosky její lyžařské bundy byly ohořelé a potrhané, jeden rukáv chyběl a vpředu zela velká díra. Síla výbuchu palivové nádrže ji vyhodila z bot a silné ponožky teď měla celé nasáklé od mokrého sněhu. Ztratila v nohou veškerý cit, ale zima jí aspoň bránila uvědomovat si bolest v rukou pořezaných od rozbitého skla.

V hlavě měla prázdno a vůbec si neuvědomovala, kterým směrem jde. Jak se potácela uličkou, stále měla před očima umírající děti, stále slyšela jejich bolestné výkřiky v plamenech. Něco jí říkalo, že její vlastní existence je skutečný zázrak, ale nenacházela v tom poznání žádnou útěchu. Měla ty děti na starosti a selhala.

Zastavila se, při dýchání ji bodalo v hrudi. Opřela se o vysoký dřevěný plot a ohlédla se zpátky, odkud přišla. O dva bloky zpátky šlehaly plameny z hořícího domu a autobusu do výše a osvětlovaly noční oblohu. Vědí, že unikla, a budou ji pronásledovat? Ochable zavrtěla hlavou. Na tom nesejde. Zaslouží si zemřít. Půl stovky dětí bylo mrtvých, spálených v troskách školního autobusu jak v krematoriu a byla to její vina. Odstrčila se od plotu a klopýtala dál. Za pár okamžiků přišla na konec uličky.

Jennifer se znovu zastavila a snažila se zjistit, kde je. V dálce zahlédla nad rovnými střechami budov kolem náměstí Ústavy tmavou radniční věž. Hřbetem ruky si protřela oči a snažila se přečíst tabulky se jmény ulic na rohu: Brock a Arbutus — to znamená, že je asi tři sta metrů západně od Ústaváku. Vlevo byla řada vybledlých domů Francouzské čtvrti, vpravo na rohu byl obchod se smíšeným zbožím Anggela. Dvě g ve jménu Anggela byla v uvozovkách namalovaných jako lahve od Coca Coly. V tmavé výloze obchodu viděla zaprášenou kartónovou reklamu na cigarety Phillip Morris. Jestlipak se phillipmorrisky ještě prodávají?

Zaslechla zvuk motoru a zcela bezmyšlenkovitě se spustila na zem a schovala se za tmavě modrý kontejner na odpadky. Za pár vteřin se vozidlo objevilo.

Byl to džíp, ale ne normální džíp. Stahovací střecha byla zakrytá a vzadu byl upevněn velký kulomet s dlouhou hlavní. Na kapotě byl namontován otáčecí reflektor a světlo za jízdy pročesávalo okolí. V džípu bylo pět mužů, jeden z nich stál u kulometu a jeden řídil; všichni byli v kosmonautických skafandrech, které je halily od hlavy k patě. Přes popelnici se mihlo světlo a Jenny se vzadu přitiskla do sněhu. Paprsek přeběhl dál a zvuk motoru zeslábl. Jsou pryč. Stále přikrčená se Jenny připlížila k boční straně kontejneru a rozhlédla se po ulici. Vozidlo zastavilo na kraji řady domků Francouzské čtvrti a vystoupili z něj tři muži. Kromě batohů na zádech měl každý z nich na prsou připevněnou na velkou plastikovou krabici.

Všichni tři, kryti střelcem u kulometu, se rozběhli kolem domků. Zkamenělá Jenny pozorovala, jak přistupují k jednotlivým dveřím, sahají do krabice na prsou a vytahují mírně vypouklý předmět velikosti malého talířku. Na destičce byla jakási příchytka, která ji ukotvila ke dveřím. Když destičku připevnili, pokračovali k dalším dveřím, až prošli všemi domky v řadě. Po ukončení práce se vrátili do podivného džípu a odjeli směrem na Arbutus Street.

Jenny ležela ve sněhu plných pět minut. Těžce dýchala a čekala, zda se muži nevrátí. Když byla přesvědčena, že jsou definitivně pryč, vstala, ale stále se držela ve stínu mezi kontejnerem na odpadky a nárožním obchodem. Pak se svraštěným čelem vykročila na chodník a rozhlédla se po Brock Street.

Tmavé kulaté destičky, přiklapnuté ke dveřím všech domků, bylo dobře vidět. Zmatená Jenny, která se stále ještě nevzpamatovala z hrůz několika posledních hodin, rychle zavrhla impuls podívat se, co to vlastně ti muži ve skafandrech dělali. Místo toho se otočila a vydala se co nejrychleji pryč. Přešla ulici a vklouzla mezi dva domy na druhé straně a snažila se najít nějakou zkratku k náměstí Ústavy. Soustředila se na představu Jacka a zoufale se modlila, aby tam byl. V hloubi srdce věděla, že zemře, a to brzy, ale nechtěla umírat sama.

Avrom Semolevič seděl u svého stolu, na kterém dělával loutky, svou nejlepší vyšívanou jarmulku na hlavě a otevřenou modlitební knihu před sebou. Při modlení se mírně pokyvoval dopředu dozadu a slova jen téměř neslyšně šeptal. Opíral se o své staré pokroucené ruce položené na stole a se zavřenýma očima odříkával slova, která se modlil již stotisíckrát. Po pravé ruce měl obyčejnou petrolejovou lampičku bez cylindru; její plamen se mihotal v průvanu, který vnikal do místnosti pod dveřmi.

Upoutáni světlem, přiblížili se ke krámku dva muži ve skafandrech s nočním maskováním. Se zbraněmi připravenými k palbě spatřili oknem Avromovu tvář, koupající se v měkké záři zlatavého světla. Muž, který šel vpředu, se ani nezastavil, zvedl nohu v těžké botě a kopnutím vyrazil dveře. Následován svým druhem vstoupil dovnitř. Oba muži rychle prošli za pult a postavili se před Avroma. První muž promluvil a jeho hlas zapraskal v malém mikrofonu pod ztemnělým hledím. „KDO TU JEŠTĚ JE?“

„Nikdo,“ odpověděl Avrom, otevřel oči a pohlédl na oba muže. Vzpomínal na domov, na sestřenici Krysu, dívku se zářivě tmavými vlasy a očima, svou první lásku. Jiný svět a jiný čas.

„LŽEŠ“, řekl muž a postrčil zbraň k starci.

„Proč bych lhal?“ pokrčil rameny Avrom. „Bezpochyby jste mě přišli zabít, jako všechny ostatní. Možná bych lhal, kdybych se vás bál, ale já nemám strach.“

„VSTAŇ,“ rozkázal první muž.

„Kvůli takovým, jako jste vy, nevstávám,“ odpověděl stařec.

„TAK ZEMŘEŠ VSEDĚ,“ řekl muž. „MNĚ TO NEVADÍ.“

„Mně taky ne,“ odvětil Avrom a usmál se. S gestem rezignace zdvihl obě ruce, dlaněmi vzhůru.

Oba muži si všimli dvou malých kroužků z barevné nitky kolem Avromových palců, ale už bylo pozdě. Nit, dost pevná na to, aby rozhýbala končetiny jeho loutek, byla spojena s dvojicí spouští prastaré pušky na kachny, kterou měl již dlouhá léta.

Puška upevněná pod stolem patřila k typu, který byl už dávno zakázán. Měla ráži O a jediný výstřel z její obrovské hlavně dokázal smést celé hejno kachen na vodě. Byla určena k upevnění na přídi člunu a každému, kdo by se z ní pokusil vystřelit normálně, by utrhla ruku.

Po návštěvě šerifa Slatera Avrom dlouho a důkladně přemýšlel o pušce na kachny a nakonec ji s velkou námahou sňal z věšáku v podkroví a dotáhl dolů do krámu. Střelný prach a plstěné těsnění měl, ale žádné broky, a tak nábojnice naplnil vším co mu přišlo pod ruku. Nacpal tam hřebíky, šrouby a dvě hrsti malých kovových cvočků na boty.

Když zdvíhal ruce, Avrom si všiml, jak mužův prst v rukavici mačká spoušť, a uvědomil si, že jeho vlastní smrt je již otázkou vteřin Na tom však nezáleželo, protože tentokrát byl každým Židem, který kdy žil, tentokrát nestál pokorně a nedělal, co mu přikázali.

„Šalom, šmucik,“ zamumlal v jidiš výraz pro lumpa. Ucítil strašnou, palčivou bolest na prsou, ale než zemřel, uslyšel zahřmění pušky na kachny a byl spokojen.

Výbuch byl tak mohutný, že zlomek vteřiny poté, co kohoutky dopadly na roznětku, hlaveň staré pušky přerazila stůl vejpůl. Příšerné krupobití létajícího kovu opustilo ústi hlavně ve výši kolen a zasáhlo oba muže ve skafandrech dříve, než mohli zareagovat.

Takovou ránu by nevydržel sebelepší skafandr,“ zvlášť ze vzdálenosti necelého metru. Oba muži dostali plný zásah a rozmáchlá kosa z náhražkového střeliva se prosekávala tkaninou, umělou hmotou, masem i kostmi. Oba muži vykřikli bolestí, ale jejich hlas se ztratil ve výbuchu a ještě ho ztlumily přílby, a pak s čistě amputovanýma nohama klesli k zemi.

Z desítek přeťatých cév začala prýštit krev, rozlévala se po staré podlaze, ale nebylo jí dost, aby uhasila plameny ze spadlé petrolejové lampy. Stejně jako předtím motel U krále spáčů začalo teď hořet i zakázkové obuvnictví Avroma Semoleviče a v praskotu rozdmýchávajících se plamenů zanikly poslední bolestné výkřiky mužů, kteří tam umírali.

DVACÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

21.15 h

Jack Slater okamžitě reagoval na zprávu o výbuchu v McKarskyho holičství a přikázal zničit most u Gowan Street, aby zastavil případný dvouliniový útok směrem na náměstí Ústavy. Podle pozorovatelny na radniční věži překročilo most u Mill Street nejméně padesát mužů a ti se teď rozptýlili v obchodní čtvrti podél Hlavní a Whitehillu. Slater měl v této oblasti asi patnáct až dvacet lidí, ale nebylo pravděpodobné, že by se dlouho udrželi.

Všechny Brabčákovy a šerifovy úvahy o zorganizování vlastního útoku šly stranou. Teď se dala udělat jediná věc: dostat co nejvíc lidí ven z města. Oba muži opustili jednací sál městské rady a zamířili po dlouhém schodišti k velké posluchárně, ale v půli cesty je zastavil Dwayne Kennaway, připlešlý radní pro veřejné práce a majitel firmy Kennawayovy sanitární služby.

Vzhledem k nepřítomnosti Luthera Coylea a k tomu, že Loretta Simmsová ze školní rady zemřela odpoledne na náhlý infarkt, Kennaway byl posledním úředním činitelem v Jericho Falls a tak i úřadujícím starostou města. Z mužova vyčerpaného a k smrti unaveného výrazu se nedalo soudit, že by ho jeho postavení nějak těšilo.

„Hlasovali,“ řekl váhavě Kennaway. „Právě vám o tom jdu říct.“

„Hlasovali, Dwayne?“ podivil se Slater. „Proboha, vždyť tady venku se válčí, tohle není čas na nějaké procedurální sarapatičky!“

„Já vím, já vím,“ zajíkal se muž. „Ale oni hlasovali.“

„Kdo?“

„Lidi v sále. Tucker Carlisle a pár jeho přátel začali runcat a pak svolali městskou schůzi. Zeptali se, kolik lidí se chce vzdát. Myslím, že ty bys to nazval kapitulací. Mají představu, že jestli to jsou opravdu američtí vojáci, tak se není čeho bát.“

„To je šílenství!“ vybuchl Slater. „Musí odtud pryč. Teď hned. Všichni musíme pryč.“

„Já vím, já vím. Říkals to už. Ale oni se bojí. Ten školní autobus, co ho řídila slečna Haleová, byl plný dětí, šerife.“

„To je pravda,“ souhlasil Slater ledově. „A teď jsou mrtvé.“

„Hlasovali. Bylo to skoro jednomyslně. Chtějí tady zůstat.“

„Takhle to dopadá s hesly na odznacích,“ zamumlal Brabčák Hawke.

„Nemůžu ty lidi nechat jen tak zavraždit,“ protestoval Slater. „Musím s nimi mluvit.“

„Nech to plavat,“ řekl Brabčák. „Vybrali si sami a ty jejich rozhodnutí nezměníš. Není čas.“

„A co ty?“ zeptal se Slater Kennawaye. Malý chlapík se zhluboka nadechl a přikývl.

„Já jsem s tebou.“ „

„Kolik dalších?“

„Šestnáct až dvacet.“

„Dobrá. Dej je hned teď do kupy a koukej, ať je mezi nimi moje dcera. Bude s B. C. Binghamem, tím Charlieho chlapcem. Je zraněný, ale jet s námi může. Máš na to pět minut, Dwayne. Odveď je do hasičské zbrojnice a všichni ať nastoupí do vozu. Když je trochu namačkáš, vejdou se tam všichni. A žádná světla.“

„Kam pojedu?“

„Z Ústaváku na Fox a pak na východ k Potočnímu mostu u Van Eppovy ulice. Zatím se nezdá, že by měli zvláštní zájem o Hill nebo Říční park. Brabčák a já se s vámi sejdeme u zdravotního střediska. Je to jasný?“

„Ano.“

„Tak do toho.“ Kennaway přikývl, obrátil se a zamířil po schodech dolů.

„A co my?“ zeptal se Brabčák.

„Kolik lidí můžem naložit do toho vrtulníku?“

„Moc ne. Tak osm, nejvýš devět. Ostatní bychom tu museli nechat.“

„Ale poletí ten vrtulník vůbec?“

„Jistě. Nádrže má plné, z výzbroje chybí jen ten velký kulomet. Proč?“

„Chci prověřit cestu k lyžařské boudě. Jestli je čistá, můžeme tam dojet tím hasičským vozem. Jestli ji hlídají, mužem jim způsobit nějakou škodu a třeba cestu pro Kennawaye a ostatní vyčistit.“

„A potom?“

„Ještě nevím. Vím jen, že nás určitě nenechají uniknout jen tak. Pro Wrighta to je všechno nebo nic. Jediný člověk unikne a celý jeho scénář se zhroutí.“

„Ty si fakt myslíš, že to můžem dokázat?“ zeptal se Brabčák. Silně zakašlal a zakryl si ústa.

„Ne,“ odpověděl stroze Slater. „Ale musíme to zkusit.“

„Pořád se držíš hesla „Žít svobodně, nebo zemřít“?“ zašklebil se Brabčák.

„Nic jiného nám nezbývá.“

Ve 21.30 h vyjel Dwayne Kennaway s osmnácti dalšími obyvateli Jericho Falls z hasičské zbrojnice na náměstí Ústavy a zamířil k severu na Fox Street. Tři z cestujících, mimo Karen Slaterovou, byly ženy v různých stupních těhotenství, a pět dalších byly jejich děti ve věku od tří do jedenácti let. Zbytek, s výjimkou Karen a B. C. Binghama, byli starší lidé. Devatenáct lidí ve víceúčelovém vozidle se silným podvozkem zanechalo na radnici 684 svých přátel a sousedů. Devět minut po jejich odjezdu všech 684 bylo mrtvých nebo umíralo.

Ve 21.32 odešli z radnice také šerif Jack Slater a Brabčák Hawke. Přešli zasněžené náměstí Ústavy k obchodnímu domu Woolworth a pak proběhli uličkou k Sherbourne Street a velkému parkovému hřišti střední školy Earla A. Coolise. Cihlová budova byla temná a opuštěná, hlavní dveře dokořán a na mramorové podlaze v hale se tvořil úzký jazyk sněhové závěje.

Za školou na ně čekal veliký bílý vrtulník Sikorski a listy jeho vrtule se lehce pohybovaly ve slábnoucím větru. Oba muži se vyšplhali na palubu a za tři minuty již byli ve vzduchu. Brabčák vedl mohutný stroj těsně nad zemí a bez světel a pozorně si udržoval dostatečnou výšku nad elektrickým a telefonním vedením podle Quebec Street. Před nimi byla lysá kontura horského hřebenu a za ním pusté a temné moře Bílých hor.

Ve 21.39 hod zaburácely nad stále hořícími troskami Drakeovy farmy čtyři vrtulníky, které letěly tak nízko, že svým vzdušným vírem rozdmychaly plameny mezi hořícími stromy. Když se přiblížily k Stripu, zatočily na východ nad Brock Street a North Beacon a změnily svou formaci ze čtverce do řady.

Tři z vrtulníků byly normální Huey Cobry, zatímco čtvrtý v čele byl hrozivě vypadající Cheyenne, který před několika minutami zlikvidoval McKarskyho holičství. Cheyenne byl vybaven různými přístroji na zaměřování a zasahování cílů a na získávání informací; sloužil zároveň jako stopař pro ostatní bojové vrtulníky.

Cheyenne rychle identifikoval radnici jako hlavní zdroj „infračerveného záření a střelec rychle postoupil tuto informaci svým kolegům v dalších helikoptérách. Čtyři stroje zahřměly nad šikmou střechou kina Murray, aniž by se jim někdo stavěl na odpor, pak rychle obletěly náměstí a jejich senzory pátraly po jakémkoli pohybu či jiném případném zdroji problémů.

Celých patnáct minut před jejich příletem se Julius Havelock, majitel Havelockovy drogérie, hádal se svou ženou Mildred. Paní Havelocková měla v úmyslu nehnout se z radnice, dokud si pro ně nepřijdou, a trvala na tom, že válečnický postoj šerifa Slatera byl od samého začátku strašnou chybou.

Julius Havelock nesouhlasil, a i když celých předcházejících šestačtyřicet let své hašteřivé ženě ustupoval, zvolil tuto chvíli, aby se postavil na odpor a bojoval za to, o čem byl přesvědčen. O čem byl přesvědčen, bylo prosté: svět se úplně zbláznil a teď na ně útočili příslušníci vlastních ozbrojených sil. Pokud by to bylo jinak, tak jedině, že na ně útočí Rusové, ale v každém případě zůstat na radnici znamená sebevraždu. Vypnul proto pronikavý zvuk Mildredina hlasu, zapnul si teplý tvídový plášť a vyšel z velké zasedací síně. O chvíli později vykročil z radnice do nočního vzduchu.

Infračervené senzory zachytily na schodech jeho nejasný tvar a střelec na dolním sedadle Apache instinktivně zareagoval: prstem zmáčkl spoušť kanónu 30 mm, umístěného pod tupým nosem helikoptéry. Julius Havelock, jehož poslední myšlenkou byla hrdost nad znovunalezenou odvahou, zemřel okamžitě a zbytky jeho těla se rozlétly po půvabně klenutém hlavním vchodu do radnice.

Všechny čtyři helikoptéry v dokonalé souhře zůstaly stát ve vzduchu, pak se lehce naklonily, až se otočily kolem své osy tak, že zaujaly postaveni asi sto metrů proti radnici. Stroje zamířily rakety Hellfire a pak téměř současně vypálily. Výsledek byl zničující.

Každý vrtulník vypálil tři rakety a všech dvanáct zasáhlo cíl. První dávka postihla horní patra budovy, rozmetala jednací síň městské rady a kanceláře a zničila spodek radniční věže. Dříve než se rozpadající se věž stačila sesypat, zasáhla velké auditorium v přizemí druhá dávka, následovaná vzápětí třetí.

Celkem osm raket explodovalo mezi namačkanými obyvateli Jericho Falls. V uzavřeném prostoru vybuchlo čtyřicet kilogramů vysoce výbušné látky a rozeselo kolem sebe rychlostí blížící se rychlosti zvuku téměř čtvrt tuny šrapnelových úlomků. O deset vteřin později nezůstal na radnici z nikoho ani kousek větší než mince a všechny ty drobné zbytky masa a kostí brzy zmizely v následujícím ohnivém pekle.

Věž, jejíž základy byly zničeny, se zřítila do rozšklebené žhoucí propasti na místě radniční budovy. Do výšky se vznesl gigantický oblak z plamenů a vířícího popela, který pak zůstal jako brovský oharek nad městem. Bylo přesně 21.40 hod.

V té chvíli bylo veškeré obyvatelstvo Jericho Falls redukováno na 987 lidí, téměř bez výjimky buď moc nemocných, moc starých nebo moc mladých, než aby se mohli sami bránit, a i tyto lidi v průběhu dalších tří hodin zlikvidují pátrací skupiny mužů ze zvláštní jednotky plk. Wrighta. Ve 21.50 hod, když začaly hořet budovy kolem náměstí Ústavy, vstoupil do hry poslední prvek Wrightova plánu.

Téměř dva tisíce kilometrů od Jericho Falls, na Scottově vojenské letecké základně u Lebanonu ve státě Illinois, vyjelo na hlavní rozjezdovou dráhu tankovací letadlo KC10A s nočním maskováním. Na Scottově základně byla umístěna 375. záchranná zdravotní peruť a kolem čtyřiceti dalších vojenských dopravních letadel, takže startu si kromě dopravních dispečerů na řídicí věži naprosto nikdo nevšiml.

KC10A byla vojenská verze prostorného civilního letounu DC–10 a nahrazovala dřívější, mnohem menší KC135 Stratotanker. V této chvíli, kromě vlastního paliva, nesla na palubě sedm speciálně konstruovaných nádrží s celkovým obsahem 500 tisíc litrů vysokooktanového leteckého paliva.

Ve 21.53 hod. východního času se mohutný, černě zbarvený letoun vznesl do vzduchu a podle schváleného letového plánu zamířil na východ, k vojenské letecké základně Pease v New Hampshire.

Jenny se probudila a s očima dokořán se snažila proniknout tmu. Naprosto zmatená a dezorientovaná se vyhrabaa z hromady špinavého prádla, na které spala, a v hrdle jí idumřel panický výkřik. Vzpamatovala se, lehce si odlechla a klesla zpátky na zavlhlou betonovou podlahu.

Třikrát se jí podařilo vyhnout se procházejícím hlídkám i pokaždé se zdálo, že se od Ústaváku stále vzdaluje. Po posledním těsném úniku se schovala v suterénu malého domku v Brewer Street nedaleko školy. Prošla opatrně prázdnymi pokoji a nakonec ve sklepě našla starou loveckou bundu a vysoké gumové holinky. Složila se na hromalu prádla vedle staré pračky s ruční ždímačkou, aby si jen na pár minut odpočinula, ale zřejmě vyčerpáním usnula. V matném stříbrném světle, přicházejícím okénkem nad hlavou, viděla na svých hodinkách, že je skoro deset holin. Spala nejméně půl hodiny.

A ještě si na něco vzpomněla. Něco ji vzbudilo, probralo z těžkého spánku. Co to bylo? Nějaký zvuk. A teď to zalechla zase. Ztuhla, naslouchala a jen oči jí těkaly po holém stropu nad hlavou. Vrzání. Kroky. Nahoře někdo hodil. Vrazila si pěst do úst, aby udusila výkřik strachu. Některá z hlídek prochází domem a nakonec přijdou i do sklepa.

Vyděšená Jenny se zoufale rozhlédla po zakrámované místnosti: pračka s ruční ždímačkou, hromada dříví, špalek a sekera, šatstvo, proutěný koš na špinavé prádlo, hromady starých kufrů a uprostřed jako chobotnice obrovský starý kotel, z kterého všemi směry vybíhaly silné, azbestem izolované trubky. Ve stínu na druhé straně místnosti byly sotva rozeznatelné schody nahoru.

Přišla dolů přes zadní kuchyň a to znamená, že okno za ní zřejmě vede na ulici. Opatrně vstala a trhla sebou, když hromada špinavého prádla zašustila. Pohlédla nahoru na okénko. Tady se uniknout nedá. Okno bylo desetkrát přelakované a do rámu ve zdi byly zatlučeny tři velké hřebíky, které se ohýbaly přes okno. Otevřít je by jí trvalo dvacet minut a rámus při tom by probudil mrtvého. Jediná cesta ven byla po schodech.

Kroky opět zavrzaly, tentokrát přímo nad hlavou. Nehnutě stála a čekala se zadrženým dechem. Kroky se po chvilce vzdálily směrem k zadní části domu. Kuchyň. Těžce polkla, udělala tři kroky s očima stále upřenýma na schody a poslepu hmátla po topůrku sekery, která byla zaseknutá hluboko do špalku. Aniž podlehla panice, zahýbala sekerou dopředu dozadu a vytáhla ji. Ve chvíli, kdy sekera povolila a vklouzla jí do ruky, otevřely se dveře do sklepa a Jenny ztuhla se sekerou zdviženou nad hlavou. Jako v šíleném snu uslyšela hluboký hlas zpívat:

„Tichá noc, svatá noc, spánek jal v svou vše moc, božské dítě, dřímej a spi, u jeslí jen pár svatý bdí, pokoj a mír ti buď přán, pokoj a mír ti buď přán.“

Slova skončila a pokračovalo melodické broukání. Hlas byl neobyčejně příjemný baryton, krásně zbarvený — tak pěkný hlas snad ještě neslyšela. Kdo ale pro rány boží si teď zpíval vánoční koledy?

„Tam pušky se ježily, moc jich bylo, mně štěstí se najednou vytratilo, a v těch mlžnejch horách na konci štreky —“

Nohy teď sestupovaly po schodech; roztřesená Jenny spatřila skloněnou hlaveň pušky. Ten muž měl na sobě pracovní kombinézu a nikoli skafandr. Udělala krůček kupředu a zčásti se schovala za dřevěný sloupek.

„ — já obklíčenej byl u Červený řeky.“ Už je skoro dole. Jenny vykročila a rozmáchla se sekerou. Mužova tvář vyšla ze stínu. „Pak ke slovu přišla má pistol a pěst —“

Jenny strnula a sekera se uprostřed rozmachu zastavila.

„Bodo?“ Nebylo možné pochybovat, muž na schodech byl Bodo Bimm. Muž překvapeně vykřikl a zvedl hlaveň pušky. Jenny vystoupila, aby ji mohl vidět, a sekeru rychle upustila. Bodo zíral a pak se mu tvář roztáhla do širokého úsměvu.

„Zdravíčko!“ pozdravil šťastně. „Co dělá paní tady ve sklepě?“

„Schovávala jsem se, Bodo. A byla mi zima.“

„Už přestalo sněžit,“ odpověděl. „Na radnici je ale pěkný vedro, to teda jo!“ Zasmál se a Jenny v tom zvuku poznala hlas, který zpíval koledy. Mudrlant — idiot s andělským hlasem.

„Co tím myslíš?“ zeptala se s náhlým strachem.

„Velkej oheň. Před pár minutama. Heli — heli —“

„Helikoptéry?“

„Ano, paní, to je ono. Helikoptéry. Jedna, dvě, tři, čtyři byly a všecky vystřelily najednou ty — tento … a celá radnice vyletěla do povětří. Prásk, prásk daleko větší než pýcha a radost.“ Zvedl hlaveň pušky, aby to Jenny ukázal a ta raději ustoupila z dráhy výstřelu.

„Helikoptéry zaútočily na radnici ?“ zeptala se napjatým hlasem.

„Ano, paní, a jen minutu předtím odjel ten velký vůz z hasičské zbrojnice. Dneska v noci je spousta ohňů, to mi teda věřte, paní. Vzhůru nohama. Celý město je vzhůru nohama.“ Když to řekl, zamračil se.

„Musíme pryč,“ řekla Jenny. Natáhla ruku a zmáčkla Bodoovo svalnaté předloktí. „Rozumíš mi?“

„Jistě, paní. Kam chcete jít?“

„Pryč od těch zlých lidí.“

„To by bylo fajn.“

Jenny rychle uvažovala. Původně Jack chtěl, aby dojela na North Road u Potočního mostu. To bylo teď zřejmě vyloučené, ale pořád tu byla šance dostat se na starou lyžařskou boudu. Nic jiného nezbývalo.

„Pojď, Bodo,“ vyzvala ho tiše. „Půjdeme spolu. Já tě povedu.“

„Jistě, paní,“ souhlasil šťastně Bodo. Byl zvyklý dělat, co mu jiní řeknou, a myslet za sebe ho unavovalo. Bolela ho z toho hlava. „Cokoli řeknete.“

Při nízkém letu nad stříbrnou stužkou Horského potoka Jack Slater a Brabčák brzy zjistili, že cesta do hor není střežena. Wright zřejmě považoval ozbrojený odpor za velice nepravděpodobný, a když vytvářel uzavírku kolem Jericho Falls, soustředil veškeré úsilí na ta místa, která by se vyděšené obyvatelstvo mohlo snažit použít jako únikové cesty.

Vypadalo to, že cesta je sice zasněžená, ale dá se po ní jet, zejména nyní, když přestal padat sníh. Stará lyžařská bouda na úpatí Mt. Kineo je od Jericho Falls vzdálena téměř třicet kilometrů. Patří do systému newhampshirského Sdružení turistických chat a odpočíváren, což znamená, že je stále vybavena základními potravinami a zdravotnickým materiálem pro první pomoc. O dalších dvacet kilometrů dál divokou krajinou na západ vede severní část značkované státní turistické cesty. Jestliže se dostane se zbytkem ostatních až sem, pak mohou jít po značce až do velké chaty na Mt. Washingtonu.

Po čtvrthodině letu nad horskou cestou otočili helikoptéru zpátky k Falls. Když se vynořili z rokliny severně od Hillu, spatřili divoce hořící zbytky radnice a Ústaváku.

„Panebože!“ zašeptal zděšeně Slater. „Co to udělali?“ Střed Jericho Falls byl v plamenech a před očima jim vyskakovaly další požáry na Hlavní třídě a ve Francouzské čtvrti, kde se začaly vzněcovat zápalné nálože umístěné příslušníky 7. jednotky. Oba muži hleděli upřeně na apokalypsu před sebou a uvědomovali si, jak těsně unikli smrti.

Brabčák odtrhl zrak od hrůzné scény, otočil helikoptéru a klesl ještě níž, takže stroj se míhal těsně nad střechami velkých domů na Hillu. Posledních dvacet minut téměř bez ustání kašlal a neprotokolárně plival na podlahu. Hleny byly tmavé a Slater si byl jist, že Brabčák vykašlává krev.

Pilot přivedl stroj na parkoviště u zdravotního střediska. Hasičský vůz tam již byl a Dwayne Kennaway je očekával pln úzkosti. Brabčák nechal motor běžet, vystoupil z vrtulníku za Slaterem a oba se odebrali po zasněženém asfaltu k čekajícímu vozidlu.

„Už jsem chtěl odjet bez vás,“ uvítal je malý mužik, když se Slater s Brabčákem přiblížili. „Málem nás dvakrát dostali a navíc jsem zahlédl takový divný vůz jet po Whitehillu k mostu. Budou tady každou chvíli.“

„Jak velký byl ten vůz?“ zeptal se Brabčák.

„Těžko říct.“

„Nejspíš to byl obrněný transportér,“ usoudil Slater.

„Do hajzlu. Ty potvory dokážou jet sněhem nejmíň padesátkou. Budem je mít u zadku, sotva ujedem pár kilometrů.“

„Potřebujou trochu rozptýlení“, řekl Brabčák. Náhle zvedl hlavu a pohlédl do dálky. „A to není všechno. Letí sem helikoptéry.“ Brabčák se obrátil a zamířil zpátky k čekajícímu Blackhawku. Slater ho popadl za rameno.

„Kam se to sakra ženeš ?“

„Sám vidíš, že máš u zadku transportér a nad palicí helikoptéry. Vlezte si do vozu a já si s těmi ošklivými chlapci nějak poradím.“

„Mluvíš o sebevraždě,“ zdržoval ho Slater.

„Mluvím o tom, co je nevyhnutelné. Dostal jsem tu chřipku jako každý jiný, ale prostě jsem to nebral na vědomí. Teď ale už nemůžu nebrat na vědomí to, co se mi děje na plicích. Jestli měl doktor Payne pravdu, tak to je nejspíš rakovina plic a já to budu mít za pár dní stejně za sebou.“

„To ale nevíš jistě,“ namítal naléhavě Slater.

„V těle jsou asi čtyři litry krve. Počítám, že jsem dneska už dva nebo tři litry vykašlal. Nech toho, Jacku. Vím, kdy jsem hotov. Necháš mě, abych si naposledy zahrál na Davyho Crocketta, viď?“

Slater pohlédl na muže, který se za tak krátkou dobu stal jeho přítelem, a přikývl.

„Dobrá,“ souhlasil tiše Slater. „A díky.“

„Žádný dojáky.“ Brabčák sáhl do kapsy saka a vytáhl tlustou ubalenou cigaretu. Vzal krabičku zápalek, škrtl do sevřených dlaní a cigaretu zapálil. Zhluboka nadechl marihuanový kouř a podržel ho chvíli v plicích.

Pak kouř vykašlal. „No dobrý,“ řekl. Sotva znatelně se usmál a otřel si ze rtů krev. „Říkaj, že tohle svinstvo stejně ničí mozkový buňky.“ Odhodil cigaretu do sněhu, otočil se a odešel. O chvilku později byl Blackhawk ve vzduchu a těsně nad korunami stromů zamířil na jih. Slater pokynul Kennawayovi.

„Pojď,“ vyzval ho drsně. „Musíme jet, dokud je čas.“

Brabčák Hawke letěl, co nejníže se odvážil, a vedl velký bojový vrtulník k Potočnímu mostu u Van Eppovy ulice. Usilovně potlačoval kašel a zároveň se připravoval k odpálení raket. Obrněný transportér i přibližující se čistě bílé helikoptéry spatřil současně. Tři Hueye a v čele Apache. Velký bílý žralok a tři barakudy.

„K obědu si dáme rybu,“ zamumlal Brabčák. Šlo o to, nedat se chytit a naopak dát první úder. Vlasatý pilot si tiše broukal a klesl s Blackhawkem ještě níž, takže u mostu letěl sotva tři metry nad zemí a výhled předním sklem mu zaplňoval obrněný transportér. Pokud blížící se helikoptéry nebudou chtít obětovat vlastní muže, neuvolní Hellfiry zavěšené pod břichem. Zatím ne.

Obrněný transportér byl vyzbrojen kulometem Browning ráže 50 ve velitelské věži, ale přiklop byl uzavřen a Brabčák si mohl být jist, že řidič malého krabicového tanku ani neví, že on tu je. Což bylo k vzteku, protože Brabčák by strašně chtěl, aby ti lidé v obrněném transportéru věděli o ráně, která na ně za chvíli dopadne. Bez váhání stiskl odpalovací knoflík, odpálil jednu ze dvou zbývajících protitankových řízených střel a sledoval šroubovitou čáru kouře, která se začala od Blackhawka odvíjet do tmy.

Řízená střela zasáhla obrněný transportér přímo mezi pásy, vyhodila ho do vzduchu a zahalila ho clonou do běla rozžhaveného plamene. Čtyři útočící vrtulníky byly ve vzdálenosti necelých tři sta metrů nad Brabčákem. Teď se stočily k němu dolů a bývalý pilot se usmál. Nováčci, jeden jako druhý, nezažili ani hodinu v opravdové bojové situaci.

Stlačením páky řízení sestoupil s Blackhawkem ještě níž, proletěl nad silnicí těsně nad hořícím vrakem transportéru a zvedl přitom oslepující oblak sněhu. Čtyři útočící helikoptéry teď byly vzdáleny necelých sto metrů a Brabčák horní částí prosklené kabiny uviděl náhle ocasní vrtuli Apache. Má strach. Rozšířil tichou kritiku: má strach a přeletěl. V posledních pár vteřinách života Brabčák vzpomínal, jaké to bylo, a vzpomněl také na případ, který ho málem stál život.

Přepravoval helikoptérou vězně z jednoho bohem zapomenutého kouta deštného pralesa. Snadný let k zpravodajcům v Phu Tai. Snadný úkol pro pilota nováčka, který teprve poznával pocit, jaké to je být „přímo tam“. Byl v báječné náladě, protože poslední tři dny strávil na základně za ostnatými dráty po krk v blátě a bahně močálů. Bylo tak vlhko, že těla se rosila výpary, prsty bledly a z dopisů domů se stávala kaše, ještě než byly dopsány.

Konečně přišel rozkaz dopravit zajatce a on byl v pěti minutách ve vzduchu, zcela bezstarostný. Nejhorší bylo létat se zdravotnickým vrtulníkem do bojových oblasti; let zpátky do týlového tábora byl téměř potěšením.

V nákladovém prostoru blátem prosáklého a válkou orvaného Hueye měl tři zajatce. Dva z nich byly ženy, jejichž manželé byli v podezření, že si hrají na vojáčky, a třetí byl ani ne třicetiletý muž, k smrti vyhublý, s vyhaslým pohledem a bezvýraznou tváří. Před týdnem ho zajali příslušníci zvláštní jednotky a moc vlídně s ním nezacházeli.

Jednu ruku měl v zápěstí amputovanou, polovinu na kost vyhublého obličeje pokrývala černomodrá podlitina a jedna noha byla zlomená. Pod roztrhanými cáry košile bylo vidět špinavé obvazy kolem polámaných žeber.

Způsob, jakým Zelené barety s tímto mužem zacházely, zavinil prodlení v jeho přesunu do Phu Tai, neboť mu trvalo několik dní, než se zase dostal do takového stavu, aby byl schopen cesty. Bylo zde podezření, že je to oblastní stranický vedoucí, ale v bojovém postavení neměl nikdo zkušenosti ani chuť muže vyslýchat, aby se zjistilo, zda je podezření oprávněné.

Brabčák o tom nepřemýšlel. O takových věcech nepřemýšlel už tři měsíce. I za tak krátkou dobu toho viděl a prožil až moc, než aby si dovolil kritické soudy o chování kohokoli ve Vietnamu. Byla tu jen jediná pravda: všichni jsou blázni a nemůžeš věřit ani zemi pod nohama.

Tři sta metrů nad nekonečnou, dešti promáčenou džunglí se napůl chromý muž v zadní části helikoptéry pohnul. Na palubu ho přinesli v kovovém kontejneru na odpadky a zbývající ruku mu ocelovými pouty připevnili k držáku. Obě ženy byly připoutány k vnitřnímu opěrnému sloupku. Výrobci ocelových pout naneštěstí navrhli velikosti svých produktů pro Američany, kteří nejsou na pokraji smrti hladem, a tak ani nejmenší průměr pout pro toho muže nebyl dost malý.

Sebral nějak dost sil, aby vylezl z kontejneru a zezadu na Brabčáka zaútočil. Byl to víc šok než co jiného a velký muž prostě srazil menšího zpátky do zadní části vrtulníku.

Vietnamec začal neohroženě rvát dráty a kabely procházející podél trupu. Brabčák letěl sám a jeho jedinou obranou bylo postavit vrtulník nosem k zemi. Nakonec se mu podařilo vysypat vražedně zběsilého muže otevřenými nákladovými dveřmi z Hueye; prázdný kontejner na odpadky vyklouzl za ním. Zbytek cesty do Phu Tai letěl ve stavu naprostého šoku a každých pár vteřin se ohlížel přes rameno, zda obě ženy, stále připoutané ke sloupku, po něm nejdou.

I když z toho vstávaly vlasy na hlavě, odnesl si z hrůzného zážitku jedno prosté poznáni: člověk, který nemá co ztratit, se nemá čeho bát. Jednoruký vietnamský komunista věděl naprosto jasně, že vyšetřovatelé v Phu Tai budou téměř určitě jihovietnamští vojáci, k jejichž oblíbeným metodám odhalování toho, co se chtějí dozvědět, patří pomalá kastrace, oheň pod konečníkem a mučení elektrickým proudem. Otázkou nebylo, zda zemře, ale pouze kdy a kde. Rozhodl se vyjít z toho poměrně bezbolestným skokem po hlavě z tří set metrů.

A teď byl Brabčák tím človíčkem vzadu v Hueyi. Jacku Slaterovi řekl o kašlání krve, ale nezmínil se o strašné bolesti, která mu rvala vnitřnosti a kterou nedokáže utišit ani sebevětší dávka kodeinu, ani mu neřekl o odporných, mokvajících ranách na prsou a na zádech. Dva dny byl neuvěřitelné optimistický odhad — mnohem pravděpodobnější byly dvě hodiny.

A to byl trumf v jeho ruce. Bez ohledu na to jak vycvičení jsou ti muži v útočících helikoptérách, nikdo z nich nikdy nestál tváří v tvář smrti. Hrají to podle knížky — udržet formaci, stlačit protivníka dolů a pokusit se vyřídit ho jednou salvou. Aritmetika. Brabčák je cíl, oni útočí a mají početní převahu. Blackhawk může unikat, ale nemůže se schovat.

Brabčák vůbec neměl v úmyslu se skrývat. Jakmile se zformovali k pronásledování, udělal pravý opak toho, co čekali. Knížka říká, že se bude držet při zemi, kličkovat a hledat výhodné místo k přistání. Místo toho stáhl plyn, zvedl se vzhůru a vrhl se přímo do cesty blížícím se strojům. Apache v té chvíli nebyl výš než dvacet až pětadvacet metrů nad zemí se svými třemi kolegy v závěsu, navzájem těsně mimo dosah vrtulí. Naprosto žádný prostor k manévrování.

Zlomek vteřiny před nevyhnutelnou srážkou se Brabčák naklonil a udeřil dlaní na odpalovací knoflík protitankové řízené střely.

„Maminko, dokázal jsem to,“ zašeptal.

Hlavní vrtule Blackhawka se zakousla do střechy přední kabiny Apache, dekapitovala střelce a zničila veškerý ovládací mechanismus. Když se s ním trup Brabčákova vrtulníku ve vzduchu srazil, explodovala protitanková řízená střela a proměnila Blackhawka i Apache v obrovský vířivý oblak kovových úlomků, ostrých jako břitva. Zároveň vybuchly obě palivové nádrže a zbývající tři stroje vlétly, bez možnosti zareagovat, přímo do toho. Došlo k jedinému ohromnému výbuchu a z převalujícího se mraku kouře začalo na ulice dole pršet patnáct tun šrapnelových úlomků; malé kousky kovu si syčivě prokousávaly cestu sněhovými závějemi.

V dáli, teď už v bezpečí, mizela sotva viditelná koncová světla hasičského vozu za Potočním mostem a stáčela se po silnici k severu, do hor.

DVACÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

Půlnoc

Výňatky z denního záznamníku řídicí věže vojenské letecké základny Pease v Portsmouthu, New Hampshire.

23.22 východního standardního času

KC10: „Ahoj, základno Pease, volá Tango, Tango, Romeo Alfa ze Scottu. Jak mě slyšííe?“

PEASE: „Čistě a jasně, Romeo Alfa. Jaký máte vypočítaný čas přistání ?“

KC10: „Bez dotazů, Pease. Náš let má zvláštní určení.“

PEASE: „Hm, nemáme tady o tom žádný záznam, Romeo Alfa.“

KC10: „Rozumím, Pease. Toto je noční cvičení přečerpávání paliva za letu podle směrnic Victor George Sedm Devět Tři Sedm.“

PEASE: „Budete žádat přistání na Pease, Romeo Alfa?“

KC10: „Zatím ne, Pease.“

PEASE: „Rozumím, Romeo Alfa. Informujte nás v patnáctiminutových intervalech, prosím. Kurs a výšku.“

KC10: „Jistě, Pease. Končím.“

23.56 východního standardního času

KC10: „Základno Pease, volá Tango, Tango, Romeo Alfa.“

PEASE: „Dávejte, Romeo Alfa.“

KC10: „Zní to blbě, Pease, ale zdá se, že jsme zabloudili. Navigační přístroje se zbláznily.“

PEASE: „To se stává i nejlepším z nás, Romeo Alfa. Zmáčkněte ident.“

KC10: „Ident, Pease.“

PEASE: „Jste identifikováni, Romeo Alfa. Jste tři dva pět v sedmi tisících. Radionavigační maják na hoře Stinson by měl být po vašem levém boku ve třech tisících.“

KC10: „Pease, bohužel žádný maják nemůžu naladit. Prosím, porad’te.“

PEASE: „Jistě, Romeo Alfa. Počkejte okamžik. (Pomlka.) Dobrá, Romeo Alfa, zkuste se naladit na tři dva nula nula. To by vám mělo pomoct. Končím.“

KC1U: „Přecházím na tři dva nula nula.“

23.58 východního standardního času

PEASE: „Ozvete se, Romeo Alfa. Je to naléhavé.“

KC10: „Romeo Alfa.“

PEASE: „Jste daleko z kursu, Romeo Alfa, klesli jste na čtyři tisíce. Jste v horském pásmu, brácho.“

KC1O: „Pease, máme asi prob .. my s … draulikou.“ (Přerušený přenos.)

PEASE: „Chcete vyhlásit nouzi, Romeo Alfa?“

KC10: „ … tady dolů? Poraďte, Pease.“

PEASE: „Opakuju, Romeo Alfa, chcete vyhlásit nouzi? Klesli jste už na tři tisíce. Ztrácíte se nám, Romeo Alfa.“

KC10: „… síme vyhodit všechno to … hned teď… Ježíšmarjá pod náma je město!“ (Po zkresleném hlasu se ozve hlasitá rána, patrně výbuch na palubě. Zvuk požárního hlásiče a sirény. Přidává se zvuk dalšich poplašných hlásičů. Přenos končí přesně třicet sekund po půlnoci východního standardního času v pondělí 3. listopadu)

DVACÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

Pátek 6. ledna 16.30 hod.

Jack Slater, teple zachumlaný do zářivé žluté sportovní bundy s kapuci a kožešinovou vložkou, kterou našel ve starém skladu meteorologické služby, se vlekl podél bezpečnostního zábradlí a hluboko skláněl hlavu před neuvěřitelným vichrem, ženoucím se přes holý skalnatý vrchol Mt. Washingtonu.

Hora se nachází v epicentru dvou velkých bouřkových pásem a podle některých lidí je vrchol Mt. Washingtonu největrnější a nejméně pohostinné místo na světě. Jedinými lidmi, kteří na vrcholku žili, bylo celá desetiletí jen pár meteorologů, ale před několika lety byla meteorologická stanice plně automatizována. Pokud šlo o Jacka Slatera, lepší úkryt si nikdo nemohl přát.

S výjimkou několika krátkých týdnů v létě sem naprosto nikdo nepřicházel a i tak, jedinou skutečnou cestou nahoru byla ozubená lanovka, šplhající po příkrých svazích hory ze základní stanice, několik kilometrů východně od Bretton Woods. Vedla sem i silnice, ale vzhledem k sněhu a silnému větru byla po většinu roku neprůjezdná a použít úzkou stezku, vytesanou turistickým sdružením, znamenalo—s výjimkou pár dní s tím nejlepším počasím — holou sebevraždu. Hora je nejvyšším bodem v New Hampshiru a z jejího vrcholku můžete vidět do stokilometrové dálky na všechny strany. Kdyby se je tady někdo pokoušel dostat, těžce by za to zaplatil.

Muž, jenž býval šerifem Jericho Falls, došel ke konci zábradlí a s vynaložením veškerého úsilí uvolnil závoru na dveřích do automatizované meteorologické stanice. Stanice byla nevelká, izolovaná chata z plechu a betonu, postavená tak, aby vydržela nápory větru o rychlosti až 350 km za hodinu. Nad ní byl vysoký rádiový stožár a po stranách chaty byly složitě uspořádané parabolické antény a mikrovlnná retranslační zařízení.

Když vstoupil do chaty, Slater okamžitě zapnul velké zářiče a pak odhodil bundu. Za deset týdnů od jejich úniku z Jericho Falls mu narostl silně prošedivělý plnovous. Dva měsíce na útěku ho zocelily, tělo měl pevné a svalnaté. Tváře ošlehané větrem měl tmavě opálené a ruce samý mozol.

Než se posadil ke starému kovovému stolku, který byl vmáčknutý mezi záznamová a nahrávací zařízení, sáhl si pod tlustý pletený svetr pro umolousaný školní sešit a z kapsy u košile vyndal tužku. Nejdřív zkoušel psát kuličkovými pery, která našel ve skladu na druhé straně vrcholové plošiny, ale ta ve vysoké výšce selhávala a navíc sto metrů podél bezpečnostního zábradlí úplně stačí, aby inkoustová náplň zmrzla.

Sedl si ke stolku, otevřel poznámkový sešit a namátkově listoval jeho stránkami. Když začínal deník psát, připadalo mu to důležité; teď už si nebyl tak jist. Jeho naděje, že jednou skutečně uniknou strašnému dědictví útoku na Jericho Falls, postupem času slábly. Budoucnost neexistovala, každý den se musel žít pro něj samotný. Slater jasně věděl, že jejich bytí je zázrak, i když jsou nuceni žít jako malomocní a pouhý jejich dotek může přinášet smrt.

Z DENÍKU JACKA MONTGOMERYHO SLATERA

5. listopadu

Bouda na Mt. Kineo

Našel jsem v chatě tento sešit a napadlo mě, že by někdo měl sepsat příběh, který se nám přihodil. Myslím, že to zůstane na mně, protože v tuto chvíli se o něco takového zřejmě nikdo nezajímá.

Řekli byste nejspíš, že jsme měli štěstí. Dvacet z nás se dokázalo dostat ven hasičským vozem a Brabčák musel udělat kus dobré práce, neboť jsem neviděl, že by nás někdo pronásledoval. Dostat se na starou lyžařskou boudu nám trvalo tři hodiny a potom nikdo nechtěl už nic jiného než spát.

Dalšího dne za svítání jsme zažili první zázrak. Snažili jsme se s Kennawayem vymyslet nějaký plán postupu, když jsme uslyšeli, jak někdo přijíždí na parkoviště. Myslel jsem, že je po všem, ale ukázalo se, že je to Jenny a Bodo Bimm!

Podařilo se jim nějak uniknout z města a dostat se k zdravotnímu středisku. Jenny našla starý funebrácký vůz doktora Paynea a jako zázrakem dorazila za sedm hodin až sem. Bodo vedle ní seděl s bláznivě vypadající puškou, o které jsem nakonec zjistili, že patřila Ralphu Beavisovi. Chtěl jsem mu pušku vzít, dřív než někoho zraní, ale teprve Karen se ho podařilo přemluvit, aby ji pustil z ruky.

Později jsem mluvil s Jenny a ta mi řekla o Brabčákovi. Byla s Bodo Bimmem asi sto metrů vzdálena, když se to stalo. Můj bože! Taková smrt. Ale zachránil nám kůži, to je jisté. Řekla mi také, že cestou k boudě slyšela za sebou obrovský výbuch. Nejprve myslela, že tam svrhli bombu, ale zřejmě ne. Pořád nevím, co to mohlo být.

Jsme tu nyní už dva dny a to je dost. V chatě je dost potravin, abychom tu chvíli vydrželi, ale odteď půjdeme pěšky. Krátkodobým cílem je dostat se co nejhlouběji do hor.

Jsem si jist, že pokud Wright zjistí, že jsme unikli, bude nás hledat.

Půjdeme na západ kolem úpatí Mt. Kineo a zkusíme narazit na nějaký srub na značkované cestě.

9. listopadu

Srub č. 7

Appalašská turistická stezka.

Včera v noci zase sněžilo a to by mohlo zakrýt naše stopy. Pan Cavanaugh říkal, že včera slyšel helikoptéry, což by byl další zázrak, protože je už dvacet let hluchý jak poleno.

Srub je maličký, ale na dnešní noc to stačí. Bentley se zřejmě dost dobře zotavuje. Dvě nalomená žebra a velká modřina, to bude v pořádku. Myslím ale, že pár starších lidí to nevydrží. Všichni máme zlé sny.

15. listopadu

Srub č. 23(?)

Franconia Notch

Paní Eldridgeová, paní Baileyová a pan Cavanaugh zemřeli. Pan Cavanaugh měl srdeční infarkt a obě staré ženy byly zcela vyčerpané. Rozhodly se zůstat s panem Cavanaughem, než se mu udělá lépe a pak že nás dohoní. To bylo před čtyřmi dny a od té doby jsme je neviděli.

Kennaway šel včera necelé dva kilometry po stezce napřed a přísahá, že viděl helikoptéry. Počasí je ale mizerné, takže se jich nemusíme bát.

Zbývá mi inzulín na čtyři dny. Jenny se mě na to ptala a musel jsem jí říct pravdu. Chce, abychom ho nakradli, jestli se přiblížíme k nějakému městu.

Myslím, že budou problémy s malými dětmi.

18. listopadu

Srub č. 41

Událo se mnoho věcí. Bentley vyrazil do městečka Pierx Bridge a podařilo se mu sehnat pro mě inzulín. Vloupal se v noci do lékárny. Ten kluk je skvělý.

Přinesl noviny. Psali o tom už jako o staré zprávě na zadních stránkách, ale zřejmě jsme to odhadli velmi dobe. Říkají tomu „katastrofa v Jericho Falls“. Nejspíš pár hodin poté, co jsme se dostali z města, zřítil se na ně velký tanker. Kolem čtyř set tisíc litrů leteckého paliva. To musel být ten velký výbuch, který slyšela Jenny. Protože to bylo vojenské letadlo, uzavřeli město a pomohli letecky přepravit pár těch, co „přežili“. Píšou, že to letadlo se účastnilo vojenského cvičení v okolí. Je očividné, že nikdo neví, co se skutečně stalo.

Zemřelo tříleté děcko paní Simmsové. Ona sama je asi v sedmém měsíci. Nevěřím, že to vydrží.

Nějaké omrzliny. Také Kennaway nevypadá dobře. Pořád nemohu uvěřit, že se tohle může dít.

Zítra vyrazíme na východ. Jestli se dokážeme dostat na Mt. Washington, budeme na chvíli v bezpečí. Jenny je určitě těhotná a Karen si myslí, že ona už tři měsíce také. Modlím se, abychom našli nějaké útočiště, než některá z nich bude muset rodit.

2. prosince

Mt. Deception

Daleko od stezky. Mt. Washington není vzdušnou čarou dál než třicet kilometrů, ale může být klidně sto padesát.

Poslední čtyři dny se pořád skrýváme. Bez ohně. Hory jsou prolezlé vojáky. Někdy jsem strašně vzteklý a zoufalý z toho, co se stalo.

11. prosinec

North Fork River

Kennaway a šest dalších lidí zmizelo. Zaslechli jsme výstřely, ale byla velká sněhová vánice a nedalo se zjistit, co se děje. Bonnie Lombardova potratila a pak vykrvácela. Nemohli jsme nic dělat. Co bych dal za to, abych mohl Wrightovi zmáčknout krk!

16. prosince

Mt. Jackson

Každý den ztrácíme další lidi. Vdova Rothwellová jen tak odešla. Jako malý kluk jsem jí nosíval noviny. Říkala mi, že pořád chodí v černém, protože člověk nikdy neví, kdy bude muset na pohřeb. Myslím, že to vzdala a nechtěla být na obtíž. Zemřel také pan Farley. Srdeční infarkt ve spánku. Země je tak tvrdá, že je nelze pohřbívat.

25. prosince

Crawford Notch/Presidential Range

Krásný jasný den. Na nižších svazích asi osm až deset kilometrů za sebou jsme viděli skupinu Wrightových mužů a opět létaly vrtulníky. Myslím, že nás neviděli — les je příliš hustý. Mt. Washington je tak tři dny cesty na sever. Veselé vánoce.

1. ledna

Základní stanice ozubené lanovky

Dokázali jsme to.

Tři další zemřeli. Pani Simmsová a dvě děti. Karen se nad nimi rozplakala, ale B. C. ji uklidnil. Myslím si, že Karen je přesvědčena, že to dítě, co nosí, je jeho a zcela upřímně — byl bych hrdý mít ho za zetě, i s tou lepicí páskou na brýlích, pitomými citáty a vším ostatním.

Jenny, Karen, Bentley a Bodo. Zbývá už jen nás pět. Kdy to skončí?

4. ledna

Meteorologická stanice Mt. Washington

Přišli jsme s B. C. na to, jak spustit lanovku, a vyjeli jsme nahoru v dalším blizardu. Velká noclehárna turistického sdružení byla plně zásobená, takže jsme konečně měli kousek místa a dokonce tekoucí vodu díky plné cisterně a opalovací lampě.

Jenny měla hlídku dnes odpoledne, kdy se asi na hodinu vyčasilo. Říkala, že viděla u dolní stanice lidi. Stačí jedna cesta nahoru a budou vědět, že tu jsme. Musíme vypracovat nějaký plán.

5. ledna Met. stanice

Špatné počasí nám poskytuje trochu času. V takovém větru helikoptéry nevzlétnou. Ale stejně jsme v obležení. Chci odtud dostat Karen a B. C dříve, než bude pozdě, ale oni nechtějí jít. Totéž platí o Jenny. Bodo si myslí, že jsme na výletě.

Odpoledne

Vynutil jsem to na Jenny. Musejí odejít. Do Jefferson Highlands je to něco přes dvacet kilometrů, tam můžou ukrást auto a pustit se ke kanadským hranicím. B. C. poukázal na to, že jestli jsme nosiči nějaké nemoci, budeme ji šířit dál. Bože všemohoucí ! Co máme dělat?

Noc

Je to hloupost, ale požádal jsem Jenny, aby si mě vzala. Souhlasila za podmínky, že se nebudu snažit dělat žádné hrdinské kousky. Je vidět, že hodně ví. Všichni teď spí a já nechci nic jiného než se někam vytratit, všechnu odpovědnost nechat za zády a zapomenout. Jen zapomenout.

Jestli se počasí uklidní, pokusíme se o to zítra. Lyže tady jsou. Potřebuju jen telefon a pak se třeba učiní spravedlnosti zadost. Zemřelo město a bůh ví, že někdo za to musí zaplatit!

Jack Slater pohlédl na poslední zápis v deníku a unaveně zavrtěl hlavou. Jak to všechno zní pompézně! Musí být úplný blázen, jestli se po tom všem nenaučil, že spravedlnost a realita nemají nic společného. Ale stejně, ať do něho hrom, jestli teď nechá Wrighta vyhrát. Jestli se on, Jenny, Karen, B. C. a Bodo dokáží dostat na lyžích po silnici z Mt. Washingtonu, mohou ještě mít naději. Z představy, jak naučit Bodo Bimma lyžovat, mu šla hlava kolem, ale B. C. a Karen s ním celé dopoledne trénovali a Bodo udělal mírný pokrok.

Slater si promnul vousy a dostal zoufalou chuť na cigaretu. Místo toho žvýkal konec tužky. Jaká byla šance, že se to podaří? Jedna ke stu, tisíci, desetitisícům? Jestli jsou Wrightovi lidé dole na základní stanici a čekají, až se vyčasí, pak to znamená, že budou patrně hlídat výjezd ze silnice i turistickou stezku. Ale jaká jiná možnost existuje?

Sněhová bouře nebude trvat věčně a Wright sem nakonec bude moct poslat vrtulník. Zničení celé meteorologické stanice by mu trvalo tak pět minut. Slater si přikývl. Brabčák měl pravdu. Bylo lepší jít vstříc boji, než jen sedět a čekat, až rána dopadne. Vytáhl tužku ze zubů a začal psát.

6. ledna

Met. stanice Mt. Washington

Tohle bude můj poslední zápis. Až dopíšu, schovám to někde tak, aby to jednou mohl najít někdo jiný než Wright a jeho lidi. Něco jako dopis v láhvi. Pokusíme se sjet z hory, jakmile se setmí. V Gorhamu nebo Berlině se poohlédneme po nějakém autu, které bychom mohli ukrást, a pak pojedeme přímo na sever k hranicím. Je tady jedna stará dálnice do Quebeku a třeba se tam dostanem, aniž nás chytí. Potom už můžeme jen doufat, že nám Kanaďani uvěří. Bodo je v téhle hře naše eso, aspoň pokud to, co si myslel Payne, je…

Slater se zastavil uprostřed věty, každý nerv napjatý. Vzadu na krku ucítil studený závan a pomalu se otočil; věděl, že než vstoupil do chodby, pevně uzavřel závoru na dveřích. Necelé tři metry za ním stála vysoká postava v zářivě černém skafandru s přílbou. Šerif ucítil, jak se mu hluboko v břiše cosi sevřelo, a pokusil se usmát. Věci nikdy nekončí, jak si člověk představuje, ale nějak nebyl překvapen.

„ Hvězdný válečník, předpokládám?“

„Vidím, že vás ještě nepřešel smysl pro humor, šerife Slatere. Vysoce chvályhodné za daných okolností — nebo je to jen frajeřina?“

„Myslím, že je to úleva,“ odpověděl čestně Slater. „Už mě unavuje utíkat, plukovníku.“

„A mě unavuje vás honit.“ Muž v černém zvedl hlaveň těžké pušky, kterou držel v rukou, a pokynul Slaterovi.

„Kolik je tu lidí?“ zeptal se.

„Pět, i se mnou.“

„Díky za čestné jednání,“ řekl Wright. „To souhlasí s mými údaji. Podařilo se nám najít všechna těla, která jste nechali cestou. Ten idiot, Bodo Bimm, je s vámi?“

„Ano, předpokládám, že vám o něm řekl Luther?“

„Správně.“

„Jak se daří Lutherovi, plukovníku Wrighte? Dostal svých třicet stříbrných?“

„Starosta Coyle byl … zlikvidován.“

„Bylo to tak důležité, plukovníku?“ Slater si povzdechl. „Byl ten vir tak nebezpečný, že jste museli zničit celé město a každého v něm?“

„Samozřejmě,“ potvrdil Wright a přílba přikývla. „Byl to rekombinant nazvaný QQ9. Ten se změní na alergen, který působí u lidí prudké reakce, když přijde do styku s materiály vyrobenými na základě petrochemických látek. Patři k nim i výfukový kouř, potravinářské konzervační prostředky, kosmetika a naprosto všechny umělé hmoty. Volný únik takové baktérie by měl ničivé důsledky, myslím, že to chápete.“

„Myslím, že ano,“ přisvědčil unaveně Slater. Zřejmě na tom už nezaleželo.

„Považuju jen za fér, abyste to věděl: ukázal jste se být důstojným protivníkem, šerife.“

„Běžte do hajzlu,“ řekl Slater. „Mluvíte, jako by to byla hra. Jste hromadný vrah, plukovníku Wrighte, nic víc, nic míň.“

„Možná. A jestli je to tak, pár dalších těl už na tom nic nezmění, co myslíte?“ Wright znovu pokynul puškou a Slater při pohledu dolů spatřil na své hrudi malé zelené světýlko. „Vstaňte, prosím, šerife. Je čas, abychom to skončili.“ Pak se v jediném okamžiku vše změnilo a Slater pochopil, že zbývá ještě poslední šance.

Vousatý muž zahlédl v otevřených dveřích za Wrightem nepatrný pohyb, instinktivně zareagoval a vrhl se na zem. Ozvala se obrovská rána, následovaná další a ještě jednou.

Se zvoněním v uších se Slater překulil vlevo a otevřel oči, připraven vrhnout se na Wrighta, kdyby k tomu byla příležitost. Místo toho spatřil B. C. Binghama a „pýchu a potěšení“ Ralpha Beavise; to, co zbylo z plukovníka Jamese Wrighta, bylo rozseto po podlaze před stolem.

„Přišel sám. Hra na efekt,“ řekl B. C. a vstoupil do chaty. „Hlídal jsem u okna ve skladu a viděl jsem, jak se plíží po skále. Přišel jsem, jak jsem nejrychleji mohl. Jste v pořádku ?“

„Jo.“ Slater přitakal a postavil se na nohy. „Hrozně jsi riskoval, B. C.“

„Žít svobodně, nebo zemřít,“ citoval chlapec a oči za skly brýlí mu zamrkaly. „John Stark.“ Usmál se. „Pokud jde o mě, dávám přednost té části „žít svobodně“.“

„Jsem pro,“ přikývl Slater a široce se zašklebil. Překročil roztříštěné zbytky mrtvého muže a zachumlal se do své bundy. Rozhlédl se kolem, našel na zdi místo, kde se křižovalo několik kabelů elektrického vedení a nacpal sešit do prostoru mezi dráty a plechovou stěnu. Vyšel z chaty za B. C. a pečlivě zavřel závoru na dveřích.

Dívali se k jihu; Slater se na chvíli zastavil a zahleděl se přes vlnité moře hor. Tam někde bylo Jericho Falls, s domky a budovami zničenými Wrightovou kataklyzmatickou katastrofou. Ovzduší nad vypáleným, žalostným městem bylo dosud plné štiplavého a nakyslého zápachu z kouře, popela a smrti. Stalo se to tam a stalo se to jim, ale mohlo se to stát kdekoli a Slater si uvědomoval, že se to může stát znovu. Pokud to nepřežijí, aby vypověděli svůj příběh. Odvrátil se od zasněženého panoramatu a poklepal B. C. na rameno.

„Pojď, Bentleyi Carvere Binghame, musíme sebou hodit.“