Modlitba za Owena Meanyho

John Irving

(1994)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Literatura světová

První vydání v pořadí sedmého románu amerického spisovatele Johna Irvinga, autora světově proslulého bestselleru Svět podle Garpa, vypráví příběh prazvláštně nadaného chlapce Owena Meanyho, posmívaného mezi svými vrstevníky, ze kterého se však posléze stává mladík nebývalé autority, prorok, jenž prožívá absurdní novodobou paralelu s životem Ježíše Krista.

edice anglo-amerických

autorů

JOHN IRVING

Modlitba za Owena Meanyho

John

Irving

Modlitba

za Owena Meanyho

Edici

anglo-amerických autorů

řídí Eva Slámová

Přeložila Zuzana Mayerová

Argo, 1998

Copyright © 1989 by Garp Enterprises, Ltd. Translation © Zuzana Mayerová, 1998 Cover illustration © Martin Velíšek, 1990

ISBN 80-7203-119-8

Tato kniha je věnována Helen Frances Winslow Irvingové a Colinu Franklinu Newell Irvingovi, mým rodičům

Poděkování

Autor cítí povinnost vyjádřit svůj dík za možnost čerpat z publikací Charlese H. Bella Dějiny města Exeteru v New Hampshire (History of the Town of Exeter, New Hampshire, Boston: J. E. Farwell&Co., 1988) a Phillipsova Exeterská akademie v New Hampshire – stručná historie (Phillips Exeter Academy in New Hampshire: A Historical Sketch, Exeter, N. H.: William B. Morrill, News-Letter Press, 1883); všechny zmínky o „Wallových Dějinách Gravesendu v New Hampshire“ v mém románu vycházejí z těchto knih. Jako další cenný zdroj informací mi posloužila Ročenka Vietnamské války Harryho G. Summerse, Jr. (Vietnam War Almanac, New York: Facts on File Publications, 1985); zároveň bych rád poděkoval plukovníku Summersovi za pomoc, kterou mi poskytl ve svých dopisech. Reverendka Ann E. Tottenhamová, ředitelka školy biskupa Strachana, mi byla vzácnou oporou a já jsem jí velmi vděčen za pečlivost, s níž přečetla rukopis mé knihy. Rovněž jsem zavázán studentkám a pedagogickému sboru školy biskupa Strachana; mnohokrát měli se mnou trpělivost a věnovali mi velkoryse svůj čas. Jsem vděčným čtenářem knihy Váš hlas Roberta Lawrence Weera (Your Voice, New York: Keith Davis, 1977), přepracované Keithem Davisem. Keith Davis, uznávaný odborník a učitel zpěvu a hlasové techniky, s maximální laskavostí toleroval moje amatérské pokusy o „pěvecké dýchání“. Veškeré rady románové postavy „Grahama McSwineye“ jsou doslova převzaty z teorie R. L. Weera; děkuji K. Davisovi, že mě s ní seznámil. Nejvíce však jsem si vědom, nakolik zůstávám dlužníkem svého bývalého učitele Fredericka Buechnera; zejména jeho knih Skvělá prohra (The Magnificent Defeat, New York: Harper&Row, 1966), Hladovějící temnota (The Hungering Dark, New York: Harper&Row, 1969), a Abeceda Milosti (The Alphabet of Grace, New York: Harper&Row, 1970). Korespondence s reverendem Buechnerem, jeho kritické poznámky k rukopisu a trvalé povzbuzování pro mne znamenaly neobyčejně mnoho: děkuji, Frede. Dále děkuji svým třem starým přátelům – čtenářům zvlášť přísným a zasvěceným: Dr. Chasovi E. („Skipper“) Bickelovi, mistru žuly; brigádnímu generálovi Charlesi C. („Brute“) Krulakovi, svému hrdinovi; a Ronu Hansenovi, průvodci padlých. A konečně svým bratrancům „nahoře na severu“, Bayardovi a Curtovi, děkuji i vám.

Netrapte se žádnou starostí, ale v každé modlitbě a prosbě děkujte a předkládejte své žádosti Bohu.

- List Pavla Filipským

Neposlední z mých problémů spočívá v tom, že si neumím ani představit, jak by měl skutečně pravý a průkazný náboženský prožitek vypadat. Je možné, aby se mi Bůh zjevil, aniž by mě zároveň zahubil, a přitom neponechal žádný prostor pro pochybnosti? Tam, kde není prostor pro pochybnosti, není prostor ani pro mne.

- Frederick Buechner

Každý křesťan, který není hrdina, je prase.

- Leon Bloy

1. Špatný míč

Navěky zůstane mým osudem pamatovat si chlapce s hrozným hlasem – ne snad kvůli jeho hlasu nebo proto, že to byl nejmenší člověk, jakého jsem kdy poznal, a dokonce ani ne proto, že zavinil smrt mé matky, ale proto, že díky jemu věřím v Boha; stal jsem se křesťanem zásluhou Owena Meanyho. Nečiním si nároky na život v Kristu nebo s Kristem – a rozhodně ne pro Krista, jak občas slýchám prohlašovat některé horlivce. Nejsem velký znalec Starého zákona a Nový zákon jsem četl naposledy v nedělní škole s výjimkou pasáží, které vždycky slyším v kostele. O něco důvěrněji znám úryvky z Bible, obsažené v Knize modliteb a služebností; často si v ní čtu, zatímco Bibli čtu jenom o svátcích – modlitební kniha je mnohem přehlednější.

Vždycky jsem chodil celkem pravidelně do kostela. Původně jsem patřil ke kongregacionální církvi – tam jsem byl pokřtěn, a když jsem po několika letech přešel k episkopálům (kde jsem byl konfirmován), přestal jsem svou víru tak rozlišovat: až do své plnoletosti jsem se účastnil bohoslužeb u takzvaných „univerzálních“. Nakonec jsem se stal anglikánem; dnes se hlásím ke Kanadské církvi anglikánské – od té doby, co jsem opustil Spojené státy, tedy už asi dvacet let. Být anglikánem je do značné míry podobné, jako být episkopálem – až mám někdy podezření, že jsem se prostě stal znovu episkopálem. Zkrátka a dobře, opustil jsem církev kongregacionální a episkopální – a svoji zem jednou provždy.

Až umřu, chtěl bych být pohřben v New Hampshire – vedle své maminky – ovšem přeji si, aby anglikánská církev provedla všechny náležité obřady ještě předtím, než mé tělo podstoupí potupný pokus o propašování přes americkou celnici. Pasáže, které jsem si vybral z Písma jsou naprosto běžné, a protože si přeji, aby byly předčítány a ne zpívány, lze je snadno najít v Knize modliteb a služebností. Snad každý, koho znám, si vybaví slova z Jana, která začínají „… a každý, kdo žije a věří ve mne, neumře na věky.“ A pak je tam ještě „… v domě mého Otce je mnoho příbytků; kdyby tomu tak nebylo, řekl bych vám to.“ A potom jsem si také vždycky cenil upřímnosti, vyjádřené v oné pasáži z Timotea, která zní „… nic jsme si totiž na svět nepřinesli, a také si nic nemůžeme odnést.“ Bude to poctivý anglikánský obřad přesně podle Bible, při němž by se určitě moji bývalí bratři kongregacionalisté v kostelních lavicích nespokojeně vrtěli. Teď jsem prostě anglikán a jako anglikán také zemřu. V neděli sice čas od času mši vynechám; nechci se prohlašovat za kdovíjak zbožného, jsem takový věřící paběrkář – každý týden musím svou víru záplatovat. Za víru, kterou mám, vděčím Owenu Meanymu, svému kamarádovi z dětství. Owen ze mě udělal věřícího.

Jako žáci nedělní školy jsme si krátili čas tím, že jsme týrali Owena Meanyho, který byl tak malý, že když seděl na židli, nejenže se nohama nedotýkal země, ale jeho kolena vůbec nedosahovala až ke kraji sedadla, a proto mu nohy trčely rovně dopředu jako loutce. Vypadalo to, jako by se narodil bez kloubů.

Byl tak maličký, že jsme ho strašně rádi zdvihali do výšky; po pravdě řečeno jsme si to pokušení nikdy nedokázali odepřít. Pokládali jsme to za zázrak: jak byl lehký. Zároveň v tom ale bylo cosi nepatřičného, protože pocházel z rodiny, která se zabývala obchodem s žulou. „Meanyho žulový lom“ byl ohromný podnik, plný obludných a na první pohled nebezpečných strojů na trhání a řezání žulových desek; a žula sama je velice drsný, těžký kámen. S rodinným lomem však měl Owen společný jen ten žulový prach, šedivý popílek, který se mu v mračnech šířil z šatů, kdykoli jsme ho zvedli do vzduchu. Měl barvu náhrobního kamene; jeho pokožka zároveň pohlcovala i odrážela světlo jako perla, takže chvílemi se mohl zdát průhledný – zvlášť na spáncích, kde se mu pod kůží rýsovaly modré žilky (jako by kromě jeho neobyčejné titěrnosti byly zapotřebí další důkazy o tom, že se narodil předčasně).

Patrně měl neúplně vyvinuté hlasivky nebo mu je poškodil žulový prach z rodinného podniku. Snad trpěl vadou hrtanu nebo onemocněním horních cest dýchacích; možná ho zasáhl do krku odštěpek žuly. Aby ho vůbec bylo slyšet, musel ze všech sil křičet nosem.

Přesto jsme ho milovali – „naši panenku“, jak mu říkala děvčata, když se jim, a vlastně nám všem, snažil vysmeknout.

Už si nevzpomínám, jak naše hra se zvedáním Owena Meanyho začala.

Bylo to v episkopálním kostele Ježíše Krista v Gravesendu, ve státě New Hampshire. Nedělní školu vedla nervózní učitelka s usouzenou tváří, paní Walkerová. Všichni jsme se shodovali, že má velmi případné jméno, protože v rámci své vyučovací metody neustále chodila ven ze třídy. Obvykle nám přečetla nějakou nabádavou pasáž z Bible a pak nám dala za úkol, abychom soustředěně přemýšleli o tom, co jsme právě vyslechli – „Potichu a soustředěně, musíte přemýšlet potichu a soustředěně!“ kladla nám na srdce. „Teď vás tady nechám o samotě s vašimi myšlenkami,“ říkala hlasem nevěštícím nic dobrého – jako by nám naše myšlenky byly schopné nějak ublížit. „Chci od vás, abyste se opravdu velice soustředili,“ opakovala, načež odešla ze třídy. Myslím, že byla kuřačka, a netroufala si před námi zapálit. „Až se vrátím,“ říkala, „společně si o tom promluvíme.“

Než se vrátila, pustili jsme pochopitelně jakékoli přemýšlení z hlavy – sotva se za ní zavřely dveře, začali jsme řádit jako zběsilí. Být ponechán o samotě se svými myšlenkami není žádná legrace, a tak jsme popadli Owena Meanyho a posílali si ho nad hlavou po třídě. Půvab celé hry spočíval v tom, že jsme to museli dokázat v sedě. Někdo – už jsem zapomněl, kdo s tím přišel první – obvykle začal: vstal, zdvihl Owena a posadil se s ním v lavici. Pak ho předal svému sousedovi, který ho poslal dál, a tak pořád dokola. Hry se zúčastnily i dívky; některé do ní byly celé zblázněné. Owena uzvedl každý. Dávali jsme pozor; nikdy jsme ho neupustili. Možná jsme mu trochu pomačkali košili. Kravatu měl tak dlouhou, že si ji zastrkoval do kalhot, aby mu nevisela ke kolenům; při posílání vzduchem mu často vylezla a někdy se mu vysypaly drobné (nám do obličeje). Peníze jsme mu vždycky vrátili.

Pokud měl u sebe svou sbírku basebalových obrázků, obvykle mu vypadaly taky. To ho zlobilo, protože je měl seřazené podle abecedy a ještě nějakého dalšího klíče – třeba všechny polaře pohromadě. Jeho systém jsme neznali, ale určitě nějaký měl, protože když se paní Walkerová vrátila do učebny – a když se Owen vrátil na místo a my mu posílali jeho desetníky a pěťáky a basebalové obrázky nazpět – pustil se s tichou a vzteklou zarputilostí do jejich seřazování.

Sám basebal moc dobře nehrál, ale díky svému neobyčejně malému dosahu pálky byl často stavěn jako záložní odpalovač – ne proto, že by se pokaždé zaručeně trefil do míče (ve skutečnosti měl zakázáno se o to vůbec pokoušet), ale protože se dalo počítat s tím, že získá zadarmo postup na metu. Takové zneužívání ho v naší Malé lize hrozně popuzovalo a jednou dokonce odmítl nastoupit, pokud nebude smět míč odpálit. Nenašli jsme ale pro něj dost malou pálku, aby s ní dokázal po míči máchnout a přitom celé jeho drobné tělíčko neletělo za ní – aby neskončil jak dlouhý tak široký na zemi vedle odpalovací mety. A tak se po několika ponižujících pokusech, kdy míč minul a upadl, uchýlil k druhé ponižující alternativě, kdy stál strnule shrbený nad domácí metou, zatímco nadhazovač se pokoušel trefit míčem do rozsahu jeho pálky – a skoro pokaždé ho poslal mimo.

Přesto Owen své basebalové obrázky miloval – a z jakéhosi nejasného důvodu miloval i hru samotnou, třebaže k němu byla tak krutá. Soupeřovi nadhazovači mu pravidelně vyhrožovali. Hrozili mu, že jestli nezkusí po jejich nadhozech pálkou aspoň mávnout, budou mířit na něj. „Tvoje hlava je větší než rozsah tvý pálky, prcku,“ řekl mu jeden. A tak Owen často postupoval na první metu s modřinami.

Jakmile na metu dorazil, byl jednička. Nikdo neuměl běhat mety jako Owen. Pokud se naše mužstvo udrželo na pálce dostatečně dlouho, doběhl spolehlivě až domů. Proto byl také ke konci utkání vybírán jako záložní běžec; záložní odpalovač a záložní běžec Meany – přezdívalo se mu záložní chodec Meany. V poli byl naprosto k ničemu. Bál se míče; jakmile se k němu jen blížil, zavíral oči. A když se mu ho podařilo nějakým zázrakem chytit, neuměl ho hodit; měl moc malou dlaň, aby ho sevřel. Nebyl však žádný obyčejný fňukal; když si začal stěžovat, zněl jeho lítostivý hlas tak jedinečně, že dokonce i to kňourání bylo roztomilé.

I v nedělní škole si při zvedání do vzduchu – zejména ve vzduchu! – stěžoval vskutku neobyčejně. Myslím, že jsme ho týrali hlavně proto, abychom slyšeli jeho hlas; tenkrát jsem si myslel, že snad přichází z jiné planety. Teď jsem přesvědčen, že to nebyl hlas z tohoto světa.

„Postavte mě na zem!“ pištěl přiškrceným falzetem, „nechte toho! To stačí! Co je moc, je příliš. Postavte mě na zem! Pitomci!“

Ale my jsme si ho posílali pořád dokola. Pokaždé se s tím postupně smířil. Křečovitě napjal tělo; nikdy se nebránil. Jakmile jsme ho zvedli do vzduchu, založil si vzdorně ruce na prsou a upřel zamračený pohled do stropu. Někdy se v okamžiku, kdy paní Walkerová vyšla z místnosti, chytil židle a držel se jí, jako se pták v kleci drží svého bidélka, ale bylo snadné ho od ní odtrhnout, protože byl lechtivý. Dívka jménem Sukey Swiftová ho uměla lechtat zvlášť rafinovaně; okamžitě natáhl ruce i nohy jako hůlky a vzápětí jsme ho měli ve vzduchu.

„Nelechtat;“ křičel, ovšem pravidla jsme určovali my. Na Owena jsme nikdy nedbali.

Paní Walkerová se zásadně vracela do třídy ve chvíli, kdy byl ve vzduchu. S ohledem na biblickou povahu úkolu, který nám uložila: „musíte se opravdu velice soustředit…“, si mohla myslet, že svrchovaným působením našeho kolektivního soustředění se nám podařilo přimět Owena levitovat. Mohlo by ji dokonce napadnout, že se odebírá vzhůru k nebesům jako přímý důsledek toho, že nás ponechala o samotě s našimi myšlenkami.

Ale reakce paní Walkerové byla vždycky stejná – neuvěřitelně krutá a tupá a bez fantazie. „Owene Meany!“ obořila se na něj. „Okamžitě se vrať na svoje místo! Už ať jsi dole!“

Jak nám mohla paní Walkerová vykládat Bibli, když byla tak hloupá, že si myslela, že se vznesl do vzduchu sám?

Owen vždycky zachoval důstojnost. Nikdy nežaloval: „To oni! Tohle dělají vždycky! Zvedají mě do vzduchu, až se mi vysypou peníze a pomíchají basebalové obrázky – a nikdy mě nesundají dolů, když je o to prosím! Nebo si snad myslíte, že jsem tam nahoru vyletěl?“

Hádal se s námi, ale nikdy na nás nežaloval. Jestliže občas dokázal zachovat stoický klid nahoře ve vzduchu, zachovával ho bez výjimky pokaždé, když ho paní Walkerová osočila, že se chová dětinsky. Nikdy nesvaloval odpovědnost nás. Owen nebyl krysa. Owen Meany se vyrovnal řadě hrdinů z Bible a byl nám živým příkladem mučedníka.

Zdálo se, že se na nás ani moc nezlobí. A přestože jsme si obvyklé týrání Owena Meanyho šetřili na nedělní školu, zvedali jsme ho do vzduchu i jindy – jak nás právě napadlo. Jednou ho kdosi pověsil za límec na věšák ve školní aule; ani tehdy se nebránil. Tiše tam visel a čekal, až ho někdo sundá na zem. A po tělocviku ho kdosi v šatně pověsil na háček ve skříňce a zamkl ho uvnitř, „to je ale pitomej vtip!“ křičel Owen tak dlouho, dokud někomu nedošlo, že má vlastně pravdu, a nevysvobodil ho ze společnosti jeho suspensoru velikosti praku.

Jak jsem mohl vědět, že je Owen hrdina?

Dovolte, abych na začátku svého vyprávění předeslal, že pocházím z rodiny Wheelwrightů; a jméno Wheelwright v našem městě něco znamenalo. Wheelwrightovi obvykle nepřekypovali soucitem vůči Meanyovým. V naší rodině panoval matriarchát, protože dědeček zemřel jako mladý muž a babička zůstala na všechno sama, což zvládla vskutku noblesně. Mým předkem z babiččiny strany byl John Adams (babička se za svobodna jmenovala Batesová a její rodina připlula do Ameriky na Mayflower); ale bylo to právě dědečkovo jméno, které mělo v našem městě zvuk, a babička ho nosila s takovou sebejistou samozřejmostí, jako by odjakživa patřila ke všem třem rodům – Wheelwrightů, Adamsů i Batesů – zároveň.

Křestním jménem se jmenovala Harriet, ale skoro pro všechny byla paní Wheelwrightová – rozhodně pro všechny z rodiny Owena Meanyho. Myslím, že babička si každého, kdo se jmenoval Meany, spojovala s Georgem Meanym – tím odborářem, co kouřil doutníky. Odbory a doutníky nešly podle Harriet Wheelwrightové příliš k sobě. (Pokud vím, není George Meany nikterak spřízněn s rodinou Meanyových z našeho města.)

Vyrostl jsem v Gravesendu, ve státě New Hampshire; u nás nebyly žádné odbory a jen málo lidí kouřilo doutníky, rozhodně žádní odboráři. Moje rodné město koupil v roce 1638 od jistého indiánského náčelníka ctihodný John Wheelwright, po němž jsem byl pojmenován. V Nové Anglii se indiánští náčelníci a významní muži kmene nazývali sagamorové, ale já jsem jako kluk znal jen jednoho sagamora, a to byl sousedův pes – labradorský retrívr, který se jmenoval Sagamore (myslím, že nikoli pro svůj indiánský původ, ale z čiré neznalosti majitele). Jeho majitel, náš soused pan Fish, mi vždycky vykládal, že ho pojmenoval podle jezera, k němuž jezdíval na prázdniny – „když jsem byl ještě kluk,“ dodával. Chudák pan Fish: netušil, že jezero bylo pojmenováno po indiánských náčelnících a významných mužích kmene a tím, že dá svému pitomému labradorskému retrívrovi jméno „Sagamore“, nepochybně kohosi neodčinitelně urazí. Jak se sami přesvědčíte, byla to pravda.

Američané nepatří k velkým znalcům historie, a tak jsem díky našemu sousedovi léta věřil, že sagamore znamená v indiánském nářečí jezero. Pes Sagamore ukončil život pod koly prádelenské dodávky s dětskými plínkami a já jsem hluboce přesvědčen, že to způsobili bohové rozhořčených vod tolikrát zneuctěného jezera. Příběh by podle mě vyzněl lépe, kdyby pod koly dodávky s dětskými plínkami zahynul pan Fish – ale pátráme-li po pohnutkách jednání bohů, a to platí pro všechny bohy, vždycky nevyhnutelně odhalíme pomstu na nevinných. (K tomuto závěru jsem dospěl na základě své soukromé víry, která se setkává s nepochopením u všech mých přátel kongregacionalistů, episkopálů i anglikánů.)

Ale vraťme se k Johnu Wheelwrightovi; můj předek se vylodil v Bostonu v roce 1636, pouhé dva roky před tím, než koupil naše město. Pocházel z Lincolnshiru v Anglii – z vesničky Saleby – a nikdo nemá nejmenší ponětí, proč pojmenoval naše město právě Gravesend. Není doložen žádný jeho vztah ke Gravesendu v Británii, třebaže odtud je nepochybně jméno odvozeno. John Wheelwright vystudoval univerzitu v Cambridgi a svého času hrál fotbal s Oliverem Cromwellem, jehož hodnocení Wheelwrighta (jako fotbalisty) bylo dílem obdivné a dílem paranoidní. Oliver Cromwell byl přesvědčen, že Wheelwright je zákeřný, či dokonce podlý hráč, který umí svému protivníkovi neobyčejně zdatně podrazit nohy a pak na něj upadnout. Gravesend (Britský Gravesend) se nalézá v Kentu – dost daleko od Wheelwrightova působiště. Možná odtamtud pocházel nějaký jeho přítel – snad spolu chtěli odplout do Ameriky, ale přítel nakonec neopustil Anglii nebo cestou zemřel.

Ve Wallových Dějinách Gravesendu v New Hampshire, čteme, že ctihodný John Wheelwright byl dobrým duchovním anglikánské církve, dokud nezačal „pochybovat o pravdivosti jistých dogmat“; později se stal puritánem a v důsledku toho byl „za svou neposlušnost představiteli církve umlčen“. Mám pocit, že moje náboženské zmatky a zatvrzelost jsou do značné míry dědictvím po tomto předkovi, který nejenže byl ve své staré vlasti anglikánskou církví kritizován, ale když se konečně rozhodl odejít do Nového Světa a když tam opravdu dospěl, nepohodl se v Bostonu se svými bratry puritány. Spolu se slavnou paní Hutchinsonovou byl ctihodný pan Wheelwright za „rušení pořádku“ vykázán z kolonie Massachusetts Bay; ve skutečnosti se neprovinil žádným větším buřičstvím, než že vyslovil určité neortodoxní názory ohledně místa, kde vlastně přebývá Svatý Duch – ale Massachusetts se k němu obrátilo zády. Byl zbaven svých zbraní a společně s celou rodinou a několika nejodvážnějšími zastánci opustil Boston a vydal se po řece na sever do Velkého zálivu; cestou musel minout dvě starší sídla v New Hampshire – tehdejší Strawbery Banke v ústí řeky Pascataqua (dnešní Portsmouth) a osadu Dover.

Wheelwright se plavil po řece Squamscott z Velkého zálivu až k vodopádům, kde se sladká říční voda mísí se slanou. Okolní lesy byly tehdy husté a hluboké; Indiáni ho nepochybně naučili dobrodiní rybolovu. Podle Wallových Dějin Gravesendu „se vůkol rozkládaly široširé panenské louky“ a „pobřežní bažiny, zalévané vodami přílivu“.

Místní sagamore se jmenoval Watahantowet; místo podpisu stvrdil smlouvu značkou ve tvaru totemu svého kmene – bezrukého muže. Dodatečně vypukly ohledně této smlouvy s Indiány spory – celkem nudné – a zároveň byly vysloveny určité zajímavější domněnky, proč představoval Watahantowetův totem právě bezrukého muže. Podle jedněch měl vyjadřovat pocity náčelníka, který se vzdal tak veliké části svého území – jako by mu usekli ruce – zatímco jiní zdůrazňovali, že i dřívější Watahantowetovy „podpisy“ znázorňovaly bezrukou postavu, která však držela v ústech ptačí pero; což prý mělo symbolizovat náčelníkovu nespokojenost s tím, že neumí psát. V několika dalších verzích totemu připisovaného Watahantowetovi však drží postava v ústech tomahawk a vypadá značně pomateně – další názor je, že se jedná o gesto nabízející mír: chybějící paže a tomahawk v ústech mají naznačovat, že Watahantowet není válečník. Pokud jde o ustanovení zmíněné smlouvy, je jisté, že Indiáni z těchto diskusí rozhodně nevytěžili žádné výhody.

Později se naše město dostalo pod správu státu Massachusetts – což může vysvětlovat, proč občané Gravesendu dodnes nesnášejí obyvatele Massachusetts. Reverend Wheelwright se odstěhoval do Maine. Bylo mu osmdesát, když přednášel v Harvardu na podporu sbírky za účelem znovuvybudování části univerzity zničené požárem. Svým vystoupením veřejně prokázal, že vůči obyvatelům Massachusetts nechová zdaleka tolik nenávisti jako většina občanů Gravesendu. Zemřel v Salisbury v Massachusetts, kde působil jako duchovní vůdce místní náboženské obce. Bylo mu téměř devadesát let.

Poslechněte si jména praotců města Gravesendu: žádného Meanyho mezi nimi nenajdete.

Barlow Blackwell Cole Copeland Crawley Dearborn Histon Hutchinson Littlefield Read Rishworth Smart Smith Walker Wardell Wentworth Wheelwright

Pochybuji, že si moje maminka ponechala své dívčí jméno jenom proto, že byla Wheelwrightová; jsem přesvědčen, že její hrdost byla nezávislá na wheelwrightovském původu a že by se dívčího jména nevzdala, i kdyby se narodila jako Meanyová. Já sám jsem v dobách, kdy jsem nosil její jméno, nikdy netrpěl; byl jsem malý Johnny Wheelwright, syn neznámého otce, a to mi stačilo ke štěstí. Nikdy jsem si nestěžoval. Jednou, utěšoval jsem se v duchu, jednou mi všechno řekne – až budu dost velký, abych to pochopil. Zřejmě se jednalo o věc, na kterou musel být člověk „dost velký“. Teprve když zemřela, aniž mi jediným slovem naznačila, kdo byl vlastně mým otcem, cítil jsem se ošizen o informaci, na kterou jsem měl nezadatelné právo; teprve po její smrti jsem se na ni začal trochu zlobit. I kdyby pro ni bylo odhalení totožnosti mého otce a celé historie bolestné – i kdyby byl jejich vztah tak špinavý, že by jakékoli odhalení vrhlo na oba moje rodiče trvale nepříznivé světlo – nebylo od ní přece jen sobecké, že mi o mém otci nic neřekla?

Uznávám, jak mi připomněl Owen Meany, že v okamžiku její smrti mi bylo teprve jedenáct a jí třicet; nepochybně soudila, že má na vypovězení celé historie dost času. Ona nevěděla, že zemře, prohlásil Owen.

Házeli jsme s Owenem oblázky do řeky Squamscott, do slaného ramena, kam ještě dosahoval příliv – nebo spíš já jsem házel oblázky do řeky; ty Owenovy dopadaly na bahnitý břeh, protože právě vrcholil odliv a hladina řeky byla na jeho malou a slabou ruku příliš daleko. Rušili jsme racky, kteří se zobáky probírali v bahně, a ptáci se přesunuli do rákosí na protější břeh.

Byl horký a dusný letní den; z pásu bahna, odhaleného odlivem, se šířil pach, ještě čpavější a mrtvolnější než obvykle. Owen mě ujišťoval, že se můj otec nepochybně dozví, že moje matka zemřela, a jakmile budu dost velký, určitě se mi dá poznat.

„Jestli je naživu,“ dodal jsem mezi dvěma hody. „Jestli je naživu a jestli mu záleží na tom, že je můj otec – pokud o tom vůbec ví.“

A třebaže jsem mu tehdy nevěřil, od toho dne se datují Owenovy trvalé zásluhy o moje obrácení na víru. Owen házel stále menší a menší kamínky, ale pořád nemohl dohodit až do vody; oblázky sice při dopadu na bahnitý břeh poměrně uspokojivě pleskaly, ale ve srovnání s bahnem byla voda po všech stránkách mnohem uspokojivější. A jen tak mezi řečí a s neuvěřitelnou a ničím nepodloženou sebejistotou, která tak kontrastovala s jeho nepatrnou velikostí, mi sdělil, že nepochybuje o tom, že můj otec žije, a stejně tak nepochybuje o tom, že můj otec ví, že je mým otcem, a že to ví i Bůh; kdyby se mi můj otec sám nedal nikdy poznat, Bůh mi ho ukáže, ujistil mě Owen, „před tebou se tvůj táta schovat může,“ řekl, „ale nemůže se schovat před bohem.“

Po těch slovech hekl a vyslal oblázek, který dolétl až do vody. Oba nás to překvapilo; byl to poslední oblázek, který jsme toho dne hodili; stáli jsme na břehu a sledovali kola, která se šířila na hladině v místě dopadu, až konečně i rackové usoudili, že jsme doopravdy skončili s rušením jejich vesmíru, a přelétli zpátky na náš břeh.

Léta se na řece Squamscott provozoval úspěšný lov lososů; dnes byste tam lososa nechytili ani mrtvého – vlastně bych měl spíš říct, že dnes byste tam našli lososa jenom mrtvého. Bývaly tam také spousty sledu – jako kluk jich pamatuji nepočítané a rádi jsme je s Owenem chytali. Gravesend leží jen asi patnáct kilometrů od moře. Přestože Squamscott se nikdy nedala srovnávat s Temží, proplouvaly po ní kdysi velké zaoceánské lodi až do Gravesendu; od té doby přibylo v kanále tolik skalisek a mělčin, že do něj nemůže vstoupit žádné plavidlo s větším ponorem. A na rozdíl od milované Pocahontas kapitána Johna Smithe, která skončila svůj nešťastný život na britské půdě na farním hřbitově původního Gravesendu, duchovně bezruký Watahantowet nebyl nikdy pohřben v našem Gravesendu. Jediný sagamore, jemuž byl v našem městě vystrojen oficiální pohřeb, byl černý labradorský retrívr pana Fishe, kterého na Hlavní třídě přejela prádelenská dodávka s plínkami a který byl zakopán – před zraky několika truchlících dětí ze sousedství – v růžové zahradě mojí babičky.

Déle než jedno století vzkvétal v Gravesendu obchod s dřívím, který byl vůbec prvním úspěšným obchodním odvětvím v New Hampshire. Třebaže přízvisko státu New Hampshire zní žulový stát, žula – stavební žula, žula na obrubníky a na náhrobní kameny – přišla teprve po dříví a nikdy nezaznamenala takový rozmach jako dřevařství. Můžete si být jisti, že až lidé vykácejí všechny stromy, pořád ještě zbyde všude kolem dost kamení; v případě žuly ho ovšem zůstane většina ukryta pod zemí.

Můj strýc obchodoval s dřívím – strýček Alfréd, zakladatel Eastmanovy dřevařské společnosti, který se oženil se sestrou mé maminky, tetičkou Martou Wheelwrightovou. Když jsem jako chlapec jezdil na sever navštěvovat bratrance a sestřenici, vídal jsem na řece plout vory i spousty kmenů, pokrývajících celou hladinu, a několikrát jsem se dokonce zúčastnil závodů v kutálení klády; obávám se, že jsem byl příliš nezkušený na to, abych byl svým bratrancům důstojným soupeřem. Dnes ovšem strýčkova firma, která mezitím přešla do rukou jeho synů, takže bych měl spíš mluvit o firmě mých bratranců, představuje skutečné jmění. Tohle vám v New Hampshire zbyde, až vykácíte všechny stromy.

Žuly však bude v žulovém státě vždycky dostatek a rodina malého Owena Meanyho obchodovala se žulou – v naší nevelké přímořské oblasti New Hampshire to nebyl zrovna nejvýnosnější obor, třebaže Meanyho žulový lom ležel na území, které geologové nazývají Exeterský pluton. Owen s oblibou říkal, že usedlíci v Gravesendu sedí na pravém, nefalšovaném výchozu vniklých skal vulkanického původu; z jeho slov zaznívala hrdost, jako by si veškeré obyvatelstvo Gravesendu zakládalo na tom, že Exeterský pluton má přinejmenším takovou cenu jako matečná žíla ryzího zlata.

Moje babička, snad pod vlivem předků z pionýrských dob Mayflower, chovala větší náklonnost ke stromům než ke kamenům. Z důvodů, které mi nikdy neobjasnila, pokládala Harriet Wheelwrightová obchod s dřívím za čistý a obchod se žulou za špinavý. Vzhledem k tomu, že dědeček podnikal v obuvi, byl mi její postoj zcela nepochopitelný; ovšem dědeček zemřel dřív, než jsem se narodil – jeho slavné rozhodnutí nedovolit ve své firmě odbory znám jen z vyprávění. Babička továrnu se značným ziskem prodala a já jsem vyrůstal ovlivněn jejím přesvědčením o ušlechtilosti každého, kdo se živí tím, že za peníze vraždí stromy, na rozdíl od barbarů, kteří se špinili s kamením. Všichni jsme znali dřevařské barony – strýček Alfréd byl jedním z nich – ale slyšel někdy někdo o nějakém žulovém baronovi?

Meanyho žulový lom v Gravesendu je dnes mimo provoz; území, kde se těžilo a kde zbyla spousta hlubokých a nebezpečných jezírek, nemá žádnou cenu dokonce ani jako pozemek – a podle maminky nikdy žádnou nemělo. Vyprávěla mi, že už když byla malá holčička, byl lom zavřený a jeho dočasné znovuvzkříšení panem Meanym bylo pochybené a předem odsouzené k zániku. Všechna kvalitní žula byla ze země vytěžena dřív, než se Meanyovi do Gravesendu přistěhovali. (Na otázku, kdy se do Gravesendu přistěhovali, vždycky odpovídala, že „někdy v době, kdy ses narodil“.) Navíc jen malá část podzemních ložisek žuly stojí za vytěžení; zbytek má kazy – anebo pokud je dobrý, leží tak hluboko, že se dá málokdy vydolovat bez porušení.

Owen v jednom kuse mluvil o nárožních kamenech a pomnících – na správný pomník, vysvětloval mi, je zapotřebí velký, hladký, pravidelný a ničím neporušený blok žuly. Cit, s jakým o těchto věcech hovořil – a jeho vlastní fyzická křehkost – ostře kontrastovaly s obrovitými a těžkými žulovými deskami, jaké jsme vídali na plošinách náklaďáků, a s nesnesitelným hlukem strojů a pronikavým ječením mechanických dlát na řezání kamene – Owen je nazýval mechanickými sochory – a dynamitem.

Nikdy jsem nepochopil, jak je možné, že není Owen hluchý; skutečnost, že nemá docela normální hlas a tělesný vzrůst, byla o to překvapivější, když jste zjistili, že má úplně v pořádku sluch – podnikání s žulou je totiž neobyčejně hlučný obor.

To Owen mi jako první přinesl Wallovy Dějiny Gravesendu, které jsem si celé přečetl až v posledním ročníku Gravesendské akademie, kde byla jejich četba v rámci studia historie našeho města povinná; Owen je přečetl, když mu ještě nebylo deset. Řekl mi, že je v nich spousta wheelwrightů.

Narodil jsem se v sídle rodiny Wheelwrightů na Hlavní třídě a nikdy jsem si nepřestal klást otázku, proč se mě vlastně maminka rozhodla přivést na svět, aniž podala komukoli jediné slůvko vysvětlení o mém původu – ani mně, ani své vlastní matce nebo sestře. Moje maminka nebyla příliš statečná. Její těhotenství a to, že o něm nikdy nemluvila, musely celou rodinu ranit tím krutěji, že vždy vynikala neobyčejně tichou a klidnou povahou.

Seznámila se s tím mužem na trati z Bostonu do Maine; to bylo všechno, co nám o něm řekla.

Moje teta Marta studovala v posledním ročníku na univerzitě, byla zasnoubená a chystala se vdát, když moje maminka oznámila, že nepůjde ani k přijímacím zkouškám. Dědeček umíral, a skutečnost, že jeho stav vyžadoval veškerou babiččinu pozornost, může vysvětlovat, proč nebyly na mou matku kladeny stejné nároky, jaké kladla rodina na tetu Martu: požadavek univerzitního vzdělání. Maminka navíc argumentovala tím, že může být víc užitečná doma, když její otec umírá a veškerá zátěž s tím spojená leží pouze na babičce. A ke všemu důstojný pan Lewis Merrill, farář kongregacionální církve a dirigent sboru, v němž matka zpívala, mé prarodiče přesvědčil, že její hlas skutečně stojí za profesionální péči. Seriózní hlasová příprava a studium zpěvu bude, tvrdil důstojný pán Lewis Merrill, v jejím případě stejně rozumná „investice“ jako univerzitní vzdělání.

V tomto okamžiku maminčina života jsem vždycky spatřoval určitý rozpor. Jestliže pro ni byly hodiny zpěvu tak důležité, proč na ně chodila jenom jednou týdně? A jestliže moji prarodiče přijali reverendovo hodnocení jejího hlasu za opodstatněné, proč tak vehementně protestovali proti tomu, že tráví jednu noc v týdnu v Bostonu? Podle mě se měla do Bostonu přestěhovat a docházet na hodiny zpěvu každý den! Soudím však, že zdrojem konfliktu byla dědečkova smrtelná choroba – maminka si přála co nejvíc pomáhat doma a babička ji tam skutečně potřebovala.

Hodiny zpěvu a hlasové techniky se konaly brzy ráno; proto musela noc předtím strávit v Bostonu, který je od Gravesendu vzdálen hodinu a půl vlakem. Její učitel zpěvu a hlasové techniky byl velice populární a mohl si pro ni udělat čas jedině dopoledne. Měla štěstí, že byl vůbec ochoten ji přijmout, protože obvykle vyučoval pouze profesionály, prohlásil důstojný pán Lewis Merrill; moje maminka sice s tetou Martou odzpívala hezkých pár hodin v církevním sboru, rozhodně však nebyla „profesionálka“. Měla prostě hezký hlas a věnovala se – svým poslušným a poddajným způsobem – jeho cvičení.

Maminčino rozhodnutí vzdát se univerzitního vzdělání přijali shovívavěji rodiče než vlastní sestra; teta Marta nejenže byla proti – teta Marta (mimochodem velmi krásná žena) jí to měla opravdu za zlé, i když to nedávala najevo. Maminka měla hezčí hlas i postavu. Když společně ve velkém domě na Hlavní třídě dospívaly, byla to teta Marta, která si vodila domů chlapce z Gravesendské akademie, aby je představila babičce a dědečkovi – byla z obou sester starší a měla jako první nárok vodit si domů „nápadníky“, jak říkala maminka. Ale sotva zahlédli mou maminku – dokonce ještě dřív, než byla dost stará na to, aby chodila s mládenci – jejich zájem o tetu Martu výrazně ochladl.

A teď tohle: záhadné těhotenství! Podle tety Marty byl už dědeček „mimo“ a na své smrtelné posteli vůbec nepoznal, že je jeho mladší dcera v jiném stavu, „ačkoliv se to ani nesnažila zamaskovat!“ poznamenávala teta Marta. Chudák dědeček, jak se jednou teta Marta nechala přede mnou slyšet, „umřel a netušil, proč tvoje matka tak ztloustla.“

V dobách tetiččina mládí pokládal každý gravesendský patriot Boston za město hříchu. A třebaže maminka bydlela ve velice solidním penziónu pro mladé slečny, kde byly k dispozici gardedámy, našla si chvíli na svoje „povyražení“, řečeno slovy tety Marty, s neznámým mužem z vlaku.

Moje matka přijímala jakoukoli kritiku a pomluvy s úžasným klidem a vyrovnaností a výraz „povyražení“, který vymyslela teta Marta, jí nevadil – po pravdě řečeno ho sama používala velice ráda.

„Moje povyražení,“ říkávala mi občas láskyplně. „Ty moje povyraženíčko!“

Až od bratranců jsem poprvé slyšel, že prý byla „vlastně hloupá“; což nepochybně opakovali po své matce, tetě Martě. Když jsem jejich narážky na maminčinu „hloupost“ slyšel poprvé, ani jsem se kvůli nim nepral; tehdy byla už víc než deset let po smrti.

Rozhodně nebyla obyčejná krasavice, kterou příroda obdařila hezkým hlasem a pochybným intelektem; teta Marta měla pravdu, když si stěžovala, že ji babička a dědeček rozmazlovali. Nebylo to jen tím, že byla nejmladší, částečně za to mohla i její povaha – nikdy se neurážela a netrucovala, nikdy nedávala průchod záchvatům vzteku nebo sebelítosti. Její vystupování bylo tak přátelské a milé, že se na ni člověk nemohl dlouho zlobit. Jak tvrdila teta Marta: „Ve skutečnosti byla sebevědomější, než jak navenek vystupovala.“ Udělala prostě, co chtěla, a pak svým neodolatelným způsobem prohlásila: „Ach! Mě tak příšerně mrzí, že se na mě zlobíte za to, co jsem provedla, ale já vás teď zahrnu takovou láskou, že mi všechno odpustíte a budete mě mít rádi zase jako dřív, jako bych nic ošklivého neudělala!“ A ono to fungovalo!

Fungovalo to aspoň do té doby, než zemřela – pak už nemohla slibovat, že něco tak ošklivého víckrát neudělá; tuto křivdu už napravit nemohla.

A tak i potom, co se na nikoho neohlížela a bez jediného slůvka vysvětlení si pořídila mě a klidně mě pojmenovala po jednom z praotců Gravesendu – dokonce i potom, co svoje jednání dokázala ospravedlnit před matkou i sestrou a nakonec před celým městem (nemluvě o kongregacionální církvi, kde i nadále zpívala ve sboru a pravidelně zastávala ve farnosti nejrůznější funkce) … dokonce i potom, co mě nelegálně při\vedla na svět (ke všeobecné spokojenosti, alespoň zdánlivé), i po tom všem dál jezdila každou středu do Bostonu a dál trávila každou noc ze středy na čtvrtek v tom obávaném městě, aby byla brzy ráno svěží na svou hodinu zpěvu a hlasové techniky.

Když jsem byl trochu starší, vadilo mi to – někdy. Jednou cestu odložila, když jsem měl příušnice, a pak ještě jednou, když jsem dostal plané neštovice; tenkrát zůstala doma. A pak ještě jednou, když jsme s Owenem chytali v přílivovém ramenu řeky Squamscott pod dálnicí do Swasey sledě a já jsem uklouzl a zlomil si zápěstí; tehdy do Bostonu nejela. Ale jindy – dokud mi nebylo deset a ona se neprovdala za muže, který mě oficiálně adoptoval a stal se mým skutečným otcem; do té doby pravidelně jezdila do Bostonu a zůstávala tam přes noc. Až do té doby stále zpívala. Nikdo mi nikdy neřekl, jestli se její hlasová technika zlepšila.

Proto jsem se narodil v domě svého dědečka – rozlehlé, cihlové budově v obludném federálním slohu. Když jsem byl malý kluk, vytápěl se dům kotlem na uhlí a okénko do sklepa bylo přímo pod přístavkem s mou ložnicí. Protože uhlíři přijížděli brzy ráno, často jsem se budil hlukem rachotícího uhlí. Když někdy čirou náhodou přivezli uhlí ve čtvrtek (když byla maminka v Bostonu), vzbudil mě ráno hluk a já jsem si představoval, že právě teď v tomhle okamžiku začíná zpívat. V létě mě za otevřenými okny budili ptáci z babiččiny růžové zahrady. Odtud pocházelo další z babiččiných přesvědčení, které ve mně zakořenilo spolu s jejím názorem na kameny a stromy: obyčejné květiny a zeleninu umí pěstovat kdekdo, ale růže pěstují jen skuteční zahradníci; babička byla zahradnice.

Jediný další cihlový dům srovnatelné velikosti na Hlavní třídě byl Gravesendský zájezdní hostinec; občas si ho cizinci s babiččiným domem pletli, když v centru uposlechli obvyklé rady: „Minete akademii a po levé straně uvidíte velký cihlový dům.“

Babičku to velmi hněvalo – vůbec jí nelichotilo, že si lidi pletou její dům s hospodou. „Tohle není hostinec,“ říkala překvapeným zbloudilcům, kteří očekávali, že jim přijde otevřít a odnést kufry někdo mladší. „Tohle je můj dům,“ ujistila je babička. „Hostinec je o kus dál,“ mávla rukou kamsi za sebe. „O kus dál“ byla poměrně přesná informace ve srovnání s jinými způsoby určení směru, které byly v New Hampshire obvyklé; u nás v New Hampshire neukazujeme moc rádi cizím lidem cestu – u nás platí zásada, že když nevíte, kam jdete, nemáte tam co pohledávat. V Kanadě poskytujeme rady na cestu ochotněji – kamkoli a komukoli.

V našem federálním domě na Hlavní třídě byla mimo jiné i tajná chodba – za knihovnou, která byla ve skutečnosti dveřmi, se skrývalo schodiště do špinavého sklepa, úplně odděleného od suterénu s kotlem ústředního topení. Přesně tak to bylo: knihovna byla dveřmi, které vedly do podzemí, kde nebylo absolutně nic – byl to jenom úkryt. Ale před čím? divil jsem se vždycky. Skutečnost, že máme v domě tajnou chodbu vedoucí nikam, mě vůbec neuklidňovala; právě naopak v mé fantazii vyvolávala představy, že tu asi bude něco tak nebezpečného, že je nutné se před tím skrýt – což není zrovna příjemné pomyšlení.

Jednou jsem do chodby vzal malého Owena Meanyho a schválně jsem se mu ve tmě ztratil a k smrti ho vyděsil; dělal jsem to pochopitelně všem svým kamarádům, ale vystrašit Owena byla vždycky větší zábava než vystrašit kohokoli jiného. Mohl za to ten jeho podivný, příšerný hlas, že byl jeho strach tak jedinečný. Déle než třicet let jsem se tajně učil Owenův hlas napodobit a ani ve snu by mě nenapadlo, že bych o něm mohl někdy psát, protože na papíře je jeho hlas naprosto nesdělitelný. Stejně jsem si nedovedl představit, že bych mohl o Owenovi třeba jen vyprávět, protože pomyšlení, že bych měl jeho hlas napodobit na veřejnosti, je mi hrozně nepříjemné. Trvalo mi víc než třicet let, než jsem se odvážil předvést ten hlas cizím lidem.

Owenův křik v tajné chodbě mou babičku tak vyděsil, že si mě po jeho odchodu zavolala. „Nechci po tobě, abys mi řekl – ani teď, ani jindy – cos to s tím chudáčkem prováděl, že tak příšerně ječel, ale jestli to budeš ještě někdy opakovat, buď tak laskav a zacpi mu pusu,“ řekla babička. „Viděls někdy myš chycenou do pasti?“ zeptala se. „Myslím opravdu chycenou – se zlámaným vazem – myslím dočista mrtvou,“ pokračovala. „Víš, ten kluk,“ uzavřela, „ten kluk by svým hlasem dokázal tu myš probudit k životu!“

Dnes mě napadá, že Owenův hlas byl hlasem všech těch zavražděných myší probuzených k životu – a volajících po pomstě.

Nechci, abyste si mysleli, že byla moje babička necitelná. Měla služebnou jménem Lydia, která pocházela z ostrova Prince Edwarda a léta u nás pracovala jako kuchařka a hospodyně. Když u ní doktoři zjistili rakovinu a museli jí amputovat pravou nohu, najala babička dvě nové služebné – z nichž jedna měla za povinnost pečovat jen o Lydii. Lydia od té doby nepracovala. Měla svůj vlastní pokoj, své oblíbené trasy, po kterých se naším rozlehlým domem projížděla na kolečkové židli, a stal se z ní všemi obskakovaný mrzák; přesně tak si svoje stáří představovala babička – mít někoho jako Lydia, kdo by ji obsluhoval. Poslíčci a hosté, kteří přicházeli do našeho domu, často omylem pokládali Lydii za babičku, protože ve svém kolečkovém křesle působila velmi impozantně a byla přibližně v babiččině věku; každé odpoledne s ní popíjela čaj a hrála bridž v jejím karetním kroužku – s dámami, které kdysi u svačiny obsluhovala. Krátce před její smrtí si dokonce i teta Marta s údivem všimla, jak se babičce podobá. Všechny hosty a poslíčky Lydia vytrvale opravovala – lehce pohoršlivým tónem, který pochytila od babičky – „Já nejsem milostpaní Wheelwrightová, jsem její bývalá služebná.“ Znělo to přesně, jako když babička prohlašovala, že její dům není Gravesendský zájezdní hostinec.

Babička opravdu nebyla nelidská. A jestliže nosila při práci na svých růžových záhonech dlouhou večerní toaletu, byly to šaty, které už nebyly určené k nošení na večírky. Ani v růžové zahradě nechtěla být nedbale oblečená. Jakmile byly šaty od zahradničení příliš špinavé, vyhodila je. Když jí maminka navrhla, že by je přece mohla dát vyčistit, babička namítla: „Cože? Chceš snad, aby se v čistírně dohadovali, co jsem v těch šatech asi prováděla?“

Od babičky jsem se naučil, že je logika relativní.

Ale tenhle příběh je především o Owenu Meanym, o tom, jak jsem se stal učedníkem, naslouchajícím jeho hlasu. Jeho komiksový hlas mě ovlivnil ještě víc než babiččina panovnická moudrost.

Na sklonku života jí začala vynechávat paměť. Jako většina starých lidí si mnohem lépe pamatovala vlastní dětství než dětství svých dětí a vnoučat nebo pravnoučat. Čím čerstvější vzpomínka, tím hůř si ji vybavovala. „Pamatuji si tě, když jsi byl malý kluk,“ řekla mi nedávno, „ale když tě vidím dnes, vůbec nevím, kdo vlastně jsi.“ Ujistil jsem ji, že i já někdy mívám o sobě stejný pocit. A když jsme se jednou bavili o tom, co všechno si pamatuje, zeptal jsem se, jestli si vzpomíná na malého Owena Meanyho.

„Toho labouristu?“ zeptala se. „To byl ten odborář!“

„Ne, já myslím Owena Meanyho,“ vysvětloval jsem.

„Ne,“ prohlásila. „Vůbec ne.“

„Jeho rodina obchodovala s žulou,“ pomáhal jsem jí. „Meanyho žulový lom. Vzpomínáš si?“

„S žulou,“ ušklíbla se. „Rozhodně ne!“

„Možná si vzpomeneš na jeho hlas?“ zeptal jsem se babičky, když jí bylo bezmála sto let.

Ale neměla se mnou trpělivost; zavrtěla hlavou. Sbíral jsem odvahu, abych napodobil Owenův hlas.

„Zhasl jsem světlo v tajné chodbě, abych ho vystrašil,“ připomínal jsem jí.

„To jsi dělal každému,“ řekla lhostejně. „Udělals to i Lydii – když ještě měla obě nohy.“

„Rozsviť!“ zaječel Owen Meany. „Něco mi sahá na obličej; rozsviť! Má to vyplazený jazyk! Něco mě olizuje!“ křičel Owen Meany.

„To je pavučina, Owene,“ řekl jsem mu tehdy, pokud si vzpomínám.

„Na pavučinu je to moc vlhké! e to nějaký jazyk! rozsviť!“.

„Přestaň!“ okřikla mě babička. „Už si vzpomínám – Kriste Pane, tohle už nikdy nedělej,“ požádala mě. Díky babičce jsem získal sebedůvěru, že přece jenom dokážu Owenův hlas napodobit. Přestože jí paměť nesloužila, vybavila si aspoň ten hlas; jestli se na Owena pamatovala i jako na nástroj smrti své dcery, se nezmínila. Na sklonku života si babička nepamatovala ani to, že jsem se stal anglikánem – a Kanaďanem.

V babiččině hierarchii nepatřili Meaynovi k přistěhovalcům z Mayflower. Nepocházeli přímo z praotců; původ žádného Meanyho nebylo možno vystopovat až k Johnu Adamsovi. Jejich rod založili pozdější přistěhovalci; bostonští Irové. Do New Hampshire se přistěhovali z Bostonu, který nikdy nebyl anglický; někteří také žili v Concordu v New Hampshire a v Barre ve Vermontu, což byla mnohem průmyslovější města než Gravesend. To byla pravá žulová království Nové Anglie. Babička byla přesvědčená, že při práci v jakýchkoli dolech a lomech je nutno plazit se a lézt po čtyřech – takže horníci a dělníci z lomů jsou spíš něco jako krtci než normální lidé. Pokud šlo o Meanyovy: nikdo z jejich rodiny nebyl nápadně malý, s výjimkou Owena.

Za všechno naše kruté týrání se nám pomstil jen jednou. Měli jsme dovoleno koupat se v některých zatopených lomech jeho otce pod podmínkou, že půjdeme do vody po jednom a každý budeme mít kolem pasu přivázaný provaz. O lomových jezírkách se tvrdilo, že jsou hluboká jako moře, nedalo se v nich doopravdy plavat, protože byla ledová jako moře i koncem léta a hladina byla černá a nehybná jako olej. Nebyl to však chlad, který vás vyhnal ven, jakmile jste tam skočili; byla to jejich nedozírná hloubka – strach z toho, co je na dně a jak je to dno vůbec daleko.

Owenův otec trval na tom, že musíme mít provaz – a trval na tom, že se musíme ve vodě střídat po jednom. Byl to jeden z mála rodičovských příkazů z dětství, který jsme nikdy neporušili, s jedinou výjimkou – a tou byl Owen. Nikdo si ho nikdy porušit netroufl; nikdo si nechtěl provaz odvázat a vrhnout se bez jakékoli naděje na záchranu vstříc neznámé hlubině.

Jednoho teplého srpnového dne si však Owen pod vodou provaz odvázal a sám, rovněž pod vodou, doplaval k skrytému převisu pod skalnatým břehem, zatímco jsme čekali, až se vynoří. Když se neobjevil na hladině, zatáhli jsme za lano. Protože jsme byli přesvědčení, že Owen skoro nic neváží, zdráhali jsme se uvěřit tomu, co nám říkaly naše ruce – že na konci lana nikdo není. Nevěřili jsme, že zmizel, dokud jsme z vody nevytáhli na konci provazu jen bachratý uzel. V životě jsem neslyšel takové ticho – přerušované jen kapáním vody z provazu na hladinu jezírka.

Nikdo ho nezavolal jménem; nikdo se za ním nepotopil. Ve vodě totiž nebylo nic vidět! Já sám se v duchu přesvědčuji, že bychom za ním určitě skočili – kdyby nám byl dal jenom pár vteřin času, abychom se k tomu odhodlali – ale Owenovi se zdála naše reakce příliš pomalá a lhostejná. Vynořil se ze svého úkrytu pod protějším břehem a lehce jako vodoměrka přeplaval tu děsivou hlubinu, o které jsme věřili, že sahá až někam do nitra země. Blížil se k nám; nikdy jsme ho neviděli tak rozzlobeného.

„To nemáte v těle kouska citu?“ křičel. „Na co jste čekali? Až uvidíte bubliny? Nebo si myslíte, že jsem ryba? To se nikdo z vás nechtěl ani pokusit mě zachránit?“

„Vystrašil jsi nás, Owene,“ ozval se kdosi. Byli jsme příliš vylekaní, abychom se dokázali hájit, pokud jsme se vůbec – kdykoli – mohli před Owenem obhájit.

„Nechali jste mě utopit!“ křičel Owen. „Nic jste neudělali! prostě jste se dívali, jak jsem se utopil! Vždyť já jsem mrtvý!“ oznámil nám. „Pamatujte si to: nechali jste mě umřít.“

Nejlépe se pamatuji na nedělní školu v episkopální církvi. Byli jsme tam s Owenem oba noví. Když se moje maminka provdala za druhého muže, se kterým se seznámila ve vlaku, změnila naše vyznání; opustili jsme kongregacionální církev a přihlásili se do církve mého adoptivního otce, o němž maminka tvrdila, že patří k episkopálům. Třebaže jsem u něj nikdy nepozoroval náboženskou horlivost, maminka rozhodla, že přestoupíme k jeho církvi. Byl to krok, který babičku poněkud rozladil, protože my Wheelwrightové jsme patřili ke kongregacionální církvi už od dob, co jsme se vymanili z puritanismu („od dob, co jsme se téměř vymanili z puritanismu“, říkala vždycky babička, protože podle jejího soudu puritanismus nás Wheelwrighty nikdy úplně neopustil.) Někteří z Wheelwrightů – nejen praotec našeho rodu – dokonce zastávali duchovní funkce; v minulém století právě v církvi kongregacionální. Maminčino rozhodnutí znepokojilo i našeho faráře, důstojného pána Lewise Merrilla; osobně mě křtil a teď byl zdrcen zoufalstvím při pomyšlení, že přijde ve sboru o matčin hlas – znal ji od dětství a (jak matka nikdy neopomněla zdůraznit) byl jí významnou oporou, když svým klidným a líbezným způsobem prosazovala své právo na utajení mého původu.

Ani mně změna příliš nevyhovovala – jak ještě uvidíte. Owen se však přímo vyžíval v tom, jak dělat z věcí záhady, a narážel na okolnosti příliš temné a strašlivé, aby se o nich mohlo mluvit. On měnil vyznání proto, aby unikl katolíkům, prohlásil – třebaže to byl vlastně jeho otec, kdo se zřekl katolíků a poslal Owena ke konfirmaci do církve episkopální. Jestliže kongregacionalista přejde k episkopálům, nic na tom není, prohlásil Owen; je to jenom další formální krok v souladu s církevní hierarchií – v tou komedií, jak se vyjádřil. Ale jestliže k episkopálům přejde katolík, není to jenom krok pryč od komedie; je to čin, který v sobě obsahuje nebezpečí věčného zatracení. Owen tvrdil, že jeho otec bude za svůj krok nepochybně zatracen, a nikdy se neopomněl zmínit jisté nevýslovné křivdě, jíž se katolíci dopustili na jeho otci i matce.

Když jsem si stěžoval, že musím klečet, což bylo pro mě něco zcela nového – a to nemluvím o nekonečných litaniích a odříkávání vyznání, jak je u episkopálů zvykem – ujistil mě Owen, že vůbec nic nevím. Katolíci nejenže klečí a drmolí litanie a vyznání v jednom kuse, ale jakákoli naděje na spojení s Bohem je u nich do takové míry ritualizována, že měl Owen pocit, jako by mu doslova znemožňovali se modlit – rozmlouvat s Bohem přímo, jak se vyjádřil. A co teprve zpověď! Já jsem reptal kvůli nějakému hloupému klečení, ale dovedl bych si představit, jak se zpovídám ze svých hříchů? Owen tvrdil, že nucení ke zpovědi je u katolíků tak silné, že si často své prohřešky vymýšlel, aby mu za ně mohlo být uděleno rozhřešení.

„Ale to je šílenství!“ zhrozil jsem se.

Owen přisvědčil. Co bylo příčinou roztržky mezi katolíky a panem Meanym? ptal jsem se vždycky. Nikdy mi to neřekl. To už se nedá napravit, opakoval jen; mluvil vždy pouze o nevýslovné křivdě.

Snad mé výčitky nad přestupem z církve kongregacionální k episkopální – spolu s Owenovým uspokojením, že unikl katolíkům – způsobily, že jsem se s takovým potěšením účastnil hry na zvedání Owena Meanyho do vzduchu. Teď mě napadá, že jsme se patrně všichni provinili tím, že jsme Owena pokládali za pouhou naši hračku; v mém případě – speciálně po konverzi k episkopálům – jsem mu ale nejspíš trochu záviděl. Jsem přesvědčen, že má účast na jeho týrání v nedělní škole pramenila z určitých nepřátelských pohnutek a odrážela fakt, v němž jsme se od sebe nejvíc lišili: totiž že Owen věřil víc než já, a přestože jsem si toho byl vědom stále, nejsilněji jsem si to uvědomoval právě v kostele. Neměl jsem rád episkopály, protože se mi zdálo, že věří víc – nebo alespoň ve víc věcí – než kongregacionalisté; a vzhledem k tomu, že sám jsem věřil velice málo, kongregacionalisté pro mě byli přijatelnější, neboť od věřících vyžadovali minimální účast.

Owen také neměl rád episkopály, ale měl je přece jenom radši než katolíky; obojí sice podle jeho názoru věřili míň než on – ale katolíci se víc pletli do jeho víry a způsobů, jak ji praktikoval. Owen byl můj nejlepší kamarád a svým nejlepším kamarádům člověk ledacos odpustí; ale teprve když jsme začali chodit do stejné nedělní školy a do stejného kostela, byl jsem nucen smířit se se zjištěním, že víra mého nejlepšího kamaráda je mnohem hlubší (třebaže ne nutně dogmatičtější) než jakákoli prohlášení, která jsem kdy slyšel u kongregacionalistů i episkopálů.

Na nedělní školu u kongregacionalistů se vůbec nepamatuji – i když maminka tvrdila, že jsem tam vždycky moc jedl, jak v nedělní škole, tak na jiných farních slavnostech. Matně si vzpomínám na jablečný mošt a koláčky; velmi výrazně – jako průzračně jasný zimní den – mi však v paměti utkvěly vzpomínky na bílý dřevěný kostel s černými věžními hodinami a na bohoslužby, které se vždy konaly v prvním patře v útulném a dobře osvětleném, přátelském prostředí. Za vysokými okny byly vidět koruny stromů. Episkopální bohoslužby se proti tomu odehrávaly v atmosféře zšeřelého sklepení. Kamenný kostel páchl přízemní, či spíše podzemní zatuchlinou, prostor byl přecpaný haraburdím z tmavého dřeva a v křiklavě pomatených vyobrazeních mozaikových oken – skrze něž nebyla vidět jediná větev stromu – se odrážely matně zlaté píšťaly truchlivých varhan.

Když jsem si stěžoval na kostel, stěžoval jsem si na věci, které obvykle dětem nejvíce vadí: na pocit klaustrofobie, na nudu. Owen však protestoval proti věcem týkajícím se víry. „Každý věří po svém,“ tvrdil, „Na kostele jsou nejhorší bohoslužby, bohoslužby jsou určené pro velká shromážděni. V okamžiku, kdy se mi začne líbit nějaká píseň, padnou všichni na kolena a začnou se modlit. A když mě osloví modlitba, všichni vyskočí a začnou zpívat. Co má vůbec celé to pitomé kázáni společného s Bohem? Kdo může vědět, co si Bůh myslí o současných problémech? Koho to zajímá?“

Na takovéhle a podobné výtky jsem uměl odpovědět jenom tím, že jsem Owena Meanyho zvedl a držel ho nad hlavou ve vzduchu.

„Moc Owena trápíte,“ vytýkala mi často maminka. Ale já si nevzpomínám, že bych ho nějak moc trápil kromě obvyklého zvedání do vzduchu – pokud maminka nemyslela to, že jsem nepochopil, jak je Owen vážný; žerty ho prostě urážely. Přečetl přece celé Dějiny Gravesendu dřív, než mu bylo deset; a to nebylo žádné čtení pro zábavu, které by mohl člověk jen tak prolistovat. A četl také Bibli – samozřejmě ne v deseti; ale skutečně ji celou přečetl od začátku až do konce.

A pak tu byla otázka Gravesendské akademie, což byl problém, který se dotýkal každého chlapce z Gravesendu – tehdy ještě na akademii nesměla děvčata. Byl jsem slabý student, a přestože si babička školné klidně mohla dovolit, bylo mi souzeno zůstat na Gravesendské střední škole – dokud se maminka neprovdala za člena profesorského sboru akademie, který mě oficiálně adoptoval. Děti pedagogů – takzvaná „dítka akády“ – byly přijímány automaticky.

Jaká to musela být pro babičku úleva; celý život jí vadilo, že její vlastní děti na akademii nemohly – měla samé dcery. Maminka a teta Marta chodily na střední školu a akademii poznaly jen z tajných schůzek s chlapci, třebaže teta Marta i toho dokázala docela dobře využít: provdala se za jednoho ze studentů akademie (jednoho z mála, který nedal přednost mé matce), a tím zajistila mým bratrancům jako synům absolventa přednostní právo na přijetí. (Moje sestřenka z tohoto absolventského svazku žádnou výhodu nevytěžila – jak ještě uslyšíte.)

Owen Meany však byl na Gravesendskou akademii legálním kandidátem; byl vynikajícím studentem; přesně tím typem žáka, u kterého se předpokládá, že půjde studovat na akademii. Mohl se přihlásit a byl by přijat – dokonce by získal plné stipendium, protože Meanyho žulová společnost nebyla nikdy výnosný podnik a Owenovi rodiče si nemohli dovolit platit školné. Jednou vezla maminka Owena a mě na pláž – oběma nám bylo deset – a řekla: „Doufám, že nikdy nepřestaneš pomáhat Johnnymu s domácími úkoly, Owene, protože až oba postoupíte na akademii, tam budou úkoly mnohem těžší – zvlášť pro Johnnyho.“

„Ale já nepůjdu na akademii,“ namítl Owen. „Ovšem, že půjdeš!“ prohlásila maminka. „Vždyť jsi nejlepší student v celém New Hampshire – možná v celé zemi!“

„Pro lidi jako já akademie není,“ řekl Owen, „Pro lidi, jako jsem já, je střední škola.“

Na chvíli mě napadlo, jestli myslí pro malé lidi – že střední školy jsou určeny pro lidi, kteří jsou výjimečně malí – ale maminka mě předběhla a řekla: „Dostaneš plné stipendium, Owene. Doufám, že si toho jsou tvoji rodiče vědomi. Budeš studovat na akademii absolutně zdarma.“

„Každý den se tam musí nosit sako a kravata,“ řekl Owen. „Ze stipendia si saka a kravaty nekoupím.“

„To se dá zařídit, Owene,“ ujistila ho maminka a mně bylo jasné, že myslí sebe – když nikdo jiný, ona sama mu koupí všechna saka a kravaty, které bude potřebovat.

„A taky košile s límečky a boty,“ pokračoval Owen. „Když chodí člověk do školy s bohatými, nechce vypadat jako jejich sluha.“ Dnes mě napadá, že maminka určitě slyšela za těmito slovy jízlivou „proletářskou“ agitaci pana Meanyho.

„To se všechno zařídí, Owene,“ uklidňovala ho. „Nedělej si starosti.“

Projížděli jsme Rye, právě jsme minuli první kostel a od moře vál dost silný vítr. Muž s trakařem vrchovatě naloženým střešními taškami měl co dělat, aby mu je vítr neodnesl; a žebřík, opřený o střechu sakristie, hrozil, že každou chvíli spadne. Muž by evidentně potřeboval pomocníka – nebo aspoň druhý pár rukou.

„Měli bychom zastavit a jít mu pomoct,“ ozval se Owen, ale maminka měla plnou hlavu vlastních starostí, a tak si ničeho nápadného za okénkem nevšimla.

„Myslíš, že by pomohlo, kdybych si promluvila s tvými rodiči, Owene?“ zeptala se.

„A pak je tu taky problém s autobusem,“ navázal Owen. „Na střední školu bych mohl dojíždět autobusem. Víte přece, že nebydlím ve městě. Jak bych na akademii jezdil? Kdybych nebydlel na koleji – jak bych se tam dostal? A jak bych se dostal domů? Rodiče by mě totiž nikdy nenechali bydlet na koleji. Potřebují mě doma. A kromě toho, koleje jsou hrozne. Takže jak se denní studenti dostanou každý den do školy a zase domů?“ zeptal se.

„Někdo je musí odvézt,“ řekla moje maminka. „Mohla bych tě vozit třeba já, Owene – aspoň do té doby, než si uděláš vlastní řidičský průkaz.“

„Ne, to by nešlo,“ odporoval Owen, „Můj otec má moc práce a matka neumí řídit.“

Paní Meanyová – to jsme věděli oba – nejenže neuměla řídit, ale nikdy nevycházela z domu. Ani v létě nemívala otevřená okna; trpěla alergií na prach, vysvětlil nám Owen. Celý rok, den co den, vysedávala paní Meanyová uvnitř domu za okny, zanesenými žulovým prachem z lomu. Na hlavě měla pár starých leteckých sluchátek (holé konce drátů jí volně visely do klína), protože nesnášela hluk důlních strojů – mechanických dlát a sochorů. Ve dnech, kdy se konaly odstřely, si pouštěla co nejhlasitěji gramofon – samé velké orchestry, a občas jí přeskakovala jehla, když dynamitová nálož detonovala zvlášť blízko a byla zvlášť silná.

Nakupovat jezdil pan Meany. Vozil také Owena do nedělní školy a po škole ho vyzvedával – přestože sám na episkopální bohoslužby nechodil. Patrně pokládal za dostatečnou pomstu katolíkům skutečnost, že tam posílá Owena; svou vlastní účast jako další výraz vzdoru buď nepovažoval za nutnou, anebo příkoří, které utrpěl z rukou katolické církve, bylo tak nenapravitelné, že byl předem zaujatý vůči jakékoli víře.

Kromě toho – jak maminka věděla – byl také zaujatý vůči Gravesendské akademii. „Na jedny straně jsou tu zájmy města,“ prohlásil kdysi na schůzi Městské rady, „a na druhý oni!“ Tehdy se jednalo o požadavek akademie rozšířit ústí řeky Squamscott a vyhloubit v určitém místě koryto přílivového ramene, aby se zlepšila závodní dráha pro školní veslařský oddíl; několik lodí totiž při odlivu uvízlo v bahnitých březích. Ta část řeky, kterou chtěla akademie rozšířit, obtékala výběžek bažiny sousedící s Meanyho žulovým lomem; byl to naprosto nevyužitelný pozemek, ale pan Meany byl jako jeho majitel pobouřen tím, že ho akademie hodlá vybagrovat – „pro rekreační účely!“ rozhořčoval se.

„Mluvíme o bahnu, ne o žule,“ poznamenal zástupce akademie.

„A já zase mluvím o nás a o nich!“ rozkřikl se pan Meany na schůzi, která vešla do historie radnice. Aby nějaká schůze Městské rady v Gravesendu vešla do historie, musí na ní dojít k pořádné hádce. Squamscott nakonec rozšířili a rameno vybagrovali. Když je to jen bahno, usoudili radní, je lhostejné, komu patří.

„Na akademii prostě půjdeš, Owene,“ prohlásila maminka. „To je hotová věc. Jestli někdy nějaký student patřil na pořádnou školu, tak jsi to ty – buď je tady ta škola pro tebe, nebo není pro nikoho.“

„Propásli jsme příležitost udělat dobrý skutek,“ zahuhlal Owen nevrle, „Ten chlapík, co kladl tašky na kostele, potřeboval pomoct.“

„Nehádej se se mnou, Owene,“ uzavřela debatu maminka. „Na akademii půjdeš, i kdybych tě měla adoptovat. Nebo tě unesu, když budu muset,“ dodala.

Ale neznal jsem nikoho tvrdohlavějšího, než byl Owen Meany; počkal si celou míli, než znovu promluvil, a pak prohlásil: „Ne. To nepůjde.“

Gravesendskou akademii založil roku 1781 reverend Emery Hurd, pokračovatel originálního odkazu praotce Wheelwrighta a bezdětný puritán, který vynikal nadáním – podle Walla – ke „Kázání o přednostech Učení a jeho blahodárném působení na šíření Ctnosti a Lásky.“ Co by si asi myslil o Owenu Meanym? Hurd si představoval akademii, na níž „žádnému nehodnému hochu, který by byl schopen pošpinit své společníky, nesmí být dovoleno setrvat ani hodinu“; a kde bude „každý student zapražen do jha studia“ – a chutě se bude v potu tváře učit!

Zbytek jmění odkázal Emery Hurd na „vzdělávání amerických Indiánů a jejich obracení na křesťanskou víru“. Reverend Hurd nikdy nepřestal dbát na to, aby Gravesendská akademie sloužila „zbožným a dobročinným účelům“, a ke stáru proslul tím, že hlídkoval na Water Street v centru Gravesendu a číhal na mladistvé výtržníky: obzvláště měl spadeno na mladíky, kteří před ním nesmekli klobouk, a slečny, které ho nepoctily pukrletem. Byl na vrcholu blaha, když mohl mladým provinilcům za trest rozdávat své rozumy; ke konci už, bohužel, moc na rozdávání neměl.

Byl jsem svědkem podobně smutného konce své babičky; když už byla tak stará, že si nepamatovala skoro nic – rozhodně ne Owena Meanyho, a dokonce ani mne – vyhubovala občas celému pokoji a všem, kdo v něm byli náhodou přítomni. „Proč už se nesmekají klobouky?“ naříkala. „Kam se poděla purklata?“ kvílela. „Naučte dívky pukrlata!“

„Jistě, babičko,“ odpovídal jsem jí.

„Ach, co ty o tom víš?“ odbyla mě. „A vůbec, kdo vlastně jsi?“ zeptala se.

„To je váš vnuk johnny,“ napodobil jsem Owenův hlas, jak nejlépe jsem uměl.

A babička vzdychla: „O Bože, on je ještě tady? Opravdu je ten legrační klouček ještě tady? Snad jsi ho zase nezamkl v tajné chodbě, Johnny?“

Toho léta, kdy nám oběma bylo deset, se mi Owen svěřil, že moje maminka zašla do lomu navštívit jeho rodiče. „Co říkali?“ zeptal jsem se.

Odpověděl mi, že se vůbec o její návštěvě nezmínili, ale on poznal, že tam byla. „Cítil jsem její parfém,“ řekl. „Musela tam být dost dlouho, protože tam byl cítit skoro tak silně jako u vás doma. Moje matka žádný parfém nepoužívá.“ dodal.

To ani nemusel říkat. Kromě toho, že paní Meanyová nevycházela ven, odmítala se ven dokonce i dívat. Když jsem ji někdy zahlédl za okny Owenova domu, seděla vždycky profilem ke sklu, aby na okolní svět neviděla, ale zároveň byl v jejím chování určitý absurdní rozpor: jako by tím, že světu nastavovala svůj profil, demonstrovala, že se k němu neobrátila zády docela. Napadlo mě, že vinu za to nejspíš nesou katolíci – ať už se stalo cokoli, rozhodně se to dalo označit za nevýslovnou křivdu, kterou podle Owena jeho rodiče kdysi měli utrpět. V tomhle zatvrzelém sebeuvěznění paní Meanyové bylo cosi, co zavánělo náboženským pronásledováním – ne-li rovnou věčným zatracením.

„Jak to šlo s Meanyovými?“ zeptal jsem se maminky.

„Řekli Owenovi, že jsem tam byla?“ zeptala se.

„Neřekli mu nic. Ale on poznal tvůj parfém.“

„To je mu podobné,“ usmála se. Myslím, že tušila, že ji Owen tajně miluje – všichni moji kamarádi ji tajně milovali. A kdyby se dožila jejich dospívání a puberty, nepochybně by se jejich chlapecké okouzlení ještě prohloubilo a zhoršilo, a měli bychom s ním dost potíží – oni i já.

Třebaže maminka odolala pokušení mých vrstevníků – tím mám na mysli, že nikdy nezvedala Owena Meanyho do vzduchu – neodolala pokušení se ho alespoň dotýkat. Na Owena si prostě každý chtěl sáhnout. Byl k zbláznění roztomilý; hezounký jako chundelaté zvířátko – až na holé, skoro průsvitné uši, které mu jako hlodavci odstávaly od špičatého obličeje. Babička tvrdila, že se podobá nenarozené lišce. Každý, kdo se ho dotýkal, se těm uším vyhýbal; působily dojmem, že musí na dotek studit. Mou maminku však neodradily; dokonce mu jeho gumovité boltce hnětla, aby mu je zahřála. Objímala ho, líbala, třela si s ním nos o nos. To všechno dělala naprosto přirozeně, jak byla zvyklá se mnou; k ostatním mým kamarádům se tak nechovala – dokonce ani k bratrancům a sestřenici. A Owen jí to s radostí oplácel; někdy celý zrudl, ale vždycky se usmíval. Jeho obvyklé, téměř neodmyslitelné vrásky se vyhladily a zachmuřenou tvář mu projasnil rozpačitý úsměv.

V duchu ho jasně vidím, jak sahá mojí matce k dívčímu pasu; když se vytáhl na špičky, těsně se dotýkal temenem jejího poprsí. Když seděla a on si k ní přišel pro obvyklé pohlazení a objetí, dosahoval mu obličej přesně do úrovně jejích ňader. Maminka byla krasavice jako z reklamy; měla pěknou postavu a byla si toho vědoma, a ráda nosila módní přiléhavé svetříky, aby její vnady vynikly.

Důkazem Owenovy vážnosti je fakt, že jsme spolu mluvili o matkách všech svých spolužáků a jeho hodnocení mojí maminky bylo navýsost upřímné; mohl si to dovolit, protože jsem věděl, že si nedělá legraci. Owen si nikdy nedělal legraci.

„Tvoje maminka má nejhezčí prsa ze všech matek.“ Žádný z mých ostatních kamarádů by mi něco podobného nesměl říct, abych se s ním nepopral.

„Opravdu si to myslíš?“ zeptal jsem se.

„A absolutně nejhezčí,“ Opakoval.

„Co třeba paní Wigginová?“ zeptal jsem se.

„Ta je má moc velká,“ řekl Owen,

„A paní Websterová?“ navrhl jsem.

„Moc nízko,“ řekl Owen.

„A paní Merrillová?“ pokračoval jsem.

„K smíchu,“ prohlásil Owen.

„Slečna Judkinsová?“ řekl jsem.

„Nevím,“ odpověděl, „nemůžu si vzpomenout, a to není matka.“

„Slečna Farnumová!“ řekl jsem.

„To nemyslíš vážně,“ urazil se Owen.

„Karolína Perkinsová!“ řekl jsem.

„Možná za čas,“ řekl vážně, „ale to taky není matka.“

„Irena Babsonová!“ řekl jsem.

„Fuj, z té mi běhá mráz po zádech,“ zděsil se Owen. „Tvoje maminka je jediná,“ řekl nábožně, „a taky ze všech nejkrásněji voní,“ dodal. V tom jsem s ním souhlasil; moje maminka vždycky báječně voněla.

Poprsí vlastní matky je podivný námět rozhovoru s kamarádem, ale ona opravdu platila za vyhlášenou krasavici a na Owenovu upřímnost jsem se mohl naprosto spolehnout; měl mou absolutní důvěru.

Často nás vozila autem. Vozila mě do lomu, když jsem si chtěl s Owenem hrát; jezdila pro Owena, abychom si mohli hrát u nás – a zase ho vozila zpátky. Meanyho žulový lom byl asi pět kilometrů za městem, což se dalo zvládnout na kole – až na to, že cesta vedla do kopce. Maminka mě často odvezla k Owenovi a vzala mi do auta kolo a já jsem se potom sám vracel domů; anebo Owen přijel na kole do města a ona ho potom i s kolem odvezla zpátky. Chci říct, že nás vozila tak často, že pro ni byl Owen téměř jako druhý syn. A vzhledem k tomu, že v malém městě vozí právě matky své děti ke kamarádům na návštěvu, měl i Owen důvod pokládat za svou matku spíš ji než svou matku skutečnou.

I když jsem jel k Owenovi, málokdy jsme si hráli u něj doma. Lozili jsme po hromadách kamení, v lomech i kolem nich nebo dole u řeky, a v neděli jsme sedávali na ztichlých strojích a představovali si, jak řídíme práce v lomu nebo velíme nepřátelským armádám. Owenovi připadala atmosféra jeho vlastního domova stejně dusivá a nevlídná jako mně. Když bylo špatné počasí, hráli jsme si u nás – a vzhledem k tomu, že v New Hampshire je špatné počasí skoro pořád, hráli jsme si skoro pořád u nás.

A opravdu jsme si skoro pořád hráli, aspoň tak se mi to jeví z dnešního pohledu. V létě toho roku, kdy maminka zemřela, nám bylo oběma jedenáct. Byl to náš poslední rok v Malé lize, která nás už nevýslovně nudila. Basebal je podle mého názoru hrozně nudná hra a poslední rok v Malé lize je jenom předehra k velké nudě, kterou si ještě většina Američanů s basebalem užije. Kanaďané, bohužel, basebal hrají a obdivují taky. Je to hra, kde se pořád na něco čeká; je to hra neustále sílícího očekávání čím dál méně zajímavých okamžiků. Hráči v Malé lize aspoň hrají rychleji než dospělí – zaplať Pámbu! My jsme se nikdy nevyžívali v odplivování a drbání se v podpaží a v rozkroku, což patří k nejtypičtějším známkám nervozity dospělých hráčů. Ale i tak se musí mezi jednotlivými odpaly čekat, čeká se na chytače a rozhodčího, než po každém odpalu prohlédne míč – pak se čeká na chytače, než zvolna dokluše ke střední metě poradit nadhazovači, jak má házet, čeká se na trenéra, než se doštrachá na hřiště a tam (s nadhazovačem i chytačem) na místě posoudí všechny šance příštího odpalu.

Toho dne se hrála už poslední směna a Owen i já jsme čekali na konec utkání. Hrozně jsme se nudili a neměli jsme pochopitelně ani tušení, že brzy skončí i něčí život. Naše mužstvo bylo na pálce. Výrazně jsme prohrávali – naši hráči tak často a zmateně měnili složení sestav, že jsem ztratil přehled o polovině našich pálkařů a vůbec jsem si nepamatoval, kdy na mě přijde řada. Neměl jsem ponětí, kdy půjdu na pálku, a právě jsem se chystal zeptat našeho dobromyslného, obtloustlého trenéra a kouče pana Chickeringa, když se otočil k Owenovi a oznámil mu: „Půjdeš odpalovat místo Johnnyho, Owene.“

„Ale já nevím, kdy jsem na řadě,“ namítl jsem, ale trenér mě neslyšel; díval se někam za hřiště. I on se nudil a stejně jako my čekal, až hra skončí.

„Já vím, kdy jsi na řadě,“ řekl Owen. Tohle bylo u Owena k zbláznění; že měl vždycky o všem takovýhle přehled. Skoro nikdy si na tu pitomou pálku ani nesáhl, ale stejně sledoval všechny nudné detaily.

„Až odpálí harry, půjdu se připravit,“ prohlásil. „A až odpálí buzzy, půjdu na pálku.“

„Skvělá šance,“ poznamenal jsem. „Nebo mají jenom jednoho venku?“

„Dva,“ řekl Owen.

Všichni na lavičce se dívali někam mimo hřiště – teď dokonce i Owen – a tak jsem i já obrátil pozornost na záhadný objekt jejich zájmu. Vtom jsem pochopil: byla to má maminka. Právě přijela. Vždycky jezdila až před koncem zápasu; i ji basebal nudil. Uměla přesně vytušit okamžik, kdy bylo zapotřebí odvézt nás s Owenem domů. Nechávala i v létě vyniknout své dobře rostlé postavě a s oblibou nosila vypasované živůtky; byla hezky opálená a ten den měla na sobě jednoduché bílé šaty – nahoře přiléhavé, s nabíranou sukní – a vlasy si svázala červeným šátkem, aby jí nezakrývaly nahá ramena. Nesledovala hru. Stála dost daleko od levé postranní čáry za třetí metou a dívala se do řídce zaplněné, spíš prázdné, nekryté tribuny – snad tam hledala nějakého známého.

Uvědomil jsem si, že se na ni všichni dívají. Nebylo to pro mě nic nového. Na mou matku se vždycky všichni dívali, ale toho dne mi jejich pohledy připadaly zvlášť upřené, anebo si to pamatuji s výjimečnou intenzitou proto, že tenkrát jsem ji naposledy viděl živou. Nadhazovač se díval na domácí metu, chytač čekal na míč a pálkař taky, aspoň takový jsem měl dojem; ale dokonce i polaři se otočili a s otevřenými ústy na ni civěli. Z lavičky ji sledovali všichni – nejvíc pan Chickering; hned po něm snad Owen; nejmíň asi já. Její pohled opětovala celá tribuna.

Hrál se čtvrtý míč. Možná se na maminku díval i nadhazovač. Harry Hoyt si v klidu zadarmo došel na metu. Nastoupil Buzzy Thurston a připravoval se Owen. Vstal z lavičky a hledal nejmenší pálku. Buzzy odpálil nízký přízemní míč, jasný aut, po kterém se maminka ani neohlédla. Vykročila podél postranní čáry, minula hráče na třetí metě a neustále upírala pohled na tribunu, i když první polař nechytil Buzzyho ploužáka a všichni naši bez problémů doběhli až domů.

Owen byl připraven.

Byl to opravdu nudný zápas – a taky definitivně prohraný – a tak pan Chickering Owenovi dovolil, aby si míč odpálil; i on už chtěl jít domů.

Obvykle říkal: „Ukaž, co umíš, Owene!“ což znamenalo: Snaž se tam dojít! jinak řečeno: Nech pálku na rameni. Jinými slovy: V žádném případě nic neodpaluj.

Dnes ale řekl: „Jen ho napal, hochu!“

„Rozhadruj ten balón na cucky, Meany!“ vykřikl kdosi z lavičky a s chechtotem se svalil na zem.

Owen důstojně pozoroval nadhazovače.

„Opři se do toho, Owene!“ zavolal jsem na něj.

Kluci z lavičky se rozjařili; opravdu byl nejvyšší čas jít domů. Ať se Owen pokusí odpálit, ať třikrát mine a máme to z krku. Navíc jsme se těšili na tu psinu, až se Owen svou muší váhou ožene po míči.

První nadhoz šel vedle a Owen ho nechal být.

„Odpal!“ pobízel ho pan Chickering. „Odpal ho!“

„Šel moc daleko!“ namítl Owen. Hrál jako z příručky; Owen Meany zásadně za všech okolností dodržoval pravidla.

Druhý nadhoz ho málem trefil do hlavy, takže se musel skrčit a přepadl přes zdupaný písek okolo mety až do travnatého pole. Druhý míč. Hráči s hurónským řevem kvitovali oblak prachu, který zvířil, když se začal oprašovat; ale Owen si dal s čištěním dresu na čas.

Maminka stála zády k domácí metě; někoho zahlédla – někoho na nekryté tribuně – a mávala na něj. Minula značku třetí mety a postupovala podél postranní čáry, ale stále ještě byla blíž ke třetí metě než k domácí, když se Owen rozmáchl k poslednímu odpalu. Skoro se zdálo, jako by mávl pálkou ještě dřív, než míč opustil nadhazovačovu dlaň – byl to rychlý míč, jak bývá v Malé lize zvykem, ale Owen se rozmáchl včas a trefil míč s překvapivou silou (kousíček před metou, asi ve výši prsou). V životě jsem ho neviděl zasáhnout míč tak přesně a síla střetu míče s pálkou pro něj představovala takový šok, že poprvé zůstal stát na nohou – konečně jednou neupadl.

Úder pálky byl na Malou ligu nezvykle rázný a hlasitý a upoutal i roztěkanou pozornost mé matky. Ohlédla se k domácí metě – snad ze zvědavosti, kdo odpálil takovou ránu – a míč ji zasáhl do levého spánku tak prudce, že se otočila na patě a z jednoho vysokého střevíčku se jí ulomil podpatek. Upadla na zem hlavou k tribunám a zůstala ležet s koleny rozhozenými od sebe a obličejem zabořeným do písku, protože vůbec nestačila zvednout ruce (ani aby se uchránila před pádem), což později vedlo k domněnce, že byla mrtvá dřív, než se dotkla země.

Nevím, jestli opravdu zemřela tak rychle; ale určitě byla mrtvá v okamžiku, kdy k ní doběhl pan Chickering. Byl u ní první. Nadzvedl jí hlavu a otočil obličej do přirozenější polohy; někteří později tvrdili, že než ji uložil zpátky na zem, zatlačil jí oči. Pamatuji se, že jí stáhl sukni, která se jí vyhrnula až do poloviny stehen a srovnal jí kolena k sobě. Pak se vztyčil, svlékl si bundu a držel ji před sebou jako toreador muletu. Byl jsem první z hráčů, kdo přeběhl postranní čáru k třetí metě, ale pan Chickering prokázal na tlouštíka obdivuhodnou mrštnost. Sevřel mě do náruče a přehodil mi bundu přes hlavu. Nic jsem neviděl a vůbec jsem se nemohl bránit.

„Ne, Johnny! Ne, Johnny!“ opakoval. „Takhle ji nesmíš vidět, Johnny,“ drmolil.

Lidská paměť je stvůra; člověk zapomíná – paměť nikdy. Všechny vzpomínky ukládá. Některé věci pro nás střádá, jiné před námi ukrývá – a po čase je vyvolává do našeho vědomí zcela podle své vlastní vůle. Člověk si myslí, že má paměť; ale ona má jeho!

Později se mi všechno vrátilo. Když si dnes v duchu představím místo, kde moje maminka zemřela, dokážu si vybavit každého, kdo byl ten den na tribuně; a pamatuji se také, kdo tam nebyl – a co mi kdo říkal a neříkal. První vzpomínky však postrádaly jakékoli podrobnosti. Vzpomínám si na náčelníka Pikea, velitele Gravesendského policejního sboru – po letech jsem jeden čas chodil s jeho dcerou. Náčelník Pike mi utkvěl v paměti díky své nesmyslné otázce – a ještě absurdnější úvaze, která ho k ní vedla!

„Kde je ten míč?“ dotazoval se, jakmile bylo vyklizeno takzvané místo činu. Maminčino tělo odvezli a já jsem seděl na lavičce panu Chickeringovi na klíně a přes hlavu jsem měl jeho bundu – teď ovšem proto, že jsem ji tak chtěl mít: protože jsem si ji navlékl sám.

„Míč?“ opakoval pan Chickering. „Vy chcete ten zatracenej míč?“

„No, v podstatě se jedná o vražednou zbraň,“ řekl náčelník Pike. Křestním jménem se jmenoval Ben. „Nástroj smrti, dalo by se říct,“ prohlásil Ben Pike.

„Vražedná zbraň!“ rozčílil se pan Chickering a objal mě v náručí. Čekali jsme, až si pro mě přijde buď babička nebo maminčin nový manžel. „Nástroj smrti!“ opakoval. „Ježíšikriste, Bene – vždyť to byl basebalovej míček!“

„A kde je teď?“ trval na svém náčelník. „Jestli někoho zabil, je mou povinností ho prohlédnout – vlastně bych ho měl zajistit.“

„Neblázni, Bene,“ řekl pan Chickering.

„Nevzal ho některý z vašich chlapců?“ vyptával se náčelník Pike našeho tlustého trenéra a kouče.

„Zeptej se jich – ne mě!“ odbyl ho pan Chickering.

Všichni hráči dostali rozkaz shromáždit se za tribunou a počkat, až policie maminku vyfotografuje. Dosud tam stáli a nahlíželi mezerami mezi sedadly na vražedné hřiště. Stálo tam i několik lidí z města – pár rodičů a náruživých basebalových fanoušků. Později jsem si vzpomněl, jak ke mně tmou dolehl Owenův hlas – hlavu jsem měl totiž stále ukrytou pod bundou.

„Promiň!“

V průběhu let se mi kousek po kousku všechno postupně vybavovalo – každý, kdo stál vzadu za tribunou, každý, kdo odešel domů.

Tehdy jsem si však stáhl bundu z hlavy a jediné, co jsem si uvědomoval, bylo, že Owen za tribunou nestojí. Pan Chickering si toho musel všimnout taky.

„Owene!“ zvolal.

„Šel domů!“ odpověděl čísi hlas.

„Měl tu kolo!“ dodal jiný.

V duchu jsem ho viděl, jak šlape do kopce na Maiden Hill – nejdřív v sedě, pak ve stoje a nakonec sleze a tlačí kolo vedle sebe; přitom má stále před očima řeku. Měli jsme basebalové dresy z vlněné látky, která na kůži svědila, a já jsem v duchu viděl, jak má Owen triko na zádech propocené a jak mu je číslo 3 moc velké – takže když si tričko zastrčil do trenýrek, byla z trojky vidět jenom polovina, a kdyby ho někdo na Maiden Hill Road potkal, mohl si myslet, že má číslo 2.

Chápal jsem, že neměl proč čekat; z utkání Malé ligy ho i s kolem vždycky vozila domů moje maminka.

Ovšem, pomyslel jsem si, míč vzal Owen. Byl přece sběratel; stačilo vzpomenout si na jeho basebalové obrázky. „Koneckonců,“ jak říkal později pan Chickering, „byl to jediný slušný odpal, který se tomu klukovi povedl, poprvé v životě se trefil pálkou do míče. A nakonec to stejně byl špatný míč. Nemluvě o tom, že někoho zabil.“

No a co má být, jestli si Owen ten míč vzal? říkal jsem si v duchu. Především jsem ale myslel na svou maminku; a už tehdy jsem se na ni začínal zlobit, že mi nikdy neřekla, kdo byl můj otec.

Bylo mi teprve jedenáct let; neměl jsem tušení, kdo všechno se díval na naše utkání Malé ligy a byl svědkem maminčiny smrti – a kdo měl svůj důvod k tomu, aby si ponechal míč, který Owen Meany odpálil.

2. Pásovec

Moje maminka se jmenovala Tabitha, avšak kromě babičky jí tak nikdo neříkal. Babička nesnášela zdrobněliny – s tou výjimkou, že mně nikdy neříkala John; pro ni jsem byl vždycky Johnny i potom, co jsem byl pro všechny ostatní jenom John. Moje matka byla pro všechny ostatní Tabby. Vzpomínám si, jak ji reverend Lewis Merrill při jedné příležitosti nazval „Tabithou“, ale to bylo před mou matkou a babičkou a šlo o spor, nebo spíš reverendovu úpěnlivou žádost. Jednalo se o maminčino rozhodnutí vystoupit z kongregacionální církve a přejít k episkopálům a reverend Merrill se obrátil k babičce, jako by maminka vůbec nebyla v místnosti, a řekl: „Tabitha Wheelwrightová je jediný opravdu andělský hlas v našem sboru, a jestliže nás opustí, ztratí soubor svou duši.“ Na obhajobu pastora Merrilla musím dodat, že nepromlouval vždycky takhle byzantsky nabubřele, ale maminčina a moje rozluka s jeho církví ho natolik rozrušila, že mluvil jako z kazatelny.

Když jsem byl chlapec, dávalo se v New Hampshire jméno Tabby s oblibou domácím kočkám a moje maminka bezesporu jistými kočičími vlastnostmi vynikala – ne ve smyslu nějaké úlisnosti nebo tichošlápkovství, ale v duchu dalších charakteristik, jako je čistota, pružnost, sebejistota a přítulnost. Moje maminka sváděla k pohlazení z úplně jiných důvodů než Owen; vždycky jsem si uvědomoval, jak moc se jí lidé chtěli, nebo potřebovali, dotýkat. A to nemluvím jen o mužích, ačkoliv i ve svém věku jsem si všiml, jak si v její společnosti vždycky nervózně mačkají dlaně. Prostě, myslím, že se jí rádi dotýkali všichni – a moje maminka jako kočka reagovala na doteky podle toho, kdo se jí dotýkal. Dokázala být tak mrazivě lhostejná, že dotýkající okamžitě stáhl ruku; dovedla být mrštná a překvapivě rychlá a jako kočka hbitě couvnout – uměla před vztaženou rukou ucuknout nebo uskočit stejně instinktivně, jako se my ostatní zachvějeme. Uměla však reagovat i jinak; uměla se pod dotykem jako kočka celá rozehřát – bezostyšně protáhnout tělo a přitisknout se k hladící dlani, až (jak jsem si vždycky představoval) všichni v okolí slyšeli, jak přede.

Owen Meany, který zřídka plýtval slovy a vynikal v umění ukončit rozhovor poznámkou, kterou zdánlivě mimochodem utrousil jako minci do hluboké studny… poznámkou, která tíhou své pravdy klesla až na dno a tam navždy spočinula ve své nedotknutelnosti… Owen mi jednou řekl: „Tvoje maminka je tak sexy, že pořád zapomínám, že je to vůbec něčí matka.“

Pokud jde o narážky tety Marty, které se prostřednictvím mých bratranců a sestřenice o víc než deset let později donesly až ke mně – totiž že moje matka byla „vlastně hloupá“ – pokládám je za důsledek žárlivosti a nepochopení starší sestry. Teta Marta prostě nedokázala pochopit nejzákladnější věc: moje maminka se narodila do zcela nepatřičného těla. Tabby Wheelwrightová vypadala jako filmová hvězdička – rozverná a lehkomyslná, snadno ovlivnitelná; vypadala, jako by se každému toužila zavděčit nebo byla „vlastně hloupá“, jak konstatovala teta Marta; prostě vypadala lákavě na dotek. Jsem však hluboce přesvědčen, že její charakter ani v nejmenším neodpovídal očekávání, jaké by si o ní člověk na základě jejího zjevu vytvořil; jako její syn mohu potvrdit, že byla téměř dokonalou matkou – vytkl bych jí jen, že zemřela dřív, než mi stačila říct, kdo byl mým otcem. Mohu rovněž dosvědčit, že byla šťastná – a jakmile je nějaká žena opravdu šťastná, jsou z toho někteří muži a skoro všechny ostatní ženy doslova šílené. Jestliže navenek vypadala neklidně, uvnitř neklidná nebyla. Byla spokojená – i v tom ohledu se projevovala její kočičí povaha. Zdálo se, že nežádá od života víc než své dítě a milujícího manžela; tady bych chtěl zdůraznit to jednotné číslo – nechtěla děti, chtěla mě, jenom mě, a mě také měla; nechtěla život plný mužů, chtěla jednoho muže, toho pravého, a krátce před svou smrtí ho přece jenom našla.

Už dřív jsem se zmínil, že je teta Marta „krásná žena“, a za tím tvrzením stojím: je přátelská, přitažlivá, má kultivované vystupování, vlídné a bez postranních úmyslů – ke mně se vždy chovala láskyplně. Milovala i mou matku, ale nikdy jí nerozuměla a pokud se k nepochopení přidá jen trocha žárlivosti, nutně vznikají problémy.

Kdesi jsem prohlásil, že moje maminka byla krasavice, což je poněkud v rozporu s umírněností, s jakou se oblékala; vystavovala sice na odiv svou postavu, ale nikdy se nemístně neodhalovala – s výjimkou sportovních, téměř panenských ramen. Ráda chodila s nahými rameny. Nikdy se neoblékala nedbale, necudně nebo křiklavě; ve výběru barev byla tak konzervativní, že si z jejího šatníku jen stěží vybavím oblečení, které by nebylo černé nebo bílé, kromě některých doplňků – tam si oblíbila hlavně červenou (na šátcích, kloboucích, botách a rukavicích). Nikdy nenosila šaty obepínající boky, ale měla ráda, když vynikal její štíhlý pas a pěkná ňadra – opravdu měla nejhezčí prsa ze všech matek, jak konstatoval Owen.

Nemyslím, že by flirtovala; nikdy nebyla „na mužské“ – je však otázka, nakolik jsem si toho byl ve svých jedenácti letech schopen všimnout. A tak je možné, že přece jen flirtovala – trošku. Vždycky jsem si představoval, že flirtuje jenom ve vlaku na trati z Bostonu do Maine, že všude jinde na téhle zemi je bezvýhrady mou dokonalou matkou – dokonce i v obávaném Bostonu – a jen ve vlaku možná vyhledává mužskou společnost. Jak jinak si lze vysvětlit fakt, že se tam seznámila s mužem, který byl mým otcem? A zhruba o šest let později – ve stejném vlaku – potkala muže, který se s ní oženil! Způsobil snad rytmus kol, že se uvolnila a chovala jinak než obvykle? Je možné, že se proměnila, když nestála pevnýma nohama na zemi?

Jen jednou jsem se o téhle absurdní obavě zmínil, a jen před Owenem. Upřímně se zděsil.

„Jak si můžeš něco takového myslet o vlastní matce?“ zeptal se mě.

„Ale vždyť ty sám tvrdíš, že je sexy, sám šílíš z jejích prsou,“ namítl jsem.

„Já nešílím,“ bránil se Owen.

„No dobře – ale líbí se ti,“ řekl jsem. „Mužům i klukům – všem se líbí.“

„To s tím vlakem pusť z hlavy,“ prohlásil Owen. „Tvoje maminka je dokonalá. Ve vlaku o nic nejde.“

Je pravda, že třebaže sama přiznala, že mého otce „potkala“ ve vlaku na trati z Bostonu do Maine, nikdy jsem si v duchu nepředstavoval, že tam došlo k mému početí; na druhé straně ale v témže vlaku potkala muže, za kterého se později provdala. To nebyla ani lež, ani tajemství. Kolikrát jsem po ní chtěl, aby mi ten příběh vyprávěla! Nikdy se nezdráhala, nikdy ji neomrzelo vyprávět mi o tom znovu a znovu – a vždycky to líčila stejně. Po její smrti jsem stejný příběh nespočetněkrát chtěl po něm – a i on mi ho právě tak ochotně znovu a znovu vyprávěl, pokaždé stejně.

Jmenoval se Dan Needham. Kolikrát jsem se modlil k Bohu, aby právě on byl mým skutečným otcem!

Seděli jsme u večeře: maminka, babička, já a Lydia, tehdy už bez nohy. Bylo to ve čtvrtek, na jaře roku 1948. Ve čtvrtek se maminka vracela z Bostonu a ten den jsme zpravidla mívali o něco lepší večeři než jindy. Vzpomínám si, že to nemohlo být dlouho po tom, co Lydii amputovali nohu, protože jsme si ještě docela nezvykli, že s námi sedí u jednoho stolu (v kolečkové židli) a že jídlo a nádobí přinášejí a odnášejí dvě nové služebné, což bylo ještě nedávno Lydiinou prací. Také kolečková židle byla pro ni dosud něco nového, protože mi nedovolila, abych ji v ní vozil; to směla pouze maminka a babička – a jedna z nových služebných. Nepamatuji se už na všechny podrobnosti složitých pravidel obsluhy Lydiina kolečkového křesla – vím jen, že jsme právě všichni čtyři dojídali večeři a Lydiina přítomnost u stolu byla nezvyklá a nápadná jako čerstvě natřená lavička v parku.

Znenadání maminka prohlásila: „Tak jsem se ve vlaku na své oblíbené trati z Bostonu do Maine seznámila s dalším mužem.“

Nemyslím, že svou poznámku mínila ironicky, ale Lydia, babička i já jsme si ji okamžitě vyložili po svém. Lydia se v kolečkové židli odstrčila od stolu a přitom zatáhla za ubrus, až všechny talíře, mísy i příbory poskočily a svícny se zakymácely. Babička sevřela do dlaně velikou brož, kterou nosila připíchnutou pod límečkem – vypadalo to, jako by jí zničehonic zaskočila do krku – a já jsem se tak silně kousl do spodního rtu, až jsem na jazyku ucítil krev.

Všichni jsme maminčino prohlášení chápali jako jakýsi eufemismus. Nebyl jsem u toho, když před lety doma oznámila, jak se ve vlaku seznámila s tím prvním mužem. Možná řekla: „Tak jsem se ve vlaku na své oblíbené trati z Bostonu do Maine seznámila s jedním mužem – a teď jsem těhotná!“ Možná řekla: „Čekám dítě – dopřála jsem si povyražení s jedním úplně cizím mužem, kterého jsem potkala ve vlaku na své oblíbené trati z Bostonu do Maine a s kterým se už nejspíš v životě neuvidím!“

Zkrátka a dobře, třebaže neumím popsat tehdejší situaci, její dnešní prohlášení bylo samo o sobě dostatečně působivé. Všichni jsme byli přesvědčeni, že nám chce naznačit, že opět čeká dítě – s jiným mužem!

Jako příklad toho, jak se teta Marta mýlila ve svém názoru, že je moje maminka „vlastně hloupá“, může sloužit fakt, že maminka okamžitě uhodla, co si myslíme, a hned se rozesmála a všechny nás ujistila: „Ale ne! Nejsem těhotná! Žádné další dítě nechci – já už svoje dítě mám. Chci vám jen říct, že jsem se seznámila s jedním mužem. A že se mi líbí.“

„S jiným mužem, Tabitho?“ zeptala se babička a pořád svírala v ruce brož.

„Ovšem že ne s tamtím! Takový nesmysl!“ dodala a opět se rozesmála – její smích přiměl Lydii k tomu, aby se pomaličku a váhavě začala v kolečkovém křesle přibližovat zpátky ke stolu.

„Chceš říct, že se ti ten muž líbí, Tabitho?“ zeptala se babička.

„Kdyby se mi nelíbil, tak bych o něm nemluvila,“ odpověděla maminka. „Chci vám ho představit,“ obrátila se na nás všechny.

„Ty s ním máš známost?“ otázala se babička.

„Ne! Teprve jsem se s ním seznámila – dnes, ve vlaku!“ řekla maminka.

„A už se ti líbí?“ zeptala se Lydia tónem tak dokonale odposlouchaným od babičky, že jsem se musel podívat, která z nich vlastně promluvila.

„No, ano,“ odpověděla matka vážně. „Taková věc se pozná. Na to není třeba moc času.“

„Kolikrát už jsi takovou věc poznala – dřív?“ zeptala se babička.

„Tohle je vlastně poprvé,“ přiznala maminka. „Právě proto to vím.“

Lydia a babička se na mne mimoděk ohlédly, snad aby se ujistily, jestli jsem ji správně pochopil: totiž že „dřív“, když si dopřála ono „povyražení“, jehož jsem byl důsledkem, nechovala k muži, který byl mým otcem, žádné obzvláštní city. Ale mě napadlo něco jiného. Napadlo mě, že tohle možná je můj otec, že je to možná ten první muž, kterého potkala ve vlaku, že se o mně dozvěděl a chce mě vidět – jenže mu v tom posledních šest let cosi velice důležitého bránilo. Koneckonců v roce 1942, kdy jsem se narodil, byla přece válka.

Ale na další potvrzení toho, jak se teta Marta mýlí, maminka téměř okamžitě odhalila mé duševní pochody, protože řekla: „Víš, Johnny, chci tě ujistit, že tenhle člověk nemá vůbec nic společného s tvým otcem – tohle je muž, kterého jsem dnes viděla poprvé v životě a který se mi líbí. A to je všechno: prostě se mi líbí a myslím, že se bude líbit i tobě.“

„Dobře,“ řekl jsem, ale nedokázal jsem se jí podívat do očí. Vzpomínám si, že jsem se upřeně díval na Lydiiny ruce, svírající opěradla kolečkového křesla – a na ruce mé babičky, pohrávající si s broží.

„Co vlastně dělá, Tabitho?“ zeptala se babička. To byla správná wheelwrightovská otázka. Babička zastávala názor, že to, co člověk dělá, přímo souvisí s tím, odkud pochází jeho rodina – a vždycky doufala, že to bude Anglie a sedmnácté století. Její krátký seznam přijatelných povolání nebyl o nic benevolentnější než požadavek na Anglii a sedmnácté století.

„Divadlo,“ odpověděla matka. „Je něco jako herec – ale ne tak docela.“

„Nezaměstnaný herec?“ zeptala se babička. (Dnes si myslím, že stejně nepřijatelný by byl herec zaměstnaný.)

„Ne, nehledá zaměstnání jako herec – věnuje se herectví výhradně jako amatér,“ vysvětlovala matka. A já jsem si představil potulné kejklíře, kteří hrávali loutkové divadlo na nádražích – měl jsem na mysli pouliční herce, ale v šesti letech mi chyběl ten správný výraz. „Učí lidi hrát a inscenovat hry,“ doplnila maminka.

„Režisér?“ zeptala se babička s nadějí v hlase.

„Ne tak přesně,“ zamračila se maminka. „Jel právě do Gravesendu k pohovoru.“

„Nechápu, kde se tady chce věnovat divadlu!“ podivila se babička.

„Pozvali ho ke konkursu na akademii,“ vysvětlovala maminka. „Měl by tam učit – dějiny divadla nebo tak něco. A studenti přece hrají vlastní představení – vzpomínáš si, jak jsme na ně s Martou chodily. Jaká to byla legrace, když se museli kluci oblékat za děvčata!“

To mi ze studentských divadelních produkcí utkvělo v paměti jako nejlegračnější; neměl jsem však ani potuchy, že by jejich režírování bylo něčí zaměstnání.

„Takže je učitel?“ zeptala se babička. To bylo pro Harriett Wheelwrightovou na hranici přijatelnosti – i když si jako schopná obchodnice uměla spočítat, že učitelský plat (byť se jednalo o tak slavnou soukromou školu, jako byla Gravesendská akademie) nelze srovnávat s příjmy z jejích kruhů.

„Ano!“ přisvědčila maminka unaveně. „Je učitel. Učil divadlo na soukromé škole v Bostonu. Předtím studoval na Harvardu – ročník čtyřicet pět.“

„Ty má svatá dobroto!“ zvolala babička. „Proč jsi nezačala rovnou tím Harvardem?“

„Není pro něj důležitý,“ odpověděla matka.

Ale Harvard ročník čtyřicet pět byl dost důležitý pro babičku, takže se jí konečně přestaly třást ruce; pustila brož a složila dlaně do klína. Po krátké, taktní pauze popojela Lydia pár centimetrů ke stolu a stříbrným zvonečkem přivolala služebné, aby odnesly nádobí – tím samým zvonečkem, kterým jsme dřív zvonili na Lydii (a zdálo se to být teprve včera). Zvonek jako by uvolnil všeobecné křečovité napětí – ale jen na okamžik. Babička se zapomněla zeptat: Jak se ten muž jmenuje? Podle jejího názoru jsme se totiž my Wheelwrightové nemohli cítit bezpečni, dokud jsme neznali jméno potenciálního nového člena naší rodiny. Nedej Bože, aby to tak byl Cohen nebo Calamari nebo Meany! Babiččiny ruce znovu vylétly k broži.

„Jmenuje se Daniel Needham,“ řekla matka. Uf! To byla úleva – ruce klesly zpět do klína! Needham patřilo k velice solidním starým jménům, téměř na úrovni praotců; bylo to jméno, které se dalo doložit až do kolonie Massachusetts Bay – ne-li přímo do samotného Gravesendu. A Daniel – to znělo jako Daniel Webster, což bylo jméno tak dobré, že lepší si Wheelwrightové ani nemohli přát.

„Ale říká se mu Dan,“ dodala maminka a babiččina tvář se lehce zachmuřila. Nikdy nesouhlasila se zdrobňováním Tabithy na Tabby, a kdyby měla Daniela, určitě by z něj neudělala Dana. Harriett Wheelwrightová však byla dostatečně tolerantní a moudrá na to, aby se smířila s malou názorovou odlišností.

„Ty sis s ním domluvila schůzku?“ zeptala se.

„Ne tak docela,“ odpověděla matka. „Vím ale, že se s ním zase uvidím.“

„To nemáš žádné určité plány?“ vyzvídala babička. Neměla ráda nejistotu. „Jestli to místo na akademii nedostane,“ řekla, „možná ho už víckrát neuvidíš!“

„Ale já vím, že ho uvidím,“ trvala na svém matka.

„Tabitho, někdy mluvíš, jako bys snědla všechnu moudrost světa,“ durdila se babička. „Nechápu, proč je mladým lidem tak zatěžko něco si předem naplánovat.“ Jako na většinu babiččiných poznámek i teď Lydia moudře pokývala hlavou – její mlčení se dalo vysvětlit tím, že babička prostě říkala přesně to, co by byla řekla Lydia sama, kdyby ji o pár vteřin nepředešla.

Vtom zazvonil u dveří zvonek.

Lydia s babičkou pohlédly na mě, jako by pouze moji kamarádi mohli být tak troufalí, že by přišli na návštěvu po večeři a bez ohlášení.

„Bože, kdo to může být?“ řekla babička a obě, ona i Lydia, se významně zadívaly na hodinky, ačkoli ještě nebylo osm a byl voňavý jarní večer; ani obloha se dosud nezšeřila.

„Vsadím se, že je to on!“ zvolala maminka, vstala od stolu a šla otevřít. Cestou na sebe zběžně pohlédla do zrcadla nad příborníkem, kde stydla pečené, a spokojena s tím, co viděla, spěchala do haly.

„Takže sis s ním přece jen domluvila schůzku?“ zeptala se babička. „Pozvala jsi ho k nám?“

„Ne tak docela,“ volala z haly maminka. „Ale dala jsem mu naši adresu!“

„Mám dojem, že pro dnešní mládež není nic tak docela,“ podotkla babička spíš k Lydii než ke mně. „To tedy ne,“ přisvědčila Lydia.

Ale já už jsem se jich naposlouchal dost; poslouchal jsem je celá léta. Šel jsem za maminkou ke dveřím a babička, postrkujíc před sebou Lydii v kolečkovém křesle, mě následovala. Všechny nás přemohla zvědavost, která – jak se tehdy v New Hampshire říkalo – bývá často příčinou smrti mnoha koček. Bylo jasné, že nám maminka nehodlá v nejbližší budoucnosti poskytnout žádné vodítko ohledně prvního muže, se kterým se podle vlastních slov seznámila na trati z Bostonu do Maine; toho druhého však uvidíme na vlastní oči. Dan Needham stál na zápraží domu číslo 80 na Hlavní třídě v Gravesendu.

Maminka pochopitelně měla „známosti“ i dřív, ale nikdy o žádném ze svých nápadníků neprohlásila, že nás s ním chce seznámit, nebo že se jí líbí a že se s ním určitě ještě uvidí. A tak nám bylo od samého počátku jasné, že Dan Needham je něco zvláštního.

Teta Marta by si jistě neodpustila poznámku, že maminčina přitažlivost pro mladší muže je jen jedním z průvodních jevů její „hlouposti“; v tomto ohledu ale maminka prostě předběhla dobu – ano, byla to pravda, často chodila s muži o něco mladšími než ona. Několikrát si dokonce vyšla s některým ze studentů posledního ročníku akademie, když by sama byla v posledním ročníku univerzity, pokud by se na ni přihlásila; ale s těmi si jenom „vyšla“. Byli to obyčejní středoškoláci a jí bylo přes dvacet – a navíc měla nemanželské dítě – a tak s nimi chodila jen tancovat nebo do kina a do divadla, případně na nějaké sportovní utkání.

Byl jsem zvyklý, že k nám občas nějaký ten mladíček přišel, to je pravda; ale žádný nikdy nevěděl, jak se ke mně chovat. Vůbec neměli potuchy, co je to šestiletý kluk. Obvykle mi nosili buď gumové kachničky do vany a jiné hračky pro mimina – nebo mi dávali Anglickou gramatiku od Fowlera: tu každý šestiletý kluk hltá jedním dechem. A když se se mnou setkali – když stanuli tváří v tvář mé malé postavičce a skutečnosti, že jsem už příliš velký na kachničky do vany a příliš malý na Fowlerovu Anglickou gramatiku – úplně zešíleli křečovitou snahou oslnit mě pochopením pro mrňouse, který jim sahal do pasu. Zpravidla mě vyzvali ke hře s míčem a na dvorku mě bombardovali nezvládnutelnými střelami do obličeje, nebo začali žvatlat, abych jim ukázal své oblíbené hračky – aby věděli, čím se mi zavděčit příště. Málokdy bylo nějaké příště. Jednou se jeden z nich zeptal maminky, jestli si umím dojít na záchod – patrně to pokládal za velice vhodný dotaz, než mě vyzve, abych si mu sedl na klín a hrál na „Takhle jedou páni“.

„Měl jsi říct ano,“ řekl Owen, „a pak se mu vyčůrat na kalhoty.“

Jedno měli maminčini „nápadníci“ společné; všichni byli fešáci. Takže z tohoto povrchního hlediska jsem byl naprosto nepřipravený na Dana Needhama, který byl vytáhlý a kostnatý, vlasy měl zrzavé jako mrkev a na vejčité hlavě nosil brýle s příliš malými, kulatými obroučkami, které mu dodávaly ostražitý, pronásledovaný výraz veliké tiché sovy. Babička po jeho odchodu prohlásila, že to musí být v historii Gravesendské akademie poprvé, co přijali „někoho, kdo vypadá mladší než studenti“. Oblek, v němž přišel, mu vůbec neseděl; sako mu bylo těsné, rukávy moc krátké a zádech bachratých kalhot mu visel někde u kolen místo na bocích, které měl docela ženské – jediné oblé místo na neforemném těle.

Byl jsem bohužel příliš malý a cynický, abych dovedl ocenit jeho laskavost. Dřív, než byl komukoli z nás představen, se na mě upřeně zadíval a řekl: „Ty jsi určitě Johnny. Slyšel jsem o tobě všechno, co se dá slyšet za jedenapůl hodiny ve vlaku na trati z Bostonu do Maine, a vím, že ti mohu svěřit důležitý balíček.“ Byl to hnědý sáček z obchodního domu, v němž byl uložený ještě jeden stejný hnědý sáček. Ach jo, už je to tady, pomyslel jsem si: nafukovací velbloud, který plave a stříká vodu. Ale Dan pokračoval: „To není pro tebe, není to nic pro kluka v tvém věku. Ale já na tebe spoléhám, že to schováš někam, kde na to nebude moct nikdo šlápnout – a kde se k tomu nedostanou žádná domácí zvířata, jestli nějaká máte. Žádné zvíře se k balíčku nesmí ani přiblížit. A za žádnou cenu ho nesmíš otevřít. Jenom mi řekni, kdyby se začal hýbat.“

Pak mi ho podal; na Fowlerovu Moderní anglickou gramatiku nebyl dost těžký, a pokud jsem ho měl ukrýt před zvířaty – a hlídat, kdyby se začal hýbat – nepochybně obsahoval něco živého. Rychle jsem ho zastrčil v hale pod stolek, kterému jsme říkali telefonní, a pak jsem zůstal stát na půli cesty mezi halou a obývacím pokojem a díval se, jak se Dan chystá posadit.

Posadit se v babiččině obývacím pokoji nebylo nikdy snadné, protože většina rozestavěných židlí vlastně nebyla k sezení – byly to starožitnosti, které babička schraňovala z historických důvodů; sezení jim nedělalo dobře. Přestože byl obývací pokoj celkem štědře vybaven polstrovanými křesílky a pohovkami, jen málokterý kousek byl k užívání, a tak se často stávalo, že host, který se s pokrčenými koleny užuž hotovil usednout, byl v mžiku vymrštěn do pozoru babiččiným vyjeknutím: „Ach, propánaboha, tam ne! Tam si nesedejte!“ Když se vylekaný návštěvník pokusil uchýlit k jiné židli nebo křeslu, babička ho hbitě varovala, že by se pod jeho zátěží určitě zhroutilo nebo lehlo popelem. Jsem přesvědčen, že bedlivě zhodnotila Danovu mohutnou kostru a solidní pozadí a usoudila, že pro něj přichází v úvahu ještě méně židlí než obvykle. Ke všemu Lydia, která se dosud nenaučila ovládat své kolečkové křeslo, střídavě překážela tu i onde a ani maminka, ani babička zatím nenabyly potřebné zručnosti, aby ji prostě bez velkých cavyků odstrčily z cesty.

V obývacím pokoji zavládl blázinec a zmatek, v němž Dan Needham poskakoval od jedné zranitelné starožitnosti ke druhé, maminka s babičkou zakopávaly o Lydiino kolečkové křeslo a do toho všeho vykřikovala babička povely, kam si má kdo sednout. Pozoroval jsem zpovzdálí tuto trapnou scénu a přitom jsem po očku hlídal nebezpečný sáček z obchodního domu a namlouval si, že se právě trošičku pohnul – anebo jsem si představoval, jak se vedle něj náhle zhmotní nějaké neexistující domácí zvíře, které obsah balíčku v mžiku sežere – případně jím bude sežráno samo. Nikdy jsme žádné domácí miláčky nechovali – babička zastávala názor, že lidé, kteří chovají zvířata, vynikají naprostým nedostatkem sebeúcty a vědomě se snižují na jejich úroveň. Byl jsem ze sledování balíčku hrozně nervózní, jak jsem napjatě čekal, jestli se aspoň trochu pohne, a ještě víc mě rozčiloval zmatený rituální tanec dospělých kolem židlí v obývacím pokoji. Postupně jsem soustředil veškerou pozornost na balíček; přesunul jsem se z prahu obývacího pokoje do haly a usadil se se zkříženýma nohama na koberečku před telefonním stolkem. Strany papírového sáčku jakoby téměř dýchaly a namlouval jsem si, že cítím zvláštní pach, zcela nepodobný čemukoli lidskému. Ten podezřelý pach mě k balíčku doslova přitahoval, až jsem zalezl pod stolek a přiložil k sáčku ucho a nakonec jsem nakoukl dovnitř – ale skrze druhý sáček jsem nic neviděl.

Dospělí v obývacím pokoji mluvili o historii – tam totiž Dan Needham získal místo: na katedře historie. Studoval historii na Harvardu dost dlouho, aby ji mohl učit podle běžných osnov na Gravesendské akademii. „Takže jsi to místo dostal!“ zvolala maminka. Jeho pojetí výuky se vyznačovalo jistou zvláštností, a to využitím dějin divadla – rozhovořil se o tom, jak veřejné formy zábavy určují každou historickou dobu stejně jednoznačně jako například takzvaná dobová politika, avšak mně smysl většiny jeho výroků unikal, protože jsem veškerou pozornost soustřeďoval na obsah balíčku v hale. Uchopil jsem sáček, položil si ho na klín a čekal, až se pohne.

Dan Needham líčil, jak po pohovoru s ředitelem a členy katedry historie požádal o možnost promluvit si se studenty, kteří se zajímají o divadlo, a s dalšími pedagogy podobného zaměření a jak se je snažil přesvědčit, že díky rozvoji určitých technik dramatického umění a divadelních postupů lze získat hlubší pochopení nejen pro postavy na jevišti, ale i pro danou dobu a místo. Vyprávěl, že si na takovou besedu se studenty dramatického umění vždycky bere nějakou „rekvizitu“ – něco zajímavého, čím by upoutal jejich pozornost, nebo čím by je naopak rozptýlil, aby je v závěru mohl překvapit nečekanou pointou. Proč něco dělat jednoduše, když to jde složitě, napadlo mě v duchu.

„Jakou rekvizitu?“ zeptala se babička.

„Ano, jakou rekvizitu?“ opakovala Lydia.

Dan Needham prohlásil, že „rekvizita“ může být cokoli; jednou třeba použil tenisový míček – jindy živého ptáka v kleci.

To bude ono! pomyslel jsem si, protože předmět, který jsem v balíčku cítil, byl tvrdý, neživý a nehybný – přesně jako ptačí klec. Ptáka jsem samozřejmě nahmatat nemohl. Přesto jsem ho toužil vidět, a tak jsem s bušícím srdcem – co nejtišeji, aby nudní dospělí v obývacím pokoji nezaslechli šustění papírových sáčků – nepatrně pootevřel druhý sáček uvnitř prvního.

Hlava, která mi upřeně zírala do očí, nebyla ptačí, a nebyla tam žádná klec, která by příšeře bránila po mně skočit – a příšera nejenže vypadala, jako by se na mě chtěla vrhnout, ale jako by se na to zrovna třásla. Upírala na mě pohled plný zuřivosti; špičatý čumák, připomínající úzký liščí čenich, mi mířil do obličeje jako hlaveň pušky; divoce žhnoucí oči plály nenávistí a odhodláním a drápy na předních prackách, kterými se po mně sápala, byly dlouhé a strašlivé. Vypadala jako lasička v ulitě – jako fretka s šupinami.

Zaječel jsem. Zapomněl jsem, že sedím pod stolkem, a jak jsem vyskočil, srazil jsem ho na zem a zapletl se nohama do telefonní šňůry. Nemohl jsem se vymotat; když jsem konečně doškobrtal z haly do obývacího pokoje, vlekl jsem – se značným lomozem – za sebou telefon, telefonní stolek i nestvůru v papírovém sáčku. Znovu jsem zaječel.

„Dobrotivé nebe!“ zvolala babička.

Ale Dan se vesele obrátil k mamince: „Říkal jsem ti, že ten balíček otevře.“

Nejdřív jsem si myslel, že je Dan Needham stejný nekňuba jako všichni ostatní a že nemá představu, co to znamená být šestiletý kluk – když totiž řeknete šestiletému klukovi, že nějaký balíček nesmí otevřít, přímo ho vyzýváte k tomu, aby ho otevřel. On ale věděl moc dobře, co je to šestiletý kluk; Danu Needhamovi se totiž musí přiznat, že se jako šestiletý kluk tak trochu choval sám.

„Co v tom balíčku, proboha, je?“ zeptala se babička, když jsem se konečně vymotal z telefonní šňůry a doplazil se k mamince.

„Moje rekvizita!“ odpověděl Dan Needham.

Byla to rekvizita, jak se patří; sáček totiž ukrýval vycpaného pásovce. Pro chlapce z New Hampshire byl pásovec něco jako malý dinosaurus – viděl někdy někdo v New Hampshire půlmetrovou krysu, která má na zádech šupinatý krunýř a na prackách mohutné drápy jako mravenečník? Pásovci se živí hmyzem, žížalami, pavouky a různými slimáky, ale to jsem nemohl tušit. Tenhle vypadal, jako by byl přinejmenším ochoten, ne-li schopen, sežrat mě.

Dan mi ho daroval. Byl to první dárek od maminčina „nápadníka“, který jsem si nechal. Celá léta – dlouho potom, co se mu vylámaly drápy a upadl ocas, když z něj lezla vycpávka a vyhubly mu boky, udrolil se mu čumák a ztratily skleněné oči – dlouhá léta jsem si schovával kostěné destičky z krunýře, který měl na zádech.

Pásovce jsem si zamiloval a Owen si ho zamiloval taky. Často jsme si v podkroví hráli s babiččiným starožitným šicím strojem a navlékali se do šatů po dědečkovi, když Owen zničehonic prohlásil: „Dojdeme si pro pásovce. Přineseme ho sem nahoru a schováme ho do skříně.“

Skříň, ve které byly uloženy dědečkovy šaty, byla obrovská a strašidelná, plná výklenků a polic nad hlavou, a dno zaplňovaly nekonečné řady bot. Schovali jsme pásovce třeba do rukávu obnošeného smokingu, do nohavice starých rybářských kalhot nebo pod buřinku; jindy jsme ho zavěsili na gumové šle. Jeden z nás ho schoval a druhý ho hledal, a přitom si směl v černé tmě skříně svítit jen baterkou. Bez ohledu na to, pokolikáté jsme pásovce objevili, kdykoli jsme ho v temné skříni spatřili – když jsme znenadání posvítili na jeho šílený, zuřivý škleb – pokaždé nás vyděsil. Kdykoli jsme ho našli, museli jsme chtě nechtě zaječet.

Owenovo ječení občas přivolalo babičku, ta se však odmítala dobrovolně trmácet po rozvrzaných schodech do podkroví a lopotit se s padacími dveřmi. Zůstala stát dole a volala na nás: „Ne tak nahlas, chlapci!“ Někdy nás nabádala, abychom byli na její starý šicí stroj a dědečkovy šaty opatrní – jednou je možná bude chtít prodat. „Ten stroj je starožitnost, rozumíte?“ V čísle 80 na Hlavní třídě bylo téměř všechno starožitnost a téměř nic – tím jsme si byli s Owenem jisti – nebude nikdy prodáno; přinejmenším dokud bude babička naživu. Babička své starožitnosti milovala; důkazem byl neustále rostoucí počet židlí a křesílek v obývacím pokoji, na které se nesměl nikdo posadit.

Pokud šlo o haraburdí v podkroví, věděli jsme, že navždy spočívá v bezpečí. Hledat mezi těmito relikviemi mého strašidelného pásovce… který sám vypadal jako nějaká prehistorická zkamenělina, jako připomínka pravěkých časů, kdy lidé riskovali život pokaždé, kdy vytáhli paty z jeskyně… hledat tuhle vycpanou příšeru mezi artefakty dědečkovy civilizace, patřilo k Owenovým nejoblíbenějším hrám.

„Nemůžu ho najít,“ volal ze skříně, „doufám, žes ho neschoval do bot, protože bych na něj nerad šlápl, než ho uvidím. A taky doufám, žes ho nedal na polici, protože ho nemám rád nad hlavou – nesnáším, když se na mě dívá shora. A taky neplatí, když ho dáš někam, odkud spadne, jakmile se něčeho dotknu, protože to mě hrozně vyděsí. A když ho schováš do rukávu, musím strčit ruku dovnitř, abych ho našel – a to taky neplatí.“

„Přestaň se vymlouvat, Owene, a hledej,“ odpovídal jsem.

„A taky neplatí, když ho schováš do krabice na klobouky,“ pokračoval Owen a já jsem slyšel, jak uvnitř skříně klopýtá přes dědečkovy boty. „a neplatí, když na mě vyskočí ze tmy, protože jsi ho vypéroval do šlí tak, že… áááááaáahhhhh! To neplatí!“

Dřív než obohatil Dan Needham můj život něčím tak exotickým, jako byli pásovec a on sám, soustřeďovaly se veškeré moje naděje, pokud se jednalo o věci neobvyklé a nevšední, výhradně na Owena Meanyho, školní prázdniny a tu část léta, kdy jsme s maminkou jeli „nahoru na sever“ k tetě Martě a její rodině.

Pro obyvatele přímořské oblasti New Hampshire mohl výraz „nahoře na severu“ označovat skoro celý zbytek státu, ale teta Marta a strýček Alfréd opravdu žili v oblasti White Mountains, které byly obecně pokládány za „sever“; když oni nebo moji bratranci a sestřenice prohlásili, že jedou „nahoru na sever“, mínili tím relativně krátký výlet do některého z míst, která ležela ještě severněji – do Bartlettu nebo do Jacksonu, kde se teprve nacházel pravý ráj lyžařů. A když jsme se v létě chodili koupat do jezera Loveless Lake, taky to bylo „nahoře na severu“, vycházíme-li z místa, kde Eastmanovi bydleli a které se jmenovalo Sawyer Depot. Byla to předposlední zastávka na trati z Bostonu do Maine před North Conway, kde vystupovala většina lyžařů. Každé vánoční a velikonoční svátky jsme maminka a já s lyžemi vystoupili z vlaku v Sawyer Depot; z nádraží jsme k Eastmanovým došli pěšky. V létě, kdy jsme k nim jezdili nejméně jednou za prázdniny, to byla celkem příjemná procházka – bez lyží.

Tyhle výlety vlakem – jedna cesta z Gravesendu trvala dobré dvě hodiny – byly nejkonkrétnější příležitosti, kdy jsem si mohl představit, jak maminka jezdí na téže trati – ovšem v opačném směru, na jih – do Bostonu, kam jsem se skoro nikdy nedostal. Vždycky jsem byl přesvědčen, že cestující na sever patří k úplně jinému typu lidí, než jací jezdí do města – byli to samí lyžaři, trampové a vodáci, kteří měli namířeno k horským jezerům: nebyli mezi nimi žádní milenci, spěchající na dostaveníčko, nebo obchodníci, jedoucí na pracovní jednání. Rituál našich cest na sever ve mně zanechal cosi trvalého a nezapomenutelného, na rozdíl od zpátečních cest do Gravesendu, kterých jsem musel absolvovat stejný počet; zpáteční cesty – odkudkoli – mi dodnes přinášejí jedině nudu a těžké bolení hlavy.

Při každé výpravě do Sawyer Depot jsme s maminkou mohli volit mezi dvěma možnostmi: buď sedět nalevo, kde byla vidět hora Mt. Chocorua – nebo napravo, odkud byl výhled na jezero Ossipee. Chocorua nám poskytla první náznak, kolik můžeme čekat v cíli cesty sněhu, kolem jezera však bylo zpravidla mnohem rušněji než na svazích hory – takže jsme si občas „dali Ossipee“, jak jsme říkali. Taky jsme hráli hru, při níž jsme hádali, kde bude který cestující vystupovat, a já jsem se pokaždé přejedl malých sendvičů bez kůrky, které ve vlaku rozváželi, takže jsem se musel uchýlit v ono místo, kde pode mnou svištěly pražce a na nahý zadek mi zespodu fučel zakyslý smrad. Maminka vždycky říkala: „Už jsme skoro v Sawyer Depot, Johnny. Nebylo by pohodlnější počkat k tetě Martě?“

Ano i ne. Skoro vždycky bych býval mohl počkat; avšak mimo to, že jsem si před setkáním s bratranci a sestřenicí potřeboval vyprázdnit měchýř a útroby, byla to i nezbytná zkouška odvahy – sedět nahý nad děsivým otvorem a představovat si, jak až ke mně nahoru lítají nebezpečně špičaté kousky uhlí a uvolněné šrouby z kolejnic. Měchýř a útroby jsem potřeboval prázdné z toho důvodu, že mě okamžitě čekalo drsné přijetí; bratranci mě bez dlouhého otálení uvítali rvačkou, ne-li opravdovým mučením, a já jsem si musel dodat odvahy tím, že jsem sám sebe trochu postrašil, abych dokázal odolat všem nadcházejícím hrůzám, které mě o prázdninách čekaly.

Nikdy bych o svých bratrancích nemohl říct, že mě týrali schválně; byli to dobromyslní hoši od rány a pěkní darebáci, ale přesto se upřímně snažili vymýšlet pro mě zábavu – ovšem to, co se na severu pokládá za zábavu, se dost podstatně lišilo od všeho, na co jsem byl zvyklý z domova v čísle 80 na Hlavní třídě v Gravesendu, kde jsem byl obklopen samými ženami. S babičkou jsem se nepral, ani jsem neboxoval s Lydii, dokonce i když ještě měla obě nohy. S maminkou jsem sice hrál kroket, ale to není sport, při němž jsou hráči ve fyzickém kontaktu. A vezmeme-li v úvahu, že mým nejlepším kamarádem byl Owen Meany, neměl jsem zrovna sklony k nějakým kulturistickým výkonům.

Maminka měla svou sestru a švagra moc ráda; vždycky se u nich cítila dobře a svátečně – nutno přiznat, že jsem se tak cítil i já – a navíc nepochybně uvítala krátký oddech od babiččiny panovačné moudrosti.

Babička trávila v Sawyer Depot několik dní o Vánocích a obvykle ještě vykonala jednu okázalou víkendovou návštěvu v létě, ale jinak se jí na severu nelíbilo. A třebaže si nikdy slovem nepostěžovala, že jako jediné dítě ruším jejich dospělý svět v čísle 80 na Hlavní třídě, a celkem trpělivě tolerovala hry, které jsme v jejím starém domě hráli s Owenem, naprosto nesnášela nepořádek, jaký v kterémkoli domě způsobili všichni její vnukové dohromady. Na Den díkůvzdání jezdili Eastmanovi do Gravesendu a babička o jejich návštěvě ještě měsíce potom hovořila jako o „živelné pohromě“.

Moji bratranci byli velice aktivní – skuteční sportovci, soutěživé typy – babička jim říkala „raubíři“ – a kdykoli jsem byl s nimi, můj život se od základu proměnil. Byl jsem do nich napůl blázen a napůl jsem z nich měl strach; jak se blížil čas plánované návštěvy, mé vzrušení nezadržitelně rostlo, ale po několika dnech strávených v Sawyer Depot jsem se už nemohl dočkat, až zase pojedeme domů – stýskalo se mi po mých vlastních, klidných hrách a po Owenovi; stýskalo se mi dokonce i po babiččině neúnavném a důsledném kárání.

Bratranci Noah a Simon a sestřenice Hester (v pořadí podle věku) byli všichni starší než já: Hester sice o necelý rok, ale vždycky byla větší; Simon byl starší o dva roky a Noah o tři. To jistě nejsou velké rozdíly, ale v letech před pubertou hrály dost významnou roli – oba bratranci i sestřenice byli proti mně ve všem lepší.

Protože na severu v horách vyrostli, uměli všichni tři skvěle lyžovat. Já jsem byl nedělní lyžař a své široké obloučky jsem pomalu vykružoval ve stopě elegantních, ale opatrných kristiánek maminky, která byla půvabnou, středně pokročilou lyžařkou a nepouštěla se do žádných krkolomností; smyslem lyžování podle ní nebylo jet co nejrychleji a snažit se hory pokořit. Bratranci se samozřejmě předháněli, kdo sjede kopec první, schválně si křížili cestu, navzájem se poráželi a jen výjimečně se drželi vyjetých stop. S chutí mě sváděli mezi stromy do hlubokého, nesjízdného prašanu a já jsem ve snaze udržet s nimi krok zapomínal na svůj opatrný, klasický styl, který mě naučila maminka, a zpravidla jsem končil obkročmo kolem smrčků nebo zapíchnutý v závějích a ztrácel na zledovatělých boulích brýle.

Bratranci se upřímně snažili naučit mě držet lyže u sebe – a taky na nich skákat – ale prázdninový lyžař se nikdy nevyrovná rodákovi z hor. Jejich lehkomyslnost přesahovala veškeré meze, takže nakonec jsem v lyžování s maminkou nenacházel vůbec žádné potěšení. Dělal jsem si výčitky, že ji nechávám samotnou; ale ona málokdy zůstala sama dlouho. Do večera se jí spolehlivě ujal nějaký samozvaný, ne-li opravdový instruktor a brázdil svahy po jejím boku.

Z lyžování s bratranci a sestřenicí se nejlépe pamatuji na nekonečné ponižující a bolestivé pády, po nichž se ke mně všichni tři sjížděli a z širokého okolí mi snášeli hůlky, rukavice a čepici, které jsem poztrácel.

„Jsi v pořádku?“ ptal se vždycky nejstarší Noah. „Vypadalo to dost drsně.“

„To byla paráda!“ jásal Simon; Simon se v padání vyžíval – o nic jiného mu nešlo.

„Už to nedělej, jestli nechceš být impotentní,“ dodávala sestřenice Hester, která každou situaci našeho společného dětství vnímala buď jako sexuálně vzrušující, nebo sexuálně nebezpečnou.

V létě jsme jezdili na vodních lyžích na jezeře Loveless Lake, kde měli Eastmanovi houseboat zařízený ve stylu anglické hospody – strýček Alfréd miloval všechno anglické. Maminka a teta Marta jezdily plachtit, ale strýček Alfréd se řítil po hladině v motorovém člunu rychle jako blázen a v ruce třímal plechovku s pivem. Sám nelyžoval a byl přesvědčen, že úkolem řidiče člunu je učinit jízdu co nejzběsilejší. V půli otočky s oblibou zařadil zpátečku, takže vám povolil lano a vy jste přes ně přejeli. Kreslil vražedné osmičky a zvláštní potěšení shledával v tom, když vás na přeplněné hladině jezera nečekaně navedl do cesty protijedoucímu člunu nebo jinému zděšenému lyžaři. Kdykoli někdo upadl, strýček Alfréd se k tomu hrdě hlásil. Ubožák, vlečený za člunem po hladině jak dlouhý tak široký, bez lyží a s hlavou chvíli pod vodou a chvíli nad, vyslal k obloze parádní gejzír – a strýček Alfréd bujaře zahlaholil: „Trefa!“

Jsem živoucí důkaz toho, že voda v Loveless Lake je pitná, protože každé léto při vodním lyžování s bratranci jsem vypil aspoň polovinu jezera. Jednou jsem se rozplácl na hladině tak prudce, že jsem si podivným způsobem zaroloval dovnitř víčko pravého oka. Bratranec Simon mi oznámil, že se mi víčko utrhlo, a sestřenice Hester prohlásila, že na oko s utrženým víčkem oslepnu. Po několika minutách strachu se však strýčkovi podařilo ztracené víčko otočit zpátky.

Rodinný život s bratranci nebyl o nic méně namáhavý. V divokých bitvách s polštáři jsem doslova ztrácel dech a Simon a Noah si vymysleli hru, při které mě svázali a nacpali do Hesteřina koše na špinavé prádlo, a když mě tam našla a rozvázala, osočila mě, že jí chodím čichat ke kalhotkám. Uvědomoval jsem si, že na naše návštěvy se vždycky těšila speciálně Hester, protože obvykle právě ona trpěla vůči svým bratrům pocity méněcennosti – což ovšem neznamená, že by ji nějak týrali nebo třeba jen pošťuchovali. Na to, že byli kluci, se podle mého názoru ke své mladší sestře chovali báječně, nicméně všechny jejich aktivity vycházely z principu soupeření a Hester pochopitelně nebavilo prohrávat. Oba bratři ji přirozeně ve všem „trumfli“. Není proto divu, že měla radost, když jsem se objevil já, protože mě dokázala „trumfnout“ ve všem i ona – dokonce i v kutálení klády, když jsme se někdy vypravili na pilu strýčkova dřevařského podniku. Tam jsme hráli další hru, jejíž podstatou bylo obsadit nějakou hromadu pilin – hromady bývaly i deset metrů vysoké a u země byly piliny často zmrzlé nebo přinejmenším slehlé a ztvrdlé na kámen. Cílem bylo stát se králem hory a srazit dolů všechny útočníky – nebo je zahrabat do pilin.

Ze všeho nejhorší bylo, že k ubožákovi zahrabanému až po bradu do pilin byl nakonec přiveden uslintaný boxer, který pilu hlídal; neobyčejně pitomé a přítulné psisko, kterému tak příšerně páchlo z tlamy, že si člověk v duchu představoval, jak vyhrabává z hrobů mrtvoly… tato obluda s mordou páchnoucí hřbitovem byla vybídnuta, aby zajatci olízala obličej. Když člověk vězel po krk v ušlapaných pilinách – bezruký jako Watahantowetův totem – nemohl tu bestii nijak odehnat.

Přesto jsem k bratrancům a sestřenici jezdil strašně rád; pobyt u nich byl tak stimulující, že jsem večer nemohl usnout a celou noc jsem s očima dokořán čekal, kdy mě přepadnou nebo mi pustí do pokoje boxera jménem Firewater neboli Ohnivá voda, aby mě ulízal k smrti; nebo jsem jen tak ležel a představoval si, jaké vyčerpávající potyčky mě čekají příští den.

Pro maminku byl Sawyer Depot oázou klidu – čerstvý vzduch a holčičí klepy s tetou Martou, nemluvě o vítaném a potřebném úniku z čísla 80 na Hlavní třídě, kde na ni život s babičkou, Lydii a služebnými musel působit klaustrofobicky. Maminka určitě k smrti toužila odejít z domova. Skoro každý k smrti touží po tom, aby mohl jednou odejít z domova; skoro každý to potřebuje. Pro mě byl Sawyer Depot něco jako sportovní soustředění; atletické výkony ovšem nebyly samy o sobě tím hlavním, co mě na pobytu u bratranců a sestřenice vzrušovalo nejvíc. Ze všeho nejlepší bylo předsexuální vzrušení, které k němu vždycky patřilo – a které jsem si vždycky spojoval s Hester. Dodnes se v debatách se Simonem a Noahem přeme, jestli Hester „stvořilo“ prostředí, v němž žila a které téměř výlučně utvářeli oni dva – což je můj názor – nebo jestli se s přehnaně vyvinutou sexuální agresivitou a nepřátelským postojem vůči vlastní rodině už narodila – což tvrdí oni. Všichni tři se shodujeme v tom, že teta Marta nemohla jako představitelka ženské role soupeřit s dokonalým dojmem, jakým působil strýček Alfréd jako muž. Kácení stromů, mýcení půdy, řezání klád – Eastmannova dřevařská společnost byl podnik pro pravé chlapy!

Dům v Sawyer Depot byl prostorný a hezky zařízený; teta zdědila babiččin vybraný vkus a přinesla si do manželství i slušné věno. Strýček sám pak vydělal víc peněz, než na kolika jsme my Wheelwrightové jen tak seděli. Navíc byl vzorem mužnosti i v tom, že byl sice bohatý obchodník, ale oblékal se jako zálesák; skutečnost, že většinu dne strávil za psacím stolem, se nijak neprojevila na jeho vzhledu. Na pilu chodil jen občas a do lesa ke kácení nepřišel víc než dvakrát do týdne, přesto vypadal jako pravý dřevorubec. Ačkoli byl silný jako býk, nikdy jsem ho neviděl vykonávat žádnou fyzickou práci. Kypěl nezlomným zdravím, a navzdory tomu, jak málo času strávil skutečně „venku“, rozcuchanou kštici měl vždycky plnou pilin, pod tkaničkami bot zapíchané odštěpky dřeva a kolena modrých jeansů polepená voňavým borovým jehličím. Možná si jehličí, třísky a piliny schovával v zásuvce v kanceláři.

Záleží na tom? Když se s námi pral, byly jeho štulce vždy kamarádské; vzpomínám si na jeho kolínskou chlapské práce, pravou vůni lesů. Nechápu, jak to mohla teta Marta tolerovat, ale Firewater často přespával v ohromné posteli v strýčkově a tetiččině ložnici – což byl pro nás další důkaz strýčkovy mužnosti: místo aby se objímal s půvabnou tetou Martou, rozvaloval se v posteli s obrovským psiskem.

Podle mě byl strýček Alfréd prostě senzační – báječný otec, který pro své syny představoval to, co by dnešní idioti nazvali dokonalým vzorem „mužské role“. Pro Hester však byl vzorem poněkud problematickým a já si myslím, že zbožná láska, kterou k němu cítila – spolu s pravidelnými prohrami v každodenním soupeření se staršími bratry – ji deprimovala až příliš a zapříčinila její nezaslouženě pohrdavý vztah k tetě Martě.

Vím samozřejmě, co by na to řekl Noah; řekl by „hovno“, jeho matka byla zosobněná laskavost a péče – a měl by pravdu! O to se přece nehádám! – nepřátelský postoj vůči matce a nutkání nenávidět za vzájemnou lásku oba rodiče měla Hester vrozené. A nepopírám ani, že jediný způsob, jak se mohla bratrům pomstít za to, že ji na lyžích (na sněhu i na jezeře) vždycky předhonili, že ji shazovali z hromady pilin a že jí cpali bratrance do koše se špinavým prádlem, spočíval v tom, že se rozhodla zastrašit všechny jejich potenciální přítelkyně a ušoustat k smrti všechny jejich kamarády. A to se jí dařilo.

Tento spor – s čím jsme se narodili a do jaké míry nás ovlivňuje okolní prostředí – nemůže nikdo vyhrát. Navíc je to nuda, protože se tím zjednodušují záhady, kterými je zahaleno naše zrození i dospívání.

Já osobně Hester lituji víc než její vlastní rodina. Podle mého názoru bojovala od začátku prohranou bitvu a příčiny všeho, co ji později v životě potkalo, lze najít v tom, jak mě Noah a Simon nutili, abych ji políbil. Jejich přístup zcela jednoznačně implikoval, že ji musím políbit za trest; povinnost políbit Hester byla pokuta za prohru.

Nevzpomínám si, kolik nám bylo let, když jsme se museli s Hester poprvé políbit, ale bylo to někdy v době, kdy se moje maminka seznámila s Danem Needhamem, protože Dan trávil vánoční svátky u Eastmanových v Sawyer Depot s námi, ale nebyli ještě oddáni a my jsme s maminkou dosud bydleli v čísle 80 na Hlavní třídě. V každém případě jsme byli Hester i já v předpubertálním věku – nebo předsexuálním věku, mohu-li to tak říct; o Hester bych se to tvrdit neodvážil, ale o sobě to mohu prohlásit bez obav.

Zkrátka, na sever přišla obleva s deštěm a vzápětí se přihnala sněhová bouře, po níž rozjezděné stopy v rozměklém sněhu opět zmrzly. Sněhová pokrývka připomínala drcené sklo a Noah a Simon lyžování za těchto podmínek přímo zbožňovali; já jsem byl přirozeně zcela mimo. Vypravili se tedy do hor pokořit živly sami a já jsem zůstal v tetiččině báječně útulném domě; nepamatuji se už, proč zůstala doma i Hester. Snad měla špatnou náladu nebo si prostě chtěla zalézt do postele a spát. Ať to bylo jakkoli, zůstali jsme doma spolu, a když se k večeru její bratři vrátili, hráli jsme s Hester „Business“. Nenávidím „Business“, ale i hra na kapitalismus pro mě byla vítaným vysvobozením od obvyklých mnohem náročnějších činností, které mě bratranci nutili vykonávat. Hester byla buď výjimečně klidná, nebo jsem ji tak zřídkakdy viděl bez Noaha a Simona, v jejichž společnosti bylo zkrátka nemožné setrvat v klidu.

Rozvalovali jsme se v jejím pokoji na tlustém, huňatém koberci s Hesteřinými starými plyšovými zvířátky místo polštářů, když se na nás kluci – s rukama a ušima vymrzlýma z lyžování – vrhli. Pošlapali nám hru tak dokonale, že bylo zcela vyloučené pokoušet se vrátit domy, hotely a hrací kostky na původní místa.

„Jupí!“ vřískal Noah. „Hele, jak se nám tu šmajchlujou!“

„Nikdo se tu nešmajchluje!“ rozlítila se Hester.

„Jupí!“ ječel Simon. „Pozor na naši Hester Sexter!“

„Vypadněte z mýho pokoje!“ obořila se na ně.

„Kdo proběhne dům jako poslední, dá pusu Hester Sexter!“ zavelel Noah a vyrazil se Simonem z pokoje. Vrhl jsem na Hester zděšený pohled a rozběhl se za nimi. „Kdo proběhne dům“ byla hra na honěnou, při které jsme museli proběhnout všemi ložnicemi – Noahovým a Simonovým pokojem a zadním pokojem pro hosty, kde jsem spal já – seběhnout po zadním schodišti kolem pokojíku pro služku, kde nám obvykle May vynadala, a proniknout zadním vchodem do kuchyně (May byla zároveň kuchařka). Potom jsme jeden po druhém proletěli kuchyní a jídelnou do obývacího pokoje a do salónu a přes strýčkovu pracovnu – pokud nebyl zrovna uvnitř – po hlavním schodišti nahoru, kolem předních pokojů pro hosty na opačné straně střední haly a strýčkovou a tetiččinou ložnicí – pokud zrovna nebyli uvnitř – zpátky do zadní haly, odkud vedly první dveře do Hesteřiny koupelny. Vedle koupelny byl cíl našeho závodu: Hesteřina ložnice.

Jak se dalo čekat, May vykoukla ze svého pokojíku, aby Noahovi a Simonovi vynadala, že dupou na schodech, ale na odpočívadle zastihla jenom mne, takže jen já jsem musel zpomalit a omluvit se jí. Samozřejmě za sebou zavřeli lítací dveře mezi kuchyní a jídelnou, když jimi proběhli, takže jen já jsem musel ztrácet čas jejich otvíráním. Strýček Alfréd sice v pracovně nebyl, ale četl si tam Dan Needham, a jen já jsem se zdržel, abych ho pozdravil. Nahoře na schodišti se mi pod nohy připletl boxer Firewater, který nepochybně spal, když kolem něj produsali Noah a Simon, ale teď si chtěl hrát. Podařilo se mu zahryznout do mé ponožky, když jsem kolem něj chtěl proklouznout, a protože jsem ho za sebou nemohl vléct napříč celou halou, musel jsem se zastavit a ponožku mu obětovat.

A tak jsem proběhl dům jako poslední – vždycky jsem byl poslední – a čekal mě trest za prohru: políbit Hester. Aby k našemu nedobrovolnému kontaktu vůbec došlo, museli ji bratři chytit dřív, než se zamkne v koupelně, a přivázat ji k posteli. To se jim podařilo až poté, co v zápalu boje rozcupovali jedno z chatrnějších plyšových zvířat, kterými je Hester v sebeobraně mlátila po hlavě. Konečně ležela připoutána k posteli a vyhrožovala, že kousne každého, kdo by se ji opovážil políbit. Ta představa mě naplňovala takovým děsem, že Noah se Simonem potřebovali další horolezecká lana, aby mě přivázali na ni. Leželi jsme na sobě velice nepohodlně obličeji k sobě – hruď na hrudi a boky na bocích, v té nejpotupnější poloze – a bylo nám oznámeno, že nás nerozvážou, dokud to neuděláme.

„Dej jí pusu!“ poručil mi Noah.

„Nech si dát pusu, Hester!“ řekl Simon.

Dnes mě napadá, že situace byla patrně mnohem méně přijatelná pro Hester, ale tehdy mě její vyceněné zuby lákaly asi stejně, jako kdybych měl políbit Firewatera. Oba jsme si však uvědomovali, že setrvávat v ponižujícím spojení jen o minutu déle, než je nezbytně nutné, a poskytovat tak Noahovi a Simonovi podívanou na naše dýchání a vrtění vlastně představuje ještě větší utrpení než jeden polibek. Jak jsme byli pošetilí, když jsme si mysleli, že se spokojí s jedním polibkem! Zkusili jsme se co nejrychleji políbit, ale Noah protestoval: „To nebylo na rty!“ Zkusili jsme polibek na stisknutá ústa – co nejkratší, abychom vystačili s dechem – ale to zas nestačilo Simonovi, který si poručil: „Otevřít pusu!“ Nepatrně jsme oddálili rty. Následoval problém, kam s nosy, než jsme ucítili nervózní výměnu slin – kluzký dotek jazyků a nečekané cvaknutí zubů. Zůstali jsme k sobě přitisknutí, dokud jsme se nemuseli nadechnout, a já jsem užasl, jak sladce voní sestřenčin dech; dodnes doufám, že můj příliš nepáchl.

Stejně náhle, jako hru začali, prohlásili ji oba bratranci za ukončenou. Hra „Kdo proběhne dům jako poslední, dá pusu Hester“ jim nevydržela moc dlouho; snad si všimli, že časem jsem začal prohrávat úmyslně. A co z toho nakonec měli, když nás rozvázali a Hester mi řekla: „Cítila jsem, jak ti stál.“

„Necítila!“ bránil jsem se.

„Cítila. Ale nebylo to nic moc,“ dodala. „Žádná sláva. Ale cítila jsem to.“

„Necítila!“ trval jsem na svém. „Cítila,“ opakovala.

Měla pravdu – nebylo to nic moc, musím uznat, že mi opravdu moc nestál, ale pokusil se o to.

Uvědomili si její bratři nebezpečí, které v sobě tahle hra skrývala? Způsob, jakým lyžovali, na vodě i na sněhu – a jak později řídili auto – napovídal, že prostě jakékoli nebezpečí ignorovali. Hra mezi mnou a Hester však nebezpečná byla. A začali to oni dva: Noah a Simon.

Zachránil mě Owen Meany. Jak uvidíte, vždycky mě zachránil Owen Meany; vytrval v tom celý život, ale vůbec poprvé mě zachránil před Hester.

Owen neobyčejně těžce nesl, kolik času jsem trávil u svých bratranců a sestřenice. Už několik dní před mým odjezdem do Sawyer Depot byl mrzutý a ještě pár dní poté, co jsem se vrátil, s ním nebyla kloudná řeč. Marně jsem ho přesvědčoval, jak je ten výlet fyzicky i psychicky náročný a vyčerpávající; Owen se tvářil nevrle a myslím, že docela obyčejně žárlil.

„Tak mě něco napadlo,“ řekl mi jednou. „víš, že když mě k vám pozveš na noc, skoro vždycky souhlasím a pokaždé si báječně užijeme, viď?“

„Jasně, že jo, Owene,“ přisvědčil jsem.

„Takže, kdybys mě pozval, abych s tebou a tvou maminkou jel do sawyer depot, asi bych jel,“ pokračoval. „Nebo si myslíš, že bych se tvým bratrancům a sestřenici nelíbil?“

„Určitě by ses jim líbil,“ řekl jsem, „jenom nevím, jestli by se oni líbili tobě.“ Nevěděl jsem, jak mu říct, že by si u nich báječně neužil ani omylem – když i v nedělní škole jsme ho zvedali do vzduchu a posílali si ho nad hlavou, nedovedl jsem si vůbec představit, jaké ďábelské hry by si na něj vymysleli moji bratranci. „Neumíš lyžovat,“ namítl jsem. „Na sněhu, ani na vodě,“ dodal jsem. „A pochybuju, že by se ti líbilo kutálení klády – nebo bitvy na hromadách pilin,“ mohl bych pokračovat, „nebo líbání Hester,“ ale při něčem takovém jsem si ho vůbec nedovedl představit. Bože, pomyslel jsem si: bratranci by ho umučili k smrti!

„Třeba by mě tvoje maminka lyžovat naučila. A kutálet kládu snad člověk nemusí, když nechce, ne?“ zeptal se

„Víš, moji bratranci jsou hrozně rychlí,“ řekl jsem. „Člověk nemá vždycky čas říct, jestli něco chce nebo nechce.“

„Hm, možná ale, kdybys je poprosil, aby se mnou nezacházeli tak zhurta – dokud si nezvyknu,“ navrhl, „Snad by tě poslechli, nebo ne?“

Nedovedl jsem si to představit – Owen s mými bratranci a sestřenicí! Bál jsem se, že by se při pohledu na něj mohli dočista zcvoknout – a co teprve, až by promluvil, až by uslyšeli jeho hlas – napadl mě jediný způsob, jak by Owena zapojili do hry: jako náboj, projektil, udělali by si z něj badmintonový míček; přivázali by ho na jednu lyži a spustili ho šílenou rychlostí po svahu. Posadili by ho do mísy na salát a posílali si ho – jako vystřelený puk – po zamrzlé hladině jezera Loveless Lake. Zahrabali by ho do pilin a zapomněli kde; už nikdy by ho nenašli. Firewater by ho sežral.

„Ono je moje bratrance někdy těžké zvládnout,“ řekl jsem. „V tom je ten problém.“

„Mluvíš o nich, jako by to byly nějaké divoké šelmy,“ řekl Owen.

„Ale oni jsou – skoro,“ přisvědčil jsem.

„Ale užiješ si s nimi legraci,“ nenechal se zviklat. „Já bych si snad užil taky, ne?“

„Užiju a neužiju, jak se to vezme,“ řekl jsem. „Já si prostě myslím, že moji bratranci a sestřenice by na tebe byli trochu moc.“

„Ty si myslíš, že bych pro ně byl moc velký chudinka?“ řekl.

„Já si nemyslím, že jsi chudinka, Owene,“ ujistil jsem ho.

„Ale bojíš se, že by si to mohli myslet tvoji bratranci a sestřenice?“ zeptal se.

„Já nevím,“ opakoval jsem.

„Možná bych se s nimi mohl seznámit u tebe doma, až přijedou na den díkůvzdání,“ navrhl. „Víš, co je divné? Že mě nikdy nepozveš k sobě, když jsou u vás na návštěvě.“

„Babička říká, že je tam už tak moc dětí – když jsou u nás,“ vysvětloval jsem, ale Owen se zatvářil tak uraženě, že jsem ho pozval, aby u nás přespal, což ho vždycky rozveselilo. Jako obvykle obřadně zatelefonoval otci, aby se ho zeptal, jestli nic nenamítá; pan Meany nikdy nic nenamítal. Owen přespával v čísle 80 na Hlavní třídě tak často, že měl v mojí koupelně svůj kartáček na zuby a ve skříni pyžamo.

Když mi Dan Needham daroval pásovce, Owen si malého netvora – a Dana – zamiloval skoro stejně jako já. Kdykoli u nás zůstal přes noc, spal v mém pokoji na posteli oddělené od mojí nočním stolkem, na nějž jsme pásovce umístili přesně doprostřed pod stolní lampu; příšera byla k nám oběma otočená profilem a dívala se do nohou našich postelí. Noční lampička, připevněná k jedné noze stolku, mířila ke stropu a osvětlovala pásovce zespodu; světlo mu dopadalo na bradu a do otevřených nozder úzkého čenichu. Obvykle jsme si s Owenem povídali, dokud se nám nezačala klížit víčka, ale ráno jsem si vždycky všiml, že s pásovcem někdo hýbal – byl natočený víc k Owenovi než ke mně, jeho profil nebyl tak přesný. Jednou ráno jsem Owena přistihl, jak se na něj dívá a usmívá se. Když do mého života vstoupil Dan Needham a jeho pásovec, vůbec mě nepřekvapilo, že při nejbližší plánované návštěvě do Sawyer Depot využil Owen příležitosti, aby o vycpané zvíře a jeho blaho vyjádřil obavy.

„Podle toho, cos mi vyprávěl o svých bratrancích,“ řekl, „bych ti neradil, aby sis pásovce bral do Sawyer Depot s sebou.“ Nikdy mě něco takového ani nenapadlo, Owen však měl očividně všechny tragické eventuality takového výletu dobře promyšlené. „mohl bys ho zapomenout ve vlaku,“ řekl, „Nebo by ho mohl sežrat ten jejich pes. Jak se vlastně jmenuje?“

„Firewater,“ odpověděl jsem.

„Ano, Firewater – to zní dost nebezpečně,“ řekl. „A jestli jsou tví bratranci a sestřenice takoví raubíři, jak tvrdíš, kdo ví, jakou hru by si mohli s pásovcem vymyslet – mohli by ho roztrhat, nebo ho ztratit ve sněhu.“

„Ano, to máš pravdu,“ přisvědčil jsem.

„Kdyby si usmysleli, že ho s sebou vezmou na vodní lyže, mohl bys jim v tom zabránit?“ Zeptal se

„Nejspíš ne,“ odpověděl jsem.

„Přesně to jsem si myslel,“ řekl. „radši by sis ho neměl brát.“

„Jasně,“ souhlasil jsem.

„Měl bys mi ho radši dát, abych ho vzal k sobě domů. Můžu se o něj starat, když budeš pryč. Kdyby tady zůstal úplně sám, mohla by některá ze služebných vyvést nějakou hloupost – anebo co kdyby vypukl požár?“ pokračoval.

„To mě nikdy nenapadlo,“ řekl jsem.

„Každopádně, u mě bude v naprostém bezpečí,“ prohlásil Owen. Samozřejmě jsem souhlasil, „a pak jsem si taky myslel,“ dodal, „že bys mi měl pásovce dát domu i příště, až k vám tvoji bratranci a sestřenice přijedou na den díkůvzdání. Mám takový pocit, že by si s ním hráli moc divoce. Má hrozně křehký čenich – a taky by mu mohli ulomit ocas. A taky jsem si říkal, že by nebylo chytré ukazovat jim, jak si s ním hrajeme ve skříni s dědečkovými šaty,“ pokračoval. „bojím se, že by na něj ve tmě šlápli.“ Nebo by ho vyhodili z okna, pomyslel jsem si.

„Souhlasím,“ řekl jsem.

„V pořádku,“ řekl Owen, „Takže je všechno domluveno: Postarám se o pásovce, zatímco budeš pryč, A až příště přijedou tvoji bratranci a sestřenice na den díkuvzdání k vám, vezmu si ho taky a během té návštěvy mě pozveš k sobě, abych se s nimi seznámil, platí?“

„Platí, Owene,“ řekl jsem.

„Fajn,“ uzavřel; vypadal náramně spokojeně, i když trochu nervózně. Když si poprvé bral pásovce k sobě domů, přinesl si na něj krabici vystlanou vatou – byla to tak pečlivě vymyšlená a bytelná bednička, že by v ní mohl pásovce klidně poslat kolem světa. Vysvětlil mi, že bednička původně obsahovala jakési kamenické nářadí – sadu nástrojů na vytesávání nápisů do náhrobních kamenů – proto byla tak pevná. Pan Meany ve snaze pomoci svému nepříliš vzkvétajícímu podnikání v lomu rozšířil firmu o prodej náhrobků a soch. Owen říkal, že jeho otec nerad prodává nejlepší kusy své žuly cizím firmám, které z nich vyrábějí náhrobní kameny a pak si za ně účtují majlant – opakoval doslova. Otevřel si proto v centru města příšerný obchod s náhrobky – „Meanyho pomníky“ stálo na štítě – a vzorky ve výloze vypadaly spíš jako skutečné pomníky, kolem kterých někdo postavil obchod.

„Hrůza,“ prohlásila babička. „Je to jako hřbitov uvnitř obchodu,“ dodala znechuceně, ale podnikání pana Meanyho v náhrobních kamenech bylo teprve v začátcích; možná potřeboval jen trochu času, aby dokázal zařídit obchod, jak se patří.

Zkrátka, pásovec byl uložen do krabice určené k přepravě dlát – Owen jim říkal klíny a pilníky – a Owen se slavnostně zaručil, že zvířátko nedojde žádné újmy. Paní Meanyová se ho podle všeho bála – Owen rodiče předem nevaroval, že se pásovec na čas přestěhuje k nim; prohlásil však, že si to jeho matka jen zaslouží, protože nemá chodit do jeho pokoje bez pozvání. Owenův pokoj (aspoň to málo, co jsem z něj viděl) byl uklizený a nedotknutelný jako muzeum. Myslím, že proto jsem si celá léta automaticky představoval, že basebalový míček, který zabil mou maminku, je uložen jako exponát v Owenově podivném pokoji.

Nikdy nezapomenu na svátky Dne díkůvzdání, kdy jsem seznámil Owena Meanyho se svými bezohlednými bratranci a sestřenicí. Den před jejich plánovaným příjezdem do Gravesendu si Owen přišel do čísla 80 na Hlavní třídu vyzvednout pásovce.

„Přijedou až zítra večer,“ řekl jsem.

„A co kdyby přijeli dřív?“ namítal. „možné je všecko. Takhle je to jistější.“

Chtěl se s nimi setkat hned po slavnostní večeři na Den díkůvzdání, ale já jsem soudil, že druhý den by to bylo lepší; namítal jsem, že po slavnostní večeři jsou všichni tak přejedení, že se sotva hýbou.

„Ale já jsem si právě myslel, že když se najedí, mohli by být klidnější,“ vysvětloval Owen. Musím přiznat, že mi jeho nervozita dělala dobře. Bál jsem se, že by bratranci a sestřenice mohli mít při setkání s Owenem jako z udělání nějakou mírnější náladu, a on by si myslel, že jsem mu lhal, jak jsou divocí, a že jsem ve skutečnosti neměl žádný důvod ho nepozvat do Sawyer Depot. Chtěl jsem také, aby se jim líbil, protože to byl můj nejlepší kamarád – ale zároveň jsem nechtěl, aby všechno probíhalo úplně hladce, a já ho musel příště vzít do Sawyer Depot s sebou. Byl jsem si jist, že by to dopadlo katastrofálně. Kromě toho jsem se také bál, že se mu budou bratranci a sestřenice posmívat; a musím přiznat, že jsem byl nervózní, jestli mi Owen neudělá ostudu – za tento pocit se dodnes stydím.

Zkrátka, byli jsme nervózní oba. Večer na Den díkůvzdání jsme si šeptem telefonovali.

„Jsou zvlášť divocí?“ ptal se Owen.

„Ani ne,“ odpověděl jsem.

„V kolik ráno vstávají? V kolik hodin bych měl zítra přijít?“ vyzvídal.

„Kluci vstávají brzo,“ řekl jsem, „ale Hester si ráda přispí – nebo aspoň zůstává ráno déle ve svém pokoji.“

„Nejstarší je noah?“ zeptal se Owen, přestože všechny statistické údaje si už ověřoval nejmíň stokrát.

„Ano,“ přisvědčil jsem.

„A simon je druhý nejstarší, i když jsou oba stejně velcí – a možná je dokonce trošku divočejší, viď?“ pokračoval.

„Ano, ano,“ souhlasil jsem.

„A nejmladší je hester, ovšem je větší než ty,“ dodal. „A je hezká, ale ne zas bůhvíjaká krasavice, mám pravdu?“

„Máš,“ ujistil jsem ho.

Hester chybělo málo, aby byla hezká jako všichni Eastmanovi. Bratranci zdědili po strýci Alfrédovi výrazně mužnou krásu – široká ramena, statnou kostru, výraznou bradu – a po tetičce Martě byli obdařeni blond vlasy a jistou oduševnělostí. Široká ramena, statná kostra a výrazná brada ovšem nepatřily k těm nejpřitažlivějším rysům na Hester, která nezdědila ani matčinu světlou pleť, ani oduševnělost. Měla hustou tmavou kštici po strýčkovi – dokonce i stejné huňaté obočí, které vypadalo jako jedna souvislá linka nad kořenem nosu – a měla také strýčkovy mohutné ruce. Hesteřiny ruce připomínaly tlapy.

Přesto jí nechyběl sex-appeal; tenkrát byly drsné dívky považovány za sexy. Měla silné, atleticky stavěné tělo a v dospívání se musela potýkat se sklonem k tloušťce; ale měla také čistou pleť a pěkně modelovanou postavu, v agresivních ústech se jí leskla řada zdravých zubů a v očích jí hrály šelmovské ohníčky s jiskřičkami nebezpečné inteligence. Vlasy měla bohaté a husté.

„Mám jednoho kamaráda,“ řekl jsem Hester večer. Rozhodl jsem se začít u ní a pokusit se ji získat první – a pak teprve o Owenovi promluvit s Noahem a Simonem; ale přestože jsem mluvil potichu v domnění, že jsou zcela zabráni do hledání ztracené rozhlasové stanice, oba mě zaslechli a okamžitě se začali zvědavě vyptávat.

„Jakého kamaráda?“ zajímal se Noah.

„No, je to můj nejlepší kamarád,“ řekl jsem opatrně, „a chce se s vámi všemi seznámit.“

„Bezva, príma – kde je a jak se jmenuje?“ chtěl vědět Simon.

„Owen Meany,“ řekl jsem co nejledabyleji.

„Cože?“ řekl Noah a všichni tři se rozesmáli.

„To je ale pitomý jméno!“ vyprskl Simon.

„Je na něm něco divného?“ zeptala se Hester.

„Nic na něm není divného,“ odpověděl jsem trochu moc defenzivně. „Je dost malý.“

„Dost malý,“ opakoval Noah s přehnaně britskou výslovností.

„Je trochu zvláštní, není-liž pravda?“ napodobil Simon bratra.

„Ne, není zvláštní,“ bránil jsem se. „Je prostě malý. A má legrační hlas,“ dodal jsem.

„Legrační hlas!“ opakoval Noah legračním hlasem.

„Legrační hlas?“ opáčil Simon jiným legračním hlasem.

„Takže je to mrňous s legračním hlasem,“ uzavřela Hester. „A co má být? Co je na něm divného?“

„Nic!“ opakoval jsem.

„Proč by na něm mělo být něco divného, Hester?“ zeptal se jí Noah.

„Hester už asi myslí na sex,“ řekl Simon.

„Nežvaň, Simone,“ ohradila se Hester.

„Nechte toho oba,“ řekl Noah. „Zajímalo by mě, proč si Hester myslí, že je na každém něco divného?“

„Na všech tvých kamarádech je něco divného,“ prohlásila Hester. „I na Simonových,“ dodala. „Takže bych se rovnou chtěla vsadit, že na Johnnyho přátelích bude něco divného taky.“

„Předpokládám, že na tvých přátelích není divného vůbec nic,“ obrátil se Noah k sestře.

„Hester přece nemá žádné přátele!“ zvolal Simon.

„Zavři zobák!“ obořila se na něj Hester.

„To by mě zajímalo proč?“ řekl Noah.

„Sklapni!“ okřikla ho Hester.

„Prostě, na Owenovi není nic divného,“ řekl jsem. „Je jenom trochu malý a má trochu nezvyklý hlas.“

„To by s ním mohla být legrace,“ zaradoval se Noah.

„Hej,“ poplácal mě Simon po zádech. „Jestli je to tvůj kamarád, nemusíš mít strach – my na něj budeme hodní.“

„Hej,“ poplácal mě po zádech Noah. „Neboj se. Vysmyslíme nějakou legraci pro všechny.“

Hester pokrčila rameny. „Uvidíme,“ prohlásila. Naposledy jsem ji políbil o Velikonocích. Když jsem byl v Sawyer Depot v létě, byli jsme od rána do večera venku a nezbyl nám čas na hru „Kdo proběhne dům poslední, dá pusu Hester“. Pochyboval jsem, že si ji zahrajeme teď během oslav Dne díkůvzdání, protože babička nedovolila pořádat v čísle 80 na Hlavní třídě závody. Patrně budu muset počkat až do Vánoc, usoudil jsem.

„Možná by tvůj kamarád chtěl políbit Hester,“ řekl Simon.

„O tom, kdo mě políbí, rozhoduju já,“ prohlásila Hester.

„Hleďme!“ řekl Noah.

„Mám pocit, že se před vámi bude trochu stydět,“ odvážil jsem se podotknout.

„Myslíš, že by mě nechtěl políbit?“ zeptala se Hester.

„Myslím, že před vámi bude mít trochu trému – před všemi,“ řekl jsem.

„Ty mě přece líbáš rád,“ řekla Hester.

„Ne,“ lhal jsem.

„Ale ano,“ trvala na svém.

„Hleďme!“ opakoval Noah.

„Hester Sexter se prostě nedá nikým zastavit!“ prohlásil. Simon.

„Zavři zobák!“ obořila se na něj Hester. A tak mohl na scénu vstoupit Owen Meany.

Den po Svátku díkůvzdání jsme s bratranci a sestřenicí dělali v podkroví takový rámus, že jsme vůbec neslyšeli, jak se Owen vyplížil po schodech nahoru a otevřel padací dveře. Dovedu se vžít do jeho úvah; podle všeho se rozhodl čekat, až si ho někdo všimne, aby nemusel sám promluvit – aby jeho hlas nebyl to první, čeho si na něm bratranci a sestřenice všimnou. Na druhé straně však mohli stejný šok utrpět při pohledu na jeho malou a legrační postavu. Musel zvažovat dvě možnosti prvního setkání: buď promluvit, což bylo pro posluchače vždycky nečekané, nebo počkat, až ho někdo zpozoruje, což mohlo být ještě horší. Později mi prozradil, že zůstal stát u padacích dveří, které schválně co nejhlučněji přibouchl v naději, že nás tím vyruší. My jsme však nic neslyšeli.

Simon zběsile šlapal do šicího stroje, až se jehla a člunek kmitaly jako splašené, a Noahovi se podařilo strčit Hesteřino předloktí k poskakující jehle s nití tak těsně, že jí přišil ke zkušebnímu odstřižku rukáv blůzy, takže si ji musela svléknout, aby se vyprostila od stroje, jehož pedály Simon jako nepříčetný odmítal zastavit. Owen přihlížel, jak Noah kroutí Simonovi uši a tahá ho od stroje, zatímco Hester stojí opodál v košilce celá rudá vzteky a kvílí nad svou jedinou bílou blůzou, z níž se snaží vypárat značně nepravidelnou rudou výšivku. Do toho jsem se já pokoušel všem třem vysvětlit, že pokud nepřestaneme dělat takový rámus, můžeme počítat s babiččinou důraznou přednáškou o prodejní hodnotě jejího antikvárního šicího stroje.

Celou dobu nás Owen pozoroval od padacích dveří – a střídavě se odhodlával k tomu, aby se ozval nebo utekl domů dřív, než si ho někdo z nás všimne. V té chvíli se mu moji bratranci a sestřenice museli jevit ještě mnohem horší než v těch nejdivočejších snech. Bylo s podivem, jak rád se Simon nechával mlátit; v životě jsem neviděl kluka, který by pravidelnému výprasku od staršího bratra čelil tím, že si v něm liboval. Se stejnou rozkoší a náruživostí, s jakou se kutálel po sjezdovkách, padal z hromady pilin nebo bezhlavě svištěl na lyžích, až málem porážel kolem rostoucí stromy, vychutnával krupobití Noahových ran. Noah ho skoro vždycky musel ztlouct do krve, než ho donutil prosit o milost – teprve když se Simonovi spustila malinovka, dalo se mluvit o vítězství; teprve pak padla hanba na Noaha. A teď se zdálo, jako by si Simon umanul šlapat na stroji tak dlouho, dokud ho dočista nezničí – oběma rukama svíral horní desku, s přivřenýma očima se krčil pod přívalem Noahových pěstí a zběsile pumpoval koleny, jako by jel na kole s nejnižším převodem dolů z prudkého kopce. Zuřivost, s jakou do něj Noah bušil, by snadno zmátla každého cizího pozorovatele, neznalého jeho pravé povahy, jež se vyznačovala vlídností a skutečnou velkomyslností; Noah měl své zkušenosti a věděl, že zpracování mladšího bratra vyžaduje trpělivost, rozhodnost a taktiku – nemělo smysl, aby se mu spustila krev z nosu hned po první ráně; bylo lepší tlouct ho tam, kde to bolelo, ale kde tak snadno nekrvácel; Simon potřeboval unavit.

Největší dojem však podle mě musela na Owena udělat Hester. Byla jen v košilce, pod níž se nedaly přehlédnout známky budoucích impozantních ňader; jejich dosud nerozpučelý půvab přitahoval pozornost stejně jako její chlapské svaly. A způsob, jak zuby rvala prošitou nit ze zničené blůzy, jak přitom prskala a vrčela, jako by ji chtěla rozsápat a pozřít – tehdy musel Owen jasně pochopit, jak jsou její ústa nebezpečná; v tom okamžiku byla vrozená dravost její povahy vskutku nepřehlédnutelná.

Moje prosby a poukazy na nevyhnutelnost babiččina hubování se přirozeně míjely účinkem; ba co víc, nikdo je nevnímal, stejně jako nikdo nevnímal Owena, který tu stál s rukama za zády. Paprsky slunce, pronikající vikýřem, mu prosvětlovaly odstávající uši, takže je měl jasně růžové – v ostrém slunečním svitu jako by tenounké žilky a cévky v jeho boltcích samy vyzařovaly podivný jas. Mocné dopolední slunce mu dopadalo na hlavu trochu zezadu, jako by ho doslova uvádělo na scénu. Zoufalý nad nepřesvědčitelnými bratranci jsem vzhlédl od šicího stroje a spatřil ho tam stát. S rukama za zády vypadal jako bezruký Watahantowet a v plameni sluneční záře připomínal právě se zrodivšího ohnivého mužíčka s jiskřícíma ušima. Zatajil jsem dech a v tom okamžiku vzhlédla i Hester – prskala nadávky a cucky rudé nitě – a spatřila ho. Zaječela.

„On vůbec nevypadal jako člověk“ svěřila se mi později. A tak od chvíle, kdy se představil mým bratrancům a sestřenici, jsem často uvažoval o tom, do jaké míry je vlastně Owen Meany člověkem; nebylo pochyb, že v tom oslepujícím jasu slunečních paprsků, vypadal pod vikýřem jako anděl sestoupivší z nebe – nepatrný, ale zářící Bůh, přicházející soudit naše hříchy.

Hesteřin výkřik vyděsil Owena tak, že i on zaječel – a tak se bratranci a sestřenice seznámili s jeho neobvyklým hlasem a doslova zkameněli. Stáli jako sochy až na zježené vlasy na šíji – jako kdyby slyšeli kočku, kterou právě pomalu přejelo na silnici auto. Kdesi v útrobách domu pravila babička: „Milosrdné nebe, to je zase ten kluk!“

Marně jsem se snažil popadnout dech a říct: „To je můj nejlepší kamarád, o kterém jsem vám vyprávěl,“ – ještě nikdy jsem neviděl bratrance a sestřenici na někoho takhle zírat s otevřenými pusami – Hester z ní visely cáry rudých nití – ale Owen byl rychlejší.

„Tak se mi zdá, že jsem vás vyrušil od nějaké hry,“ řekl. „já se jmenuju Owen Meany a jsem nejlepší kamarád vašeho bratrance. Možná už vám o mně vyprávěl. Každopádně já o vás vím všechno. Ty jsi určitě nejstarší noah,“ napřáhl ruku k Noahovi, a ten jí mlčky potřásl, „a ty jsi samozřejmě simon, druhý nejstarší – ale jsi stejně velký a možná ještě o trochu divočejší než tvůj bratr, ahoj,“ řekl a podával ruku Simonovi, který celý zpocený funěl po šíleném úprku na šicím stroji, ale rychle mu ji stiskl, „a ty jsi přirozeně Hester,“ pokračoval Owen a sklopil zrak. „Hodně jsem o tobě slyšel; jsi opravdu tak hezká, jak jsem si tě představoval.“

„Děkuju,“ zamumlala Hester a začala si vytahovat z úst nitě a zastrkovat košilku do jeansů.

Bratranci a sestřenice na něj civěli a já jsem se obával nejhoršího; jenže pak jsem poznal, co je to maloměsto. Je to místo, kde člověk vyrůstá obklopen nejrůznějšími podivnostmi, kde žije vedle postižených a výjimečných tak dlouho, až mu nakonec všichni a všechno připadají normální. Moji bratranci a sestřenice sice pocházeli z malého města, ale u nás byli cizí: nevyrůstali vedle Owena Meanyho, který byl pro ně něco tak neobyčejného, že v nich vzbuzoval obdiv a úctu – ale zároveň neměli potřebu na něj útočit nebo ho učinit objektem svého rafinovaného mučení o nic víc, než má stádo dobytka zapotřebí útočit na kočku. Navíc, kromě aury pronikavé sluneční záře byl Owen v obličeji celý rudý z cesty na kole; při takovém sjezdu z Maiden Hill koncem listopadu člověka pořádně profoukne od řeky Squamscott ledový vichr. Letos byla kromě toho už před Svátkem díkůvzdání taková zima, že sladkovodní rameno řeky zamrzlo; na hladině se rozprostíral černý led z Gravesendu až do Kensington Corners.

„Ehm, tak jsem přemýšlel, co bychom mohli dělat,“ řekl Owen a moji nezvládnutelní bratranci a sestřenice se k němu obrátili s napjatou pozorností, „Řeka je zamrzlá, takže se na ní dá báječně bruslit, a já vím, že vás baví sport a podobné věci – že máte rádi rychlost a nebezpečí a zimu. Takže bruslení je jedna možnost,“ řekl. „A přestože je řeka zamrzlá, jsou občas v ledu trhliny a dokonce i místa, kde jsou otevřené díry – sám jsem loni do jedné spadl. Já sice moc dobře nebruslím, ale rád půjdu s vámi, i když jsem ještě trochu nastydlý, a neměl bych být v tomhle počasí dlouho venku.“

„Ne!“ přerušila ho Hester. „Jestli jsi nastydlý, měl bys zůstat doma. Budeme si hrát uvnitř. Nemusíme chodit bruslit. Bruslit chodíme pořád.“

„Jasně!“ přidal se k ní Noah. „Měli bychom dělat něco doma, jestli je Owen nastydlý.“

„Doma je to nejlepší!“ souhlasil Simon. „Owen se musí uzdravit.“ Možná se jim trochu ulevilo, když slyšeli, že je „trochu nastydlý“, protože tím by se mohla částečně vysvětlovat hypnotická příšernost jeho hlasu; byl bych jim řekl, že Owenův hlas se při žádném nachlazení nemění – a jeho „nastuzení“ pro mě byla novinka – ale byl jsem rád, že se k němu chovají ohleduplně, a tak jsem nechtěl pokazit dojem, jakým na ně zapůsobil.

„Ehm, taky jsem si říkal, že doma by to bylo nejlepší,“ řekl Owen, „ale, bohužel, vás opravdu nemůžu pozvat k nám, protože u nás se vážně nedá nic dělat, a navíc můj otec má žulový lom a je hrozně přísný, co se týče nářadí a hraní v lomu, který je stejně venku a u nás doma by to byla nuda, protože moji rodiče jsou trochu divní, pokud jde o děti.“

„To nevadí!“ skočil mu do řeči Noah.

„Z toho si nic nedělej!“ přidal se Simon. „Tady je zábavy dost.“

„Všichni rodiče jsou divní!“ ujistila ho Hester, jen já jsem nevěděl, co říct. Za celá léta, co jsem Owena znal, jsme o skutečnosti, jak jsou jeho rodiče divní – nejen pokud jde o děti – nikdy nemluvili. V našem městě se to pokládalo za všeobecně známý a akceptovaný fakt, o kterém se nemluví – snad jen mimochodem nebo v ústraní, mezi nejbližšími.

„Ehm, pak mě napadlo, že bychom se mohli převléknout do šatů po dědečkovi – vyprávěl jsi svým bratrancům a sestřenici o dědečkových šatech?“ obrátil se ke mně Owen; ale já jsem jim o tom nevyprávěl. Bál jsem se, že by převlékání do šatů po dědečkovi pokládali za dětinské nebo morbidní, případně za obojí; nebo že by šaty zničili, protože by je pouhé převlékání neuspokojilo jako dostatečně bláznivé – a vymysleli si novou hru, jejímž cílem by bylo strhat je ze sebe navzájem, a kdo bude nahý poslední, vyhrává.

„Do šatů po dědečkovi?“ opakoval Noah s neobvyklou úctou.

Simon se otřásl; Hester si nervózně obírala z rukou útržky rudých nití.

Owen Meany – v té chvíli náš vůdce – prohlásil: „Ehm, je tady skříň, kde jsou ty šaty uložené. Může to tam být potmě strašidelné. Mohli bychom si vymyslet hru, kdy se jeden z nás schová a ostatní ho musí hledat – v té tmě. To by,“ pokračoval, „mohlo být zábavné.“

„Jasně! Budem se schovávat ve tmě!“ zvolal Simon. „Nevěděla jsem, že jsou tam uvnitř šaty po dědečkovi,“ řekla Hester.

„Myslíš, že tam bude strašidlo, Hester?“ zeptal se Noah. „Nežvaň nesmysly,“ okřikla ho.

„Ať se první schová Hester,“ navrhl Simon, „a my ji budeme postupně hledat.“

„Nestojím o to, abyste mě potmě osahávali,“ bránila se Hester.

„Musíme tě najít dřív, než ty najdeš nás,“ doplnil Noah.

„Ne, půjde o to, kdo na koho sáhne první!“ protestoval Simon.

„Jestli na mě sáhneš, Simone, chytnu tě za pindíka,“ varovala ho Hester.

„Jupí!“ zajásal Noah. „To je ono! To je senza hra! Musíme najít Hester dřív, než nás chytne za pindíka.“

„Hester Sexter!“ přidal Simon k dobru své obvyklé rčení.

„Ale musíte mi dát čas, abych se mohla ve tmě rozkoukat!“ vymáhala Hester. „Musím mít nějakou výhodu! Dáte mi čas, abych si mohla v té tmě zvyknout – a ten, kdo mě půjde do skříně hledat, si nesmí zvyknout vůbec.“

„Mám baterku,“ poznamenal Owen rozechvěle, „možná bychom si mohli vzít baterku, protože uvnitř bude opravdu pořádná tma.“

„Žádnou baterku!“ rozhodla Hester.

„Správně!“ souhlasil Simon. „Tomu, kdo půjde Hester hledat, posvítíme baterkou do očí, než vleze dovnitř – takže bude úplně oslepený a bude mu o to déle trvat, než si zvykne, jaká je tam tma!“

„Bezva nápad!“ prohlásil Noah.

„Necháte mi tolik času, kolik budu potřebovat, abych se mohla pořádně schovat,“ řekla Hester. „A potom, abych si mohla zvyknout na tmu.“

„Ne!“ odbyl ji Simon. „Budeme počítat do dvaceti.“

„Do sta!“ smlouvala Hester.

„Do padesáti,“ uzavřel Noah; a tak to bylo do padesáti. Simon začal počítat, ale Hester se po něm ohnala pěstí.

„Musíte počkat, až budu úplně uvnitř,“ řekla.

Než přistoupila ke skříni, musela se protáhnout kolem Owena, a když ho míjela, stala se podivná věc. Hester se na chvilku zastavila a pozvedla k němu ruku – a pak ho svou velikánskou tlapou překvapivě opatrně a něžně pohladila po tváři, jako by v Owenově bezprostřední blízkosti působila nějaká síla, která nutila ostatní, aby se ho dotýkali. Pohladila ho a usmála se – Owenův obličej byl právě ve výši rozvíjejících se poupat jejího raného ženství, rýsujících se jí pod košilkou. Owen byl celkem zvyklý, že se ho lidé dotýkají, ale teď před její rukou přece jen trochu ustrašeně couvl – i když ne zas tolik, aby ji urazil.

Konečně vlezla Hester do skříně a slyšeli jsme ji uvnitř klopýtat o boty, šustit mezi kabáty a chrastit ramínky na kovových tyčích; po chvíli k nám dolehly zvuky, jako když se z horních polic kutálejí krabice na klobouky – „Kruci!“ ulevila si jednou, a „Co je tohle?“ ozvala se podruhé. Když hluk utichl, byl už Simon úplně oslepený, jak jsme mu zblízka svítili baterkou do očí; mermomocí chtěl jít první, a když jsme ho vstrčili do skříně, byl slepý jako krtek – neviděl by ani v denním světle. Sotva jsme za ním zavřeli dveře, slyšeli jsme, jak se na něj Hester vrhla; podle všeho ho chytila za „pindíka“ s větší silou, než měla v úmyslu, protože zařval víc bolestí než leknutím, a když se v předklonu vypotácel ze skříně, svalil se na podlahu a se slzami v očích se držel za přirození. „Ježíši, Hester!“ vyjekl Noah. „Cos mu to udělala?“

„Já jsem nechtěla,“ odpověděl hlas z nitra skříně.

„To neplatí – chytat za pindíka i za koule!“ skučel Simon a svíjel se na podlaze.

„Já jsem nechtěla,“ opakovala Hester sladce.

„Ty bestie!“ naříkal Simon.

„Ty se mnou zacházíš taky pěkně drsně, Simone,“ hájila se Hester.

„S pindíkem a koulema se drsně zacházet nesmí!“ zastal se bratra Noah.

Ale Hester neodpověděla; slyšeli jsme ji, jak se připravuje na další útok, a Noah mně a Owenovi šeptem navrhl, abychom využili toho, že má skříň dvoje dveře, a překvapili ji z druhé strany.

„Kdo je to my?“ zašeptal Owen.

Noah na něj mlčky ukázal prstem a já jsem mu zamířil baterkou do očí, které měl doširoka otevřené a vykulené, takže vypadal jako do rohu zahnaná, vyplašená myš.

„Nesmíš chytat tak drsně, Hester!“ zavolal na ni Noah, ale Hester se neozvala.

„Nechce prozradit, kde je schovaná,“ dodával si Owen šeptem odvahy.

A pak jsme ho druhými dveřmi vstrčili dovnitř; skříň měla tvar písmene L a my jsme doufali, že když do ní Owen vstoupí na kratším konci, nenarazí na Hester dřív než v rohu – a i to jen tehdy, kdyby se tam přemístila, protože jsme si byli jisti, že se schovala spíš na konci delšího křídla.

„To neplatí – lézt sem druhou stranou!“ ozvala se Hester okamžitě, což jsme pokládali pro Owena za další výhodu, protože tím – aspoň částečně – prozradila svou polohu. Pak se rozhostilo ticho. Věděl jsem, co Owen dělá: doufal, že si jeho oči zvyknou na tmu dřív, než ho Hester najde, a nechtěl ji začít hledat, dokud aspoň trochu neuvidí.

„Co se to tam ksakru děje?“ zeptal se Simon, ale nic se neozvalo.

Pak jsme zaslechli mezi stovkami dědečkových bot harašení. Pak zase ticho. Další tlumený hluk mezi botami. Jak jsem se později dozvěděl, lezl Owen po čtyřech, protože se nejvíc ze všeho bál – to ještě netušil, že zbytečně – útoku z nejhořejších polic. Nemohl vědět, že si Hester lehla na samé dno skříně a přikryla se jedním z dědečkových svrchníků, na který pak navršila obvyklé haldy bot. Ležela bez hnutí a až na hlavu a ruce nebyla vůbec vidět. Bohužel měla hlavu obrácenou špatným směrem; takže musela vyvracet oči v sloup, aby přes vlastní čelo a rozcuchanou kštici rozeznala blížícího se Owena, kterého pochopitelně viděla vzhůru nohama. Proto Owen ve svém postupu na všech čtyřech nejdřív nahmatal živou spleť Hesteřiných vlasů, které se mu pod drobnou dlaní začaly bez varování zmítat – a vzápětí vymrštila Hester ruce za hlavu a popadla ho kolem pasu.

V zájmu spravedlnosti je Hester nutno přičíst k dobru, že vůbec nehodlala Owena chytat za „pindíka“; když však zjistila, jak snadno ho může sevřít v pase, rozhodla se ho trochu polechtat po žebrech. Owen vypadal neobyčejně lechtivě, což také byl, a Hesteřin úmysl byl opravdu ryze přátelský – zvlášť od ní – ovšem souhra okolností, kdy ve tmě sáhl na spleť živých chlupů a v témže okamžiku ho kdosi začal lechtat – a ten kdosi byla dívka, o které byl přesvědčen, že ho lechtá cestou k jeho pindíku – to všechno na něj bylo moc a Owen se počůral.

Jakmile si Hester uvědomila, co se stalo, zaskočilo ji to tak, že Owena upustila. Upadl přímo na ni, ale okamžitě vyskočil, vypotácel se ze skříně a vrhl se padacími dveřmi ke schodům. Proběhl domem tak rychle a tiše, že si ho nestačila všimnout ani babička; a kdyby se maminka náhodou nedívala v kuchyni z okna, vůbec by ho nezahlédla, jak s rozepnutou bundou, nezašněrovanými botami a našikmo naraženou čapkou nasedá na kolo a namáhavě odjíždí v ledovém větru pryč.

„Ježíši, Hester!“ zděsil se Noah. „Cos mu udělala?“

„Já vím, co mu udělala!“ prohlásil Simon.

„Nic takového,“ usadila ho stručně. „Jenom jsem ho polechtala a on se počůral.“ Neříkala nám to proto, aby se mu posmívala, a – tady je vidět, jací byli bratranci i sestřenice v podstatě dobráci – ani chlapci její slova nepřivítali s obvyklou surovostí, kterou jsem si se Sawyer Depot zvykl spojovat úplně automaticky jako určitý způsob lyžování a padání.

„Chudák malej!“ politoval ho Simon.

„Já jsem nechtěla,“ hájila se Hester.

Maminka si mě zavolala a musel jsem jí vysvětlit, co se Owenovi přihodilo, načež mě donutila obléknout si bundu a šla nastartovat auto. Myslel jsem, že vím, kudy Owen pojede domů, ale on musel šlapat opravdu jako závodník, protože jsme ho nedohonili ani u pumpy na Water Street, a když jsme projeli Dewey Street – a pak i Salem Street – aniž jsme ho vůbec zahlédli, napadlo mě, jestli se nevydal po dálnici z města směrem na Swasey. A tak jsme se vrátili podél řeky Squamscott, ale nebyl ani tam.

Nakonec jsme ho našli až za městem, jak se trmácí do kopce na Maiden Hill; jakmile jsme zahlédli jeho červenočernou vlněnou loveckou kazajku a stejně kostkovanou čapku s odstávajícími chlopněmi na uši, maminka zpomalila, a když jsme dojeli až k němu, byl tak vyčerpaný, že z kola sestoupil a vedl ho. I bez ohlížení věděl, že jsme to my, ale nezastavil – maminka musela jet pomalu vedle něj a já jsem stáhl okénko.

„Byla to nešťastná náhoda, prostě jsem byl příliš rozrušený a k snídani jsem měl moc pomerančové šťávy – a sám přece víš, jak nesnáším, když mě někdo lechtá,“ spustil. „Nikdo neříkal nic o lechtání.“

„Nechoď domů, Owene, prosím tě,“ přemlouvala ho maminka.

„Všechno je v pořádku,“ ujišťoval jsem ho. „Bratrance i sestřenici to moc mrzí.“

„Počůral jsem Hester!“ řekl. „A doma z toho budu mít nepříjemnosti,“ pokračoval a stále stejně rychlým krokem tlačil kolo kupředu, „otec se na mě za počůrávání hrozně zlobí. Říká, že už nejsem mimino, ale já jsem prostě někdy moc rozrušený.“

„Owene, já ti všechno u nás vyperu a usuším,“ naléhala na něj maminka. „Než ti šaty uschnou, můžeš si půjčit něco od Johnny ho.“

„Johnnyho šaty jsou mi všechny velké,“ vzdoroval Owen. „A musím se vykoupat.“

„Můžeš se vykoupat u nás, Owene,“ navrhl jsem. „Prosím tě, vrať se.“

„Mám tam nějaké věci, ze kterých už Johnny vyrostl a tobě budou akorát, Owene,“ dodala maminka.

„Nejspíš kabátky pro mimina,“ zabručel Owen, ale zastavil se; složil hlavu na řídítka kola.

„Nasedni si do auta, Owene, prosím,“ vyzvala ho maminka. Vystoupil jsem a pomohl mu naložit kolo do kufru a Owen vklouzl na přední sedadlo mezi mou matku a mne.

„Chtěl jsem udělat dobrý dojem, protože bych rád jel do sawyer depot,“ prohlásil. „Ale teď mě nikdy nevezmete.“

Skoro se mi nechtělo věřit, že by i po tomhle pořád chtěl jet s námi, ale maminka ho ujistila: „Můžeš s námi jet do Sawyer Depot, kdykoli budeš chtít, Owene.“

„Johnny mě nechce vzít,“ zafňukal – jako bych v autě vůbec nebyl.

„To není pravda, Owene,“ bránil jsem se. „Jenom jsem si myslel, že by na tebe byli moji bratranci a sestřenice moc silný kafe.“ A vzhledem k tomu, jak se počůral, mi bylo jasné – přestože jsem to neřekl – že na něj moc silný kafe opravdu byli. „Tohle byla ještě velice nevinná hra,“ dodal jsem.

„A nemyslíš, že je mi jedno, co se mnou udělají?“ rozkřikl se na mě a zadupal svou malou nožkou na výstupek za řadicí pákou.

„Nemyslíš, že je mi jedno, jestli mě třeba strčí po hlavě do laviny?“ ječel. „Kdy se já vůbec někam dostanu? Kdybych nechodil do školy nebo do kostela nebo k vám do čísla 80 na Hlavní třídě, v životě bych se nedostal z domova!“ křičel. „Kdyby mě tvoje maminka nevzala na pláž, nikdy bych se nedostal z města. V životě jsem nebyl na horách,“ pokračoval. „V životě jsem nejel vlakem! Nemyslíš, že bych taky někdy rád jel vlakem – třeba někam na hory?“ Zalykal se.

Maminka zabrzdila, vzala ho do náruče a celého ho zlíbala a ujistila, že ho vždycky kamkoli rádi vezmeme s sebou; a já jsem mu dost nemotorně položil ruku kolem ramen, a tak jsme vedle sebe seděli celou cestu, dokud se neuklidnil natolik, abychom se mohli vrátit do čísla 80 na Hlavní třídě, kam vkráčel zadními dveřmi, minul Lydiin pokoj a služebné, chystající cosi v kuchyni, a vyšel po zadním schodišti kolem pokojíku kuchařky až do mé ložnice a koupelny, kde se zavřel a napustil si plnou vanu horké vody. Podal mi svoje špinavé šaty a já jsem je odnesl služebným, které si je hned vzaly do prádla. Maminka zaťukala na dveře koupelny a s pohledem odvráceným stranou mu podala hromádku mých starých šatů, ze kterých jsem už vyrostl – nebyly to kabátky pro mimino, jak se obával, jenom věci, které už mi byly hodně malé.

„Co s ním budeme dělat?“ zeptala se Hester, když jsme nahoře v „doupěti“ čekali, až se k nám Owen přidá – „doupě“ se místnosti říkalo ještě za dědečkova života; teď sloužila jako dětská herna, kdykoli k nám bratranci a sestřenice přijeli na návštěvu.

„Ať si sám něco vymyslí,“ řekl Noah.

„To jsme dělali minule!“ skočil mu do řeči Simon.

„Ne tak docela,“ namítla Hester.

„Ehm, mám nápad,“ prohlásil Owen, když vešel do doupěte – růžovější než obvykle; pečlivě vymydlený, s mokrými vlasy ulíznutými s čela. Nohy v ponožkách mu na dřevěné podlaze trochu klouzaly, před starým peršanem se zastavil a s jednou nohou na druhé zlehka pohupoval boky dopředu a dozadu a rozkládal při řeči rukama, takže mu jako dva motýli poletovaly kolem horní části těla. „Omlouvám se, že jsem se nechal tak unést. Myslím, že znám hru, která by mě tak nerozrušila a zároveň by pro vás nebyla příliš nudná,“ řekl. „Takže, jeden z vás schová mě – někde v domě, kdekoli – a ostatní mě musí najít. A ten, kdo mě schová tak, že mě ti ostatní budou hledat nejdéle – ten vyhrává. V tomhle domě se dá najit spousta míst, kde mě můžete schovat – tenhle dům je strašně velký a já jsem malý,“ řekl.

„Já budu první,“ přihlásila se Hester. „Já ho schovám první.“ Nikdo neprotestoval; a schovala ho tak dobře, že jsme ho vůbec nenašli. Noah, Simon a já – byli jsme přesvědčení, že nám to nedá práci. Znal jsem babiččin dům do posledního koutku a Noah se Simonem zase měli prokouknuté skoro všechny Hesteřiny ďábelské nápady; ale stejně jsme ho nenašli. Hester se pohodlně rozložila v doupěti na pohovce, listovala starými čísly časopisu Life a tvářila se stále spokojeněji, jak jsme hledali a hledali a pomalu se začínalo stmívat; nakonec jsem vyjádřil obavu, jestli ho neschovala někam, kde by mu mohl dojít vzduch nebo – jak ubíhaly hodiny – kde by trpěl bolestivými křečemi z nuceného setrvávání v nepohodlné poloze. Ale Hester nad mými starostmi jen mávla rukou, a když byl čas k večeři, museli jsme přiznat porážku a Hester nás poslala dolů do haly, a když Owena přivedla, tvářil se velice šťastně, vůbec nekulhal ani neměl potíže s dechem – jenom jeho vlasy vypadaly, jako by si je přeležel ve spánku. Zůstal na večeři a po jídle se mi svěřil, že by u nás docela rád přespal – a maminka ho pozvala, protože (prý) mu ještě úplně neuschly šaty.

Přes veškeré mé vyzvídání – „Kam tě schovala? Aspoň mi napověz! Řekni mi jen, v které části domu, v kterém poschodí!“ – své vítězství neprozradil. Byl čiperný jako rybička, vůbec se mu nechtělo spát a lezl mi na nervy hlubokomyslným mudrováním o skutečné povaze mých bratranců a sestřenice, které jsem mu podle něj vykreslil úplně falešně.

„Dokonale ses v nich zmýlil,“ rozkládal. „Možná že to, co ty nazýváš jejich divokostí, je jenom nedostatek vedení. Každou skupinu lidí musí někdo vést, chápeš?“ Ležel jsem na posteli a v duchu se nemohl dočkat, až přijedeme do Sawyer Depot, kde ho bratranci postaví na lyže a strčí z kopce dolů; pak mu sklapne a přestane horlit o nedostatku „vedení“. Nedokázal jsem ho zarazit; mlel pořád do kolečka svou.

Zavíraly se mi oči, a tak jsem se k němu otočil zády; proto mě trochu zmátlo, když řekl: „Je těžké jít spát bez toho, na koho si člověk jednou zvykne, viď?“

„Bez koho?“ zeptal jsem se. „Na koho když si zvykne, Owene?“

„Na pásovce,“ řekl.

A tak se mi Owen toho dne po Svátku díkůvzdání, kdy se seznámil s mými bratranci a sestřenici, vtiskl do paměti ve dvou velice výrazných, nesmazatelných podobách, které se mi zvlášť zřetelně vybavily oné noci, kdy jsem se snažil usnout poté, co mi špatný basebalový míč zabil maminku. Ležel jsem v posteli a věděl, že na mou maminku myslí i Owen a že myslí také na mě a na Dana Needhama – jak ji budeme oba postrádat – a pokud myslí na Dana, je jasné, že myslí i na pásovce.

A další důležitá věc: když jsme Owena toho dne s maminkou pronásledovali v autě – a já se zezadu díval, jak se kymácí na biyklu a vší silou šlape do kopce na Maiden Hill; viděl jsem, jak mu pomalu docházejí síly, až musel z kola sestoupit a vést ho vedle sebe. Ten den se mi vryla do paměti zimní podoba toho, jak musel vypadat toho teplého, letního podvečera, kdy ujížděl domů po basebalovém zápase Malé ligy a dres se mu lepil na záda. Co se asi chystal říct o zápase doma?

Léta si budu pamatovat těžké rozhodování, jestli bych měl noc po onom tragickém zápase strávit s Danem Needhamem v bytě, kam se s maminkou po svatbě přestěhovali – byt patřil akademii a nalézal se v jedné z kolejí – nebo jestli by bylo lepší, kdybych se na tu příšernou noc vrátil do svého starého pokoje u babičky v čísle 80 na Hlavní třídě. Kolik detailů, souvisejících s tím zápasem, jsem si léta pamatoval!

Tehdy se nicméně Dan i babička shodli, že bych měl radši přespat v čísle 80 na Hlavní třídě, a tak – jako by nestačilo, že jsem se druhý den ráno probudil celý zmatený a nevyspalý a pomalu si uvědomoval, že sen o tom, jak mou matku zabil basebalový míček odpálený Owenem Meanym, nebyl sen, ale skutečnost – byl jsem navíc zmatený i z toho, že jsem hned nevěděl, kde vlastně jsem. Měl jsem pocit, jako bych prožíval nějakou science fiction a cestoval „zpátky v čase“ – tou dobou jsem už byl zvyklý probouzet se ráno ve svém pokoji u Dana.

A jako by tohle všechno nebylo dost matoucí, slyšel jsem hluk, který jsem si s číslem 80 na Hlavní třídě nikdy nespojoval; přicházel z příjezdové cesty, kam nebylo z oken mojí ložnice vidět, takže jsem musel vstát z postele a vyjít z pokoje, abych se podíval, co to je. Byl jsem si jist, že hluk poznávám. Mnohokrát jsem ho slyšel v Meanyho žulovém lomu; charakteristické temné vrčení nejpomalejšího převodu obrovského náklaďáku, kterým pan Meany vozil žulové desky, obrubníky, nárožní kameny a náhrobky. A opravdu, na babiččině příjezdové cestě – kterou zabíral v celé její šíři – stál náklaďák Meanyho žulové společnosti s korbou plnou žulových desek a náhrobních kamenů.

Dovedl jsem si představit babiččino pobouření – kdyby byla vzhůru a náklaďák viděla. V duchu jsem slyšel její hlas: „Jak může být ten člověk tak neuvěřitelně nevkusný? Moje dcera ještě není ani den po smrti a on už nám veze náhrobek? Nejspíš už na něj vysekal i nápis!“ Přesně to jsem si totiž myslel já.

Ale pan Meany kabinu vozu neopustil. Z druhé strany vystoupil Owen, přešel na konec nákladní plošiny a sundal z ní několik velkých krabic; evidentně neobsahovaly žulu, to by je nedokázal sám uzvednout. Tyhle však unesl, složil je na zápraží zadního vchodu a já jsem čekal, kdy zazvoní. V uších mi dosud znělo jeho „promiň“ – jak jsem měl hlavu zamotanou pod teplákovou bundou pana Chickeringa – a přestože jsem toužil se s ním vidět, věděl jsem, že bych se rozbrečel, jakmile by na mě promluvil, nebo kdybych mu musel odpovědět. Velmi se mi proto ulevilo, když nezazvonil, ale nechal krabice ležet u dveří, naskočil zpátky do kabiny a pan Meany stále tou nejpomalejší rychlostí z příjezdové cesty zase odjel.

V krabicích byly všechny Owenovy basebalové obrázky, celá jeho sbírka. Babička se zhrozila, ale ona řadu let Owenovi nerozuměla a neměla ho ráda; pro ni byl prostě „ten kluk“ nebo „ten mrňous“ nebo „ten hlas“. Věděl jsem, že si Owen svých basebalových obrázků neobyčejně cení, byl to jeho poklad; a v té chvíli jsem přesně sdílel jeho pocity – jak se pro něj všechno, co jakkoli souviselo s basebalem, změnilo, (stejně jako pro mě, ačkoliv jsem ten sport nikdy nemiloval tolik jako on). Nemusel jsem s ním mluvit, abych věděl, že ani jeden z nás už nikdy nebude hrát Malou ligu a že nás čekají určité nezbytné rituály, jak se zbavit pálek, rukavic a dresů a každého basebalového míčku, který doma nebo na zahradě najdeme (s výjimkou onoho míčku, o němž jsem soudil, že ho Owen povýšil na úroveň muzejního exponátu).

Teď jsem ale musel mluvit s Danem Needhamem o Owenových basebalových obrázcích, protože to bylo jeho nejcennější vlastnictví – to jediné, čeho si opravdu cenil. Co jsem měl podle něj s těmi obrázky dělat – teď, kdy neštěstí mé maminky učinilo z basebalu hru smrti? Chtěl mi dát najevo, že si nad nejoblíbenějším americkým sportem myje ruce, nebo chtěl, abych se v žalu utěšil tím, že je všechny spálím? Toho dne bych je byl spálil s radostí.

„Chce, abys mu je vrátil,“ řekl Dan Needham. Vždycky jsem věděl, že v Danovi si maminka vzala toho nejbáječnějšího muže na světě, ale teprve den po její smrti jsem pochopil, že si vzala taky muže moudrého. Ovšemže přesně to ode mne Owen očekával: věnoval mi svoje basebalové obrázky, aby mi dal najevo, jak moc ho to neštěstí mrzí a jak velkou cítí i on bolest – nepochyboval jsem, že mou maminku miloval skoro stejně jako já, a tím, že mi daroval svoje obrázky, chtěl vyjádřit, že mě má tak rád, že je ochoten se pro mě své slavné sbírky vzdát. Přirozeně však chtěl, abych mu ji vrátil!

„Pojď si jich pár prohlédnout,“ navrhl Dan. „Vsadím se, že jsou nějak seřazené – i v těch krabicích.“ A opravdu byly – neodhalili jsme sice pravidla, podle nichž byly srovnány, ale rozhodně v nich panoval úžasný systém; hráči byli za sebou podle abecedy, ale odpalovací, tedy myslím opravdová esa, byli podle abecedy ve své vlastní skupině; stejně jako měli svou skupinu polaři, držitelé zlaté lapačky, a zvlášť byli i nadhazovači. Zdálo se nám, jako bychom objevili jakýsi podsystém podle věku hráčů; ale ani Dan, ani já jsme si je nevydrželi prohlížet dlouho – příliš mnoho hráčů se klidně dívalo do kamery s vražednými pálkami na ramenou.

Znám spoustu lidí, kteří se dnes instinktivně přikrčí při každém hluku, který byť vzdáleně připomíná výstřel z pistole nebo výbuch bomby – při ráně z výfuku nebo prásknutí násady smetáku či lopaty o linoleum nebo betonovou podlahu. Stačí, aby nějaký rošťák odpálil v prázdné popelnici rachejtli, a všichni známí si zakrývají rukama hlavu v pudovém strachu (jako dnes my všichni) před útokem teroristy nebo bezhlavě pálícího atentátníka. Všichni kromě mě; a samozřejmě Owena Meanyho. Vinu za to nese jediný zpackaný basebalový zápas, jediný nešťastný odpal a tragický zásah – kvůli jednomu pitomému nepovedenému míčku, jedinému z miliónu, sebou Owen a já už navždy pokaždé cukneme při docela jiném druhu rány: při nejoblíbenějším a nejameričtějším zvuku léta – při pořádné ráně basebalovou pálkou!

A tak jsem, jako pak v budoucnosti tolikrát, uposlechl Danovy rady. Naložili jsme Owenovy krabice s basebalovými obrázky do auta a přemýšleli, kdy by bylo nejvýhodnější s nimi nenápadně zajet do Meanyho kamenolomu – abychom se pokud možno nepotkali s panem Meanym a nevyrušili strnulý profil paní Meanyové v některém z oken, nebo dokonce nemuseli mluvit s Owenem. Dan dobře věděl, jak mám Owena rád a jak moc bych s ním chtěl mluvit – víc než co jiného – ale uvědomoval si, že to bude rozhovor, který je lepší v Owenově i mém zájmu odložit. Když jsme měli skoro všechny krabice naložené, zeptal se mě: „A co dáš ty jemu?“

„Cože?“ nechápal jsem.

„Abys mu dokázal, že ho máš rád,“ řekl. „To přece chtěl on naznačit tobě. Máš něco, co bys mu mohl dát?“

Samozřejmě jsem věděl, co bych měl Owenovi dát na důkaz své lásky; věděl jsem, jak miluje mého pásovce, ale připadalo mi trochu nezdvořilé „dávat“ mu pásovce před Danem, který ho daroval mně – a co když mi ho nevrátí? Já jsem pochopil, že chce ty své zatracené obrázky vrátit, jen díky Danově vysvětlení. Co když Owen usoudí, že si přeju, aby si pásovce nechal?

„Podstatné, Johnny, je,“ řekl Dan, „dát Owenovi najevo, že ho máš tak rád, že jsi ochoten svěřit mu cokoli – a že ti nezáleží na tom, jestli ti to vrátí nebo ne. Musí to být něco, o čem ví, že to chceš vrátit. To je na tom důležité.“

„Co kdybych mu dal pásovce?“ řekl jsem. „A co když si ho nechá?“

Dan Needham se posadil na přední nárazník auta. Byl to buick, sytě zelený stejšn se stěnami a zadní kapotou z opravdového dřeva a s chromovaným chladičem, který připomínal otevřenou tlamu dravé ryby; jak tam Dan seděl, vypadalo to, jako by ho chtěl buick spolknout, a Dan vypadal tak unaveně, že by se určitě příliš nebránil. Jsem si jist, že celou noc proplakal jako já – a že, na rozdíl ode mne, pravděpodobně i pil. Vypadal příšerně. Konečně promluvil a s nekonečnou trpělivostí pečlivě volil slova: „Johnny, budu si nesmírně považovat, jestliže věc, kterou jsem ti dal, může být použita k něčemu důležitému – jestliže může mít nějaký zvláštní význam. Budu to pokládat za neobyčejnou čest.“

Tenkrát mě poprvé napadlo, že určité události nebo věci mohou být „důležité“, že mohou mít „zvláštní význam.“ Do té doby jsem názor, že by věci mohly sloužit určitému, natož nějakému zvláštnímu účelu, pokládal za nesmyslný. Nepatřil jsem tehdy k takzvaným věřícím a teď věřící jsem; věřím v Boha a věřím ve „zvláštní význam“ určitých událostí a věcí. Dodržuji všechny církevní svátky, i ty, které v Americe uznávají jen ti největší staromilci. Právě nedávno byl svátek, kdy jsem měl proč vzpomínat na Owena Meanyho – bylo pětadvacátého ledna 1987, kdy mi ho čtení z Bible o obrácení svatého Pavla připomnělo. Hospodin praví k Jeremjášovi:

Dříve než jsem tě vytvořil v životě matky, znal jsem tě, dříve než jsi vyšel z lůna, posvětil jsem tě; dal jsem tě pronárodům za proroka.

Na to Jeremjáš říká, že neví, jak by mluvil; „jsem jenom chlapec,“ říká. Hospodin ho však uklidňuje a praví:

Neříkej: Jsem chlapec. Všude, kam tě pošlu, půjdeš, a všechno, co ti přikážu, řekneš. Neboj se jich, á budu s tebou a vysvobodím tě, je výrok Hospodinův.

Pak se Hospodin dotkne Jeremjášových úst a říká:

Hle, vložil jsem ti do úst svá slova. Hleď, tímto dnem tě ustanovuji nad pronárody a nad královstvími, abys rozvracel a podvracel, abys ničil a bořil, stavěl a sázel.

Ze všeho nejvíc myslím na Owena o církevních svátcích; někdy na něj myslím až příliš, většinou tehdy, když jednou nebo dvakrát vynechám nedělní mši a snažím se nějaký čas nesáhnout po Knize modliteb. Soudím, že příběh svatého Pavla má na člověka obráceného na víru, jako jsem já, zvláštní účinek.

A jak bych mohl nemyslet na Owena, když čtu list svatého Pavla Galatským, kde v jedné části Pavel říká: „V církvích Kristových v Judsku mne osobně neznali; jen slyšeli, že ten, který dříve pronásledoval církev, nyní zvěstuje víru, kterou předtím chtěl vyhubit; a děkovali za mne Bohu.“

Jak dobře znám ten pocit! Věřím v Boha a děkuji mu za Owena Meanyho.

Věřil jsem Danu Needhamovi, a proto jsem Owenovi daroval pásovce. Vložil jsem ho do hnědého papírového sáčku, který jsem zabalil do dalšího hnědého papírového sáčku, a ačkoliv jsem neměl nejmenších pochyb, že Owen pozná, co je uvnitř, dřív než oba sáčky rozbalí, na okamžik jsem si představil, jak by se asi vyděsila jeho matka, kdyby je otevřela místo něj; pak jsem však usoudil, že se do toho nemá co plést.

Bylo nám jedenáct; neuměli jsme si jinak navzájem vyjádřit, jak vnímáme neštěstí, které potkalo mou maminku. On mi daroval své basebalové obrázky, které chtěl ve skutečnosti zpátky, a já jsem mu dal vycpaného pásovce a skálopevně jsem doufal, že i on mi ho vrátí – a to všechno proto, že jsme nedovedli jeden druhému říct, co doopravdy cítíme. Jaký to musel být pocit – trefit tak parádní odpal a zjistit, že míč zabil matku vašeho nejlepšího kamaráda? A jaký to byl pocit, dívat se na svou matku ležící bezvládně na trávě a poslouchat, jak se potrhlý náčelník policie shání po tom zpropadeném míčku – a jak o něm mluví jako o „nástroji smrti“ a „vražedné zbrani“? Ani Owen, ani já jsme o těchto věcech spolu nedokázali mluvit – alespoň ne tehdy. A tak jsme si navzájem darovali své nejcennější poklady a doufali, že si je zase vrátíme. Když se nad tím zamyslíte, není to tak hloupé.

Podle mých propočtů se Owen s vracením pásovce o den opozdil; nechal si ho dvě noci, což bylo podle mě o celý den déle. Ale nakonec mi ho přece jen vrátil. Znovu jsem zaslechl temné vrčení náklaďáku z kamenolomu; znovu se pan Meany časně ráno před svou každodenní namáhavou prací zastavil v čísle 80 na Hlavní třídě. Na zápraží u zadního vchodu ležely tytéž hnědé papírové sáčky, do kterých jsem pásovce původně dal; napadlo mě, že je trošku riskantní nechat ho jen tak venku za dveřmi, vezmeme-li v úvahu nevybíravé choutky labradorského retrívra našeho souseda pana Fishe. Teprve dodatečně jsem si vzpomněl, že je Sagamore mrtvý.

Největší zklamání však mělo teprve následovat: pásovci chyběly přední tlapy – nejužitečnější a nejpůsobivější partie jeho strašidelného těla. Owen mi vrátil pásovce, ale nechal si jeho tlapy!

Přátelství je jedna věc a pásovec druhá – byl jsem tak pobouřen, že jsem musel okamžitě mluvit s Danem. Jako vždy mi byl k dispozici. Posadil se ke mně na postel a vyslechl můj nářek; bez pracek nemůže zvíře stát – pokaždé přepadne dopředu na čumák. Nemohl jsem vymyslet žádnou polohu, ve které by zvíře nevypadalo jako ponížený prosebník – co horšího, nebohý mrzák. Byl jsem bez sebe zlostí, jak mi mohl můj nejlepší přítel něco takového udělat, dokud mi Dan nevysvětlil, že to je přesně to, co Owen cítil, že udělal nám oběma: že jsme on i já zraněni a zmrzačeni tím, co se nám stalo.

„Tvůj kamarád je úžasně originální,“ řekl Dan uznale. „Copak to nechápeš, Johnny? Kdyby mohl, sám by si pro tebe usekl ruce – takhle se teď cítí, protože to byl on, kdo držel v ruce pálku, on jí máchl, a takhle to dopadlo. A takhle se cítíme všichni – ty i já i Owen. Ztratili jsme kus sebe sama.“ Uchopil nebohého pásovce a začal s ním na nočním stolku experimentovat ve snaze – jako já předtím – najít polohu, ve které by zvíře stálo nebo leželo aspoň trochu přirozeně a důstojně; bohužel neuspěl. Chudák příšera byla nenapravitelně poškozená; byl z ní mrzák. Přemýšlel jsem, co asi Owen s jeho tlapami podnikl? Jaký příšerný oltář si z nich vykonstruoval? Svíraly snad drápy vražedný basebalový míček?

A tak jsme z toho byli s Danem oba celí špatní, jak jsme se snažili pro zvíře vymyslet polohu, kterou bychom mohli pokládat za přijatelnou – ale v tom byl právě smysl celé věci, usoudil Dan; neexistoval způsob, jak cokoli z toho, co se stalo, pokládat za přijatelné. Co se stalo, bylo zcela a defektivně nepřijatelné! Přesto jsme s tím museli žít.

„To je opravdu úžasné – absolutně originální,“ mumlal si Dan, až nakonec usnul v mé ložnici na protější posteli, kde tolikrát spal Owen. Přikryl jsem ho a nechal ho spát, a když mě přišla babička políbit na dobrou noc, políbila i Dana. A pak jsem v matném svitu noční lampičky zjistil, že když povytáhnu nejhořejší zásuvku nočního stolku, vejde se do ní pásovec tak, že si mohu představovat, že je něco jiného. Jak tam napůl vyčníval ze zásuvky, připomínal podivnou mořskou nestvůru – byla z něj vidět jen hlava a horní polovina těla; mohl jsem si představovat, že na místě utržených pracek vyčnívají zvláštní zakrnělé ploutve.

A těsně před usnutím jsem pochopil, že všechno, co Dan říkal o Owenovi a jeho úmyslech, bylo správné. Kolikrát jen jsem v životě ocenil, že Dan Needham měl skoro vždycky pravdu! Neznal jsem tehdy Wallovy Dějiny Gravesendu tak podrobně, jako když jsem v osmnácti přečetl celou knihu, ale znal jsem ty části, které Owen považoval za „důležité“. A tak jsem před usnutím pochopil, co všechno vlastně můj pásovec symbolizuje – navíc k Danovu vysvětlení. Chudák zvíře přišlo o tlapy proto, aby připomínalo Watahantowetův totem, tragického a záhadného bezrukého muže – nebyli snad Indiáni dostatečně moudří, aby chápali, že každá věc má svého ducha, svou vlastní duši?

Owen Meany mi řekl, že pouze bílí jsou tak ješitní, aby věřili, že lidské bytosti jsou něco zvláštního, protože mají duši. Podle Owena byl Watahantowet moudřejší. Watahantowet věřil, že i zvířata mají duši a dokonce i nešťastná řeka Squamscott má duši – Watahantowet věděl, že země, kterou prodal mým předkům, je absolutně plná duší. Kameny, které museli osadníci odstranit, aby mohli osít pole – to byly už navždy neklidné a rozmetané duše. I stromy, které pokáceli, aby si mohli postavit domy – ve stromech sídlily jiné duše než ty, které potom vylétly komínem jako kouř z hořících polen. Watahantowet byl možná poslední obyvatel Gravesendu ve státě New Hampshire, který věděl, jakou má každá věc cenu. Jak je libo, vezměte si mou zem! A tady máte mé ruce!

Trvalo mi léta, než jsem pochopil, co všechno mi chtěl Owen říct; tehdy v noci jsem mu moc dobře nerozuměl. Teď vím, že pásovec vyjadřoval, co si Owen myslel a co mi řekl, až když jsme byli oba studenty Gravesendské akademie; teprve tam jsem si uvědomil, že mi své sdělení vzkázal už dřív – prostřednictvím pásovce. Owen (a pásovec) mi říkal: „Bůh si vzal tvou matku. Moje ruce byly jeho nástrojem. Bůh vzal moje ruce. Jsem nástrojem božím.“

Jak mě mohlo vůbec napadnout, že by jedenáctiletý chlapec přemýšlel o podobných věcech? Na to, že je Owen Vyvolený, jsem ani v nejmenším nepomyslel; a že by se sám pokládal za jednoho z Bohem Určených, by mě bylo velice překvapilo. Když se v nedělní škole vznášel ve vzduchu nad našimi hlavami, nikoho by nenapadlo, že plní Boží Poslání. Navíc nesmíte zapomínat – odhlédneme-li od Owena – že v jedenácti jsem nevěřil, že jsou nějací „vyvolení“ nebo že Bůh někoho „určil“, aby mu svěřil nějaké „poslání“. Nevěděl jsem, že existují i jiné důkazy, na kterých se zakládalo Owenovo přesvědčení, že byl speciálně vybrán, aby vykonal vůli Páně; jeho tvrzení – že Bůh předurčuje každý jeho čin – vycházelo z mnohem hlubších příčin, než bylo jedno nešťastné odpálení basebalového míčku. Jak ostatně sami uvidíte.

Dnes – 30. ledna 1987 – v Torontu sněží; můj pes soudí, že Torontu sníh prospívá. Rád chodím věnčit psa ve sněhu, protože jeho nadšení je nakažlivé; značí si v závějích na nádrži St. Clair svá územní práva, jako by byl první pes, který si sem přichází ulevit – v klamné domněnce ho může utvrzovat skutečnost, že spousty psích exkrementů, kterými je nádrž St. Clair proslulá, pod čerstvě napadaným sněhem zmizí.

Když sněží, věž s hodinami na nádvoří Upper Canada College vypadá, jako by se tyčila nad základní školou v některém malém městečku Nové Anglie; když nesněží, jezdí po ulicích mnohem víc aut a autobusů, hluk dopravy je méně zatlumený a centrum Toronta jako by bylo blíž. Když sněží, připomínají mi věžní hodiny na nádvoří Upper Canada College – zvlášť při pohledu zdálky z Kilbarry Road nebo z těsnější blízkosti z ústí Frybrook Road – věž na Hlavní budově Gravesendské akademie; vznešenou, pohřební.

Když sněží, působí Russell Hill Road, kde bydlím, téměř novoanglickým dojmem; Toronťané nestavějí své domy z nabílených prken s tmavě zelenými nebo černými okenicemi a babiččin dům číslo 80 na Hlavní třídě byl cihlový – Toronťané dávají přednost domům z cihel a kamene. Zcela nevysvětlitelně pak své cihlové a kamenné domy přeplácají ozdobnými římsami a okenicemi – s oblibou do nich vyřezávají srdíčka a javorové listy – ale sníh tyto kraječky skryje a někdy, jako například dnes, je-li zvlášť mokrý a těžký, obarví na bílo dokonce i cihlové zdi. Toronto je střízlivé, ale ne přísné; Gravesend je přísný, ale zároveň krásný; Toronto není krásné, ale když sněží, dokáže připomínat Gravesend – krásný a přísný.

Z okna ložnice na Russell Hill Road vidím na kostel Milosti Boží na vršku a na kapli biskupa Strachana; jak případné: chlapec, který strávil dětství mezi dvěma kostely, teď žije na dohled dalších dvou! Ale mně to vyhovuje: oba jsou anglikánské. Chladným zdem z šedého kamene kostela Milosti Boží i školy biskupa Strachana také lépe sluší sněhová přikrývka.

Babička s oblibou říkávala, že sníh „uzdravuje“ – že všechno léčí. Typicky yankeeovský přístup: když hodně sněží, musí být sníh prospěšný. V Torontu mám sníh rád. A děti, sáňkující kolem St. Clairské nádrže, mi připomínají Owena – zafixoval jsem si ho totiž v paměti v neměnné velikosti, když mu bylo jedenáct a byl velký asi jako průměrné pětileté děcko. Neměl bych ale sníh zase tak moc vychvalovat; je ještě spousta jiných věcí, které mi připomínají Owena.

Vyhýbám se americkým novinám a časopisům a americké televizi – a Američanům v Torontu. Ale Toronto není dost daleko. Zrovna předevčírem – 28. ledna 1987 – přetiskl The Globe and Mail plné znění Zprávy o stavu unie, přednesené prezidentem Ronaldem Reaganem. Jsem opravdu tak nepoučitelný? Vím, že když něco takového zahlédnu, nemám to vůbec číst; radši mám sáhnout po Knize modliteb. Neměl bych se poddávat hněvu; ale, Bože, odpusť mi, Zprávu o stavu unie jsem si přečetl. Po bezmála dvaceti letech strávených v Torontu jsou stále ještě mezi Američany blázni, kteří mě fascinují.

„Nepřipustíme sovětské námořní základny ve střední Americe,“ prohlásil prezident Reagan. Dále trval na tom, že neobětuje plánované nukleární rakety v kosmu – svůj milovaný program Hvězdných válek – žádné dohodě o jaderných zbraních se Sovětským svazem. Prohlásil dokonce, že „klíčovým prvkem americko-sovětských jednání“ je „zodpovědnější chování Sovětského svazu ve světě“ – jako by Spojené státy byly nějakou světovou baštou „zodpovědného chování“!

Jsem přesvědčen, že prezident Reagan může podobné věci hlásat jedině proto, že si je jist, že ho Američané nikdy nevezmou za slovo; teprve historie ho povolá k zodpovědnosti a já jsem se už kdesi zmínil, že Američané si na historii moc nepotrpí. Kolik z nich si pamatuje svou vlastní historii, svou nedávnou minulost? Je snad doba před dvaceti lety pro ně tak vzdálená? Zapomněli už na 21. říjen 1967? Padesát tisíc protiválečných demonstrantů ve Washingtonu; byl jsem tam také, ve slavném „Pochodu na Pentagon“ – vzpomínáte si? A o dva roky později – v říjnu roku 69 – bylo ve Washingtonu znovu padesát tisíc lidí; drželi v rukou baterky a dožadovali se míru. V Bostonském parku se s mírovými hesly sešlo sto tisíc lidí; v New Yorku dvě stě padesát. Ronald Reagan ještě neumlčel celé Spojené státy, ale podařilo se mu uspat Kalifornii; o protestech proti vietnamské válce prohlásil, že „z nich má prospěch nepřítel“. Ani jako prezident nepochopil, kdo je naším skutečným nepřítelem.

Dnes jsem přesvědčen, že Owen Meany to věděl vždycky; Owen věděl všechno.

V únoru 1962 jsme byli v posledním ročníku Gravesendské akademie; tehdy jsme se v čísle 80 na Hlavní třídě hodně dívali na televizi. Prezident Kennedy prohlásil, že američtí poradci ve Vietnamu budou opětovat palbu, jestliže se stanou terčem útoku.

„Doufám, že naši poradci radí těm správným,“ poznamenal Owen.

Na jaře toho roku, necelý měsíc před závěrečnými zkouškami na akademii, ukázali v televizi mapu Thajska, kam Spojené státy vyslaly pět tisíc námořníků a padesát bojových letounů – „jako odpověď na komunistickou expanzi v Laosu,“ řekl prezident Kennedy.

„Doufám, že víme, co děláme,“ podotkl Owen.

V létě roku 63, což byly naše první prázdniny po prvním ročníku na univerzitě, demonstrovali ve Vietnamu buddhisté; přibývalo projevů odporu. Viděli jsme s Owenem v televizi první sebeobětování. Jihovietnamská vládní vojska pod vedením Ngo Dinh Diema – zvoleného prezidenta – zaútočila na několik buddhistických chrámů; to bylo v srpnu. V květnu Diemův bratr – Ngo Dinh Nhu, velitel jednotek tajné policie – rozehnal buddhistické bohoslužby a jeho vojáci přitom zabili osm dětí a jednu ženu.

„Diem je katolík,“ prohlásil Owen Meany. „Proč je katolík prezidentem v zemi buddhistů?“

Toho léta byl jmenován Henry Cabot Lodge americkým velvyslancem ve Vietnamu; toho léta obdržel Lodge depeši ministerstva zahraničí, která pravila, že Spojené státy „už nebudou tolerovat“ způsob, jakým Ngo Dinh Nhu „ovlivňuje“ vládu prezidenta Diema. Za dva měsíce byla při vojenském převratu Diemova jihovietnamská vláda svržena; následujícího dne se Diem i jeho bratr Nhu stali obětmi atentátu.

„Vypadá to, jako bychom radili těm špatným,“ podotkl Owen.

V létě příštího roku jsme sledovali v televizi severovietnamské hlídkové čluny v Tonkinském zálivu – v průběhu dvou dnů zaútočily na dva americké torpédoborce – a Owen poznamenal: „Máme si snad myslet, že se díváme na nějaký film?“

Prezident Johnson požádal Kongres o udělení pravomoci „podniknout všechna nezbytná opatření k odražení ozbrojeného útoku proti jednotkám Spojených států a k zamezení další agrese“. Tonkinskou rezoluci schválila sněmovna reprezentantů jednomyslně poměrem hlasů 416 k nule; v senátu vyznělo hlasování 88 ku 2. Owen Meany položil v babiččině domě její televizi otázku: „Znamená to tedy, že prezident může vyhlásit válku, aniž by ji vyhlásil?“

Na Silvestra toho roku – vzpomínám si, že Hester to trochu přehnala s pitím a zvracela – bylo ve Vietnamu o málo víc než dvacet tisíc vojáků americké armády a jen tucet (nebo tak nějak) z nich přišlo o život. V době, kdy Kongres zrušil Tonkinskou rezoluci – v květnu 1970 – bylo ve Vietnamu přes půl miliónu amerických vojáků; víc než čtyřicet tisíc z nich už se nevrátilo.

Už v roce 1965 upozorňoval Owen Meany na určité nejasnosti ve strategii.

V březnu zahájilo americké letectvo operaci Dunící hrom – s cílem bombardovat základny v severním Vietnamu a zastavit přísun zásob na jih – a ve Vietnamu přistály první bojové jednotky americké pěchoty.

„Tohle skončí špatně,“ řekl Owen. „To už se nedá rozumně zastavit.“

O Vánocích pozastavil prezident Johnson operaci Dunící hrom a dal povel přerušit bombardování. Za měsíc bylo bombardování obnoveno a Zahraniční výbor senátu zahájil válečnou propagandu v televizi. Tehdy se začala o věc zajímat babička.

Na podzim roku 1966 bylo oznámeno, že se operace Dunící hrom „blíží k Hanoji“, ale Owen řekl: „já myslím, že to hanoj zvládne.“

Vzpomínáte si na operaci Tygří smečka? A co operace Masher/WhiteWing/Than Phong II? Ta poslední vynesla 2389 „evidovaných nepřátelských ztrát“. Následovaly operace Paul Revere/Than Phong 14 – už ne tak úspěšné, s výsledkem pouhých 546 „evidovaných nepřátelských ztrát“. A co operace Maeng Ho 6? Přesně 6161 „evidovaných nepřátelských ztrát“.

Do konce roku 1966 přišlo v bojích o život celkem 6644 amerických vojáků; Owen si pamatoval, že to bylo o 483 víc, než kolik činily ztráty na straně nepřítele v operaci Maeng Ho.

„Jak si můžeš takové věci pamatovat?“ divila se babička.

Generál Westmoreland ze Saigonu žádal o „čerstvé posily“; i to si Owen pamatoval. Podle Ministerstva zahraničí, podle Deana Ruska – vzpomínáte si na něj? – jsme „vítězili v rozkladné válce“.

„Ne, to není válka, ve které vítězíme,“ řekl Owen.

Koncem roku 1967 čítaly americké vojenské síly ve Vietnamu pět set tisíc mužů. Generál Westmoreland prohlásil: „Dosáhli jsme významného mezníku, kdy se před námi začíná rýsovat konec.“

„Jaký konec?“ ptal se Owen generála, „Kam se poděly ‚čerstvé posily‘? Vzpomínáte si na ‚čerstvé posily‘?“

Dnes věřím, že Owen si vždycky všechno pamatoval; ten, kdo všechno ví, si také všechno pamatuje.

Vzpomínáte si na ofenzívu „Tet“? To bylo v lednu 68; „Tet“ je tradiční vietnamský svátek – něco jako naše Vánoce a Nový rok – v průběhu války se stalo zvykem dodržovat po dobu svátků klid zbraní. Tenkrát však severovietnamská vojska napadla víc než stovku jihovietnamských měst – víc než třicet hlavních měst v provinciích. Toho roku prezident Johnson oznámil, že nebude kandidovat na znovuzvolení – vzpomínáte si? Toho roku byl zavražděn Robert Kennedy; to byste si mohli pamatovat. Toho roku byl zvolen do prezidentského úřadu Richard Nixon; možná si na něj vzpomenete. O rok později, 1969 – kdy Ronald Reagan prohlásil o protestech proti vietnamské válce, že „z nich má prospěch nepřítel“ – bylo ve Vietnamu stále půl miliónu Američanů. Já jsem nikdy nebyl jedním z nich.

Ve Vietnamu sloužilo také víc než třicet tisíc Kanaďanů. A skoro stejně tolik Američanů přišlo během vietnamské války do Kanady; byl jsem mezi nimi – a v Kanadě jsem zůstal. V březnu 1971 – když byl plukovník William Calley usvědčen z úkladné vraždy – jsem byl už registrovaným imigrantem a měl jsem zažádáno o kanadské občanství. O Vánocích 1972 bombardoval prezident Nixon Hanoj; akce trvala jedenáct dní a spotřebovalo se při ní víc než čtyřicet tisíc tun výbušnin. Jak řekl Owen: Hanoj to zvládla.

Řekl snad někdy něco, co nebyla pravda? Vzpomínám si, co řekl o Abbie Hoffmanovi, například – vzpomínáte si na Abbie Hoffmana? To byl ten chlapík, co chtěl pomocí „levitace“ zvednout Pentagon ze základů; byl to takový kašpar. Založil Yippies – mezinárodní stranu mládeže; aktivně se angažoval v protiválečných demonstracích, ale zároveň docela vážně pokládal za revoluci skoro každou komedii, která zesměšňovala a vulgarisovala autoritu.

„Komu si ten cvok myslí, že tím prospívá?“ zlobil se Owen.

Byl to Owen Meany, kdo zařídil, že jsem nemusel do Vietnamu – díky triku, na který by se nikdo jiný nezmohl.

„Ber to jako takový můj malý dárek“ – vysvětloval mi.

Dodnes se stydím, jak jsem se na něj zlobil, že vzal mému pásovci přední tlapy. Bůh ví, že mi dal Owen víc, než mi kdy vzal – i přesto, že mě připravil o maminku.

3. Anděl

Moje maminka měla v ložnici v čísle 80 na Hlavní třídě krejčovskou pannu; stála v pozoru hned vedle její postele jako služebná, připravená ji probudit, nebo jako stráž, střežící její spánek – jako milenec, chystající se vklouznout k ní do postele. Maminka uměla dobře šít; v jiném životě by mohla být švadlenou. Nevynikala žádným výstředním vkusem a všechny šaty si šila sama. Její šicí stroj, který rovněž stál v ložnici, jen vzdáleně připomínal starožitný kus, který jsme jako děti ničily nahoře v podkroví; maminčin stroj patřil k nejmodernějším typům a ona ho často používala.

Než se provdala za Dana Needhama, nechodila nikdy nikam do zaměstnání ani nestudovala na univerzitě; a ačkoliv nikdy neměla nouzi o peníze – babička k ní byla dost štědrá – dovedla na sobě šetřit. Vozila si z Bostonu opravdu nádherné modely, ale nikdy si je nekoupila; oblékla je na krejčovskou pannu a ušila si šaty podle nich. Originály potom zase do nejrůznějších bostonských obchodních domů vracela; tvrdila, že vždycky používá stejnou výmluvu a že se na ni prodavačky nikdy nezlobí – naopak, velice ji litovaly a bez námitek vzaly šaty zpátky.

„Manželovi se nelíbí,“ říkala jim.

Před babičkou a přede mnou se tomu smála. „Musí si myslet, že mám za muže šíleného tyrana, kterému se zkrátka nelíbí nic!“ Babička, která si trpce uvědomovala, že maminka nemá manžela žádného, se smála trochu nucené, ale koneckonců, byl to tak ojedinělý a nevinný podvůdek, že ani Harriet Wheelwrightová nemohla své dceři upírat právo na trochu legrace.

Maminka si šila velice hezké šaty: jednoduché, jak už jsem řekl – většinou jen bílé nebo černé, ale z toho nejkvalitnějšího materiálu a báječně jí seděly. Šaty, blůzy a sukně, které si přivezla domů, byly z látek nejrůznějších barev a vzorů, ale ona mistrně napodobila jejich střih v čistě černé nebo bílé. Jako v mnoha jiných věcech dovedla být neobyčejně důkladná, aniž by přitom projevila špetku originality nebo nápaditosti. Hra, kterou hrála s dokonalou postavou krejčovské panny, patrně vyhovovala puritánské stránce její americké povahy – dědictví po Wheelwrightech.

Moje maminka nenáviděla tmu. Nikdy neměla dost světla. Podle mě jí figurína sloužila jako jakási spiklenkyně v boji proti noci. Záclony zatahovala, jenom když se svlékala do postele; jakmile měla oblečenou noční košili a župan, opět je roztáhla. Když zhasla lampičku na nočním stolku, ozářilo její pokoj alespoň světlo noci – a noci nebývaly nikdy úplně temné. Na Hlavní třídě svítily lucerny, pan Fish nechával ve svém domě všude svítit celou noc a ani babička večer nezhasínala lucernu, která zcela nesmyslně osvětlovala vrata garáže. Kromě světla ze sousedství svítily v noci hvězdy nebo měsíc, a pak tu také byla ona nepojmenovatelná záře, kterou můžete vidět na východním obzoru, bydlíte-li nedaleko pobřeží Atlantiku. Každý večer mohla maminka ulehnout do postele a spočinout pohledem na uklidňující postavě krejčovské figuríny; nebyla to jen její společnice proti temnotě, byla to její dvojnice.

Nikdy nebyla nahá. Tím nemyslím, že by maminka byla tak neúnavná švadlena, že by na ní měla neustále rozešité nějaké šaty, ale ať už z prudérnosti nebo snad dětské hravosti z dob, kdy si jako holčička hrála s panenkami, byla figurína vždycky oblečená. A ne jen tak ledajak; maminka by ji nikdy nenechala pouze ve spodničce; byla úplně oblečená – a v pečlivě vybraných šatech.

Vzpomínám si, že když jsem se někdy vzbudil ze zlého snu nebo se necítil dobře, vydal jsem se temnou halou ze svého pokoje do maminčiny ložnice a šátral po klice. Stačilo, abych vstoupil, a měl jsem pocit, že jsem se octl v jiném čase; po tmě v mé ložnici a v černé hale její pokoj zářil – ve srovnání se zbytkem domu to v maminčině ložnici vždycky vypadalo jako před rozedněním. A vedle postele stála krejčovská panna, oblečená jako do společnosti, oblečená do světa. Někdy jsem ji v první chvíli pokládal za maminku a myslel jsem si, že už vstala a jde ke mně – snad mě slyšela kašlat nebo křičet ze sna; anebo možná jen brzy vstává nebo se právě vrací pozdě k ránu domů. Jindy jsem se panny lekl; dočista jsem na ni zapomněl a v bledém šerosvitu pokoje jsem ji považoval za nebezpečného vetřelce – nehybná postava vedle spícího těla mohla být stejně dobře vrahem jako strážcem.

Krejčovská panna totiž měla s mou maminkou zcela totožnou postavu – do puntíku. „Jako bych tě viděl dvojmo,“ říkával Dan Needham.

Dan mi vyprávěl několik historek, které zažil s figurínou po svatbě. Když jsme se přestěhovali do jeho bytu na koleji Gravesendské akademie, bylo krejčovské panně – a matčině šicímu stroji – vyhrazeno stálé místo v jídelně, kde jsme nikdy nejedli. Většinou jsme se stravovali ve škole; a pokud jsme přece jenom jedli doma, pak v kuchyni.

Dan zkusil spát s pannou v ložnici jenom několikrát. „Co se děje, Tabby?“ zeptal se figuríny hned první noc v domnění, že je maminka vzhůru. „Pojď si lehnout,“ vyzval ji příště. A jednou pannu oslovil: „Je ti špatně?“, na což maminka ležící vedle něj v posteli, z polospánku odpověděla: „Ne. A tobě?“

Byl to samozřejmě Owen Meany, který zažil s maminčinou krejčovskou pannou nejzajímavější setkání. Dávno před tím, než Danův pásovec změnil Owenův a můj život, vymysleli jsme si v čísle 80 na Hlavní třídě hru na oblékání a svlékání maminčiny krejčovské panny. Babičce se naše zábava moc nelíbila – byli jsme přece jenom kluci. Maminka se zase trochu bála – zpočátku hlavně o svoje šaty. Ale pak už nic nenamítala: měli jsme čisté ruce a vždycky jsme šaty, halenky i sukně uklidili na správná ramínka – i prádlo jsme pečlivě složili do náležitých zásuvek. Nakonec si maminka na naši hru tak zvykla, že nám občas dokonce blahopřála ke kombinacím, na které sama nepřipadla. Několikrát se stalo, že byl Owen naším modelem tak uchvácen, že ji prosil, aby si naši kreaci oblékla.

Jedině Owen uměl přimět mou maminku k červenání.

„Tuhle starou blůzu a sukni mám už léta,“ žasla. „Ale nikdy mě nenapadlo, že bych je mohla nosit s tímhle páskem! Owene, ty jsi génius!“ chválila ho.

„Vám prostě sluší všechno,“ odpovídal a maminka zrůžověla.

Kdyby jí nechtěl tolik lichotit, mohl by konstatovat, že oblékat maminku nebo její krejčovskou pannu není nic těžkého, protože měla všechny šaty buď černé nebo bílé; všechno se hodilo ke všemu.

Měla jenom jedny červené šaty a my jsme ji nikdy nedokázali přesvědčit, aby se jí líbily; nikdy je neměla v úmyslu zařadit do svého šatníku, ale wheelwrightovská stránka povahy jí zřejmě bránila je odložit nebo vyhodit. Objevila je kdysi v jednom z nejluxusnějších bostonských obchodů; zalíbila se jí přiléhavá látka, vystřižená záda, vypasovaný živůtek a nabíraná sukně, ale odpuzovala ji barva – sytě rudá, jako vánoční hvězda. Chtěla si obkres-lit střih a ušít si je bílé nebo černé jako všechny ostatní – ale model se jí tak líbil, že si je ušila bílé i černé. „Bílé k letnímu opálení,“ prohlásila, „a černé na zimu.“

Když se vypravila do Bostonu šaty vrátit, zjistila, že obchod vyhořel. Napřed si nemohla vzpomenout, jak se jmenoval; pak se ale doptala u lidí ze sousedství a napsala na předchozí adresu. Vyskytly se problémy s pojištěním a trvalo pár měsíců, než konečně vypátrala jakousi zodpovědnou osobu, a i potom to byl jenom právník. „Ale já jsem za ty šaty nic nezaplatila!“ vysvětlovala mu. „Byly hrozně drahé – chtěla jsem si je jenom vyzkoušet. A teď je nechci. A taky nechci, aby mi je někdo za půl roku naúčtoval. Byly hrozně drahé,“ opakovala; ale právník prohlásil, že je to jedno. Všechno shořelo. Všechny účty. Veškeré zařízení. Veškeré zboží. „Telefon se roztavil žárem,“ řekl jí. „A pokladna taky,“ dodal. „Ty šaty je nevytrhnou. Teď jsou vaše,“ ujistil ji. „Má tak někdo štěstí,“ dodal tónem, ze kterého měla výčitky svědomí.

„Dobrotivé nebe,“ křižovala se babička, „my Wheelwrightové si tak snadno připouštíme výčitky svědomí. Vzpamatuj se, Tabitho, a přestaň si stěžovat. Jsou to překrásné šaty – mají takovou vánoční barvu,“ rozhodla babička. „O Vánocích bývá spousta večírků. Budou dokonalé.“ Nikdy jsem neviděl, že by je maminka vyndala ze skříně; i na figurínu se dostaly – když už si okopírovala střih – jenom tehdy, když jí je oblékl Owen. A ani on ji nedokázal přesvědčit, aby se jí líbily.

„Možná mají vánoční barvu,“ prohlásila, „ale já nemám správnou barvu – zvlášť o Vánocích.“ Mínila tím, že ji červená dělá bledou, když není opálená, a kdo je v New Hampshire o Vánocích opálený?

„Tak je noste v létě!.“ navrhl jí Owen.

Ale podle jejího názoru se v létě nehodilo nosit něco tak nápadně červeného; podle ní se tím opálení zbytečně zdůrazňovalo. Dan navrhl, aby jimi obohatila jeho skrovnou sbírku divadelních kostýmů. Ale to bylo mamince líto a navíc: mezi studenty akademie a všemi ostatními obyvateli Gravesendu do nich neměl nikdo postavu.

Dan Needham nejenže si vzal na starosti divadelní produkce žáků Gravesendské akademie, ale vzkřísil k životu i ochotnickou společnost našeho maloměsta, do té doby skomírající „Gravesendské divadelníky“. Umluvil do spolku kdekoho; v každém druhém členovi profesorského sboru akademie odkryl dřímajícího Hamleta a v polovině města probudil komediantské vlohy a zapojil ji do zkoušek svých dramatických kusů. Dokonce i maminku vnutil do role první dámy – třebaže jen jednou.

Ačkoli maminka velice ráda zpívala, hrát divadlo se styděla. Svolila účinkovat jen v jednom představení, které Dan režíroval, a podle mého názoru souhlasila jen proto, že to pokládala za jakési prodloužené námluvy, a navíc si vymínila, že Dan bude hrát hlavního mužského hrdinu s ní, ale nebude jejím milencem. Nechtěla, aby si o jejich namlouvání představovalo celé město bůhví co, prohlásila. Po svatbě už nehrála nikdy; ani Dan. Dan všechny produkce režíroval a maminka dělala nápovědu. Měla dobrý hlas: tichý, ale zřetelný. Patrně jí hodiny zpěvu přece jen k něčemu byly.

Jediná role, ve které zazářila jako skutečná hvězda, byla v Ulici andělů. Je to už tak dávno, že si nepamatuji jména všech postav ani prostředí, v němž se děj odehrával. Gravesendští divadelníci měli propůjčenou městskou radnici a tam se žádné speciální kulisy nikdy nestavěly. Víc si vzpomínám na film, který byl podle Ulice andělů natočen; jmenoval se Plynové lampy a viděl jsem ho několikrát. Moje maminka hrála postavu, kterou ve filmu ztělesnila Ingrid Bergmanová; představovala manželku, kterou chce její proradný manžel dohnat k šílenství. Dan hrál padoucha – roli Charlese Boyera. Pokud ten příběh znáte, Dan s maminkou sice hráli manželskou dvojici, na jevišti však mezi nimi k žádným projevům lásky nedocházelo; jedině tam a tehdy jsem viděl, že by Dan byl na mou maminku zlý.

Podle Dana jsou v Gravesendu dodnes pamětníci, kteří mu nemohou „přijít na jméno“ kvůli roli Charlese Boyera, kterou tehdy hrál; tváří se, jako by to byl on, kdo tehdy odpálil ten špatný míč – a jako by si to doopravdy přál.

V téhle hře – vlastně to bylo na kostýmové zkoušce – měla na sobě maminka ty červené šaty. Možná to bylo ve scéně, kdy se hrdinka vystrojí, protože má jít se svým zrůdným manželem do divadla (nebo někam do společnosti), ale on předtím schová obrázek a teď ji obviní, že ho schovala ona, a přesvědčí o tom i ji – a nakonec ji zamkne v pokoji a nepustí ji nikam. Anebo to bylo ve scéně, kdy jsou na koncertě a on najde v její kabelce své hodinky, které jí tam sám dal; ubohá žena se zhroutí a v zoufalství ho před ostatními nóbl lidmi zapřísahá, aby jí věřil. Zkrátka, maminka měla na sobě ty šaty jen v téhle jediné scéně a byla to jediná scéna, ve které byla hrozná. Nedokázala je nevnímat – pořád z nich sbírala neviditelné nitky; neustále se prohlížela, jako by jí výstřih zničehonic sám od sebe poklesl o třicet centimetrů; neustále se ošívala, jako by ji celé tělo svědilo.

Owen a já jsme viděli do jednoho všechna představení Ulice andělů; chodili jsme na všechny Danovy produkce – školní i ochotnická představení Gravesendských divadelníků – Ulice andělů však patřila k těm několika málo kusům, u kterých jsme viděli všechny reprízy. Dívat se, jak je na mou maminku na jevišti Dan zlý, byla taková do nebe volající lež! Nezajímal nás děj – zajímala nás ta lež: to, jak je na ni Dan zlý, jak ji chce zničit. To nás fascinovalo.

Znali jsme všechny, kdo v představeních Gravesendských divadelníků vystupovali. Paní Walkerová, ježibaba z nedělní školy, hrála v Ulici andělů služebnou, která koketuje s pánem domu – roli Angely Lansburyové, představte si to. Nevěřili jsme svým očím. Paní Walkerová v roli šlapky! Paní Walkerová mluví sprostě! Pořád jsme čekali, kdy začne pištět: „Owene Meany, okamžitě dolů! Vrať se na svoje místo!“ Byla oblečená v kostýmu francouzské komorné s velice úzkou sukní a černými vzorovanými punčochami, takže od té doby jsme s Owenem každou neděli marně pátrali po jejích nohou – s úžasem jsme zjistili, že paní Walkerová má nohy; a ještě překvapivější bylo, že jsou pěkné!

Úlohu kladného hrdiny v Ulici andělů – já jí říkám role Josepha Cottena – ztvárnil náš soused pan Fish. Věděli jsme s Owenem, že dosud truchlí nad předčasnou smrtí Sagamora; trauma, které v něm zanechala nešťastná havárie dodávky s plínkami na Hlavní třídě, bylo v jeho bolestném pohledu, s nímž sledoval každý pohyb mé matky po jevišti, jasně čitelné. Pan Fish neodpovídal tak docela naší představě hrdiny; ale Dan Needham projevil skutečný cit pro obsazování a režijní vedení i těch nejryzejších amatérů a v případě pana Fishe vyhmátl a dokonale zúročil jeho zoufalství a hněv nad Sagamorovým střetem s dodávkou.

Zkrátka a dobře, po kostýmové zkoušce Ulice andělů putovaly červené šaty zpátky do skříně – kromě nemála příležitostí, kdy je Owen oblékl krejčovské panně. Patrně ho nějak zvlášť provokovala maminčina nechuť je nosit. Na panně vždycky vypadaly skvěle.

To vše říkám proto, abych dokázal, že Owen znal figurínu stejně důvěrně jako já; neznal ji ale stejně dobře v noci. Nebyl zvyklý na šero v maminčině ložnici, když spala a panna stála těsně u ní – nezaměnitelná postava v profilu, dokonalá silueta. Krejčovská panna stála nehybně, jako by mamince počítala dech.

Jednou spal Owen u nás na Hlavní třídě; ležel na protější posteli v mojí ložnici a oba jsme dlouho nemohli usnout, protože Lydia – dole v hale – kašlala. Vždycky když jsme si mysleli, že překonala další záchvat nebo konečně umřela, rozkašlala se znovu. Když mě Owen vzbudil, muselo to být chvíli po tom, co jsem usnul; ležela na mě tíha první vlny toho nejtvrdšího spánku, takže jsem se doslova nedokázal pohnout – měl jsem pocit, jako bych spočíval v měkce vystlané rakvi a pohřební zřízenci mě tlačili dolů, ačkoli jsem se vší silou snažil zvednout a vstát z mrtvých.

„Je mi špatně,“ říkal Owen.

„Budeš zvracet?“ zeptal jsem se, ale pořád jsem se nemohl pohnout; nedokázal jsem ani otevřít oči.

„Nevím,“ odpověděl, „Myslím, že mám horečku.“

„Běž to říct mamince,“ řekl jsem.

„Vypadá to jako nějaká divná choroba,“ řekl.

„Běž to říct mamince,“ opakoval jsem. Slyšel jsem, jak narazil do židle u stolu. Pak otevřel dveře a zase je zavřel. Slyšel jsem, jak tápe podél stěny v hale. Poslouchal jsem, jak se zastavil s chvějící se rukou na klice u maminčiny ložnice; zdálo se mi, že tam čeká nějak dlouho.

Pak mě napadlo: určitě se lekne krejčovské panny. Chtěl jsem na něj zavolat: „Nelekni se, až tam uvidíš stát krejčovskou pannu; vypadá v tom divném světle strašidelně.“ Ale byl jsem utopený ve své rakvi spánku a ústa jsem měl jako zalepená. Čekal jsem, až zaječí. Určitě začne ječet, tím jsem si byl jist; každou chvíli uslyším jekot, při kterém člověku tuhne krev v žilách – „áááááááhhhhh!“ – a celý dům bude až do rána na nohou. Anebo srazí v záchvatu statečnosti pannu k zemi a začne se s ní prát.

V duchu jsem si představoval ty nejhorší varianty Owenova setkání s figurínou a vtom jsem si uvědomil, že se vrátil do pokoje, stojí u mé postele a tahá mě za vlasy.

„Vstávej! Ale potichu!“ Šeptal. „Tvá maminka není sama. V jejím pokoji je někdo cizí. Pojď se podívat! Myslím, že je to anděl!“

„Anděl?“ zeptal jsem se.

„Pššššššt!“

Najednou jsem byl dočista probuzený a zvědavý, jak se nechal nachytat, a tak jsem o krejčovské panně pomlčel; chytil jsem ho za ruku a šel s ním halou k maminčině ložnici. Owen se celý klepal.

„Jak víš, že je to anděl?“ zeptal jsem se ho šeptem.

„Pššššššt!“

Opatrně jsme se vkradli do matčiny ložnice, plížili jsme se po čtyřech jako dva ostřelovači na průzkumu, dokud se nám neotevřel pohled na celou její postel, kde spala maminka schoulená v poloze obráceného otazníku a vedle ní se tyčila krejčovská panna.

Po krátké odmlce Owen zašeptal: „Už je pryč. Asi mě poprvé viděl.“

Jakoby nic jsem ukázal na figurínu. „A co je tohle?“ zašeptal jsem.

„To je krejčovská panna, moulo‘.“ usadil mě Owen. „Anděl stál na druhé straně postele.“

Sáhl jsem mu na čelo; žhnulo jako žehlička. „Máš horečku, Owene,“ řekl jsem.

„Viděl jsem anděla,“ trval na svém.

„To jste vy, chlapci?“ zamumlala z polospánku maminka.

„Owen má horečku,“ řekl jsem. „Není mu dobře.“

„Pojď ke mně, Owene,“ maminka se posadila na posteli. Přistoupil blíž a ona mu sáhla na čelo a poslala mě pro aspirin a sklenici vody.

„Owen viděl anděla,“ řekl jsem.

„Měl jsi ošklivý sen, Owene?“ zeptala se. Vlezl si k ní do postele.

„Ne tak docela,“ zahučel tlumeně z polštářů.

Než jsem se vrátil s vodou a aspirinem, maminka znovu usnula s rukou obtočenou kolem Owenova těla; s odstávajícíma ušima rozprostřenýma na polštáři a maminčinou paží položenou přes hrudník vypadal jako motýl lapený kočkou. Podařilo se mu spolknout a zapít aspirin, aniž ji probudil, a podal mi sklenici s výrazem plným odhodlání.

„Zůstanu tady,“ prohlásil statečně, „Kdyby se ještě vrátil.“

Vypadal tak absurdně, že jsem se na něj nevydržel dívat. „Říkal jsi přece, že to byl anděl?“ namítl jsem. „Jak by jí mohl anděl ublížit?“

„Nevím, jaký druh anděla to byl,“ zašeptal a maminka se ve spánku pohnula a přivinula ho pevněji k sobě, což ho muselo zároveň vylekat i vzrušit, takže jsem se otočil a vrátil se do svého pokoje sám.

O jaké bláznivé úvahy se opíralo Owenovo přesvědčení, že se jedná o řád, jak to později nazýval? O jeho zjitřenou fantazii? Když se jednou po letech zmínil o osudném míči, dost netrpělivě jsem ho opravil.

„Myslíš tu nešťastnou náhodu,“ namítl jsem.

Zuřil, když jsem o čemkoli mluvil jako o „náhodě“ – zvlášť, když se přihodila jemu; pokud šlo o téma předurčení, neváhal by obvinit Kalvína z nedostatku víry. Nic nebyla náhoda; i ten basebalový míček měl nějaký smysl – právě tak jako mělo smysl to, že je Owen malý a že má divný hlas. Owen byl přesvědčen, že vyrušil anděla, že vyrušil anděla s posláním, že zvrátil řád věcí.

Teď si uvědomuji, že ho ani nenapadlo mluvit o Andělu Strážném; byl skálopevně přesvědčen, zvlášť po osudném míči, že vyrušil Anděla Smrti. Ačkoliv tehdy mi (ještě) nevyložil celou zápletku svého Božího příběhu, vím, že v něj věřil; věřil, že on, Owen Meany, vyrušil Anděla Smrti od jeho svatého úkolu a že anděl pak svůj úkol předal Owenovi. Jak mohly ty představy v jeho mysli nabýt tak obludných a přesvědčivých rozměrů?

Maminka znovu usnula dřív, než mu změřila teplotu, ale horečku určitě měl a díky ní strávil noc v její posteli – v její náruči. Je pak s podivem, že ve svém vzrušení, že leží po jejím boku – nemluvě o teplotě – zůstal vzhůru s očima dokořán a všemi smysly zbystřenými v očekávání dalšího vetřelce, ať už anděla, strašidla nebo nevinného člena domácnosti? Soudím, že ne.

O několik hodin později vstoupilo do ložnice mé matky druhé hrůzné zjevení. Říkám „hrůzné“, protože v té době se Owen mojí babičky bál; patrně vycítil její odpor k podnikání s žulou. Zapomněl jsem v maminčině koupelně zhasnout a zavřít dveře do haly, a – co horšího – nedotáhl jsem kohoutek se studenou vodou (když jsem šel Owenovi pro vodu na zapití aspirinu). Babička vždycky tvrdila, že slyší elektroměr počítat každý kilowatt; po setmění chodila mé matce v patách a v celém domě zhasínala lampy, které maminka rozsvítila. Této noci nejenže vytušila zapomenuté rozsvícené světlo, navíc slyšela i tekoucí vodu – buď hluk čerpadla ve sklepě nebo samotný kohoutek. Když našla maminčinu koupelnu v takovém nepořádku, vypravila se za ní do ložnice – znepokojená, není-li maminka nemocná, nebo pobouřená její marnotratností, kterou jí hodlala rozhodně vytknout, i kdyby ji kvůli tomu měla vzbudit.

Možná by babička jenom zhasla, zavřela vodu a šla si zase lehnout, kdyby neudělala tu chybu, že otočila kohoutkem na druhou stranu a pustila jej ještě víc, takže se zmáčela proudem opravdu ledové vody; kohoutek už tekl celou věčnost. Takhle měla noční košili skrz naskrz mokrou; bude se muset převléknout. A teprve teď ji nejspíš napadlo, že půjde maminku vzbudit; nejenže se v domě plýtvá elektřinou a vodou, ale ona tu stojí promočená na kůži ve snaze zastavit všechnu tu unikající energii. Z toho soudím, že do maminčiny ložnice nevstupovala zrovna v nejpřívětivějším rozmaru. A přestože byl Owen na anděla připravený, mohl doufat, že i Anděl Smrti přijde s jistou důstojností.

Místo něj vpadla do ložnice babička – jindy rozevlátou noční košili měla do poslední nitky promáčenou a přilepenou na vyzáblé, shrbené tělo, vlasy na noc natočené na vlásenky a na tváři silnou vrstvu krému odstínu sinalého měsíce. Owenovi trvalo několik dní, než mi dokázal říct, co si tehdy myslel: když člověk vyplaší Anděla Smrti, Bůh sáhne ve svém plánu po jiných andělech, kteří se zahnat nedají a dokonce vás osloví jménem. „Tabitho!“ řekla babička.

„Áááááááhhhhh!“

Owen zaječel tak příšerně, že babička zalapala po dechu. Viděla, jak se z maminčiny postele vymrštil maličký ďábel – poháněný takovou nečekanou a neskutečnou silou, že by ji nepřekvapilo, kdyby příšera každou chvíli uletěla. Maminka jako by se vedle něj vznášela. Lydia, která měla ještě obě nohy, vyskočila z postele a narazila přímo do skříně; několik dní potom nám ukazovala odřený nos. Sagamore, který pomalu spěl vstříc střetnutí s prádelenskou dodávkou, probudil svým štěkáním pana Fishe. Široko daleko v sousedství se rozrachotila víka popelnic – jak kočky a mývalové horem pádem pelášili po Owenově poplachu do bezpečí. Část Gravesendu se určitě v postelích obrátila na druhý bok a v duchu si představovala, že tentokrát si rozhodně někoho Anděl Smrti odnese.

„Tabitho,“ pravila babička následujícího dne. „Myslím, že je nanejvýš podivné a nevhodné, abys dovolovala tomu ďáblíkovi spát ve tvé posteli.“

„Měl horečku,“ bránila se maminka. „A já jsem byla hrozně ospalá.“

„Ten má něco mnohem horšího než horečku, a pořád,“ řekla babička. „Chová se a mluví, jako by byl posedlý.“

„Ty najdeš chybu na každém, kdo není absolutně dokonalý,“ namítla maminka.

„Owen si myslel, že viděl anděla,“ vysvětloval jsem babičce.

„On si myslel, že jsem anděl?“ užasla babička. „Říkám vám, že je posedlý.“

„On sám je anděl,“ prohlásila matka.

„Nic takového není,“ odporovala jí babička. „Je to myš. Žulová myš!“

Když později viděl pan Fish Owena a mne na kolech, kývl na nás, abychom k němu zajeli; předstíral, že spravuje uvolněnou plaňku v plotě, ale ve skutečnosti sledoval náš dům a čekal, až se někdo objeví na cestě.

„Nazdárek, hoši!“ řekl. „Včera v noci tu bylo pěkné pozdvižení. Slyšeli jste to taky?“ Owen zavrtěl hlavou.

„Slyšel jsem štěkat Sagamora,“ řekl jsem.

„Ne, ne – před tím!“ řekl pan Fish. „Slyšeli jste, kvůli čemu tak štěkal? Takový křik! Takový jekot! To bylo pozdvižení!“

Jakmile se babičce podařilo popadnout dech, také zaječela a stejně se pochopitelně rozkřičela i Lydia, když narazila do skříně. Owen později prohlásil, že babička kvílela jako meluzína, ale s jeho jekotem se jen tak něco srovnávat nedalo.

„Owen si myslel, že vidí anděla,“ vysvětloval jsem panu Fishovi.

„To asi nebyl moc hezký anděl, vid‘, Owene,“ poznamenal pan Fish.

„Vlastně jsem si myslel,“ připustil Owen, „že je paní Wheelwrightová strašidlo.“

„Aha, tím se všechno vysvětluje!“ pravil chápavě pan Fish. Měl z babičky stejnou hrůzu jako Owen; alespoň pokud šlo o parkování a dopravu na Hlavní třídě, vždycky se k ní choval neobyčejně uctivě.

Jak nesmyslná fráze: „tím se všechno vysvětluje“! Dnes už jsem o něco moudřejší, abych tvrdil, že se čímkoli „všechno vysvětluje“!

Později jsem pochopitelně celou historku vyprávěl Danovi – včetně toho, jak Owen věřil, že vyrušil Anděla Smrti a že byl pověřen jeho úkolem.

Jedna z věcí, kterých jsem si u Owena tehdy nevšiml, byla jeho přesnost – všechno mínil doslova, což není v jazyce dětí tak docela obvyklé. Léta říkal: „Nikdy nezapomenu, jak tvoje babička kvílela jako meluzína.“ Nevěnoval jsem tomu žádnou pozornost; vlastně jsem si ani nepamatoval, že by babička nějak vykřikla – pamatoval jsem si Owenův jekot. A taky jsem si myslel, že se to jenom tak říká – „kvílet jako meluzína“ – a nechápal jsem, proč babiččině rozruchu přikládá takovou důležitost. Patrně jsem Danovi jeho slova opakoval, protože o mnoho let později se mě jednou zeptal: „Řekl tehdy Owen, že tvoje babička vypadala jako meluzína?“

„Řekl, že ‚kvílela jako meluzína‘,“ upřesnil jsem ho.

Dan vytáhl slovník; potřásal hlavou a pomlaskával jazykem, když si s úsměvem brumlal: „To byla hlava! To byl kluk! Chytrý, ale praštěný!“ A teprve teď jsem zjistil, co vlastně doslova je meluzína – meluzína je ženská mytologická bytost, víla nebo rusalka, jejíž kvílení věští, že kdosi blízký a milovaný má zemřít.

Dan Needham měl jako obvykle pravdu: „chytrý, ale praštěný“ – to se na Žulovou myš báječně hodilo; přesně to jsem si o Owenovi myslel i já, „chytrý, ale praštěný“. S přibývajícím časem – jak sami uvidíte – možná ani tak moc praštěný nebyl.

K všeobecnému údivu celého města i celé naší rodiny udržovala maminka s Danem Needhamem známost rovné čtyři roky, než se za něho provdala. Jak by řekla tetička Marta, neváhala ani pět minut, když si chtěla trochu „povyrazit“, čehož výsledkem jsem byl já! Ale to byl možná ten pravý důvod: jestliže její vlastní rodina a celý Gravesend pochybovaly o její morálce a její obvyklé povolnosti, s níž se podle jejich názoru nechala k čemukoli přemluvit – pak její dlouhé zasnoubení s Danem Needhamem přece jen o něčem svědčilo. Od samého začátku bylo totiž jasné, jak jsou do sebe zamilovaní. Dan jí byl oddán a ona se nevídala s nikým jiným; „zasnoubeni“ byli během několika měsíců a všem bylo jasné, že já jsem do Dana celý pryč. Dokonce i babička, která byla neustále ve střehu před obávanou vrtošivostí a zbrklostí své dcery, na ni netrpělivě naléhala, ať konečně určí datum svatby. Dan si ji totiž svým osobním kouzlem, nemluvě o rychlosti, s jakou se stal nejoblíbenější pedagogem na Gravesendské akademii, brzy úplně získal.

Babička se obvykle nedala získat tak snadno – nikým. Avšak Dan jí, podobně jako všem ochotníkům z Gravesendské divadelní společnosti, učaroval natolik, že dokonce přijala roli v Maughamově Věrné manželce, hrála v této komorní frašce přísnou matku podváděné manželky a projevila dokonalý cit pro správnou míru náležité frivolity – byla zosobněním zpychlosti, kterou jsme u ní rozhodně ani trochu nepostrádali. Dokonce v sobě objevila i britský přízvuk, aniž ho od ní Dan vyžadoval – nebyl totiž žádný hlupák a dobře věděl, že britský přízvuk se v hrudi Harriet Wheelwrightové neskrývá nijak hluboko – že jen čeká na příležitost se projevit.

„Velice nerada dávám přímou odpověď na přímou otázku,“ prohlásila babička coby paní Culverová vznešeně a zcela v charakteru své role. A v jiném památném okamžiku, kdy se vyjadřuje k milostným pletkám svého zetě s „nejlepší přítelkyní“ své dcery, říká: „Pokud John hodlá Konstancii podvádět, bylo by od něj hezké, kdyby to bylo s někým, koho všichni známe.“ Babička byla skvělá a publikum šílelo; bylo to úžasné představení, v němž – podle mého názoru – zcela zapadl ubohý John i Konstancie, které celkem nemastně neslaně představoval poněkud zakřiknutý pan Fish, náš soused a milovník psů (a Danův oblíbenec), a panovačná paní Walkerová se svýma sexy nohama – skoro beze zbytku ukrytýma v dlouhých šatech, jak se na komorní frašku patřilo. Babička se naoko upejpala a s předstíranou skromností odtušila, že jí byl rok 1927 vždycky blízký – o čemž nepochybuji; byla tehdy mladá a určitě krásná; „a tvoje matka,“ obrátila se ke mně, „nebyla ani tak velká jako ty.“

Proč tedy Dan s maminkou čekali celé čtyři roky?

Pokud se někdy hádali nebo si vyjasňovali nějaké odlišné názory, nikdy jsem je při tom neviděl ani neslyšel. Chtěla snad maminka napravit první prohřešek, kdy si pořídila mne a nikomu nic nevysvětlila, a tak podruhé svou mravnost přeháněla? Nebo z ní měl Dan strach? Nikdy se tak nechoval. Anebo to bylo kvůli mně? Často jsem o tom přemýšlel. Ale já jsem měl Dana moc rád – a on mi dával všemožně najevo, že má rád mne. Jsem si jist, že mě měl rád; a pořád má.

„Je to kvůli dětem, Tabitho?“ zeptala se jednou u večeře babička a Lydia i já jsme zbystřili pozornost, co odpoví. „Rozumíš mi, jestli on je chce a ty už ne? Anebo je to obráceně? Podle mě by ses neměla trápit, jestli budeš nebo nebudeš mít další děti, Tabitho – rozhodně ne, pokud bys kvůli tomu měla přijít o takového skvělého, oddaného muže.“

„Prostě chceme počkat, pro jistotu,“ odpověděla maminka.

„Propánaboha, teď už si přece musíš být jistá,“ zlobila se babička. „Dokonce i já jsem si jistá, a Johnny také. Ty si nejsi jistá, Lydie?“ zeptala se jí babička.

„Ovšemže jsem si jistá,“ přisvědčila Lydia.

„Nejde o děti,“ prohlásila maminka. „Nejde vůbec o nic.“

„Člověka dřív vysvětí na kněze, než se ty provdáš,“ řekla babička.

Úsloví o knězi bylo oblíbeným rčením Harriet Wheelerightové; používala je vždycky, když se jednalo o nějakou neospravedlnitelnou pošetilost, o nějaké potíže, které si dotyčný sám zavinil, o nějakou naprosto nepřirozenou a nesmyslnou situaci. Babička měla na mysli kněze církve katolické; já však vím, že jedna z věcí, které ji znepokojovaly na matčině úmyslu přestoupit se mnou k episkopálům, bylo, že episkopálové měli kněze a biskupy – a „obyčejní“ episkopálové dokonce podle ní měli mnohem blíž ke katolíkům než ke kongregacionalistům. Naštěstí nikdy nepochopila, jak to chodí u anglikánů.

Během svých dlouhých námluv docházeli Dan a maminka na bohoslužby u kongregacionalistů i episkopálů, jako by navštěvovali nějaký soukromý čtyřletý teologický seminář – a také můj vstup do nedělní školy byl pozvolný; na maminčin popud jsem se zúčastnil několika hodin ještě před svatbou, jako by maminka nepochybovala, jak to dopadne. A stejně pozvolna přestala dojíždět do Bostonu na hodiny zpěvu. Nikdy mě ani ve snu nenapadlo, že by Danovi mohl její zvyk vadit, přestože si vzpomínám, jak se jí babička ptala, jestli Danovi nevadí, že tráví jednu noc týdně v Bostonu.

„Proč by mu to mělo vadit?“ podivila se maminka.

Babička mlčela; samozřejmá odpověď, která se nám nabízela, pravila, že nejpravděpodobnějším kandidátem na stále neobsazenou roli mého otce a matčina tajemného milence byl onen „proslulý“ učitel zpěvu. Ani babička, ani já jsme se však neodvážili tuto teorii vyslovit nahlas a Danovi očividně její hodiny zpěvu a jedna noc strávená mimo domov nevadily; anebo znal nějaké uspokojivé vysvětlení, které bylo před námi drženo v tajnosti.

„Učitel zpěvu není tvým otcem,“ prohlásil věcně Owen Meany. „To se příliš nabízí.“

„Tohle je život, Owene,“ namítl jsem. „To není detektivka.“ Soudil jsem, že ve skutečném životě není ničím dáno, že by se neznámý otec nemohl nabízet – ale ani já jsem si nemyslel, že je jím učitel zpěvu. Byl jenom nejpravděpodobnějším kandidátem, protože byl vlastně jediným kandidátem, na kterého jsme s babičkou mohli připadnout.

„Kdyby to byl on, proč by to tajila?“ řekl Owen. „kdyby to byl on, nemyslíš, že by se s ním vídala častěji než jednou týdně – anebo vůbec?“

Nicméně představa, že maminka s Danem odkládali svatbu celé čtyři roky kvůli učiteli zpěvu, byla zcela neopodstatněná. Nakonec jsem v duchu dospěl k závěru, který se – řečeno Owenovými slovy – až příliš nabízel: že Dan prostě čeká, až se dozví něco víc o mně, a že mu to maminka nechce prozradit. Nebylo by koneckonců pochopitelné a rozumné, kdyby chtěl vědět, kdo je mým otcem? Jenže já vím, že s tímto příběhem by se mu moje matka nikdy nesvěřila.

Owen mi samozřejmě vynadal i za tenhle nápad: „Nevidíš, jak moc má dan tvou maminku rád?“ obořil se na mě. „Miluje ji nejmíň tak jako my dva! Nikdy by ji nenutil, aby se mu s čímkoli svěřila!“

Dnes tomu taky věřím. Owen měl pravdu. Bylo v tom něco jiného, v jejich čtyřletém odkládání samozřejmého.

Dan pocházel z velice ambiciózní rodiny; samí doktoři a právníci, kterým vadilo, že nenabyl žádného seriózního vzdělání. Studovat na Harvardu a nejít dál na práva nebo medicínu – to byla zavrženíhodná lenost; v Danově rodině kladli všichni důraz na to, jak to dotáhnout co nejdál. Těžce nesli, že Dan skončil jako obyčejný učitel na střední škole, a jeho zálibu v ochotnických představeních pokládali za libůstku nedůstojnou dospělého člověka! Vadila jim i moje matka – a to už nebyl Dan ochoten tolerovat. Mluvili o ní jako o „té rozvedené“; u Needhamových se patrně nikdy nikdo nerozvedl, takže nic horšího se o ženě říct nedalo – bylo to snad ještě horší, než kdyby ji nazývali tím, čím skutečně byla: svobodnou matkou. Svobodná matka znělo jen nešťastně, zatímco přívlastek rozvedená naznačoval úmysl – žena, která má políčeno na jejich drahouška nedostudovaného Dana.

Na setkání s Danovými příbuznými si moc nevzpomínám: na svatbě se úmyslně drželi stranou. Babička byla do hloubi duše uražena zjištěním, že existují lidé, kteří se k ní opovážili chovat přezíravě – jako by byla nějaká venkovská chudinka. Pamatuji si, že Danova matka vládla pěkně nabroušeným jazykem, a když jsem jí byl představen, řekla: „Tak tohle je to děcko.“ A pak dlouze zkoumala mou tvář – patrně ve snaze odhalit náznak alespoň toho, jaké rasy byl můj neznámý mužský předek. Víc si nepamatuji. Dan se s nimi odmítl nadále stýkat. Nemyslím, že by hráli jakoukoli roli v jejich čtyřletých „zásnubách“.

A tak navzdory teologickým debatám, srovnávání a hodnocení dosáhl svazek Dana s maminkou církevního schválení bez problémů; vlastně dvojího schválení – kongregacionalisté a episkopálové zjevně soupeřili o to, koho z nich Dan s maminkou poctí svou účastí v náboženském životě obce. Podle mě se předháněli zbytečně; byl jsem rád, že mohu v nedělní škole zvedat Owena do vzduchu, ale to byla jediná výhoda episkopálů před kongregacionalisty.

Nešlo jen o rozdíly v atmosféře a architektuře, o kterých jsem se už zmínil, a o rozdíly věroučné, díky kterým jsou episkopální bohoslužby ve srovnání s kongregacionálními mnohem katoličtější – s velkým k, řekl by Owen. Byl tu i obrovský rozdíl mezi reverendem Lewisem Merrillem, kterého jsem měl rád, a rektorem episkopální církve Dudleyem Wigginem, který byl k uzoufání otravný.

Musím přiznat, že oba kazatele kritizuji s notnou dávkou snobismu zděděného po babičce Wheelwrightové. U kongregacionalistů byli pastoři – naším pastorem byl reverend Lewis Merrill. Když člověk vyroste s tímhle útěšným slovem, špatně se mu zvyká na episkopálního rektora; reverend Dudley Wiggin byl rektorem gravesendského kostela Ježíše Krista. Sdílel jsem babiččinu nechuť ke slovu rektor – znělo příliš jako rektum, aby je člověk mohl brát vážně.

Reverenda Dudleye Wiggina by však člověk stěží mohl brát vážně, i kdyby byl pastor. Zatímco reverend Merrill uposlechl hlasu Božího už v mládí a vždycky žil a pracoval pro církev, reverend Wiggin byl vysloužilý pilot, který byl nucen kvůli problémům s očima předčasně sestoupit z nebes a do našeho opatrnického maloměsta přišel realizovat nově nalezený smysl života – svým entusiasmem vojáka obráceného na víru připomínal ony zdravé, trochu křečovité „seniory“, kteří se neúnavně zúčastňují všech náročných sportovních akcí v kategorii nad padesát let. Pastor Merrill hovořil jako vzdělaný člověk – studoval v Princetonu hlavní obor angličtinu a na teologické fakultě navštěvoval přednášky Niebuhra a Tillicha; rektor Wiggin kázal jazykem bývalého letce a bušil pěstí do kazatelny, zcela si jist svou věcí.

Pan Merrill nám byl proti němu nekonečně sympatičtější právě proto, že si vůbec nebyl jist svou věcí; dovedl vyjádřit naše pochybnosti tím nejvýmluvnějším a nejpřijatelnějším způsobem. V jeho naprosto jasném a přesvědčivém podání byla Bible kniha s problematickou, nicméně pochopitelnou zápletkou: Bůh nás stvořil z lásky, my však Boha odmítáme nebo v Něj nevěříme nebo Mu věnujeme jen velice málo pozornosti. On nás navzdory tomu nepřestává milovat – přinejmenším se snaží získat naši pozornost. V podání pastora Merrilla znělo náboženství docela rozumně. A pokud jde ó víru, finta je v tom, že člověk musí věřit v Boha, aniž má jakékoli podstatné nebo třeba jen zdánlivě přesvědčivé důkazy, že náš vesmír není tak úplně bezbožné místo.

Pastor Merrill znal všechny nejlepší – nebo aspoň nejméně nudné – příběhy z Bible, my jsme ho však rádi poslouchali zejména proto, že pochybnosti chápal jako základ víry a nikoli její protiklad. Na rozdíl od něj, ať už čerpal reverend Dudley Wiggin svou jistotu a víru v Boha odkudkoli, jeho prozření bylo absolutní – možná vylétl na svém aeroplánu příliš blízko ke slunci. Rektor nebyl obdařen výřečností a zůstával zcela slepý k jakýmkoli pochybnostem či obavám; zdálo se, jako by problémy s „očima“, kvůli nimž byl nucen předčasně odejít z letectva, byly jen eufemismem pro slepou víru jeho totální konverze – pan Wiggin by jistě byl ve své neohroženosti jako pilot nebezpečný a tady na zemi díky ní kázal jako šílenec.

I jeho výběr z Bible byl zmatený; humorista a satirik by nemohl volit líp. Zvlášť si oblíbil slovní spojení „klenba nebeská“; žádné čtení z Bible se neobešlo bez klenby nebeské. Pak miloval všechna místa, kde se o víře mluví jako o bitvě, kterou je nutno bez smilování vybojovat až do konečného vítězství; víra je válka vedená proti všem nepřátelům víry. „Vezměme na sebe plnou Boží zbroj!“ hřímal. Nabádal nás, abychom se obrnili „pancířem spravedlnosti“; aby naše víra byla „štítem“ – proti „ohnivým střelám Zlého“. On sám přijal „přílbu spasení“. To je z Listu Efezským; pan Wiggin byl velikým milovníkem Listu Efezským. Také se vyžíval v Izajášovi – zvlášť tam, kde „Hospodin sedí na trůnu“; s Hospodinem na trůnu se náš rektor opravdu vyřádil. Panovník je obklopen serafy. Jeden ze serafů přiletí k Izajášovi, ten si však naříká, že „je člověkem nečistých rtů“. Ale netrvá to dlouho, alespoň podle Izajáše. Serafín se dotkne jeho úst „žhavým uhlíkem“ a Izajáš je uzdraven a jako znovuzrozený.

Tohle jsme slýchali od reverenda Dudleye Wiggina: ty nejnepravděpodobněji zázraky.

„Nemám rád serafy,“ stěžoval si Owen. „Jaký má smysl nahánět strach?“

Ačkoliv se mnou Owen souhlasil, že je rektor hlupák, který váhavým věřícím Bibli zprotiví svými věčnými útoky ve jménu Boha Všemohoucího a Boha Hrozného, a ačkoliv uznával, že jeho kázání jsou asi stejně zábavná a věrohodná jako pilotovo hlášení o drobných technických problémech, když letadlo padá k zemi a vzadu ječí letušky – přesto mu dával přednost před pastorem Merrillem, kterého téměř neznal. Sluší se podotknout, že ho znal opravdu málo; Owen nikdy nepatřil ke kongregacionalistům. Pan Merrill byl ale tak populárním kazatelem, že i věřící z jiných gravesendských církví často vynechali vlastní mši, aby si mohli poslechnout jeho kázání. Owen to také občas udělal, ale vyjadřoval se kriticky. Dokonce i když Gravesendská akademie vyznamenala pastora Merrilla intelektuální poctou a často ho zvala jako hostujícího kazatele do svého ekumenického kostela, vyjadřoval se Owen kriticky.

„Víra není intelektuální záležitost,“ zlobil se „jestli tolik pochybuje, pak si spletl obor.“

Ale kdo, kromě Owena a rektora Wiggina, pochyboval tak málo? Owen věřil opravdu z hloubi srdce, ale moje náklonnost k panu Merrillovi a nechuť k panu Wigginovi pramenily z obyčejného selského rozumu. Díval jsem se na ně jako typický Američan; jako Wheelwright jsem byl všemi deseti pro Lewise Merrilla a proti Dudleymu Wigginovi. My Wheelwrightovi neopovrhujeme zdáním věcí. Věci jsou často právě tím, čím se zdají být. První dojem je rozhodující. Čistá, dobře osvětlená modlitebna kongregacionálního kostela – stará, vybělená prkna a vysoká průzračná okna, která lákala pohledem na větve stromů proti obloze – to byl první dojem, který se mi nesmazatelně vryl do duše; vzor čistoty a jasné mysli, s nímž nemohla episkopální zachmuřenost kamenných zdí, koberců a mozaikových oken soupeřit. Navíc i pastor Merrill vypadal dobře – byl zajímavým způsobem bledý, jakoby podvyživený. Měl chlapecký obličej, po němž mu občas zničehonic přelétl rozpačitý dobromyslný úsměv, který rozjasnil jeho obvykle mírně ustaranou tvář, dodávající mu vzezření úzkostného děcka. Když se při kázání nebo čtení z Bible sklonil, spadal mu do očí neposlušný pramen vlasů – nad čelem ho neustále zlobila zježená kštice, jako by ho olízla kráva, což ještě zdůrazňovalo jeho chlapeckost. A věčně někde zapomínal brýle, které zřejmě vůbec nepotřeboval – číst bez nich mohl a stejně tak mohl shlížet na shromážděné věřící (rozhodně nemžoural jako slepý); a pak se zničehonic pustil do jejich usilovného hledání. Bylo to tak dojemně lidské; stejně jako jeho lehké zakoktávání, které nás znervózňovalo za něj – báli jsme se, aby nebyl náhle připraven o svou výřečnost nebo potrefen nějakou nezvládnutelnou vadou řeči. Vyjadřoval se smysluplně, ale nikdy nepůsobil dojmem, že by to pro něho byla hračka; právě naopak, bylo zjevné, jakou mu to dá vždycky práci – má-li svou víru, nerozlučně spjatou s pochybnostmi, vyslovit jasně; má-li navzdory koktání mluvit srozumitelně.

A konečně posledním argumentem ve prospěch pana Merrilla bylo, že jsme ho litovali pro jeho rodinu. Jeho manželka pocházela ze slunné části Kalifornie. Babička hlásala teorii, že paní Merrillová patří k těm permanentně opáleným macatým blondýnkám – holkám krev a mlíko, které snadno podléhají iluzi, že zdraví a nevyčerpatelné zásoby energie na činění dobra jsou přirozeným důsledkem čistého života a praktických hodnot. Nikdo jí neřekl, že zdraví, energie i práce Boží jsou hůř k mání za špatného počasí. Paní Merrillová v New Hampshire trpěla.

Trpěla viditelně. Blond vlasy jí seschly na slámu; obličej i nos se zbarvil do odstínu syrového lososího masa, oči jí slzely; chytila každou chřipku i nejobyčejnější rýmu, nevyhnula se jí žádná epidemie. Zděšená ztrátou kalifornské barvy zkusila make-up; ale jen si tím proměnila pokožku v bláto. Ani v létě se nedokázala opálit; za zimu vybledla na tak mrtvolně sinalou barvu, že se v létě mohla nanejvýš spálit. Pořád byla nemocná, a to ji připravilo o veškerou energii; postupně se z ní stala lajdácká, rozkydnutá matróna, která po čtyřicítce vypadá, jako by jí zítra mohlo být šedesát – nebo doopravdy bude.

To všechno paní Merrillovou postihlo, když měla ještě malé děti; a i ty pořád postonávaly. Učení jim sice šlo bez problémů, ale byly tak často nemocné a zameškaly tolik hodin, že musely celé ročníky opakovat. Dvě byly starší než já, ne o moc, ale přece jen; a jedno propadlo až do mojí třídy – nevzpomínám si už které a dokonce ani nevím, jestli to byl chlapec nebo děvče. To byl další problém Merrillových dětí: byly naprosto nevýrazné. Když je člověk pár týdnů neviděl, a pak je potkal, měl pocit, že vidí někoho úplně jiného.

Důstojný pan Lewis Merrill působil dojmem prostého člověka, který se vlastní pílí a sebevzděláváním vypracoval; jeho růst byl nejlépe patrný v jeho daru řeči. Jeho rodina však trpěla průměrností tak zavilou, že všednost jeho manželky a dětí zcela zastínila i jejich náchylnost k onemocnění, která byla naprosto pozoruhodná.

O paní Merrillové se šuškalo, že má problémy s pitím – nebo že její obvyklé dávky alkoholu přinejmenším vážně kolidují s dlouhým seznamem předepsaných léků. Jedno z dětí kdysi spolykalo všechny léky, které v domě našlo, a museli mu vypumpovat žaludek. Jiné se nechalo inspirovat plamenným kázáním, které přednesl pastor Merrill nejmladším žáčkům v nedělní škole, a vyškublo vlastnímu otci hrst vlasů z hlavy a plivlo mu do tváře. Další v pubertě zvandalizovalo místní hřbitov.

To byl tedy náš pastor, evidentně bystrý a upřímně zápolící se všemi filosofickými aspekty víry a pochybností, a přesto Bůh seslal prokletí právě na jeho rodinu.

Důstojný pán Dudley Wiggin – kapitán Wiggin, jak ho nazývali někteří z jeho nejpřísnějších kritiků – si rozhodně podobný soucit nezasloužil. Byl to typ chlapíka překypujícího zdravím a dobrou náladou, když se usmál, cenil se od ucha k uchu, jako by mu někdo udělal do obličeje hluboký zářez; byl to bodrý škleb neukojeného veterána. Vypadal jako bývalý sestřelený pilot, jako expert na nouzová přistání a katapultáže – od Dana jsem věděl, že byl pilotem válečného bombardovacího letadla, a Dan to musel vědět, protože sám sloužil jako šifrovací technik v hodnosti seržanta v Itálii a Brazílii. A dokonce i Dana pohoršovala hrubá nevědomost, s jakou rektor Wiggin režíroval vánoční představení – a to byl Dan k amatérským divadelním představením mnohem tolerantnější než průměrný gravesendský občan. Pan Wiggin vánoční zázrak obohatil o prvky hororu; pro našeho rektora byl každý příběh z Bible – jestliže byl správně pochopen – děsuplný.

Jeho manželka rozhodně netrpěla. Bývalá letuška Barbara Wigginová byla suverénní rusovláska, která každého na potkání poplácávala po ramenou; manžel jí říkal „Barb“ a ona se tak sama představovala do telefonu, když neúnavně organizovala všemožné dobročinné akce.

„Ahojky! Tady je Barb Wigginová! Máš doma maminku nebo tatínka?“

Zvlášť měla spadeno na Owena, kterého s oblibou zvedala za kalhoty – popadla ho za pásek, vmáčkla mu pěst do břicha a zdvihla si ho do výše svého profesionálního úsměvu; byla prototypem letušky: příjemná, zdravá, vždy ochotná posloužit. „Ach, ty jsi mazel!“ vrkala. „Opovaž se někdy vyrůst!“

Owen ji nenáviděl; vždycky prosil Dana, aby ji obsadil do role prostitutky nebo zlé macechy, ale Gravesendští ochotníci neoplývali dostatečným výběrem kusů podobného ražení a Dan sám uznával, že jiné využití pro ni ho nenapadá. Její děti byly správní pořízci, přitroublí sportovci, odpudlivě „oplácaní“. Všichni Wigginovi se aktivně účastnili fotbalových zápasů, které pravidelně organizovali každé nedělní odpoledne na trávníku farní zahrady. A přesto – jak nepochopitelné! – jsme s maminkou přestoupili k episkopálům. Rozhodně to nebylo kvůli fotbalu, kterým jsme Dan, maminka i já svorně opovrhovali. Mohl jsem se jen dohadovat, že si Dan s maminkou chtěli pořídit vlastní děti a že je Dan chtěl pokřtít u episkopálů – třebaže, jak jsem se už zmínil, se o kostel a podobné věci nijak zvlášť nezajímal. Možná brala maminka jeho příslušnost k episkopální církvi vážněji než on sám. Mně řekla jenom, že bude lepší, když budeme všichni tři patřit do jedné náboženské obce, a že Danovi záleží na té jeho víc než jí – a nebude snad príma, když budu chodit do nedělní školy s Owenem? Ano, to jistě.

Ještěže jsme měli Hurdovu kapli; tak znělo nešťastné jméno ekumenického kostela Gravesendské akademie, které obdržel na paměť jejího zakladatele, bezdětného puritána, reverenda Emery Hurda. Nebýt neutrální půdy Hurdovy kaple, mohla být moje maminka příčinou mezicírkevní války – kde by se vdávala? Babička si přála, aby obřad sloužil reverend Merrill, nicméně reverend Wiggin měl všechny důvody domnívat se, že hlavním ohradníkem bude on.

Naštěstí byl možný kompromis. Jako člen pedagogického sboru Gravesendské akademie měl Dan Needham právo využít Hurdovy kaple – zejména pro tak významnou svatbu a brzy po ní následující pohřeb – a Hurdova kaple byla vzorným příkladem tolerantnosti. Nikdo už nevěděl, jakého vyznání je vlastně školní katecheta, vážný, starý pán, který rád nosil na krku motýlka a pravidelně si zaplétal hůl do ornátu; trpěl totiž pakostnicí. V Hurdově kapli obvykle sloužil mši, ale zřídka sám kázal; většinou si zval jednoho hostujícího kazatele za druhým, všechny pokud možno ještě květnatější a podivínštější, než byl sám. Reverend Scammon, zvaný „Pivoňka“, učil na Gravesendské akademii náboženství a svůj výklad neměnné zahajoval a končil apologetikou Kierkegaarda; ovšem byl tak mazaný, že si zval hosty i na hodiny náboženství. Snažil se vždy přemluvit nedělního kazatele, aby se zdržel až do pondělí a převzal jeho výuku, a po zbytek týdne pak reverend diskutoval se studenty o tom, co jim zajímavý host přednášel.

Budova Hurdovy kaple z šedé žuly byla tak prostá, že si ji cizinec mohl snadno splést s notářstvím, veřejnou knihovnou nebo městskou vodárnou, a starému panu Scammonovi a jeho zkrouceným údům a vážnému vzezření padla jako ulitá. Byla tmavá a ošuntělá, ale bylo v ní útulno – lavice byly dostatečně široké a tak hladké, že sváděly k okamžitému usnutí; světlo, pohlcované všudypřítomným kamenem, bylo siré, ale měkké, a zvuk se jako zázrakem nesl kaplí čistě a zněle, nezkresleně. Každý kazatel tady zněl lépe než ve skutečnosti; každému slovu žalmu bylo dobře rozumět; každá modlitba byla zřetelná a zvučná; varhany vyplňovaly prostor katedrálním tónem. Když člověk zavřel oči – a tomu se v Hurdově kapli těžko odolávalo – mohl si představit, že je v Evropě.

Generace studentů Gravesendské akademie vyryly do přihrádek na zpěvníky bezpočtu jmen svých dívek a fotbalových výsledků; generace školníků seškrábaly smirkovým papírem aspoň ty nejopovážlivější vulgarismy, třebaže se tu a tam na dřevěných zásuvkách s otrhanými výtisky Zpěvníku poutníka skvělo čerstvě vyškrábané „hovno“ a „píča“. Vzhledem k šeru, které v kapli panovalo, se kostel hodil spíš pro pohřby než pro svatby; moje maminka tu ale měla obojí.

■ ■ ■

Svatební obřad v Hurdově kapli odsloužili svorně pastor Merril s rektorem Wigginem, aniž došlo k sebemenšímu trapnému nedorozumění nebo vzájemnému otevřenému střetu. Starý Pivoňka Scammon spokojeně pokyvoval na všechno, co oba kazatelé adresovali shromáždění věřících. Ty části ceremoniálu, kdy je nutno mluvit spatra, byly svěřeny pastoru Merrillovi, jehož improvizace byly krátké a roztomilé – jeho nervozita se již tradičně projevovala jen občasným zakoktáváním. Na pastora Merrilla také vyšla pasáž „Drazí snoubenci“. „Scházíme se zde všichni společně před Bohem, abychom byli svědky požehnání posvátnému svazku manželskému mezi tímto mužem a touto ženou,“ začal a já jsem si všiml, že kaple je plná do posledního místečka a zbývají místa jen k stání. Byl tu snad celý profesorský sbor a samozřejmě přišly nezbytné davy babiččiných vrstevnic, které si nenechaly ujít žádnou příležitost obdivovat se staré paní, jež pro ženy této generace představovala vrchol gravesendské šlechty; navíc se nestává každý den, aby měla taková osoba „padlou“ dceru, která se konečně rozhodla zařadit mezi počestné měšťanstvo. Tabby Wheelwrightová má ale drzost mít svatbu v bílém, šuškaly si jistě staré čarodějnice z babiččina bridžového kroužku. Můj odsudek nelítostné gravesendské drbárny je však z valné části až zpětný. Tehdy jsem byl spíš uchvácen tím, kolik se v kapli sešlo lidí.

Oddávací formuli odhuhňal kapitán Wiggin bez jakéhokoli ohledu na interpunkci; čárky buď nevnímal, nebo se u nich odmlčel a zadržoval dech tak dlouho, že si byl člověk jist, že mu někdo míří pistolí na hlavu. „Ó milosrdný a nesmrtelný Bože, ty, jenž jsi nás stvořil mužem a ženou dle obrazu svého: Pohleď milostivě na tohoto muže a ženu, kteří k tobě přicházejí prosit o požehnání, a obdař je svým milosrdenstvím,“ drmolil.

Poté se pan Merrill a pan Wiggin střetli v slovním souboji, ve kterém každý z nich předváděl vlastní výběr vhodných pasáží z Bible – nutno přiznat, že citáty pana Merrilla byly nepochybně „vhodnější“, zato pan Wiggin volil odstavce květnatější. Rektor sáhl po Efezských a nabádal nás, abychom kladli důraz zejména na „Otce, od něhož pochází každý rod“; pak přešel ke Koloským a slovům o „Lásce, která všechno spojuje k dokonalosti“; a svou promluvu uzavřel Markem – „takže již nejsou dva, ale jeden.“

Pastor Merrill začal Písní Šalomounovou – „Lásku neuhasí ani velké vody,“ četl. Pak nalistoval Korintské („Láska je trpělivá, laskavá“) a na závěr nás obdařil Janem – „abyste se milovali navzájem, jako jsem já miloval vás.“ V té chvíli se Owen vysmrkal, což obrátilo mou pozornost k jeho lavici, kde balancoval na nebezpečně vysokém sloupci zpěvníků, aby viděl přes Eastmanovy, zvlášť strýčka Alfréda.

Po obřadu následovala v čísle 80 na Hlavní třídě oslava. Byl horký, dusný den a babička si posteskla, jak v tomhle počasí její zahrada trpí; opravdu, růže vypadaly žárem značně povadlé. Byl to přesně takový den, kdy může člověka v jeho malátnosti osvěžit jedině pořádná bouřka; a babička se obávala, že s největší pravděpodobností bouřka přijde. Přesto nechala prostřít na trávníku; muži si svlékli saka a vyrolovali rukávy, uvolnili si kravaty a košile měli na zádech propocené – babička se ovšem nejvíc pohoršovala nad tím, jak pohodili saka na keře ptačího zobu, takže její pečlivě zastřižený, tmavě zelený živý plot, lemující růžovou zahradu, vypadal, jako by byl poházený smetím, které sem zavál vítr až odněkud z města. Několik žen se ovívalo vějíři; některé si zuly střevíčky na jehlových podpatcích a procházely se po trávníku bosé.

Jednu chvíli kdosi navrhl, aby se na cihlové terase vyklidil taneční parket, ale plán nakonec ztroskotal na neschopnosti vybrat vhodnou hudbu – což babička kvitovala s povděkem; tančit v tomto parnu pokládala za nerozumné.

Přesto to byla letní svatba, jak má být – tetelivě žhavá, pomíjivě krásná, dýchající žárem bez zábran. Strýček Alfréd mně a bratrancům předvedl, jak umí na jeden zátah vypít celé pivo. Zatoulaný beagle, patřící nějakým novým sousedům v Pine Street, ukořistil ze stolku s pohoštěním několik paštiček a pelášil s nimi pryč. Pan Meany stál ve frontě gratulantů tak těžkopádně a ztuhle, jako by měl v kapsách kusy žuly, a když měl políbit nevěstu, celý zrudl. „Svatební dar přinesl Owen,“ zamumlal a sklopil zrak. „Máme jenom jeden, od nás od obou.“ Pan Meany a Owen měli jako jediní tmavé obleky a Simon Owenovi nevhodnost jeho pochmurného oděvu z nedělní školy vytkl.

„Vypadáš, jako bys šel na pohřeb, Owene,“ řekl.

Owena se to dotklo a zatvářil se uraženě.

„To byla jenom legrace,“ hájil se Simon.

Ale Owen se tak rychle neudobřil a rozhodl se přeskupit svatební dary na terase tak, aby jejich společný dar zaujímal čestné místo uprostřed. Dárek, tvarem a velikostí připomínající cihlu, byl zabalený v papíře se vzorkem vánočních stromečků a Owen ho musel zvedat oběma rukama. Byl jsem si jist, že je z žuly.

„To je nejspíš Owenův jediný oblek, troubo,“ vynadala Simonovi Hester a pak se pohádali. Poprvé jsem viděl Hester v šatech; moc jí to slušelo. Měla šaty ze žluté látky, byla opálená a husté černé vlasy měla v horku zcuchané jako křoví divokého šípku; chovala se, jako by zahradní svatební hostina byla přesně tou společenskou událostí, která jí bytostně vyhovuje. Když se ji Noah pokusil vyděsit chycenou ropuchou, Hester mu ji vyškubla z ruky a mrskla ji Simonovi do obličeje.

„Myslím, žes ji zabila, Hester,“ řekl Noah a sklonil se k žábě s mnohem větší účastí, než jakou projevil k bratrově obličeji.

„Já za to nemůžu,“ odsekla Hester. „Ty sis začal.“

Toalety v prvním patře prohlásila babička za „soukromé“, takže dole se tvořily značné fronty – byly tu totiž jenom dvě. Lydia vyrobila z kartonů od košil cedule „Dámy“ a „Pánové“; před „Dámami“ byla fronta výrazně delší.

Když se Hester pokusila proklouznout nahoru – pokládala se za „člena rodiny“, na něhož se nařízení pro hosty nevztahuje – poslala ji její matka dolů jako každého. Tetička Marta – jak typicky americké! – uměla jednat ve jménu demokracie vysloveně nelidsky. Noah, Simon, Owen a já jsme hrdě čůrali do křoví a Hester nás požádala o přátelskou výpomoc – aby se nám mohla vyrovnat. Jeden z nás měl hlídat, aby ji někdo z ostatních chlapců nebo mužů, které jejich potřeba zahnala do nejhustšího houští, nepřistihl skrčenou na bobku; a pak po nás chtěla, abychom jí podrželi kalhotky. Bratři jí podle očekávání odmítli vyhovět a pronášeli hanlivé poznámky v tom smyslu, že rozhodně netouží opatrovat její podvlékačky – za žádných okolností. Já jsem jako vždy nestačil reagovat včas. Hester prostě vystoupila ze svého spodního prádla a podala bílé bavlněné kalhotky Owenovi.

Člověk by si myslel, že mu podala živého pásovce; v obličeji se mu rozhostil výraz nábožného vytržení a vzrušení. Jenže Noah mu kalhotky vytrhl z ruky a tomu je zase vyškubl Simon a navlékl je Owenovi na hlavu – šlo to celkem snadno: obličej mu vykukoval otvorem pro jedno z Hesteřiných svalnatých stehen. Owen si je strhl a zčervenal jako rak; když se je ale pokusil ukrýt do kapsy, zjistil, že obě kapsy saka má dosud zašité. Přestože nosil oblek do nedělní školy už dobrých pár let, nikdo mu je nikdy nevypáral; možná si dokonce myslel, že zašité být mají. Hned se však vzpamatoval a podařilo se mu kalhotky vecpat do náprsní kapsy, kde vytvořily dost nápadnou bouli. Aspoň je neměl na hlavě, když k němu zamířil jeho otec, a Noah a Simon začali šoupat nohama v husté trávě a polámaných větvičkách pod křovím, aby zamaskovali zvuk Hesteřina čurání.

Pan Meany si míchal šampaňské nakládanou okurčičkou, bachratou jako jeho tlustý ukazováček. Neupil vína ani kapku, ale patrně mu chutnalo, když si v něm mohl okurku namáčet.

„Pojedeš se mnou domů, Owene?“ zeptal se syna. Hned po příjezdu oznámil, že se na oslavě nezdrží; maminka i babička si velice cenily už jen toho, že vůbec přišel. Hrozně nerad chodil mezi lidi. Jeho obyčejný námořnicky modrý oblek byl ze stejného rodu laciných látek jako Owenův – ovšem vzhledem k tomu, jak často jsme Owena zvedali do vzduchu, byl oblek jeho otce nepochybně zachovalejší; neviděl jsem, má-li postranní kapsy rozpárané. Owen měl na nohavicích nad záložkami a na koncích rukávů nad zápěstím zřetelný přeložený pruh, jak mu je někdo popouštěl; ovšem o tak malý kousek, jako by rostl rychlostí podvyživeného pláněte.

„Chci tu zůstat,“ řekl Owen.

„Tabby tě k nám nepoveze o svém svatebním dnu,“ varoval ho pan Meany.

„Můj otec nebo matka ho odvezou, pane,“ pravil Noah. Oba bratranci – jakkoli drsně jednali s ostatními vrstevníky – byli vedeni k tomu, aby se k dospělým chovali zdvořile a přátelsky a Noahova roztomilost pana Meanyho zjevně zaskočila. Představil jsem ho svým bratrancům, ale všiml jsem si, jak se ho Owen snaží co nejrychleji odvést stranou – snad se bál, že v každém okamžiku může z křoví vylézt Hester a dožadovat se svých kalhotek.

Pan Meany přijel dodávkou a několik dalších hostů mu blokovalo výjezd od našeho domu, a tak jsem šel s ním a s Owenem zjišťovat, komu auta patří. Ušli jsme už notný kus po trávníku, když jsem spatřil, jak se z temného houští vynořila Hesteřina nahá paže. „Podejte mi je!“ žádala a Noah a Simon ji začali škádlit.

„Co ti máme podat?“ zeptal se Simon.

Zapsali jsme si s Owenem poznávací značky aut, která bránila jeho otci v odjezdu, a já jsem předal seznam babičce, kterou neobyčejně bavilo vyvolávat různá oznámení hlasem paní Culverové z Maughamovy Věrné manželky. Chvíli nám trvalo, než jsme pana Meanyho z parkoviště vysvobodili; jakmile byl pryč, Owenovi se viditelně ulevilo.

Zůstal tu stát s otcovou téměř vrchovatou sklenkou šampaňského, které jsem mu radil nepít; určitě chutnalo víc jako lák od okurek než víno. Vraceli jsme se do domu kolem vystavených svatebních darů, a až teď jsem si všiml, jak strategicky je jejich společný dárek umístěn.

„Dělal jsem ho sám,“ řekl. Nejdřív jsem myslel, že míní vánoční balicí papír, ale pak jsem pochopil, že sám vyrobil celý dar. „Otec mi pomohl vybrat správný kámen,“ přiznal. Panebože, takže to je doopravdy žula! pomyslel jsem si.

Owen byl zoufalý, že si novomanželé rozbalí dary až po návratu ze svatební cesty, ale odmítl mi ho popsat. Budu se na něj dívat spousty let, ujistil mě. V tom se nemýlil.

Byl to kus té nejjemnější žuly, velký asi jako cihla – „Prvotřídní kvalita na pomníky, jaká se těží v barre“ – chlubil se hrdě.

Sám ho vyřezal, sám ho vyleštil; sám navrhl a dlátem vysekal obrubu a nápis. Pracoval na něm v kamenické dílně po vyučování a o víkendech. Výsledek připomínal náhrobek pro domácí zvířátko – v lepším případě pomníček mrtvě narozeného dítěte, víc by se ale hodil pro kočku nebo křečka. Ležel podélně, jako bochník chleba, a bylo na něm vytesáno přibližné datum maminčiny a Danovy svatby:

Červenec

1952

Jestli Owen přesné datum neznal, nebo jestli by to znamenalo další hodiny kamenické práce – případně pokazilo jeho estetickou představu – nevím. Kámen byl příliš velký a těžký, aby mohl sloužit jako těžítko. Owen sice tento účel později navrhoval, ale sám připustil, že se lépe hodí na zarážku ke dveřím. A léta – než ho věnoval mně – ho Dan Needham skutečně jako zarážku ke dveřím používal a pravidelně si o něj ukopával palec. Každopádně musel být umístěn někde na očích, aby ho Owen viděl, kdykoli k nám přišel na návštěvu; byl na něj pyšný a maminka ho zbožňovala. Jistě, maminka zbožňovala Owena; kdyby jí daroval náhrobní kámen s prázdným místem pro datum její vlastní smrti, které by se mělo teprve v pravý čas vyplnit – určitě by z něj byla celá pryč. Když se to tak vezme, podle mého názoru – který se mnou sdílel i Dan – to vlastně náhrobní kámen byl. Byl vyrobený v dílně, kde se tesaly pomníky, a byl opracován stejnými nástroji; bylo na něm sice datum její svatby, ale byl to miniaturní náhrobek.

Oslava maminčiny svatby probíhala v ničím nerušené pohodě a veselí a dokonce i babička projevila nebývalou míru tolerance vůči mnoha mladým i starším hostům, kteří si bujně vyhazovali z kopýtka a pili ostošest; závěr hostiny však byl poznamenán nenadálým příchodem tak špatného počasí, že by se hodilo spíš k pohřbu.

S Hesteřinými kalhotkami se Owen úplně rozdováděl. Obvykle si k dívkám moc nedovoloval, a jen blázen – nebo Noah a Simon – by si něco dovolil k Hester; ale Owenovi se dařilo mizet pořád v davu, kde bylo pro Hester velice trapné vymáhat je nazpátek. „Dej je sem, Owene,“ syčela na něj.

„Jistě, ovšem, chceš je hned?“ řekl a zalovil v náprsní kapse, aniž se však hnul z místa, kde stál – mezi tetou Martou a strýčkem Alfrédem.

„Tady ne!“ procedila Hester výhružně mezi zuby.

„Aha, takže je nechceš? Můžu si je nechat?“ zeptal se.

Hester mu byla neustále v patách; nezdálo se mi, že by se příliš zlobila – snad se i trochu bavila. Vlastně jsem na její flirtování začal trochu žárlit a nakonec už její hra trvala tak dlouho, že znudila i Noaha a Simona, a ti se raději začali vyzbrojovat konfetami na matčin a Danův konečný odjezd.

Došlo k němu dřív, než bylo plánováno, protože v okamžiku, kdy zakrojili do svatebního dortu, přišla bouřka. Nejdřív se setmělo, pak vítr přivál první kapky, a když konečně zahřmělo a oblohu pročísl blesk, vítr utichl a spustil se liják, že nebylo vidět na krok. Hosté se o překot utíkali skrýt do domu; babičku brzy omrzelo všechny napomínat, aby si očistili boty. Číšníci zápolili s pojízdným barem a stoly s pohoštěním; nad polovinou terasy sice stál jako deštník jakýsi stan, ten však nestačil zakrýt všechny svatební dary a zároveň i občerstvení a nápoje. Pomáhal jsem s Owenem stěhovat dovnitř dary. Maminka s Danem se zatím utíkali nahoru převléknout a popadnout zavazadla. Strýček Alfréd byl pověřen předjet s buickem, kterého naštěstí nepřeplácal obvyklými „novomanželskými“ rekvizitami. Na zadní kapotě bylo sice křídou napsáno „Novomanželé“, ale než se maminka s Danem objevili v cestovních šatech a se zavazadly v hale, déšť nápis zpoloviny smyl.

Svatebčané se nahrnuli ke všem oknům obráceným na příjezdovou cestu; odjezd novomanželů však byl značně zmatený. V největším lijáku se snažili vecpat kufry do auta; hlavní organizátor strýček Alfréd promokl na kůži, a protože Noah a Simon ukořistili všechny konfety, házeli je sami a většinu jich naházeli na svého otce, který byl tak mokrý, že se na něj papírová kolečka okamžitě nalepila a proměnila ho v cirkusového klauna.

Hosté v čísle 80 na Hlavní třídě jásali a mávali z oken, ale babička se mračila. Nesnášela zmatek a pozdvižení, ani když se lidi bavili; špatné počasí bylo špatné počasí, třebaže nikomu nevadilo. Navíc ji sledovaly některé z jejích nejstarších a nejklevetnějších přítelkyň. (Jakpak bude naše honorace reagovat na zmoklou svatbu? Však to Tabby Wheelwrightové patří – za ty bílé šaty.) Tetička Marta statečně vyběhla do deště obejmout a políbit maminku a Dana na rozloučenou a dostala od Noaha a Simona nezbytný příděl konfet.

A najednou, stejně náhle, jako začalo po chvilce bezvětří pršet, proměnil se déšť v krupobití. V New Hampshire se nemůžete spolehnout ani na červenec. Kroupy bubnovaly do kapoty buicka jako kulky z kulometu a maminka s Danem rychle naskočili dovnitř; tetička Marta vypískla, přikryla si rukama hlavu a rozběhla se za strýčkem Alfrédem do domu. Dokonce i Simona a Noaha donutilo krupobití k ústupu. Někdo volal, že kroupy rozbily sklenku od šampaňského, zapomenutou na terase. Kroupy dopadaly na zem tak prudce, že hosté, kteří se natlačili co nejblíž k oknům, couvali zpátky do místností, pryč od okenních skel.

Vtom maminka otevřela okénko u auta; myslel jsem, že nám chce na rozloučenou zamávat, ale volala na mě. Přetáhl jsem si bundu přes hlavu, ale i tak mě kroupy tloukly, až to bolelo. Jedna, velká jako ptačí vejce, mě zasáhla do brňavky, až jsem vyjekl.

„Na shledanou, miláčku!“ vtáhla mi maminka hlavu do auta a políbila mě. „Babička ví, kam jedeme, ale řekne ti to, jen kdyby se stalo něco nepředvídaného.“

„Hezky si to užijte!“ popřál jsem jim. Když jsem se otočil k číslu 80 na Hlavní třídě, každé okno v přízemí bylo portrétem – všechny tváře sledovaly mne a novomanžele. Vlastně skoro všechny – kromě obou gravesendských svatých mužů; ti se nedívali ani na mne, ani na novomanžele. Na opačných koncích domu stáli zcela sami u svých okének reverend Lewis Merrill a reverend Dudley Wiggin, a vzhlíželi vzhůru k obloze. Hodnotí průtrž mračen z náboženského hlediska? napadlo mě. U rektora Wiggina bych spíš čekal, že se bude na dnešní počasí dívat očima bývalého pilota – teď si nejspíš říká, že v takovém nečase by se rozhodně do letadla nehrnul. Pastor Merrill na obloze pátral po významu řádění živlů. Je snad v Písmu svatém nějaké varování před krupobitím? Ve své horlivosti blýsknout se znalostí vhodných pasáží z Bible nenabídl ani jeden z kazatelů mé matce a Danovi to nejosvědčenější požehnání z Tobiáše, kde se praví: „Ať ona i já zestárneme společně.“

Škoda, že právě na ně žádný z nich nepřipadl, knihy Apokryfů jsou obvykle v protestantských vydáních Bible vynechány. A tak osud nedopřál mojí mamince a Danovi společné stáří; za necelý rok mělo dojít k osudnému setkání s míčem, odpáleným Owenem Meanym.

Byl jsem skoro zpátky v domě, když mě maminka znovu zavolala. „Kde je Owen?“ zeptala se. Chvíli mi trvalo, než jsem ho našel v jednom z oken, protože byl až nahoře, v její ložnici; po jeho boku stála ženská postava v červených šatech, maminčina dvojnice, její krejčovská panna. Dnes vím, že toho dne byli v čísle 80 na Hlavní třídě tři svatí muži – tři páry očí tehdy sledovaly počasí. Ani Owen se nedíval za odjíždějícími novomanžely. I on hleděl do nebe, jednou rukou objímal pannu kolem pasu a ustaranou tvář měl zvednutou nahoru. Mohlo mě napadnout, že asi vyhlíží anděla, ale všude byl takový zmatek a maminka se po něm sháněla – vyběhl jsem nahoru a přivedl ho k autu. Zdálo se, že mu bouřka vůbec nevadí; kroupy bušily do auta a odrážely se na všechny strany, ale neviděl jsem, že by ho jediná zasáhla. Strčil hlavu do okénka a maminka ho políbila. Pak se zeptala, jak se dostane domů. „Ne abys šel pěšky nebo jel na kole, Owene – v tomhle nečase,“ kladla mu na srdce. „Nechceš se svézt s námi?“

„Na svatební cestu?“ užasl Owen.

„Nastup si,“ pobídla ho. „Zavezeme tě domů.“

Owen se nadýmal pýchou; pojede s mou matkou na svatební cestu – aspoň kousíček! Pokusil se přes ni protáhnout, ale zmoklými kalhotami se jí přilepil na sukni.

„Počkej,“ zarazila ho. „Pusť mě ven. Pak si nastoupíš přede mnou.“ Usoudila, že maličký Owen může sedět obkročmo na krytu řazení mezi předními sedadly, ale zrovna když vystoupila – jenom na vteřinku – odrazila se od střechy auta obrovská kroupa a zasáhla ji přímo mezi oči.

„Au!“ vykřikla a chytila se za čelo.

„Promiňte!“ honem se omlouval Owen.

„Nastup si, rychle,“ postrkovala ho se smíchem dovnitř.

Auto se pomalu rozjelo a zamířilo na ulici.

Teprve teď si Hester uvědomila, že se Owenovi podařilo ujet i s jejími spodními kalhotkami.

Vyběhla před dům a s rukama v bok sledovala zvolna se vzdalující auto; Dan a maminka seděli obrácení dopředu a vzdor krupobití mávali po stranách z okének. Owen se mezi nimi otočil dozadu a s pusou od ucha k uchu se vesele zubil; v ruce se mu třepetalo cosi bílého – bylo jasné, že mává na Hester.

„Hej! Ty hajzlíku mrňavej!“ rozkřikla se za ním. Příval krup polevil a změnil se v déšť; za tu chvíli, co stála na příjezdové cestě, promokla Hester na kůži a žluté šaty jí přilnuly k tělu, takže se nedalo přehlédnout, co pod nimi postrádá. Otočila se na patě a vykročila k domu.

„Proboha, slečno,“ zastavila ji tetička Marta, „kde jste nechala…“

„Dobrotivé nebe, Hester!“ zhrozila se babička. Ale nebe se netvářilo moc dobrotivě, aspoň pro tuto chvíli. Babiččiny klevetivé přítelkyně si nepochybně při pohledu na Hester říkaly: je to možná Martina dcera, ale potíže s ní budou nejspíš jako s Tabithou.

Simon a Noah se vrhli na kroupy, aby si je nasbírali dřív, než v novém lijáku roztají. Vyběhl jsem za nimi. Začali po mně těmi většími házet; nashromáždil jsem si svou zásobu a házel po nich také. Překvapilo mě, jak jsou studené – jako by se na zem dostaly z nějakého jiného, mnohem chladnějšího vesmíru. Stiskl jsem jednu z nich v dlani a cítil, jak se rozpouští – překvapilo mě také, jak je tvrdá; byla tvrdá jako basebalový míček.

Pan Chickering, obtloustlý a dobrosrdečný trenér a manažer našeho basebalového družstva v Malé lize – muž, který vyslal Owena místo mne na pálku a poradil mu, aby se do toho „opřel“ – tráví své poslední dny v Domově pro vysloužilé vojáky na Court Street. Občas ho sice v záchvatu senilní demence pronásledují ošklivé příšerky, takže se chová nepříčetně a zmateně, ale umí být i podivuhodně bystrý. Připomíná člověka sedícího pod stromem plným dětí, které se do něj strefují žaludy, a on čeká, až ho zasáhnou, a snad se na to i těší, ovšem ani v nejmenším netuší, odkud žaludy přicházejí (jen za zády snad cítí pevný tlak kmene). Když ho navštívím – když se na něj sesypou žaludy a zasáhnou ta správná místa – okamžitě se vzchopí. „Jsi na řadě, Johnny!“ oznámí mi vesele. Jednou mi řekl: „Owen jde na pálku místo tebe, Johnny!“ Bývá ale i úplně duchem mimo; snad právě otáčí tvář mé maminky k zemi poté, co jí pečlivě zatlačil oči – nebo jí v zájmu slušnosti stahuje sukni a srovnává rozhozená kolena. Jednou se tvářil, jako by mě vůbec nepoznával, a mně se nepodařilo navázat s ním rozumný kontakt; teprve když jsem se zvedl k odchodu, pronesl dutým, žaluplným hlasem: „Takhle ji nesmíš vidět, Johnny.“

Na maminčině pohřbu v Hurdově kapli byl viditelně dojat. Jsem si jist, že kromě upravení jejího ležícího těla se maminky nikdy nedotkl; vzpomínka na ten okamžik a na dotazy náčelníka policie Pikea ohledně „vražedného nástroje“ a „smrtící zbraně“ ho pronásledovala tak, že na pohřbu upřímně plakal, jako by pohřbíval celý basebal. Něco na tom bylo; nejen že jsem naše družstvo – a ten prokletý sport jako takový – navždy opustil já s Owenem; spousta dalších hráčů Malé ligy využila neblahého neštěstí a zbavila se protivné povinnosti, která mnohem více odpovídala představě jejich rodičů o tom, co je „pro ně dobré“, než sportu, který by si zvolili z vlastní svobodné vůle. Měkkosrdcatý pan Chickering nám vždycky zdůrazňoval, že když vyhrajeme, vyhraje celé mužstvo, a když prohrajeme, prohraje zase celé mužstvo. Teď – v jeho očích – celé mužstvo zabilo; on však plakal v kostelní lavici tak usedavě, jako by nesl větší podíl zodpovědnosti, než mu příslušelo.

Přemluvil některé z hráčů a jejich rodinných příslušníků, aby si přisedli k němu – mezi nimi i nešťastného Harryho Hoyta, který šel po dvou špatných nadhozech na metu zadarmo, takže svým malým dílem přispěl k tomu, že se Owen Meany dostal k pálce. Harry Hoyt mohl být docela dobře naším posledním vyloučeným pálkařem – v tom případě by nás maminka odvezla po zápase domů jako obvykle. Ale Harry si hezky v klidu došel na metu zadarmo. Seděl v Hurdově kapli a fascinovaně se díval na potoky slz, řinoucí se po tváři pana Chickeringa. Harry v tom byl téměř nevinně. Naše družstvo bylo o tolik směn pozadu a v poslední směně jsme už měli dva vyloučené; tím, že šel Harry na metu zadarmo, jsme vůbec nic nezískali. K čemu nám byla meta zadarmo? Měl se radši pokusit nadhoz odpálit.

Harry byl jinak docela neškodný případ, třebaže později způsobil své matce nemálo starostí. Otec mu zemřel a matka pracovala dlouhá léta jako telefonistka u Plynárenské společnosti; poslouchala z první ruky všechny stížnosti na nesprávné účty a unikající potrubí. Harry nebyl typ pro Gravesendskou akademii. Poctivě vychodil Gravesendskou střední školu a pak se přihlásil k námořnictvu – námořnictvo bylo v Gravesendu velice populární. Matka se ho snažila dostat z vojny s odůvodněním, že je jako vdova závislá na jeho podpoře, ale za prvé, sama měla práci, a za druhé, Harry k námořnictvu chtěl. Pohoršoval ho matčin nedostatek vlasteneckého nadšení; bylo to možná poprvé, co se s někým hádal, ale nakonec prosadil svou – dostal se až do Vietnamu, kde zemřel na uštknutí jednoho z mnoha druhů místních jedovatých hadů. Byla to zmije Russellova a uštkla ho, když pod stromem močil; později vyšlo najevo, že strom stál před nevěstincem, kde Harry čekal, až na něj přijde řada. To mu bylo podobné; všechno hezky pomalu a v klidu – i když nebylo o co stát.

Po jeho smrti se jeho matka vrhla na politiku – tedy „politiku“ v měřítku Gravesendu. Prohlásila se za „protiválečnou aktivistku“ a vylepila po městě letáky, že zdarma poskytne ve svém domě všem zájemcům rady, jak se vyhnout vojenské službě. Nikdy se sice zcela neprokázalo, že by ji soukromá večerní protiválečná poradna vyčerpávala natolik, že by nebyla schopna spolehlivě vykonávat svou práci telefonistky v Plynárenské společnosti, ale ta ji brzy propustila. Na několik místních vlastenců padlo podezření za zničení jejího auta a garáže; nikoho sice nežalovala, ale říkalo se o ní, že demoralizuje gravesendskou mládež. Ačkoliv byla docela obyčejná, nepříliš hezká žena, byla nařčena ze svedení několika mladých branců, kteří k ní přišli pro konzultaci, a nakonec se z Gravesendu odstěhovala – myslím, že do Portsmouthu; ten byl dost daleko. Na maminčině pohřbu byla; neseděla však s Harrym u pana Chickeringa na místech, která vyhradil pro své mužstvo. Paní Hoytová nebyla typ týmového hráče; zato Harry ano.

Vzpomínám si, že paní Hoytová byla první člověk, od kterého jsem slyšel, že kritizovat určitého amerického prezidenta neznamená být protiamerický; že kritizovat určitou americkou politiku není protivlastenecké; a jestliže někdo nesouhlasí s naší účastí v určité válce proti komunistům, neznamená to ještě, že hájí komunisty. Většina obyvatel Gravesendu tyto rozdíly nechápala, stejně jako je dodnes nechápe většina mých bývalých spoluobčanů.

Nepamatuji se, že bych na maminčině pohřbu viděl Buzzyho Thurstona. Správně tam být měl. Po tom, co Harry Hoyt odešel zadarmo na metu, měl být Buzzy náš poslední vyloučený. Odpálil ploužáka – podle mě šel ten nadhoz evidentně mimo – ale soupeř to při chytání míče nějak zvrtal. Buzzy Thurston se dostal na metu omylem. Kdo byl tehdy ten nešika? Správně měl být v Hurdově kapli taky.

Možná tam Buzzy nebyl proto, že byl katolík; tak to vysvětloval Owen, ale vzhledem k tomu, že jiní katolíci tam byli, vyjadřoval snad jen svou osobní předpojatost. Je dokonce možné, že Buzzymu křivdím; třeba tam byl – Hurdova kaple byla koneckonců plná lidí; tak plná jako na matčině svatbě. Byly tam i všechny babiččiny staré přítelkyně. Vím, proč tam přišly. Jakpak se naše honorace vyrovná s tímhle? Jak se zachová Harriet Wheelwrightová tváří v tvář Osudu s velkým O – tváří v tvář tomu hroznému Neštěstí (rovněž s velkým N), tomuto Úradku Božímu (pokud na to věříte)? Všechny ty babizny, černé a nahrbené jako vrány, které se slétly k automobilové nehodě – svou účastí na obřadu jako by říkaly: Chápeme, Ó Bože, že Tabby Wheelwrightové nebylo dovoleno vyváznout bez trestu.

Vyváznout „bez trestu“ bylo v New Hampshire tím největším zločinem. Z bdělého pohledu pichlavých očí těch starých vran jsem si byl jist, že – podle jejich názoru – moji maminku neminula spravedlivá odplata.

Buzzyho Thurstona, ať už tam byl nebo ne, také nakonec čekal spravedlivý trest. Nemohu říct, že by mi byl vyloženě protivný – zvlášť po tom, co se zastal Owena, když jsme si proti sobě poštvali několik jeho katolických spolužáků kvůli jisté malé nepříjemnosti ve farní škole svatého Michala. Svou úlohu hráče, který zadarmo získal metu a tím dostal Owena k pálce, si však Buzzy odpykal opravdu krutě (pokud věříte na spravedlnost). Ani on nebyl typ pro Gravesendskou akademii; přesto na ní vystudoval aspoň jeden rok postgraduálně, protože byl znamenitý sportovec – typický novoanglický nadšenec do fotbalu, hokeje i basebalu. Ten se nepotřeboval na metu dostávat omylem.

Nebyl žádný šampión, ale byl dostatečně dobrý na to, aby mohl pokračovat na státní univerzitě, kde graduoval ve třech sportech. Na rok ze soutěží vypadl kvůli poranění kolena, ale podařilo se mu vychytračit pátý ročník – takže získal jako student odklad nástupu na vojnu o další rok. Potom už k odvodu musel, a tak se v zoufalé snaze vyhnout se výletu do Vietnamu před zdravotní prohlídkou přiotrávil. Čtrnáct dní pil denně láhev whisky; kouřil trávu, až mu páchly vlasy, jako by vylezl z kredence s oregánem; v bytě rodičů způsobil požár, když si v troubě pekl agáve; a nakonec byl hospitalizován se střevními potížemi poté, co se pod vlivem LSD snažil poobědvat svou havajskou sportovní košili – včetně knoflíků a obsahu kapes: krabičky zápalek, cigaretových papírků a kovové svorky na papír.

Díky provinciálnímu složení gravesendské odvodní komise byl prohlášen za psychicky nezpůsobilého k vojenské službě, o což rafinovaně usiloval od samého počátku. Bohužel to trochu přehnal a whisky, marihuana, agáve i LSD mu doopravdy zachutnaly; po pravdě řečeno si je dopřával v takových dávkách, že se jednou večer na silnici na Maiden Hill zabil o sloupek volantu svého plymouthu, když čelně narazil do pilíře železničního mostu pár mil od Meanyho žulového lomu. Pan Meany osobně volal policii. Dobře jsme ten most znali; byl hned za zvlášť ostrou zatáčkou na konci prudkého klesání – člověk si musel dávat pozor, i na kole.

Byla to právě nešťastná paní Hoytová, která jako první poznamenala, že Buzzy Thurston je jen další obětí vietnamské války; nikdo ji sice neposlouchal, ale ona tvrdila, že válka je pravou příčinou, proč se Buzzy tak všestranně ničil – stejně nemilosrdně, jako válka zkosila jejího Harryho. Paní Hoytová pokládala pro léta vietnamské války tyto okolnosti za příznačné: zneužívání drog a alkoholismus, sebevražedně rychlá jízda a nevěstince v jihovýchodní Asii, které mnoha americkým panicům poskytly jejich první a poslední sexuální zkušenost – nemluvě o Russellových zmijích, číhajících pod stromem!

Pan Chickering měl proč plakat – nejen kvůli chvilkovému rozmaru, v němž vybídl Owena, aby se do toho „opřel“. Kdyby tušil, co všechno bude následovat, utopil by svou baculatou tvář v ještě větším přívalu slz, než jaký předvedl toho dne v Hurdově kapli, kdy truchlil za celé naše mužstvo.

Náčelník policie Pike seděl přirozeně stranou; policisté s oblibou sedávají u dveří. A náčelník Pike neplakal. Pro něj byla moje maminka stále „případ“; smuteční obřad vnímal jako příležitost sledovat podezřelé – v jeho očích jsme totiž byli všichni podezřelí. Byl přesvědčen, že někde mezi hosty se skrývá i zloděj míčku.

Náčelník Pike vždycky „číhal u dveří“. Když jsem chodil s jeho dcerou, měl jsem pořád strach, že na nás každou chvíli vpadne dveřmi – nebo oknem. Byl jsem tak nervózní, že nás zničehonic překvapí, že nepochybně jen kvůli tomu jsem jednou uvízl spodním rtem v rovnátkách jeho dcery, když jsem při líbání rychle ucukl v přesvědčení, že za zády slyším vrzat jeho náčelnické holínky.

Toho dne v Hurdově kapli člověk skoro slyšel ty boty vrzat u dveří, jako by tam náčelník Pike čekal, až se ukradený basebalový míček jako definitivní důkaz vykutálí ze zločincovy kapsy na temně rudý koberec. Podle něj byla krádež míčku, který způsobil smrt mé matky, přečinem mnohem závažnějšího kalibru než pouhý přestupek; přinejmenším se jednalo o úmyslný podvod. Skutečnost, že míček mou maminku zabil, odsunul šéf naší policie stranou a jen o málo víc pozornosti věnoval zjištění, že inkriminovaný míč odpálil Owen Meany – a i tento fakt ho zajímal jen proto, že poskytoval Owenovi motiv se míčku zmocnit. Náčelník se nedíval na maminčinu zavřenou rakev, stejně jako ignoroval bývalého leteckého kapitána Wiggina a lehké zakoktávání pobledlého pastora Merrilla. Pronikavý pohled vrchního velitele policie se zabodával přímo do zátylku Owena Meanyho, který seděl v nebezpečné výšce na sloupku šesti nebo sedmi výtisků Zpěvníku poutníka; trochu se kymácel, jako by ho náčelníkův pohled vyváděl z rovnováhy. Seděl co nejblíž lavici vyhrazené pro naši rodinu; na stejném místě jako při maminčině svatbě – za rodinou Eastmanových, konkrétně za strýčkem Alfrédem. Tentokrát se nemusel bát žádných Simonových žertíků o nevhodnosti námořnicky modrého obleku z nedělní školy – zmenšené kopie obleku svého otce. Žulový pan Meany seděl těžce vedle Owena.

„‚Já jsem vzkříšení a život‘ řekl Ježíš,“ pravil reverend Dudley Wiggin. „Blaze těm, kdo zesnou v Pánu.“

„Bože, dovoláváme se tvého milosrdenství,“ řekl reverend Lewis Merrill. „Pokorně tě prosíme za naši sestru, tvou služebnici Tabby, odpusť jí všechna provinění a uveď ji tam, kde je pokoj a světlo.“

V matném přítmí Hurdovy kaple zářilo jen Lydiino kolečkové křeslo, umístěné v uličce vedle babiččiny lavice, kde v celé řadě seděla Harriet Wheelwrightová sama. Já s Danem jsme seděli za ní. A za námi seděli Eastmanovi. Reverend kapitán Wiggin povolal Izajáše: „Bůh setře slzu z každé tváře –“a Dan se rozplakal.

Rektor ve své typické lačnosti zobrazit víru jako bitvu přeskočil ke Korintským: „Smrt je pohlcena, Bůh zvítězil!“ Slyšel jsem, jak se k Danovu pláči připojila i teta Marta; ale ani oba dohromady se nemohli rovnat panu Chickeringovi, který se rozplakal už dávno předtím, než oba pastoři zahájili své čtení ze Starého a Nového zákona.

Pastor Merrill se prokoktal do Pláče: „Dobrý je Hospodin k těm, kdo v něho naději složí.“

Pak nám oznámil nalistovat Žalm třiadvacátý, jako by byl v Gravesendu našinec, který by ho neznal nazpaměť: „Hospodin je můj pastýř, nebudu mít nedostatek…“ a tak dále. Když jsme se dostali k té části, kde stojí: „Ano, i když půjdu roklí šeré smrti, nebudu se bát ničeho zlého,“ dolehl ke mně mezi ostatními Owenův sílící hlas.

Rektor pravil: „Buďte bdělí, stůjte pevně ve víře, buďte stateční a silní,“ a já jsem se začal děsit, jak silně Owen zapěje závěrečný hymnus; věděl jsem, že je to jeho nejoblíbenější.

Když pastor řekl: „Vyslyš naše modlitby a pomoz nám v našem soužení,“ začal jsem si potichu pobrukovat závěrečnou píseň ve snaze – předem – překrýt Owenův hlas.

A když se oba duchovní pokusili jednohlasně odříkat: „Do tvých rukou, Bože, svěřujeme naši sestru Tabithu, tvé věčné lásce,“ věděl jsem, že je nejvyšší čas; téměř jsem si zakryl uši rukama.

Co jiného bychom měli zpívat při příležitosti předčasné smrti, ne-li onen slavný a populární hymnus „Kristus je velký Král“ ze Zpěvníku poutníka – mohutný chorál, při němž se třesou varhany?

Kdy jindy, když ne v čase smrti milované osoby, potřebujeme slyšet o vzkříšení a životě věčném – o tom, který „vstal z mrtvých“?

Kristus je velký Král, Beránek na trůně; slyšte! jak nebeská píseň jásá a jen jeho hudba zní. Vzbuď se, má duše, a zpívej o tom, kdo pro tebe svůj život dal, a blahořeč ho jako velebného Krále na věčnosti! Neboť jest on velký Bůh lásky; požehnané jsou jeho krvavé rány, a on ve své spanilosti Svatý. Andělé na nebesích klopí zrak a sklánějí plačící oči před zázračným Synem Božím.

Nejradši však měl Owen třetí sloku.

Jest on velký Bůh života, který zvítězil nad smrtí, vyšel mocný a silný z boje za ty, které přišel spasit. Tomu, kdo zemřel a znovu povstal z hrobu, teď píseň pějme, A díky vzdávejme za život věčný pro nás smrtelné.

■ ■ ■

I při ukládání těla do země mi stále zněl v uších Owenův příšerný hlas; nedokázal jsem slyšet nic jiného, jako by stále pokračoval ve zpěvu závěrečné písně. Teď mě napadá, že to je možná smyslem písní zpívaných v kostele – člověk má chuť je opakovat stále dokolečka, jsou součástí každé bohoslužby a často tvoří jedinou náplň pohřebního obřadu, která jej činí pro pozůstalé přijatelným. Pohřeb sám totiž přijatelný není; a v případě mojí maminky tomu tak bylo dvojnásob, protože po uklidňujícím tichu a přítmí Hurdovy kaple jsme stanuli v typicky letním, horkém a dusném gravesendském počasí venku na hřbitově, vydáni všanc zcela nemístnému hluku a pokřiku dětských hlasů z nedalekého školního hřiště.

Hřbitov na konci Linden Street byl nadohled dvou škol – střední školy a akademické přípravky. Na tu druhou jsem později chodil sice jen dva roky, ale i to stačilo, abych si mnohokrát vyslechl oblíbený vtípek studentů, sedících v hlavní studovně u oken, odkud byl výhled na hřbitov; žertovalo se v tom smyslu, že ani tam, na krchově, by nebyla taková nuda jako ve škole.

„V pevné víře ve vzkříšení pro život věčný skrze našeho Pána Ježíše Krista, odevzdáváme ti, Všemohoucí Bože, svou sestru Tabithu,“ pravil pastor Merrill. V té chvíli jsem si všiml, že si jeho manželka zacpává uši. Byla hrozně bledá, s výjimkou rosolovitých nadloktí, na která nebyl pěkný pohled, protože je měla sluníčkem sežehnutá do ruda; měla na sobě volné šaty bez rukávů, spíš šedé než černé, ale možná neměla vhodnější černé šaty bez rukávů a nikdo po ní nemohl chtít, aby si tak bolestivě spálené paže soukala do šatů s rukávy. Mírně se potácela a mhouřila oči. Nejdřív mě napadlo, že si drží uši kvůli nějakým nesnesitelným bolestem hlavy; její blond vlasy vypadaly, jako by měly každou chvíli vzplát plamenem, a jedna bosá noha se jí vyzula z páskových sandálů. Jedno z jejích věčně nemocných dětí se jí opíralo o bok. „Neboť člověk je prach a v prach se obrátí,“ pravil její manžel, ale paní Merrillová ho neslyšela; mačkala si uši tak silně, jako by si je chtěla vtlačit do hlavy.

Vtom si jí všimla Hester. Podívala se na ni stejně udiveně jako já a vzápětí její žalem ztuhlou tvář pokřivila vlna bolesti – nebo nečekané bolestné vzpomínky – a i ona si přiložila dlaně na uši. Mně dosud zněla v hlavě melodie závěrečné písně; neslyšel jsem nic z toho, co slyšela Hester a paní Merrillová. Říkal jsem si, že je to od nich vůči pastoru Merrillovi vrchol nezdvořilosti za to, jak se snaží – třebaže teď pospíchal a dokonce i obvykle nevšímavý kapitán Wiggin potřásal hlavou, jako by se snažil vytřepat z uší vodu nebo nějaký nepříjemný zvuk.

„Otevři své služebnici bránu do věčného domova,“ řekl pastor Merrill. Ohlédl jsem se na Owena. Oči měl zavřené a pohyboval rty; vypadalo to, že si něco polohlasně mumlá, ale Owen si broukal svou oblíbenou píseň – přece jen jsem opravdu slyšel „Kristus je velký král“, nevymýšlel jsem si to. I Owen si však zacpával uši.

Pak jsem viděl, jak zvedá ruce k uším i Simon; Noah už si je držel zacpané, stejně jako strýček Alfréd a tetička Marta. Dokonce i Lydia. Babička se mračila, ale ruce k uším nezvedla; donutila se poslouchat, i když mi bylo jasné, že jí to působí bolest – protože teprve teď jsem konečně i já slyšel to, co ostatní: děti na školním hřišti hrály basebal. Doléhaly k nám obvyklé výkřiky a hádky, pak sborový jásot, a v tichých, nebo téměř tichých pauzách mezi tím vynikal charakteristický basebalový zvuk úderu pálky. Právě zazněl podařený odpal, při němž sebou zacukala i kamenná tvář pana Meanyho a jeho prsty na Owenově rameni se sevřely. Pan Merrill se víc než jindy zakoktal: „Do tvých rukou, Bože, svěřujeme naši sestru Tabithu, neboť věříme, že žije, i když zemřela. Skrze Krista, Našeho Pána, Amen.“

Rychle se sklonil a nabral do hrsti trochu šedivého prachu; byl první, kdo hodil zem na rakev, v níž ležela moje maminka v černých šatech, které si ušila podle nenáviděných červených. Měla ještě jedny bílé, ovšem ty jí podle Dana tak neslušely; napadlo mě, že smrtí asi neblaze utrpěla její do snědá opálená pleť. Ještě před obřadem mi bylo vysvětleno, že kvůli modřině na napuchlém spánku není otevřená rakev vhodná – ne že bychom si my, Wheelwrightové, za jakýchkoli okolností potrpěli na otevřené rakve; Yankeeové ctí právo na soukromí.

Smuteční hosté házeli jeden po druhém na víko rakve hlínu a nevěděli, mají-li si opět přiložit dlaně na uši – ačkoliv Hester to udělala, než si uvědomila, že by vlastně neměla. Zaprášenou rukou si zašpinila ucho a na tvář si mázla šmouhu. Owen hlínu nehodil; všiml jsem si, že nesundal dlaně z uší ani na chviličku.

Odmítl také otevřít oči a otec ho musel ze hřbitova vyvést. Dvakrát jsem ho slyšel říct: „Promiň;“

Cestou s Danem Needhamem do čísla 80 na Hlavní třídě jsem slyšel úder basebalové pálky ještě několikrát. U babičky se sešla pouze „rodina“. Teta Marta mě odvedla nahoru do mého starého pokoje a posadila se vedle mě na postel. Řekla, že mohu s ní a strýčkem Alfrédem, Noahem, Simonem a Hester odjet „nahoru na sever“, kde mě vždycky přijmou s otevřenou náručí; objala mě a políbila a znovu mi opakovala, abych na tuhle možnost nikdy nezapomněl.

Pak přišla do mého pokoje babička: šeptem poslala tetu Martu pryč a posadila se ke mně. Řekla mi, že pokud by mi nevadilo bydlet se starou ženskou, mohu se samozřejmě kdykoli vrátit do svého starého pokoje – že to bude vždycky můj pokoj, na který si nebude smět činit nárok nikdo jiný. I ona mě objala a políbila a nakonec mi připomněla, že nejvíc lásky a ohleduplnosti teď od nás obou potřebuje především Dan.

Dan přišel poslední. Taky se posadil ke mně na postel. Připomněl mi, že mě oficiálně adoptoval; že pro celý Gravesend jsem sice John Wheelwright, ale pro školu jsem stejně dobře John Needham, což znamená, že až přijde čas, mohu se zapsat na Gravesendskou akademii – jak si to maminka přála – jako právoplatné dítě člena učitelského sboru, jako bych byl jeho skutečný syn. Prohlásil, že mě za něj stejně pokládá a že nikdy nepřijme zaměstnání, kvůli kterému by musel opustit Gravesendskou akademii dřív, než ji dokončím. Řekl, že naprosto chápe, jestli se mi zdá číslo 80 na Hlavní třídě komfortnější než jeho učitelský byt, ale že by byl rád, kdybych bydlel s ním, pokud by mi nevadilo, že tam není tolik místa. Třeba by se mi líbilo spát několik dní v týdnu u něj a zbytek trávit v čísle 80 na Hlavní třídě – jak si vyberu.

Řekl jsem mu, že se mi jeho nápad zamlouvá, a poprosil jsem ho, aby nějak řekl tetě Martě – aby se jí to nedotklo – že jsem přece jenom doma v Gravesendu a nechci se stěhovat „nahoru na sever“. Abych se přiznal, samotná představa, že bych měl bydlet s bratranci a sestřenicí pod jednou střechou, mě vyčerpávala a děsila, a navíc jsem byl přesvědčen, že bych u Eastmanových podlehl hříšným touhám po nepřípustném obcování s Hester. (Tohle Dan tetičce Martě říkat neměl.)

Když vám nečekaně zemře osoba blízká a drahá, neztratíte ji najednou; ztrácíte ji postupně a dlouho – jak plyne čas, přestanou jí docházet dopisy, z polštářů vyvane její vůně a nakonec se vytratí i z jejích šatů ve skříni a prádelníku. Stále přibývá částí, které z ní postrádáte. A jednou přijde den, kdy zvlášť silně pocítíte, že vám nějaká určitá část chybí, a tehdy si uvědomíte, že je pryč, navždycky – a pak zas přijde další den a další určitá chybějící část.

Večer po pohřbu jsem maminčinu ztrátu pocítil zvlášť silně ve chvíli, kdy se Dan zvedl k odchodu na kolej. Uvědomil jsem si, že má několik možností – může se sám vrátit do svého učitelského bytu na koleji, nebo mu mohu navrhnout, že půjdu s ním; nebo může zůstat v čísle 80 na Hlavní třídě, mohl by dokonce spát v mém pokoji na druhé posteli, protože už odpoledne jsem řekl babičce, že nechci, aby tam dnes se mnou spal Noah nebo Simon. Ale jakmile jsem si uvědomil, mezi jakými možnostmi má na vybranou, pochopil jsem, že všechny jsou svým způsobem nedokonalé. Pochopil jsem, že od této chvíle už má navždy na vybranou, pokud jde o místo k přespání, mezi samými špatnými možnostmi; představa opuštěného Dana bude už napořád neuspokojivá – i když budeme spolu, bude nám něco chybět.

„Chceš, abych šel s tebou na kolej?“ zeptal jsem se ho.

„Chtěl bys, abych zůstal s tebou tady?“ zeptal se mě.

Ale co na tom záleželo?

Díval jsem se za ním, jak kráčí po Hlavní třídě k osvětleným budovám akademie. Byl teplý večer a do noci zaznívalo ze všech stran klapání síťových dveří a vrzání houpacích židlí na verandách. Sousedovy děti hrály nějakou hru s baterkami; naštěstí už byla příliš tma, aby i ty nejameričtější děti odpalovaly basebalový míček.

Tragédie mými bratranci značně otřásla, takže se chovali netypicky mírně. Noah neustále opakoval: „Já tomu nemůžu uvěřit!“ Pak mi položil ruku na rameno. A Simon se poněkud netaktně, ale upřímně podivil: „Kdo by si pomyslel, že dokáže odpálit míček tak prudce?“

Teta Marta ležela schoulená v obývacím pokoji na pohovce s hlavou na strýčkově klíně; vůbec se nehýbala a připomínala děvčátko se zánětem středního ucha. Babička seděla v téže místnosti ve své obvyklé židli, připomínající trůn; občas si vyměnila pohled se strýčkem Alfrédem a oba zavrtěli hlavou. Jednu chvíli se teta Marta vztyčila, celá rozcuchaná, a bouchla pěstí do stolku. „To přece nedává žádný smysl!“ zakvílela a znovu zabořila hlavu strýčkovi do klína a plakala. Babička nad jejím výbuchem ani nezavrtěla, ani nepokývala hlavou; pouze se zadívala nevyzpytatelně do stropu – jako by tam hledala podporu nebo trpělivost, nebo ten smysl, který teta Marta nikde neviděla.

Hester si nepřevlékla smuteční šaty; byly z černého plátna, měly jednoduchý střih a dobře jí seděly, což by moje maminka jistě ocenila, a Hester v nich vypadala velice dospěle, přestože je měla dost zmačkané. Neustále se snažila upevnit si sponkami vlasy nahoře na temeni, protože jí bylo horko, ale uvolněné prameny jí padaly do obličeje a na šíji, až si je v zoufalství zase rozpustila. Jemné krupičky potu na horním rtu dodávaly její pokožce hebkost a lesk křišťálu.

„Nechceš se projít?“ navrhla mi.

„Jasně,“ souhlasil jsem.

„Máme jít s Noahem s vámi?“ nabídl se Simon.

„Ne,“ odmítla ho Hester.

Většina domů na Hlavní třídě měla v přízemí rozsvíceno; venku pobíhali a štěkali psi, ale děti, které si před chvílí hrály s baterkami, už rodiče zavolali domů. Rozpálený chodník dýchal žárem; v Gravesendu sálá vedro za horkých letních večerů především nahoru do rozkroku. Hester mě po pár krocích uchopila za ruku.

„Dnes je to podruhé, co tě vidím v šatech,“ řekl jsem.

„Já vím,“ odpověděla.

Byla zvlášť tmavá noc, mračná a bez hvězd; měsíc se za clonou mlhy rýsoval jako pouhý mdlý srpek.

„Pamatuj si,“ řekla Hester, „že tvůj kamarád Owen se trápí ještě víc než ty.“

„Já vím,“ přisvědčil jsem, ale zahlodala ve mně žárlivost – i proto, že Hester také myslela na Owena.

U gravesendského hostince jsme z Hlavní třídy odbočili; na chvíli jsem zaváhal, než jsme přešli Pine Street, ale Hester kráčela rozhodně dál, jako by přesně věděla, kam jdeme – její ruka mě táhla za sebou. Jakmile jsme na Linden Street minuli setmělou střední školu, věděli jsme to oba. Na parkovišti střední školy stálo policejní auto – patrně číhalo na nějaké vandaly nebo mělo odradit studenty, kteří by na parkovišti a hřišti chtěli v noci páchat nějaké nepravosti.

Slyšeli jsme běžet motor; zvuk však byl na hlídkové auto příliš hluboký a kašlavý, a jak jsme minuli školu, stále sílil. Bylo mi divné, že by byl k provozu hřbitova zapotřebí nějaký motor, ale zvuk přicházel právě odtud. Dnes jsem přesvědčen, že jsem asi toužil vidět maminčin hrob v noci; dobře jsem věděl, jak neměla ráda tmu. Dnes věřím, že jsem se chtěl přesvědčit, že je na hřbitově v noci aspoň trochu světlo.

Pouliční lampy z Linden Street svítily i na část hřbitova a jasně osvětlovaly nákladní auto Meanyho žulového lomu, které stálo s běžícím motorem u hlavní brány; za volantem jsme rozeznali vážnou tvář pana Meanyho ozářenou plamínkem cigarety, ze které co chvíli dlouze potáhl. Byl v kabině sám, ale já jsem věděl, kde je Owen.

Pan Meany nevypadal nijak překvapeně, že mě vidí, třebaže z Hester byl trochu na rozpacích. Z Hester byli na rozpacích všichni: zblízka a za světla vypadala na svůj věk – vysoká, trochu předčasně vyspělá dvanáctiletá dívka – ale zdálky, za přispění šera a stínů, vypadala na osmnáct – a na to, že dovede člověku pořádně zamotat hlavu.

„Owen měl ještě něco na srdci,“ svěřil se nám pan Meany. „Ale nějak mu to trvá. Podle mě už by měl být hotov.“

Zalila mě nová vlna žárlivosti, že Owen projevil starost o maminku a její první noc pod zemí dřív než já. Ve vlhkém vzduchu výfuk naftového motoru dusivě čpěl, ale mně bylo jasné, že bych pana Meanyho marně žádal, aby ho vypnul; dost možná ho nechal běžet, aby Owena při modlitbách trochu popohnal.

„Rád bych ti něco řekl,“ obrátil se ke mně. „Rozhodl jsem se tvou matku poslechnout. Řekla mi, abych Owenovi nebránil, když bude chtít jít na akademii. Takže nebudu,“ prohlásil. „Slíbil jsem jí to.“

Až po létech jsem pochopil, že od okamžiku, kdy Owen odpálil ten nešťastný basebalový míček, se jeho otec rozhodl „nebránit“ mu v žádném rozhodnutí.

„Taky mi řekla, že si nemusím dělat starosti s penězma,“ pokračoval. „Ale teď nevím, jak to dopadne – po tom všem,“ dodal.

„Owen dostane plné stipendium,“ řekl jsem.

„V tom já se nevyznám,“ řekl pan Meany. „Hádám, že asi ano, když bude chtít,“ řekl. „Tvoje matka taky mluvila o oblečení,“ pokračoval. „O oblecích a kravatách a tak.“

„Nedělejte si starosti,“ ujistil jsem ho.

„Kdepak, já si žádný starosti nedělám!“ prohlásil. „Já jenom slibuju, že mu nebudu v ničem bránit – o to mi jde.“

Na hřbitově zablikalo světlo a pan Meany si všiml, že jsme se po něm s Hester ohlédli.

„Vzal si s sebou baterku,“ vysvětlil nám. „Nevím, co tam dělá tak dlouho,“ řekl. „Už je tam celou věčnost.“ Šlápl na pedál plynu, jako by chtěl zavytím motoru Owena popohnat. Po chvíli nás ale vyzval: „Možná byste se měli jít podívat, co ho zdrželo.“

Světélko na hřbitově skomíravě blikalo a my jsme se k němu s Hester opatrně blížili, protože jsme nechtěli ostatním lidem pošlapat květiny nebo si natlouct holeně o menší náhrobky. Vrčení auta postupně sláblo – ale zároveň se prohlubovalo, jako by to byl motor v samém středu země, který otáčí celou zemí a mění den v noc. Donesly se k nám útržky Owenových modliteb; napadlo mě, že si přinesl baterku, aby mohl číst z Knihy modliteb a služebností – možná ji chtěl přečíst celou od začátku do konce.

„Do ráje ať tě andělé vedou,“ četl.

Zůstali jsme stát; Hester mě zezadu objala pažemi kolem pasu. Cítil jsem její ňadra na svých lopatkách, a protože byla o něco vyšší než já, hrdlem se mi opírala o šíji; bradou mě shora tlačila do hlavy.

„Otče náš,“ modlil se Owen. „Modlíme se k tobě za všechny, které milujeme, ale navždy ztrácíme.“ Hester mě stiskla a políbila na ucho. Pan Meany v náklaďáku sešlápl plyn, ale nezdálo se, že by si toho Owen všiml; klečel před první hromadou z kytic a věnců na úpatí čerstvě navršené země, čelem k maminčině náhrobku. Rozevřenou modlitební knihu měl před sebou na zemi a mezi koleny tiskl baterku.

„Owene?“ oslovil jsem ho, ale neslyšel mě. „Owene!“ opakoval jsem hlasitěji. Vzhlédl, ale ne ke mně; vzhlédl nahoru – slyšel, jak ho někdo volá jménem, ale nepoznal můj hlas.

„Slyším tě!“ odpověděl podrážděně, „Co si přeješ? Co tady děláš? Co ode mě chceš?“

„Owene, to jsem já,“ řekl jsem; Hester vedle mě zalapala po dechu. V té chvíli jí došlo, s kým si Owen myslel, že hovoří.

„To jsem já a Hester,“ dodal jsem, protože mě napadlo, že by ho mohla zmást její postava, tyčící se za mnou ve tmě, jak už byl zvyklý stále vyhlížet anděla, kterého kdysi vyplašil z maminčiny ložnice.

„Ach, to jste vy,“ řekl Owen a znělo to zklamaně, „Ahoj, Hester. Promiň, že jsem tě nepoznal – vypadáš v těch šatech tak dospěle,“ omlouval se.

„To nic, Owene,“ řekl jsem.

„Jak se vede Danovi?“ zeptal se.

Řekl jsem mu, že Dan to zvládá, ale že šel spát na kolej, sám; toto sdělení vyburcovalo Owena k činnosti.

„Předpokládám, že krejčovská panna je ještě pořád u něj v jídelně?“ zeptal se.

„Ovšem,“ řekl jsem.

„Ale to je chyba,“ prohlásil, „Dan by rozhodně neměl být s tou pannou sám. Co když tam bude jen tak sedět a koukat na ni? Co když se v noci vzbudí a uvidí ji tam stát, až si půjde pro něco do ledničky? Měli bychom pro ni zajet – teď hned.“

Zastrčil baterku mezi věnce, takže nebyla uprostřed květin vůbec vidět, jen na mohylu dopadal kužel světla. Stoupl si a očistil si špínu z kolen. Zavřel modlitební knihu a zkontroloval osvětlení; zdálo se, že je spokojen. Nejen já jsem věděl, jak moje maminka nenáviděla tmu.

Do kabiny nákladního auta jsme se všichni nevešli, a tak jsme se usadili na zaprášenou podlahu otevřené korby a pan Meany nás zavezl k Danově koleji. Starší studenti byli vzhůru; potkávali jsme je na schodech a v hale – někteří už byli v pyžamech a všichni do jednoho mohli na Hester oči nechat. Než nám Dan otevřel, slyšel jsem, jak mu ve sklence chrastí kostky ledu.

„Přijeli jsme si pro krejčovskou pannu, Dane,“ oznámil mu Owen a hned se pustil do organizování. „Pro krejčovskou pannu?“ opakoval Dan.

„Nemůžeš tu jen tak sedět a koukat na ni,“ prohlásil Owen.

Vpochodoval do jídelny, kde stála vedle maminčina šicího stroje panna jako na stráži; na stole bylo dosud rozloženo pár kusů látky a nový papírový střih, zatížený nůžkami, aby se nekroutil. Figurína nebyla ustrojená do žádného nového oblečení. Měla na sobě nenáviděné červené šaty. Naposledy ji totiž oblékal Owen; jako doplněk zvolil široký černý pás – jeden z maminčiných oblíbených; snažil se, aby se jí šaty přece jen zalíbily.

Odepjal pás a položil ho na stůl – jako by ho mohl Dan k něčemu potřebovat! – pak uchopil pannu kolem boků a zvedl ji. Když stáli vedle sebe, dosahoval jí sotva po prsa; když ji zvedl, měl její ňadra nad hlavou – jako by jimi ukazovala cestu.

„Dělej si, co uznáš za vhodné, Dane,“ řekl, „ale nebudeš tu na ni jen tak koukat a ještě víc truchlit.“

„Oukej,“ souhlasil Dan a usrkl whisky. „Děkuju ti, Owene,“ dodal, ale Owen už byl mezi dveřmi.

„Jdeme,“ vyzval Hester a mne a my jsme ho poslušně následovali.

Vyjeli jsme na Court Street a pokračovali dál po Pine Street, nad hlavami se nám ve větru zmítaly koruny stromů a do tváří nás bodal ostrý žulový prach z plošiny náklaďáku. Owen zabušil na kabinu, „rychleji!“ zakřičel na otce a pan Meany přidal.

Když na Hlavní třídě zpomalil, řekla Hester: „Takhle bych mohla jezdit celou noc. Nejradši bych jela až na pláž a zpátky. Je to tak příjemné. Jediný způsob, jak se může člověk ochladit.“

Owen znovu zabouchal na kabinu náklaďáku, „Jeď na pláž!“ poručil. „Jeď až k malé kančí hlavě a zpátky!“

A jeli jsme. „Přidej!“ křikl, když jsme vyjeli na opuštěnou silnici do Rye. Řítili jsme se kupředu asi osm nebo deset mil; za chvíli byla podlaha plošiny jako vymetená a do tváří nás štípal jen občasný náraz poletujícího hmyzu. Hester měla divoce rozcuchané vlasy. Vzduch se kolem nás hnal tak rychle, že se nedalo promluvit. Pot okamžitě usychal; slzy také. Červené šaty se maminčině krejčovské panně lepily na tělo a vlály ve větru; Owen seděl opřený zády o kabinu a držel ji v náruči – jako by společně prováděli napůl úspěšný pokus o levitaci.

Na pláži jsme si zuli boty a brouzdali se v příboji, zatímco pan Meany na nás poslušně čekal se spuštěným motorem. Owen nosil pannu neustále s sebou a dbal na to, aby se nedostal daleko do vln; červené šaty se ani trochu nenamočily.

„Vezmu si ji k sobě,“ prohlásil. „Ani tvoje babička by ji neměla mít pořád na očích – nemluvě o tobě,“ dodal.

„A nemluvě o tobě,“ poznamenala Hester, ale Owen si jí nevšímal a kráčel příbojem jako čáp.

Když nás pan Meany vyložil před číslem 80 na Hlavní třídě, všechny domy v ulici, až na babiččin, měly na verandách zhasnuto – pouze v horních patrech si ještě pár lidí v postelích četlo. Za velmi teplých nocí spal pan Fish v houpačce na verandě, a tak jsme s Hester ztišili hlas, když jsme Owenovi a jeho otci přáli dobrou noc; Owen otce požádal, aby se neotáčel až u domu. Protože se figurína nevešla do kabiny – nedala se totiž ohnout – zůstal s ní na plošině, a když se náklaďák rozjel, objímal ji kolem boků v červených šatech. Druhou rukou se přidržoval jednoho z řetězů, kterými se k plošině připevňovaly žulové bloky na obrubníky a pomníky.

Kdyby se pan Fish té noci v houpací síti náhodou probudil, spatřil by pod lucernami na Hlavní třídě projíždět cosi nevídaného. Nocí kodrcalo ohromné, tmavé nákladní auto a na něm stála žena v červených šatech – bezhlavá žena s nádhernou postavou, ale bez paží – kterou kolem boků objímalo na řetěze visící dítě nebo trpaslík.

„Je ti doufám jasné, že je blázen,“ povzdechla si Hester.

Ale já jsem se díval za vzdalujícím se výjevem s obdivem: Owenovi se podařilo zrežírovat můj žal v den maminčina pohřbu. A stejně jako si vzal drápy pásovce, i teď získal, co chtěl – matčinu dvojnici, její němou krejčovskou pannu v nenáviděných šatech. Později jsem si vždycky říkal, že musel vědět, jak je ta panna důležitá; musel předvídat, že i ty nemilované šaty budou k něčemu zapotřebí – že mají nějaký účel. Té noci jsem však souhlasil s Hester; myslel jsem si, že červené šaty symbolizují Owenovi jakýsi talisman – amulet, který ho má ochránit před zlou mocí „anděla“, o němž byl přesvědčen, že ho viděl v maminčině ložnici. Tenkrát jsem na anděly nevěřil.

Toronto: 1. února 1987 – čtvrtá neděle po Zjevení Páně. Dnes na anděly věřím. Tím nechci tvrdit, že je to nějaká výhoda; například mi to nebylo nic platné včera večer, kdy se v naší kongregaci konaly volby – nebyl jsem navržen na žádnou funkci. Zastával jsem v naší farnosti nejrůznější funkce už tolik let za sebou, že bych si neměl stěžovat; snad si moji bližní mysleli, jakou mi prokazují laskavost, když mi chtějí dát na rok oddych. Je to pravda; kdybych byl navržen jako kandidát na správce nebo jeho zástupce, možná bych se dokonce kandidatury vzdal. Přiznávám, že jsem unaven; už jsem toho pro kostel Milosti Boží na vršku udělal víc než dost. Přesto mě překvapilo, že mi nebyla nabídnuta ani jedna funkce; aspoň ze zdvořilosti, když ne jako výraz uznání za mou věrnost a oddanost – prostě jsem si myslel, že bych mohl být navržen aspoň na něco.

Neměl jsem připustit, aby ta křivda – jestli to vůbec křivda byla – odvedla mou pozornost od nedělního kázání; to nebylo správné. Kdysi jsem vykonával funkci správce – když byl rektorem naší církve kanovník Campbell; za života kanovníka Campbella jsem měl pocit, že se mnou přece jen zacházejí o trošinku líp. Ale od té doby, co je rektorem kanovník Mackie, jsem byl jen jednou zástupcem správce – a pak správcem farnosti. A rok jsem byl vedoucím provozních pomocníků; a taky jsem byl předsedou farní rady. Není chyba kanovníka Mackieho, že nikdy v mém srdci nenahradí kanovníka Campbella; kanovník Mackie je přátelský a laskavý – a jeho upovídanost mi nevadí. Kanovník Campbell byl prostě něco zvláštního a ty dřívější časy byly také zvláštní.

Neměl bych se tolik vzrušovat kvůli takové bezvýznamné hlouposti, jako jsou každoroční volby farních hodnostářů; a rozhodně bych neměl připustit, aby mě takové úvahy odváděly od společné svátosti oltářní a od kázání. Uznávám, že se chovám poněkud dětinsky.

K mé špatné náladě přispěl i hostující kazatel. Kanovník Mackie si potrpí na to, aby koncelebrující hosté vždycky přednesli svá kázání – což nás sice ušetří jeho mnohomluvnosti – ale dnešní kazatel byl jakýsi „reformovaný“ anglikán, jehož krédem patrně bylo, že všechno, co se nám jeví na první pohled jiné, je vlastně vždycky stejné. Pořád jsem v duchu slyšel, co by k tomu řekl Owen Meany.

My protestanti se tradičně utíkáme k Bibli; hledáme-li odpověď na nějakou otázku, hledáme ji právě tam. Ale ani Bible mi dnes nepomohla. Kanovník Mackie si pro čtvrtou neděli po Zjevení Páně vybral Matouše – ta problematická blahoslavenství; aspoň pro mě a pro Owena vždycky problematická byla.

Blaze je chudým v duchu, neboť jejich je království nebeské.

Je opravdu velice těžké představit si, že „chudí v duchu“ někdy dosáhnou něčeho významného.

Blaze těm, kdo pláčou, neboť oni budou potěšeni.

Bylo mi jedenáct, když mi zemřela maminka, a dodnes pro ni pláču. Pláču pro mnohem víc než jen pro ni. A necítím se potěšen – zatím.

Blaze tichým, neboť oni dostanou zemi za dědictví.

„Ale pro to nemáte žádný důkaz,“ namítl Owen paní Walkerové v nedělní škole.

A tak pořád dál a dál:

Blaze těm, kdo mají čisté srdce, neboť oni uzří Boha.

„Ale pomůže jim to – že uzří boha?“ zeptal se Owen paní Walkerové. Pomohlo to Owenovi – že uzřel Boha?

„Blaze vám, když vás budou tupit a pronásledovat a lživě mluvit proti vám všecko zlé kvůli mně,“ říká Ježíš. „Radujte se a jásejte, protože máte hojnou odměnu v nebesích; stejně pronásledovali i proroky, kteří byli před vámi.“

To bylo něco, co nám s Owenem vždycky činilo potíže přijmout – odměna v nebesích.

„Dobro jako úplatek,“ nazýval to Owen – argument, na který paní Walkerová nestačila.

A pak – po blahoslavenstvích a kázání koncelebrujícího duchovního – přišlo povinné nicejské vyznání víry. Kanovník Campbell mi vždycky všechno vysvětlil – měl jsem stále problémy s vírou v „jednu svatou všeobecnou apoštolskou církev“; kanovník Campbell mi pomohl chápat tato slova v širším smyslu, pomohl mi pochopit, v jakém smyslu je to církev všeobecná, tedy „katolická“ a v jakém smyslu „apoštolská“. Kanovník Mackie tvrdí, že příliš přemýšlím o „pouhých slovech“. Pouhých slovech?

A pak ta záležitost se „všemi národy“ a zvlášť s „naší královnou“; nejsem už sice Američan, ale pořád mi dělá potíže pasáž, kde se mluví o „milosti pro tvou služebnici, naši královnu Alžbětu“; navíc myšlenka, že je možné „vést všechny národy cestou spravedlnosti“, je přece k smíchu!

Než jsem obdržel svaté přijímání, vynechal jsem všeobecnou zpověď.

„Vyznávám se všemohoucímu Bohu, že často hřeším, myšlením, slovy i skutky, a nekonám, co mám konat.“ Některé neděle se to tak těžko říká; kanovník Campbell mě vždycky chápal, když jsem se mu svěřil, jak je pro mě taková zpověď obtížná, ale kanovník Mackie mě odbývá svou teorií o „pouhých slovech“, takže se mi dokonale zprotivil. Když pak pokračoval se svátostí eucharistie k díkůvzdání a požehnání, které zpíval, možná jsem nespravedlivě kritizoval jeho hlas, který nikdy nebyl a nebude srovnatelný s hlasem kanovníka Campbella – budiž mu země lehká.

Z celé bohoslužby mi zazněl pravdivě pouze žalm a jeho slova mě zaslouženě zahanbila. Byl to žalm třicátý sedmý a sbor jako by ho zpíval speciálně pro mě:

Odlož hněv a zanech rozhořčení, nevzrušuj se, ať se nedopustíš zlého.

Ano, je to pravda: měl bych „odložit hněv a zanechat rozhořčení“. K čemu je hněv dobrý? Dřív jsem se často hněval. A také jsem se „dopouštěl zlého“ – jak ještě uvidíte.

4. Ježíšek

První Vánoce po maminčině smrti byly první svátky vánoční, které jsem nestrávil v Sawyer Depot. Babička řekla tetě Martě a strýci Alfrédovi, že kdyby se celá rodina sešla pohromadě, byla by matčina nepřítomnost příliš nápadná. Jestli zůstaneme Dan, babička a já sami v Gravesendu a Eastmanovi sami v Sawyer Depot, bude se nám, tvrdila babička, stýskat jednomu po druhém a díky tomu se nám nebude tolik stýskat po mamince. Od vánočních svátků v roce 1953 jsem přesvědčen o tom, že Vánoce jsou nejhorším obdobím pro všechny rodiny, které utrpěly nějakou ztrátu nebo jim něco chybí; takzvaná touha dávat může být stejně neukojitelná jako touha dostávat – Vánoce jsou časem, kdy si nejsilněji uvědomujeme, co nám schází a kdo není mezi námi.

Pobýval jsem střídavě v babiččině domě v čísle 80 na Hlavní třídě a na opuštěné koleji u Dana, a tak jsem získal první představu o tom, jak vypadá Gravesendská akademie o Vánocích, kdy všichni studenti odjíždějí domů. Omšelé cihly a kámen, břečťan pokrytý zmrzlou jinovatkou, zavřená okna kolejí i přednáškových budov – všechno pokorně stejné – dodávaly akademii atmosféru vězení, ve kterém právě probíhá hladovka; po úhlopříčných cestičkách nepospíchali studenti a černobílé kontury holých, kostnatých bříz se odrážely od sněhu, jako by to nebyly skutečné stromy, ale pouze jejich uhlové kresby nebo kostry posluchačů.

O svátcích nezvonily zvony v kapli, ani zvonek ohlašující začátek vyučování; a tak maminčinu nepřítomnost ještě víc zdůrazňovala absence nejcharakterističtější Gravesendské hudební kulisy – školního zvonění, které jsem pokládal za tak samozřejmé, dokud jsem o ně nebyl připraven. Zůstalo jen pochmurné odbíjení velkých hodin na věži kostela v každou celou hodinu; zvlášť v nejmrazivějších prosincových dnech na pozadí krajiny pokryté sněhem, který roztál a zase umrzl do matně stříbrosinalé barvy cínu, zvon věžních hodin na Hurdově kapli odbíjel čas jako umíráček.

Nebyly to veselé vánoční hody – ačkoliv se o to chudák Dan snažil. Příliš pil a prázdnými chodbami koleje, odrážejícími dutou ozvěnu, se neslo jeho kokrhavé koledování; jeho přednes vánočních zpěvů byl bolestně na hony vzdálen tomu, jak je zpívala maminka. A kdykoli se k němu přidal Owen v „Slyšte slyšte pastuškové“ nebo – ještě hůř – v „Děťátko se narodilo,“ rozléhala se kamenná schodiště koleje žalostnými chorály, které nebyly ani trochu vánoční, ale pouze truchlivé; tak zněly hlasy duchů gravesendských chlapců, kteří nemohli na Vánoce odjet domů a zpívali svým vzdáleným rodinám.

Jednotlivé koleje nesly jména někdejších členů profesorského sboru a ředitelů akademie, dávno zesnulých a pohřbených: Abbot, Amen, Bancroft, Dunbar, Gilman, Gorham, Hooper, Lambert, Perkins, Porter, Quincy, Scott. Dan Needham bydlel na koleji Waterhouse Hall, pojmenované po jistém místním klasikovi, učiteli latiny Amosů Waterhousovi, jehož přednes vánočních koled v latině rozhodně nemohl být horší než trudná směsice, jakou z nich vyráběli Dan s Owenem.

Babička na smrt mé maminky reagovala tím, že se odmítla zúčastnit každoroční výzdoby čísla 80 na Hlavní třídě; girlandy na dveřích byly tudíž zavěšeny příliš nízko a spodní polovina vánočního stromku byla přeplácaná ozdobami a lametou – výsledek Lydiiny těžké ruky z úrovně kolečkového křesla.

„Všem by nám bylo líp v Sawyer Depot,“ prohlásil Dan mezi skleničkami.

Owen si vzdychl, „Teď už se asi do Sawyer Depot nikdy nedostanu,“ postěžoval si zatrpkle.

A tak jsme místo toho s Owenem prolezli ložnice všech studentů, kteří odjeli z Waterhouse Hall na Vánoce domů; Dan měl univerzální klíč. Téměř každé odpoledne zkoušel s Gravesendskými ochotníky tradiční představení Dickensovy Vánoční koledy; většina herců to postupem doby začínala brát jako nevyhnutelnou rutinu, a proto Dan ve snaze dostat z nich živější výkon každý rok přeobsazoval všechny role. Například pan Fish, který byl předloni Marleyův duch a rok nato Duch Minulých Vánoc, představoval letos samotného Scrooge. Po letech, kdy si Dan pro roli Malého Tima vybíral skutečné mrňouse, kteří text jakžtakž odžvatlali, přemlouval tentokrát Owena, ale ten prohlásil, že by se mu všichni smáli – když ne hned, jak by vstoupil na jeviště, pak nepochybně ve chvíli, kdy by promluvil. Navíc matku Malého Tima hrála paní Walkerová. A z toho, prohlásil Owen, mu běhal mráz po zádech.

Dál argumentoval tím, že mu docela stačí být každoročně vystaven posměchu v roli, kterou hraje ve vánočním představení v kostele Ježíše Krista, „jen počkej,“ oznámil mi temným hlasem.

„Letos ze mě Wigginovi toho pitomýho anděla neudělají.“

Mělo to být moje první vánoční představení v kostele, protože poslední neděli před svátky jsem až dosud vždycky trávil v Sawyer Depot; Owen si neustále stěžoval, že je pokaždé obsazen do role zvěstujícího anděla, kterou mu důstojný kapitán Wiggin a jeho žena letuška Barbara doslova vnutili. Ta se dušovala, že si v té úloze nedovede představit „nikoho sladšího“ než Owena, jehož úkolem bylo sestoupit z nebes ve „sloupci světla“ (za vydatné pomoci mechanismu na způsob kladkostroje, k němuž byl pomocí drátů připevněn jako loutka). Měl za úkol zvěstovat všem radostnou novinu o tom, co naleznou v jesličkách v Betlémě, a přitom musel stále mávat rukama (aby upoutal pozornost na obrovská křídla přilepená k rouchu a pokusil se uklidnit chichotání shromážděných věřících).

Každý rok se u zábradlí, kde se poklekalo při svatém přijímání, mačkala znechucená skupinka pastýřů, kteří projevovali povinnou zbabělost tváří v tvář Poslu Páně; byl to pestrý hlouček výrostků, kteří si navzájem šlapali po róbách a berlami a pastýřskými holemi si shazovali turbany a falešné plnovousy. Barb Wigginové dělalo značné potíže dostat je všechny do „sloupce světla“, který měl zároveň osvětlovat sestupujícího anděla Owena Meanyho.

Rektor k tomu předčítal z Lukáše: „A v té krajině byli pastýři pod širým nebem a v noci se střídali v hlídkách u svého stáda. Náhle při nich stál anděl Páně a záře Páně se rozzářila kolem nich. Zmocnila se jich veliká bázeň.“ Načež se odmlčel, aby nechal plně vyznít obrazu, kdy se pastýři klepou děsem při pohledu na Owena, snažícího se dosáhnout nohama na zem – Barb Wigginnová obsluhovala i rozvrzaný kladkostroj, na kterém klesal dolů, až se s ním dostala do nebezpečné blízkosti zapálených svící, které měly znázorňovat pastýřské ohně.

„Nebojte se,“ oznámil jim Owen, zmítající se ve vzduchu,

„Hle zvěstuji vám velikou radost, která bude pro všechen lid. Dnes se vám narodil Spasitel, Kristus pán, v městě Davidově. Toto vám bude znamením: Naleznete děťátko v plenkách, položené do jeslí.“ Načež oslnivý, byť poněkud roztřesený „sloupec světla“ vzplál jako úderem blesku, nebo snad kostel Ježíše Krista obdržel chvilkové přepětí z elektrické sítě, a vzápětí se Owen vznesl vzhůru do tmy; jednou dokonce vylétl tak rychle, že se mu ze zad uvolnilo jedno křídlo a zřítilo se mezi zmatené pastýře.

Nejhorší bylo, že musel zůstat ve vzduchu po celý zbytek představení – neexistoval totiž způsob, jak ho dostat dolů mimo osvětlené jeviště. Pokud ho nemělo být vidět, musel celou dobu viset na drátech – zavěšený nad děťátkem v jesličkách, nad toporně přikyvujícími oslíky, klopýtajícími pastýři a potácejícími se králi, umdlévajícími pod tíhou svých korun.

Další výhradu měl Owen k Josefovi – jeho představitel se tradičně jen nasládle usmíval – jako by měl Josef k tomu nějaký důvod. „Co s tím vším má Josef vůbec společného?“ zlobil se Owen. „Uznávám, že musí stát vedle jesliček, ale rozhodně by se neměl tak pitomě culit!“ Role Panny Marie vždycky připadla nejhezčí dívce. „Proč by musela být nejhezčí?“ namítal Owen. „Kdo říká, že byla Maria hezká?“

Konečně způsob, jakým Wigginovi pojednali vánoční představení podle svého vkusu, uváděl Owena do stavu nevyzpytatelného vzteku – například, jak přestrojili nejmenší děti za hrdličky. Jejich kostýmy byly tak příšerné, že nikdo nevěděl, co mají vlastně představovat; připomínaly nějaké mimozemšťany z podivné science-fiction, záhadné formy života z cizí galaxie, jako by Wigginovi usoudili, že při Kristově narození asistovaly bytosti ze vzdálených planet (nebo alespoň podle jejich názoru asistovat měly).

„Nikdo netuší, co mají ty pitomé hrdličky představovat!“ rozhořčoval se Owen.

Pokud šlo o samotné Jezulátko, byl zlostí bez sebe. Wigginovi trvali na tom, že Ježíšek nesmí uronit ani slzičku, a v této snaze nemilosrdně zaplnili zákulisí desítkami miminek, která bleskurychle vyměňovali při prvním náznaku jakéhokoli ne zcela svatého zakňourání nebo škytnutí. Takové Jezulátko bylo neprodleně odstraněno z jesliček a nahrazeno miminkem mlčícím, případně netečným. Úkol dodávat podle okamžité potřeby do jesliček nové, tiché děťátko, zajišťovala dlouhá fronta nasupených rodičů, vinoucí se až kamsi do zšeřelých koutů pod kazatelnou, za rudofialové drapérie pod křížem. Tito dospělí, kteří vynikali pevnou rukou v zacházení s kojenci, nebo přinejmenším zárukou, že zmítajícího se Ježíška neupustí na zem, působili ve scéně Narození Páně podivně nepatřičným dojmem. Byli to králové nebo pastýři? – a proč byli oproti ostatním králům a pastýřům o tolik větší, přímo v nadživotní velikosti? Oblečení byli stejně jako děti v kostýmech, ale někteří měli nepochybně pravé vousy a vánoční atmosféra je zjevně příliš nepovznášela; vypadali spíš rezignovaně na svůj úděl – celek připomínal řetěz dobrovolných hasičů, podávajících si kbelíky s vodou.

V zákulisí přešlapovaly nervózní matky; soutěž o nejvzornější Jezulátko byla neúprosná. Každé Vánoce proto při slavnosti Narození Páně spatřila světlo světa kromě Ježíška i řada nových adeptek toho nejpříšernějšího ženského spolku: matek na jevišti. Řekl jsem Owenovi, že je pro něj možná koneckonců lepší být „nad věcí“, ale Owen mi vyčetl, že jsem společně s dalšími žáky nedělní školy alespoň částečně zodpovědný za jeho ponižující vznášení – nebyli jsme to přece my, kdo ho jako první začali zvedat do vzduchu? Owen se domníval, že nápad použít ho jako z nebe sestoupivšího anděla mohla Barb Wigginové vnuknout právě paní Walkerová.

Není proto divu, že ho Danova nabídka role Malého Tima příliš nenadchla. „Když říkám, ‚nebojte se, hle zvěstuji vám velikou radost‘, všechny děti brečí a ostatní se smějou. Co myslíš, že udělají, až řeknu, ‚bůh nám všem žehnej!‘?“

Za všechno mohl pochopitelně jeho hlas; i kdyby volal, „Konec světa se blíží!“ stejně by se publikum sesypalo smíchy. Owen trpěl tragickým nedostatkem smyslu pro humor – byl neustále vážný – a zároveň na všechny kolem většinou působil neodolatelně komicky.

Není divu, že se vánočního představení bál už od konce listopadu, kdy se před poslední nedělí po svatodušních svátcích objevilo v kostele na nástěnce oznámení: „Zájemci o účast na vánočním představení – hlaste se!“ První zkouška se konala po výroční schůzi a farních volbách – skoro na začátku školních prázdnin. „Co si chcete zahrát?“ lísala se vývěska. „Potřebujeme krále, anděly, pastýře, oslíky, hrdličky, Pannu Mariu, Josefa, děťátka a spoustu dalších!“

„Otče, odpusť jim, vždyť nevědí, co činí,“ řekl Owen.

Babičce nebyly moje a Owenovy hry v čísle 80 na Hlavní třídě příliš po chuti; není proto divu, že jsme dávali přednost opuštěné koleji Waterhouse Hall. Dan chodíval na odpoledne pryč, a tak jsme měli celou třípatrovou budovu pro sebe. V každém patře byly kromě chlapeckých ložnic společné sprchy a záchody a na konci chodby jeden profesorský byt. Dan bydlel ve druhém patře. Pedagog z prvního poschodí odjel na Vánoce domů – mladého učitele Peabodyho byste si snadno spletli s jedním ze studentů, byl to čerstvě vylíhnutý profesor matematiky a svobodný mládenec, který nevypadal na to, že by svůj stav hodlal v budoucnu měnit; moje maminka mu říkala „nervózní Nelly“. Byl úzkostlivě čistotný a neobyčejně stydlivý a chlapci z jeho patra ho rádi trápili; když měl večer ve všech poschodích dozor, řádila celá kolej jako utržená ze řetězu. Při jeho službě byl jeden ze studentů prvního ročníku pověšen za paty z okna prádelny ve třetím patře hlavou dolů do zející hlubiny světlíku; kolejí se rozléhalo jeho tlumené skučení, a když učitel Peabody otevřel okno světlíku v přízemí a pohlédl nahoru, s hrůzou nad sebou spatřil chlapcovu ječící tvář.

Reagoval způsobem, který jako by do detailu převzal od paní Walkerové. „Van Arsdale!“ vykřikl. „Okamžitě vylez z toho světlíku! Měj rozum, člověče! Už ať stojíš na zemi!“

Chudáka Peabodyho ani ve snu nenapadlo, že Van Arsdalea drží jako v kleštích za kotníky dva surovci, jinak pomezní rozhodčí školního fotbalového mužstva, kteří ho denně šikanují.

Učitel Peabody tedy odjel domů k rodičům a první patro bylo bez dozoru; fanatický tělocvikář ze třetího poschodí – lehkoatletický trenér pan Tubulari – byl také na Vánoce pryč. I on byl svobodný mládenec a vymínil si, že bude bydlet až nahoře – kvůli zdraví; tvrdil, že ze všeho nejradši běhá do schodů. Přijímal spoustu dámských návštěv; pokud přicházely v šatech nebo sukních, hoši ze spodních pater je náruživě sledovali vystupovat po schodišti. Když byla kolej postižena večerním dozorem pána Tubulariho, chovali se studenti vzorně. Pan Tubulari se uměl pohybovat velice rychle a potichu a dělalo mu obzvláštní potěšení přistihnout chlapce „při činu“ – a to jakémkoli: při polštářové bitvě, při kouření na pokoji, nebo při masturbování. V každém patře byla kuřákům vyhrazena jedna společná místnost, takzvaná plynová komora, ale na pokojích bylo kouření zakázáno – stejně jako sex v jakékoli podobě, veškerý alkohol a léky, které nepředepsal školní lékař. Pan Tubulari měl výhrady dokonce i vůči aspirinu. Dan nám říkal, že se pan Tubulari o Vánocích účastní jakýchsi zvlášť drsných atletických závodů – ve skutečnosti se jednalo o pětiboj těch nejnáročnějších zimních sportů; pan Tubulari ho nazýval „mraziboj“. Dan Needham nesnášel podobná vymyšlená slova a s velikou chutí se vyžíval v představách, v kterých zimních sportech vlastně pan Tubulari soutěží; ten maniak jezdil až někam na Aljašku nebo do Minnesoty.

Popisování pětiboje pana Tubulariho – jeho „mraziboje“ – byla Danova oblíbená zábava.

„První disciplína,“ začal Dan, „je něco výživného, jako například naštípat sáh dříví – s trestnými body, když přerazíš sekyru. Pak musíš uběhnout deset mil v hlubokém sněhu nebo ujít třicet mil na sněžnicích. Pak si vysekáš na jezeře díru v ledu a – se sekyrou v zubech – uplaveš pod ledem jednu míli a na druhém břehu si zase vysekáš díru ven. Pak postavíš iglú – aby ses zahřál. Pak tě čeká psí spřežení. Musíš projet na saních tažených psí smečkou trasu z Anchorage do Chicaga. Pak postavíš další iglú – aby sis měl kde odpočinout.“

„To už je šest disciplín,“ poznamenal Owen. „pětiboj jich má jen pět.“

„Tak škrtni to druhé iglú,“ řekl Dan.

„Zajímalo by mě, co asi pan Tubulari dělá na Nový rok,“ řekl Owen.

„Mrkvovej džús,“ utrousil Dan a nalil si další whisky. „Pan Tubulari si vyrábí svůj vlastní mrkvovej džús.“

Na každý pád byl pryč. Když si vyšel Dan odpoledne ven, měli jsme s Owenem horní tři patra koleje Waterhouse Hall jenom pro sebe. Pouze v přízemí jsme se museli smířit s manželi Brinkerovými-Smithovými, ale to nebyl žádný problém – pokud jsme se chovali tiše. Mladí novomanželé z Velké Británie nedávno povili dvojčata; v současné době – většinou s humorem – spotřebovávali veškerou energii na to, jak život s dvojčaty přežít. Pan Brinker-Smith byl biolog a rád se pokládal za vynálezce; vynalezl dvojitou vysokou židličku, dvojitý sportovní kočárek, dvojitou houpačku – posledně jmenovaná visela ve dveřích a dvojčata se na ní bimbala jako opice na liáně tak blízko u sebe, že se mohla navzájem tahat za vlasy. Aby si ve dvojité židličce nematlala vzájemně jídlo do obličeje, instaloval mezi ně pan Brinker-Smith jakousi přepážku – dostatečně vysokou, aby přes ni dětičky žádné jídlo nepřehodily. Dvojčata do ní aspoň tloukla, aby se ujistila, že to druhé za ní doopravdy je, a taky na ni jídlo rozmazávala, až výsledek připomínal abstraktní malbu – první pokusy o sourozeneckou komunikaci. Způsob, jakým dvojčata bojovala s jeho nejrůznějšími vynálezy, hodnotil pan Brinker-Smith jako „fascinující“; byl skutečný vědec – neúspěch jeho experimentů pro něj byl téměř stejně zajímavý jako eventuální úspěch a jeho odhodlání vynalézat pro dvojčata stále nové a nové pomůcky bylo nezlomné.

Na rozdíl od něj byla na paní Brinkerové-Smithové únava přece jenom znát. Byla příliš hezká na to, aby vypadala strhaně; vyčerpání z dvojčat a vynálezů pana Brinkera-Smitha, které jí měly život s nimi usnadnit, se projevovalo v roztržitosti tak nápadné, že jsme mívali s Owenem a Danem pocit, že snad spí v chůzi. Doslova nás nevnímala. Jmenovala se Ginger, což se velice hodilo k jejím výrazným pihám a zázvorově žlutým vlasům; byla objektem neřestných snů všech gravesendských chlapců přede mnou i po mně – a když uvážíme potřebu gravesendských chlapců vyžívat se v neřestných snech, řekl bych, že Ginger Brinkerová-Smithová pro ně byla sexuálně žádoucí, i když byla v jiném stavu s dvojčaty. Mně a Owenovi připadal – o Vánocích 1953 – její zjev pramálo svůdný; vypadala, jako by spala v šatech, a skoro bych řekl, že to byla pravda. Její vyhlášenou smyslnost, která mi jako všem absolventům Gravesendské akademie utkvěla v paměti jako neoddiskutovatelný fakt, beze zbytku pohltily veliké volné haleny, které jí umožňovaly co nejrychleji rozepnout kojicí podprsenku. V duchu evropské tradice, podivně posílené přesídlením do New Hampshire, byla patrně odhodlána kojit dvojčata tak dlouho, dokud nedorostou věku, kdy začnou sama chodit do školy.

Rodičům Brinkerovým-Smithovým na kojení opravdu velice záleželo, což dokazoval pan Brinker-Smith tím, jak svou manželku používal k demonstracím v hodinách biologie. Byl jako učitel velmi oblíben, přestože jeho liberální metody nedocházely obecného uznání zejména mezi konzervativnějšími členy profesorského sboru; vyhledával všechny příležitosti, kdy mohl vyučování trochu „oživit“, jak říkal. K těm patřily instruktivní lekce kojení v podání Ginger Brinkerové-Smithové a dvojčat, těchto zkušeností však bylo pro gravesendské studenty biologie škoda, protože se – bohužel – odehrály ještě dřív, než jsme Owen a já nastoupili do prvního ročníku.

A tak jsme se nebáli, že nás Brinkerovi-Smithovi vyruší, když jsme prohledávali pokoje chlapců v přízemí Waterhouse Hall; po pravdě řečeno jsme byli trochu zklamaní, že jsme je o Vánocích vídali tak zřídka – tajně jsme doufali, že bychom mohli Ginger Brinkerovou-Smithovou přistihnout právě při kojení. Někdy jsme dokonce schválně bloumali chodbou v přízemí v naději, že by pan Brinker-Smith mohl zrovna náhodou otevřít dveře, a když by viděl, jak tam zbůhdarma marníme čas, pozval by nás dál a my bychom konečně spatřili, jak jeho manželka kojí dvojčata. Bohužel nic takového se nestalo.

Jednoho mrazivého dne jsme doprovázeli paní Brinkerovou-Smithovou na trh a střídavě jsme tlačili dvousedadlový kočárek s dvojčaty zabalenými v dekách – dokonce jsme jí odnesli nákup až do bytu, a to všechno po výpravě v tak drsném počasí, že by se klidně mohla kvalifikovat jako pátá disciplína zimního pětiboje pana Tubulariho. A odměnila se nám paní Brinkerová-Smithová tím, že si odhalila ňadra a nakojila před námi dvojčata? Bohužel nic takového se nestalo.

A tak jsme se soustředili na průzkum toho, co zanechali studenti Gravesendské akademie ve svých pokojích, když odjeli domů na Vánoce. Vzali jsme si Danův univerzální klíč, který visel v kuchyni na háčku vedle otvíráku na konzervy, a začali jsme v pokojích ve třetím patře. Naše detektivní pátrání Owena nesmírně vzrušovalo; do každé ložnice vstupoval, jako by její obyvatel nikam neodjel, ale s největší pravděpodobností se skrýval pod postelí nebo ve skříni – se sekyrou v ruce. Owen nikdy nespěchal – ani v tom nejnudnějším pokoji. Podíval se do každé zásuvky, prohlédl každý kousek oděvu, posadil se do každé židle u stolu, lehl si na každou postel – to byl vždycky závěrečný úkon v každé ložnici: natáhl se na postel a zavřel oči; dokonce zadržel dech. Teprve když zase začal dýchat normálně, pronesl svůj názor na příslušného nocležníka – jestli je v akademii šťastný nebo nešťastný; jestli ho trápí nějaké problémy v rodině nebo nějaké minulé zážitky. Nezdráhal se přiznat, jestliže pro něj zůstal obyvatel pokoje záhadou, „Tenhle chlapík je pro mě skutečná záhada,“ řekl. „Dvanáct párů ponožek, žádné spodní prádlo, deset košil, dvoje kalhoty, jedna bunda, jedna kravata, dvě pálky na lakros, žádný míč, žádné obrázky děvčat, žádné rodinné fotografie a ani jedny boty.“

„Boty má přece na nohou,“ namítl jsem.

„Jenom jeden pár,“ odvětil Owen.

„Před začátkem prázdnin poslal většinu věcí do čistírny,“ navrhl jsem.

„Boty se neposílají do čistírny, ani rodinné fotografie,“ řekl Owen. „To je skutečná záhada.“

Naučili jsme se, kde máme hledat pornografické časopisy a fotografie: mezi matracemi a drátěnkou postele. Z některých běhal Owenovi mráz po zádech. V té době byly snímky tohoto druhu buď nepříjemně rozmazané, nebo nepříjemně konkrétní; do této kategorie spadaly kalendáře s plavkami. Fotografie podezřelejší povahy připomínaly kvalitou momentky, jaké obvykle fotografují děti z jedoucích aut; ženy jako by byly zachyceny spíš v nějakém pohybu než v póze – jako by měly právě v té chvíli něco neodkladného na práci. Vlastní činnost byla nejasná – například žena se sklání nad mužem za jakýmsi blíže neurčeným účelem, jako by se chystala nějak krutě ztýrat zcela bezmocnou mršinu. Ženské sexuální partie se často ztrácely v ochlupení tak bujném, že jsme tomu s Owenem skoro odmítali uvěřit – a bradavky byly na příkaz cenzora přetištěné černými páskami. Zpočátku jsme mysleli, že jsou ty pásky nějaké skutečné mučicí nástroje – připadaly nám ještě hrozivější než opravdová nahota. Nahota byla hrozivá z velké části proto, že fotografované ženy vůbec nebyly hezké, nebo se tvářily tak znepokojivě a vážně, jako by svou vlastní nahotu odsuzovaly.

Většina obrázků a časopisů byla částečně znehodnocena tím, jak je tíha chlapeckých těl vtlačila do drátěnky, ze které se odlupovaly šupinky rzi; postavy byly místy potištěné vlnkovitým tetováním, jako by staré pérování vyleptalo do jejich pokožky vlastní zasmušilou spirálu úpadku do neřesti.

Nález pornografických magazínů přirozeně v Owenových očích poškodil morální profil obyvatele příslušné ložnice; když ulehl se zavřenýma očima na jeho postel a konečně uvolnil dlouho zadržovaný dech, prohlásil: „Není šťastný, jak může někdo přimalovat své matce knír a házet šipky na fotografii vlastního otce? Jak může ležet v posteli a přitom myslet na to, jak to dělá s německým ovčákem? Na co má to vodítko ve skříni? A obojek proti blechám v zásuvce stolu? Na koleji se přece nesmějí chovat zvířata, ne?“

„Možná mu v létě někdo psa přejel autem,“ navrhl jsem. „A tak si nechal vodítko a obojek.“

„Jasně,“ řekl Owen. „Třeba jeho táta, že jo? A jeho máma to dělala s tím psem.“

„Jsou to jenom věci,“ řekl jsem. „Mluv vážně; co si myslíš o klukovi, který tady bydlí?“

„Není šťastný,“ uzavřel Owen.

Celé jedno odpoledne jsme prozkoumávali pokoje ve třetím poschodí; Owen postupoval ve svém pátrání velice systematicky a všechny věci ukládal pečlivě zpátky na místo, jako by gravesendští školáci byli jako on; jako by své ložnice udržovali ve stejně úzkostlivém pořádku jako Owen svoje muzeum. Připomínal světce, procházejícího starobylou katedrálou v naději, že objeví nějaký prastarý svatý předmět.

Jen o málo studentech prohlásil, že jsou šťastní. Byli to ti, kteří měli zrcadla ve skříni zarámovaná rodinnými fotografiemi a obrázky děvčat, se kterými skutečně chodili (i když to mohly být i jejich sestry). Sběratelé kalendářů s reklamami na plavky také možná byli šťastní, nebo se pohybovali někde na rozhraní, ale chlapci, kteří si vystřihovali obrázky z katalogů obchodních domů nabízejících dámské prádlo, byli rozhodně aspoň trochu nešťastní – a ten, kdo si schovával obrázky úplně nahých žen, byl ztracený. Čím byly ženy ochlupenější, tím byl chlapec nešťastnější; čím víc černých cenzorských nálepek měly na bradavkách, tím na tom byl nebohý student hůř.

„Jak můžeš být šťastný, když v jednom kuse myslíš jenom na to, jak to děláš?“ obrátil se ke mně Owen.

Já jsem dával přednost pomyšlení, že pokoje, které jsme prohledávali, zobrazují spíše okamžitý stav a neprozrazují tolik, jak si Owen namlouval – koneckonců sloužily svým obyvatelům jako dočasné mnišské cely, něco mezi doupětem a hotelovým pokojem; nebyla to přirozená bydliště, a co jsme našli, byl jen nahodilý nepořádek a deprimující jednotvárnost. Dokonce i fotografie slavných sportovců a filmových hvězd byly místnost co místnost stejné; a všichni chlapci obvykle opatrovali stejný fragment vzpomínky na domov: snímek auta s dotyčným chlapcem hrdě třímajícím volant (studenti Gravesendské akademie měli zakázáno řídit auta, dokonce se v nich nesměli ani vozit); obrázek úplně obyčejného dvorku, či momentku chvíle tak přísně soukromé – nerozeznatelná postava ploužící se pryč od kamery a ukazující nám záda – že její význam zůstal uzamčen v autorově osobní paměti. To měl Owen na mysli – atmosféru těchto cel, prostoupenou děsivě stejným steskem všech chlapců a zmatkem cestování – když mojí mamince říkal, že koleje jsou plné zla.

Po maminčině smrti Owen několikrát naznačil, že s ní odešla i nejsilnější pohnutka – totiž její naléhání, kterým se cítil vázán stát se studentem Gravesendské akademie. Prohlížení pokojů nám umožnilo učinit si představu, jak bychom mohli skončit i my, třebaže bychom na koleji nebydleli (já bych i nadále zůstal u Dana a u babičky a Owen by dojížděl z domova); skrývali bychom před ostatními stejná tajemství, stejný špatně maskovaný nepořádek a zmatek, dokonce i stejný chtíč, jako tihle ubozí obyvatelé Waterhouse Hall. Při prohledávání pokojů jsme hledali svoje životy v blízké budoucnosti, a proto bylo od Owena kruté, že to tak prodlužoval.

V jedné ložnici ve druhém patře objevil Owen prezervativy; všude se jim říkalo „gumy“, ale u nás v Gravesendu v New Hampshire jsme používali název „šprcky“. Technicky vzato byl jako „šprcka“ označován použitý kondom – a ještě konkrétněji byl míněn prezervativ nalezený někde na parkovišti nebo vyplavený mořem na pláži, případně pohozený v mušli záchodku letního kina. Jenom tyhle exempláře byly opravdové „šprcky“: staré a velice opotřebované kondomy, které na vás vyjuknou někde na veřejném místě.

V pokoji studenta posledního ročníku Pottera – Danova svěřence – však Owen našel prezervativů v průhledném obalu snad půl tuctu, možná víc, nepříliš dovedně ukrytých pod ponožkami v zásuvce prádelníku.

„Šprcky!“ vykřikl a upustil je na zem; oba jsme od nich uskočili co nejdál. Nikdy dřív jsme neviděli nové gumy v krabičce z drogerie.

„Víš to určitě?“ zeptal jsem se.

„Jsou úplně nové,“ prohlásil Owen. „Katolíci je zakazují,“ dodal, „katolíci jsou proti plánovanému rodičovství.“

„Proč?“ zeptal jsem se.

„To je jedno,“ řekl Owen. „Stejně už nemám s katolíky nic společného.“

„Správně,“ přisvědčil jsem.

Dohadovali jsme se, jestli ví Potter přesně, kolik šprcek v zásuvce má – jestli by poznal, kdybychom jeden balíček otevřeli a jednu si prohlédli. Přirozeně bychom ji už nemohli vrátit, museli bychom ji někde zahodit. Bude Potterovi chybět? To byla otázka. Owen usoudil, že musíme zjistit, jak je Potter pořádný. Má všechno prádlo v jedné zásuvce? Má poskládaná trička, boty srovnané pěkně v řadě na dně skříně, bundy, košile a kalhoty pověšené každé zvlášť, všechna ramínka obrácená na stejnou stranu, tužky a pera na hromádce, spínátka na papír v krabičce? Má načatou víc než jednu zubní pastu, žiletky uložené v bezpečí a kravaty na samostatném věšáku nebo se povalují, kde mu vypadly z ruky? A má šprcky proto, že je používá – nebo je má jen na efekt?

Ve skříni jsme v turistické botě velikosti 11 našli schovanou láhev whisky Jack Daniel’s Old No.7, Black Label; Owen konstatoval, že jestli si Potter troufá mít na pokoji láhev whisky, pak určitě šprcky nemá jen na efekt. A jestliže je tedy čas od času používá, doufali jsme, že mu jedna chybět nebude.

Prohlídka šprcky proběhla v plné vážnosti; Potter používal prezervativy bez vazelíny – vlastně si ani nejsem jist, jestli se prezervativy s vazelínou vyráběly, když nám bylo s Owenem jedenáct – a tak jsme se vystřídali a s jistými problémy a mírně bolestivými komplikacemi si onu věc navlékli na své maličké penisy. Tuto stránku svého budoucího života jsme si dovedli zvlášť těžko představit a teprve dnes chápu, že rituál, který se odehrál v Potterově neřestném pokoji, znamenal pro Owena Meanyho i náboženskou vzpouru – byla to další rána katolíkům, kterým, jak vždycky říkal, unikl.

Bohužel se mu nepodařilo uniknout vánočnímu představení pořádanému reverendem Dudleyem Wigginem. První zkouška v lodi kostela se uskutečnila druhou neděli adventní po eucharistické bohoslužbě. Debatu o rozdělování rolí poněkud zdržela schůze Ženského spolku; jeho členky se totiž chtěly pochlubit, že Den duchovní obnovy, který si letos naplánovaly na začátek Adventu, byl velice úspěšný – meditace a po nich následující chvíle ticha a zadumání byly přijaty velmi příznivě. Paní Walkerová, jejíž funkční období mělo brzy skončit – takže bude moci věnovat ještě víc energie našemu týrání v nedělní škole – si stěžovala, že docházka na večerní biblické hodiny pro dospělé poslední dobou upadá.

„To víte, teď o Vánocích mají všichni spoustu práce,“ poznamenala Barb Wigginová, která už se nemohla dočkat, až začne rozdělovat role na vánoční představení – nechtěla nechat své potenciální oslíky a hrdličky čekat. Cítil jsem, jak už teď jde její chování Owenovi na nervy.

Zcela nevšímavá k jeho zášti začala – koneckonců jako samo svaté zvěstování – u Zvěstujícího Anděla. „Takže, všichni víme, kdo je náš Anděl sestoupivší z nebe,“ obrátila se k nám.

„Já ne,“ řekl Owen.

„Ale Owene!“ užasla Barb Wigginová.

„Vytáhněte si tam nahoru někoho jiného,“ řekl Owen. „Možná by pastýři mohli hledět jenom na ‚sloup světla‘. V bibli stojí, že se anděl páně zjevil pastýřům – ne celé kongregaci. A vyberte si na to někoho s hlasem, kterému se nebudou všichni smát,“ dodal a všichni se rozesmáli. „Ale Owene –“ opakovala Barb Wigginová. „Ne, ne, Barbaro,“ vmísil se do debaty pan Wiggin. „Jestli už Owen nechce hrát anděla, měli bychom jeho přání respektovat – u nás platí demokracie,“ dodal nepříliš přesvědčivě. Bývalá letuška vrhla na svého manžela zuřivý pohled, jako by bývalý pilot mluvil a myslel bez dostatečného přívodu kyslíku.

„A další věc,“ pokračoval Owen. „Josef by se neměl pořád tak pitomě culit.“

„To jistě ne!“ souhlasil rektor srdečně. „Neměl jsem tušení, že jsme si léta kazili představení Josefem, který se pitomě culí.“

„Kdo by byl podle tebe dobrý Josef, Owene?“ obrátila se na něj Barb Wigginová a z hlasu se jí vytratila obvyklá profesionální vlídnost letušky.

Owen ukázal na mne; vybral mne mlčky a s příznačnou autoritou, až se mi zježily vlasy na hlavě – později jsem si vždycky říkal, že jsem byl vybrán Vyvoleným. Ale tehdy v lodi kostela, druhou neděli adventní, jsem měl na Owena prostě zlost – když se mi zježené vlasy v týle zase upokojily. Hrát takovou nudnou roli; Josefa – nanicovatého nekňubu, panáka, kam ho postavíte, tam ho najdete, páté kolo od vozu.

„Obvykle první vybíráme Marii,“ poznamenala Barb Wigginová. „A Marie si potom sama vybere Josefa.“

„Aha,“ řekl důstojný pan Wiggin. „No tak letos si Josef vybere Marii! Změna je život!“ dodal bodře, ale jeho manželka se tvářila, že ho neslyší.

„Obvykle začínáme u anděla,“ trvala na svém. „Pořád ještě nemáme anděla. Máme Josefa bez Marie a žádného anděla,“ opakovala. (Letušky jsou pořádkumilovné osoby, kterým nejlépe vyhovuje, když všechno probíhá podle zaběhnuté rutiny.)

„Dobrá, tak kdo by chtěl letos viset ve vzduchu?“ zeptal se rektor. „Popiš jim, jaký je odtamtud rozhled, Owene.“

„Někdy vás ten postroj, ve kterém visíte, otočí na špatnou stranu,“ varoval Owen budoucí anděly, „a někdy se vám popruhy zařezávají do kůže.“

„To určitě můžeme napravit, Owene,“ řekl rektor.

„Když vás vytáhnou ze ‚sloupu světla‘, je tam nahoře hrozná tma,“ pokračoval Owen.

Žádný budoucí anděl se nepřihlásil.

„A ta řeč, kterou se musíte naučit nazpaměť, je dost dlouhá,“ řekl Owen. „Znáte to, ‚nebojte se; hle zvěstuji vám velikou radost… dnes se vám narodil… v městě Davidově spasitel, Kristus pán‘…“

„Známe, Owene, známe,“ přerušila ho Barb Wigginová.

„Není to snadné,“ řekl Owen.

„Snad bychom mohli vybrat napřed Marii a pak se vrátit k andělovi?“ navrhl důstojný pan Wiggin. Barb Wigginová zalomila rukama.

Pokud si však mysleli, že jsem takový trouba, abych si sám vybral Marii, byli na omylu; v téhle situaci se nedalo učinit správné rozhodnutí. Už jsem slyšel ty řeči o mně a dívce, kterou bych si vybral. A co by si o mně myslely dívky, které bych nevybral?

„Mary Beth Bairdová ještě nikdy nebyla Marie,“ řekl Owen. „a aspoň by Marii hrála taky Marie.“

„Marii si vybírá Josef!“ neudržela se Barb Wigginová.

„To byl jenom takový návrh,“ řekl Owen.

Ale jak by mohla být Mary Beth Bairdové role upřena, když už jí byla nabídnuta? Mary Beth Bairdová byla statná dívka, nemotorná, stydlivá a nepříliš hezká.

„Už jsem byla třikrát hrdlička,“ zamumlala.

„To je další věc,“ skočil jí do řeči Owen. „Nikdo nemá ponětí, na co tam vlastně ty hrdličky jsou.“

„Počkej, počkej – jedno po druhém,“ řekl Dudley Wiggin.

„Nejdřív si Josef vybere Marii!“ řekla Barb Wigginová.

„Mary Beth Bairdová mi vyhovuje,“ řekl jsem.

„Dobře, tak Marie bude Marie!“ řekl pan Wiggin. Mary Beth Bairdová skryla tvář do dlaní. Barb Wigginová také.

„A co teď s těmi hrdličkami, Owene?“ zeptal se rektor.

„Počkejte s hrdličkami!“ zarazila je Barb Wigginová. „Já chci anděla.“

Bývalí králové a pastýři seděli zticha; ani bývalí oslíci se neozvali – a na každého oslíka byli zapotřebí dva herci; ti, co hráli zadní půlku, nikdy vánoční představení neviděli. Ale ani zadní půlka oslů se na anděla nehlásila. A bývalé hrdličky také nejevily chuť ujmout se role.

„Anděl je velice důležitý,“ řekl rektor. „Na zvedání a spouštění je zvláštní zařízení, a v určité chvíli jste ve ‚sloupu světla‘ úplně sami. Všichni se dívají jenom na vás!“

Nezdálo se, že by děti z kostela Ježíše Krista představa, že se všichni dívají jenom na ně, nějak lákala. Úplně vzadu seděl tlouštík Harold Crosby, na pozadí obrovského obrazu „Povolání dvanácti“ ještě bezvýznamnější než obvykle; vedle Ježíše vybírajícího si své učedníky byl doslova nicotný; málokdy se stalo, že by se všichni dívali jenom na tlustého Harolda Crosbyho. Nebyl dost legrační na to, abychom ho trápili nebo si ho zvlášť všímali, ale byl přece jen dost nemotorný, takže jsme ho odháněli, kdykoli na sebe upozornil. Harold Crosby se proto kolektivu stranil. Všude seděl vzadu; stál na konci řady; mluvil, jen když byl tázán; ze všeho nejvíc si přál, aby ho všichni nechali na pokoji – a většinou toho dosáhl. Posledních několik let byl dokonalý v roli zadní půlky osla; jsem si jist, že po žádné jiné nikdy netoužil. Všiml jsem si, jak v tichu, které se rozhostilo po výzvě důstojného pana Wiggina, znervózněl; snad v něm postavy světců, tyčící se v jeho těsné blízkosti, vyvolaly pocit méněcennosti, nebo se prostě bál, že nenajde-li se dost dobrovolníků, vybere si rektor anděla mezi zbabělými dětmi a pak, Bože chraň, co když určí jeho?

Harold Crosby se zhoupl v židli dozadu a zavřel oči; snad to byl úhybný pštrosí manévr nebo doufal, že bude-li se tvářit, že spí, nebude po něm nikdo žádat, aby hrál něco jiného než zadní půlku osla.

„Někdo prostě anděl být musí,“ pravila Barb Wigginová výhružně. V té chvíli se Harold Crosby převážil i s židlí dozadu; jeho pád byl o to horší, že ve snaze udržet rovnováhu hmátl po rámu obrovského obrazu „Povolání dvanácti“; pak ale usoudil, že bude lepší, když se zřítí přímo pod Kristovy učedníky, a sesul se bezmocně k zemi. Jako všechno, co se Haroldu Crosbymu přihodilo, byla na jeho pádu nápadná spíš jeho nešikovnost, než že by na něm bylo něco skutečně pozoruhodného. Avšak pouze rektor byl tak nedovtipný, že jeho neobratnost pokládal za projev zájmu o nabízenou roli.

„Výborně, Harolde!“ zvolal. „To je přece statečný chlapec!“

„Prosím?“ pípl Harold.

„To bychom měli anděla,“ usmál se na něj pan Wiggin vesele. „Co dál?“

„Já se bojím výšek,“ ozval se Harold.

„To máš tedy odvahu,“ pochválil ho rektor. „Čím dřív člověk přemůže strach, tím líp.“

„Ale to lano,“ obrátila se Barb Wigginová na manžela. „Ten stroj –“ začala větu, ale rektor ji umlčel varovným gestem. Snad nechceš, aby měl ten chudáček nějaké komplexy kvůli své váze, zračilo se v rektorově výmluvném pohledu směrem k manželce; lana i popruhy jsou jistě dost pevné. Barb Wigginová se na manžela vztekle zamračila.

„Pokud jde o ty hrdličky,“ navázal Owen a Barb Wigginová zavřela oči; nezaklonila se sice v židli, ale oběma rukama pevně sevřela sedadlo.

„Ach, ano, Owene, co to bylo s těmi hrdličkami?“ zeptal se důstojný pan Wiggin.

„Vypadají, jako by pocházely z nějaké cizí planety,“ řekl Owen. „Nikdo nemá ponětí, co mají představovat.“

„Jsou to hrdličky!“ řekla Barb Wigginová. „Každý přece pozná hrdličky!“

„Jsou strašně velké,“ namítl Owen. „Jsou stejně velké jako půlka osla. Copak takový pták někde existuje? Leda na marsu! Vždyť z nich jde docela strach.“

„Všichni nemohou být králové nebo pastýři nebo oslíci, Owene,“ podotkl rektor.

„Ale nikdo není tak malý, aby mohl byt hrdlička,“ řekl Owen. „A nikdo neví, co jsou ty nastříhané cáry papíru.“

„To je peří!“ rozkřikla se Barb Wigginová.

„Ty hrdličky vypadají příšerně,“ trval na svém Owen. „Jako by přežily vlastní smrt na elektrickém křesle.“

„Inu, já bych řekl, že v jesličkách byla i jiná zvířata,“ řekl rektor.

„A kdo ušije kostýmy, ty?“ osopila se na něj Barb Wigginová.

„No tak, no tak,“ uklidňoval ji manžel.

„K oslům by se dobře hodily krávy,“ navrhl Owen.

„Krávy?“ opakoval rektor. „Nevím, nevím.“

„Kdo ušije kostýmy pro krávy?“ zeptala se Barb Wigginová.

„Já!“ přihlásila se Mary Beth Bairdová. Nikdy v životě se k ničemu dobrovolně nepřihlásila; bylo jasné, že zvolení za Pannu Marii v ní probudilo energii a s ní přesvědčení, že může dělat zázraky – nebo přinejmenším kostýmy pro krávy.

„Výborně, Mary!“ pochválil ji rektor.

Ale Barb Wigginová a Harold Crosby zavřeli oči; Harold nevypadal dobře – zdálo se, že začne každou chvíli zvracet, a jeho obličej nabyl žlutozeleného odstínu trávy u nohou Kristových učedníků, kteří se nad ním tyčili do výše.

„Je tu ještě jedna věc,“ ozval se Owen Meany. Všichni jsme k němu obrátili pozornost, „Ježíšek,“ řekl a my děti jsme souhlasně přikývly.

„Co je špatného na Ježíškovi?“ rozčílila se Barb Wigginová. „Ta mimina,“ řekl Owen. „Už jenom sehnat jedno, které by v jeslích neplakalo – musíme tam mít tolik mimin?“

„Ale tak je to přece v koledách, Owene,“ namítl rektor. „Neb jest on Beránek tichý.“

„Oukej, oukej,“ řekl Owen. „Ale všechna mimina pláčou a je to slyšet. Dokonce i ze zákulisí. Všechno je slyšet. A ti rodiče!“ pokračoval, „všichni ti dospělí, co si pořád podávají mimina sem tam. Jsou hrozně velcí – vypadá to pitomě. Vedle nich pak i my vypadáme pitomě.“

„Víš snad o dítěti, které by neplakalo, Owene?“ zeptala se ho Barb Wigginová – a samozřejmě ještě dřív, než dopověděla větu, pochopila… jak se nechala nachytat.

„Vím o někom, kdo se vejde do kolébky,“ řekl Owen. „Kdo je dost malý, aby vypadal jako novorozeně,“ pokračoval. „Kdo je dost starý na to, aby neplakal.“

Mary Beth Bairdová už se nemohla udržet! „Owen může být Ježíšek!“ vypískla. Owen se usmál a pokrčil rameny.

„Já se do kolébky vejdu,“ prohlásil skromně.

Harold Crosby už se také neudržel; pozvracel se. Zvracel ale tak často, že si toho skoro nikdo nevšiml, zvlášť teď, kdy se veškerá naše pozornost soustřeďovala na Owena.

„A navíc ho můžeme zvednout!“ dodala Mary Beth Bairdová vzrušeně.

„Nikdy jsme Ježíška nezvedali!“ namítla Barb Wigginová. „No, já jenom, kdybychom potřebovali nebo kdyby se to hodilo,“ řekla Mary Beth.

„Ehm, jestli tedy všichni chtějí, abych tu roli vzal, myslím, že bych to svedl,“ řekl Owen. „Ano!“ zvolali králové a pastýři.

„Dejte tu roli Owenovi!“ přidali se oslové a krávy – dříve hrdličky.

Rozhodnutí bylo téměř jednohlasné, pouze Barb Wigginová si Owena přeměřila, jako by v duchu revidovala své přesvědčení o jeho „roztomilosti“, a rektor na něj pohlédl s jistým odstupem, který mu jako bývalému pilotovi vůbec neseděl. Reverend Dudley Wiggin, skutečný veterán Vánočních představení, hleděl na Owena Meanyho s hlubokou úctou a respektem – jako by už v životě viděl přijít a zase odejít nejednoho novorozeného Ježíše Krista, ale nikdy se nesetkal s Ježíškem, který by se na svou roli hodil tak dokonale.

Hned na druhé zkoušce vánočního představení Owen rozhodl, že kolébka, do které se skutečně vešel – byť mu byla trochu těsná – je zbytečná a dokonce nesprávná. Dudley Wiggin založil celé své pojetí scény Kristova Narození na slovech různých koled.

Proto trval na tom, že Ježíšek nesmí plakat.

„Aspoň vy, pastýřové, přijměte jej mezi sebe, neb jest Beránek tichý, trpí za naše hříchy.“

Ovšem jestli mu tak záleželo na doslovnosti, měl by vzít v úvahu také jiné písně, upozornil ho Owen.

„Slyšte slyšte pastuškové, vidějí vás andělové, neb v Betlémě na seně leží dítě spanilé.“

„Proč máme kolébku, když se tu o žádné nemluví?“ zeptal se Owen. Bylo jasné, že mu kolébka vadí. „Neb v Betlémě na seně leží dítě spanilé,“ zazpíval.

A tak zase prosadil svou; bude ležet na seně a hned se pustil do urovnávání sena v jeslích tak, aby měl co největší pohodlí a aby ležel co nejvýše šikmo k hledišti – aby ho nikdo nemohl přehlédnout.

„Ještě jedna věc,“ vykládal. „Všimli jste si, jak se v koledě zpívá o tom, že ‚mezi dvěma hovádky má velké nedostatky‘? Takže je dobře, že máme krávy. Hrdličky přece nejsou hovádka.“

Jestliže to, co jsme měli, byly krávy, pak byly ze stejného rodu jako zrušené hrdličky, pokud šlo o množství představivosti, kterou od diváků vyžadovaly. Mary Beth Bairdovou snad k výrobě kostýmů inspirovala skutečnost, že byla vyvolená pro roli Panny Marie, ale Bohorodička jí naneštěstí neposkytla svou božskou pomoc ani svou božskou zručnost při vlastní výrobě masek. Mary Beth si očividně zcela popletla všechny symboly Vánoc, protože její krávy neměly pouhé rohy, ale přímo paroží – bohatě rozvětvené lopatky, jaké mívají spíš sobové, které patrně měla na mysli. Horší bylo, že paroží bylo měkké; bylo totiž vyrobeno z poddajného materiálu, a tak tyto pozoruhodné rohy krávám neustále plandaly přes čumák – čímž jim bránily v už tak omezeném rozhledu a způsobovaly v jeslích ještě horší zmatek; krávy o sebe navzájem zakopávaly, strkaly se s osly a porážely krále a pastýře.

„Ty krávy, nebo co jsou vlastně zač,“ poznamenala Barb Wigginová, „by měly stát na místě a nemotat se kolem. Přece nechceme, aby nám zašláply Ježíška, že?“ Podivně temný záblesk v jejích očích naznačoval, že by zašlápnutí Ježíška mohla chápat téměř jaké zásah Boží prozřetelnosti, ale Owen, který žil v neustálých obavách, že na něj někdo šlápne – teď o to víc, jak ležel bezmocně vystavený na seně – opakoval krávám její výtky.

„Takže krávy, nezapomeňte. Máte stát na místě a ne se motat kolem.“

„Chci, aby byl slyšet zpěv a čtení z Bible,“ upřesnila Barb Wigginová. „Nic jiného.“

„Loni jste trvala na tom, aby hrdličky cukrovaly,“ připomněl jí Owen.

„Je evidentní, že letos to není jako loni,“ opáčila Barb Wigginová.

„Ale ale,“ ozval se rektor.

„Ve všech koledách se zpívá o tom, jak vůl a osel Ježíška dýcháním zahřívají,“ řekl Owen.

„Nakonec ještě budeš chtít, aby oslové hýkali!“ zaječela Barb Wigginová.

„O hýkání tam nic není,“ odsekl Owen.

„Možná ty koledy bereme příliš doslova,“ vmísil se do debaty pan Wiggin, ale mně bylo jasné, že pro Owena Meanyho není nic „příliš doslova“; Owen trval na ortodoxním pojetí, kdekoli k tomu našel příležitost.

Nakonec ustoupil v otázce, zda se mají nebo nemají hovádka nějak, projevovat; uvědomil si totiž, že se mu nabízí mnohem zásadnější vítězství v novém uspořádání hudebního doprovodu, které vždycky pokládal za nesprávné. Podle jeho názoru bylo úplně nesmyslné, dát na začátek koledu „My tři králové“, když diváci sledují, jak se ve „sloupu světla“ snáší Zvěstující Anděl; anděl se přece zjevil pastýřům, a ne králům. Bylo by lepší začít s „Půjdem spolu do Betléma“, anděl by při tom mohl v klidu sestoupit a jeho zvěstování by dokonale vyznělo, kdyby se načasovalo mezi druhou a třetí sloku. Jakmile „sloup světla“ opustí anděla – přesněji vzato, jakmile se anděl bleskurychle vznese a opustí „sloup světla“ – pak teprve spatříme krále. Náhle se přidají k užaslým pastýřům. Teď by mělo zaznít „My tři králové“ – co nejhlasitěji!

Harold Crosby, kterého teprve čekal první zkušební let v postroji, jenž měl posílit jeho věrohodnost v roli anděla, chtěl vědět, kde má ty noviny.

Nikdo nerozuměl jeho dotazu.

„‚Copak za noviny nesete nám‘,“ řekl Harold. „Kde jsou ty noviny?“

„‚Copak za novinu nesete nám‘,“ opravil ho Owen. „Neumíš číst?“

Ale Harold věděl jen to, že neumí létat; byl ochoten zeptat se na jakoukoli hloupost a způsobit jakýkoli zmatek a zdržení, jen když se tím oddálí jeho start řízený Barb Wigginovou.

Já jsem jako Josef nemusel dělat vůbec nic, nic říkat, nic se učit. Mary Beth Bairdová navrhla, že bych jí mohl jako vzorný manžel pomáhat pečovat o Owena – když ne přímo ho zvedat ze sena, proti čemuž Barb Wigginová zuřivě protestovala, mohli bychom ho podle Mary Beth aspoň nějak chovat nebo lechtat nebo hladit po hlavě.

„Žádné lechtání,“ rozhodl Owen.

„Nic takového!“ trvala na svém Barb Wigginová. „Na Ježíška se nebude sahat!“

„Ale my jsme jeho rodiče!“ ohradila se Mary Beth a ve své velkodušnosti byla ochotna přihlédnout i k chudáku Josefovi.

„Mary Beth,“ varovala ji Barb Wigginová, „jestli se Ježíška jen dotkneš, udělám z tebe krávu.“

A tak se Panna Maria po zbytek zkoušky tvářila uraženě – jakým právem je matce upíráno potěšení dotýkat se vlastního dítěte?! Owen si vybudoval v hromadě sena obrovské hnízdo a očividně vyzařoval pravou nedotknutelnost božstva, které je nutno brát vážně, proroka, který nechová ani stín pochybností.

Díky technickým problémům s postrojem byl Harold Crosby ušetřen seznámení s pocity anděla vznášejícího se ve vzduchu; neušlo nám však, že ve své hrůze z výšek zapomněl slova veledůležitého zvěstování, nebo se snad nenaučil řádně roli, protože se nedokázal dostat přes „Nebojte se, hle zvěstuji vám velikou radost…“, aby se nezabrebtal.

Králové a pastýři co nejpomaleji postupovali za „sloupem světla“ k oltáři, před nímž byla rozmístěna všechna zvířata, spolu s Marií a Josefem, kolem ústřední postavy novorozeného Ježíše Krista, ležícího na hromadě sena jako na trůně; třebaže se vlekli jako svázaní, dorazili k dojemné scéně ve chlévě před koncem čtvrté sloky koledy „My tři králové“. Museli se proto až do konce písně tvářit jakoby nic, když sbor bez varování spustil „Slyšte slyšte pastuškové.“

Důstojný pan Dudley Wiggin navrhoval čtvrtou sloku vypustit, ale to Owen odmítl jako neortodoxní. Skončit u třetí sloky bylo na hony vzdáleno závěrečnému „radosti na věčnosti“; zvlášť nás upozornil na slova třetí sloky – přece bychom nechtěli k Jezulátku přistupovat v takovém tónu.

Procítěně zapěl – „Kdo by neměl litovati tu největší chudobu nebes krále…“

„Ale vždyť je tam refrén!“ zvolala Barb Wigginová. „Na věčnosti té radosti, Haleluja!“ zazpívala, ale Owen se nenechal zviklat.

Rektor ho ujišťoval, že v našem kostele platí dlouholetá tradice, podle níž se nezpívají všechny sloky každého žalmu nebo koledy, ale Owen nám jaksi dal pocítit, že místní tradice – jakkoli dlouholetá – nemůže obstát před psaným slovem. Ve zpěvníku jsou vytištěny čtyři sloky, tak se odzpívají všechny.

Mary Beth Bairdová se nás všemožně snažila přesvědčit, že by se všechno vyřešilo, jen kdyby nám bylo umožněno zahrnout Ježíška láskou, avšak jediná nesporná shoda mezi Barb Wigginovou a Owenem spočívala v názoru, že Mary Beth Bairdová nesmí Ježíška mučit a krávy se nesmějí hnout z místa.

A tak bylo nakonec finále načasováno na závěr třetí sloky „My tři králové“ a po ní sbor zazpíval „Slyšte slyšte pastuškové“, zatímco my jsme se nestydatě skláněli v božské pokoře před Owenem Meanym.

Snad by bývalo moudré přehodnotit i „chudé plenčičky“. Owen hned zkraje odmítl nechat se do nich zabalit až po bradu; chtěl mít volné ruce – snad aby mohl v případě potřeby odstrčit zatoulanou krávu nebo osla. A tak mu zabalili jenom trup k podpaží a pak ho ovinuli křížem krážem přes prsa dalšími „plenkami“ a dokonce mu omotali ještě ramena a krk – Barb Wigginová zvláště trvala na tom, že musí mít zakrytý krk, protože jeho ohryzek prý vypadá „příliš dospěle“. Byla to pravda; ohryzek mu dost vyčníval, zvlášť když ležel; ale stejně „dospěle“ vypadaly jeho oči, které měl trochu vystouplé z důlků, jakoby vytřeštěné. Obličej měl drobný, ale ostře řezaný a ani v nejmenším nevypadal miminkovsky – rozhodně ne ve „sloupu světla“, které bylo dost silné. Pod očima měl temné kruhy, nos na dítě příliš špičatý, lícní kosti příliš vystouplé. Je mi záhadou, proč jsme ho nezabalili jen do kusu prostěradla. „Chudé plenčičky“ připomínaly nejvíc ze všeho nekonečné vrstvy obvazů a gázy, takže Owen vypadal jako hrůzná oběť požáru, ve kterém se jeho tělo speklo na nenormální velikost a pouze obličej a paže zůstaly nezasaženy plamenem. Navíc díky „sloupu světla“ a bázní prodchnutému postoji všech kolemstojících působila celá scéna dojmem, že je Owen připraven k nějakému rituálnímu rozbalování na operačním sále a my jsme jeho chirurgové a ošetřovatelky.

Jakmile sbor odzpíval „Slyšte slyšte pastuškové“, jal se pan Wiggin znovu předčítat z Lukáše: „Jakmile andělé od nich odešli do nebe, řekli si pastýři: ‚Pojďme až do Betléma a podívejme se na to, co se tam stalo, jak nám Pán oznámil.‘ Spěchali tam a nalezli Marii a Josefa i to děťátko položené do jeslí. Když je spatřili, pověděli, co jim bylo řečeno o tom dítěti. Všichni, kdo to uslyšeli, užasli nad tím, co jim pastýři vyprávěli. Ale Maria to všechno v srdci uchovávala a rozvažovala o tom.“

Zatímco rektor četl, králové se klaněli Ježíškovi a přinášeli mu obvyklé dary – vykládané skříňky a truhlice a všelijaké blýskavé cetky, které se sice z publika nedaly rozpoznat, ale vypadaly patřičně královsky. Někteří z pastýřů přidali prostší, lidovější dary; jeden dal Jezulátku ptačí hnízdo.

„K čemu by mi bylo ptačí hnízdo?“ zlobil se Owen.

„To je pro štěstí,“ vysvětloval rektor.

„Stojí to tak v bibli?“ zeptal se Owen. Někdo poznamenal, že z publika vypadá ptačí hnízdo jako drn suché trávy; další řekl, že spíš připomíná „lejno“.

„Ale ale,“ protestoval Dudley Wiggin.

„To je přece fuk, jak to vypadá!“ vyštěkla už značně podrážděně Barb Wigginová. „Ty dary jsou jen symbolické.“

Mary Beth Bairdová však vyrukovala s větším problémem. Vzhledem k tomu, že čtení z Lukáše končilo konstatováním, že „Maria to všechno v srdci uchovávala a rozvažovala o tom“ – a „to všechno“ se jistě vztahovalo na něco mnohem důležitějšího než tyhle malicherné dary – neměla by tedy udělat něco, čím by divákům dokázala, s jakým vnitřním prožitkem „to všechno“ rozvažuje a v srdci uchovává?

„Cože?“ zeptala se Barb Wigginová.

„Ona myslí, jestli by neměla nějak zahrát, jak člověk něco uchovává v srdci,“ řekl Owen. Mary Beth Bairdovou tak potěšilo, jak Owen vysvětlil ostatním její myšlenku, že to vypadalo, jako by ho chtěla každou chvíli sevřít do náruče a zlíbat, ale Barb Wigginová mezi ně rychle skočila a opustila ovládací zařízení „sloupu světla“; ten strašidelně sklouzl po našem shromáždění a pak se zcela svévolně soustředil na Svatou Matku.

Rozhostilo se uctivé ticho a všichni přítomní rozvažovali, co by tak mohla Mary Beth Bairdová udělat, aby dala najevo, jak něco uchovává v srdci; většině bylo jasné, že ji neuspokojí nic menšího než fyzický projev lásky k malému Ježíškovi.

„Mohla bych ho políbit,“ špitla Mary Beth. „Mohla bych se k němu sklonit a políbit ho – na čelo, třeba.“

„Hm, no, mohla bys to zkusit, Mary Beth,“ řekl rektor opatrně.

„Uvidíme, jak to bude vypadat,“ řekla Barb Wigginová pochybovačně.

„Ne,“ prohlásil Owen. „Žádné líbání.“

„Ale proč ne, Owene?“ obrátila se na něj Barb Wigginová škodolibě. Usoudila, že se jí nabízí dobrá příležitost ho trochu potrápit, a rychle se jí chopila.

„To je velice posvátný okamžik,“ pravil Owen pomalu.

„Ano, to je,“ souhlasil rektor.

„Velice posvátný,“ opakoval Owen. „Nedotknutelný,“ dodal.

„Jenom na čelo,“ hájila se Mary Beth.

„Pojďte zkusit, jak to bude vypadat. Jenom zkusit, Owene,“ naléhala Barb Wigginová.

„Ne,“ odmítl Owen. „Jestliže má Maria rozvažovat a uchovávat v srdci, že jsem Ježíš Kristus, skutečný syn boží… spasitel, nezapomínejte na to… myslíte, že by mě jen tak políbila, jako líbá každá obyčejná matka svoje obyčejné dítě? Tohle není jediné místo, kdy Maria uchovává věci ve svém srdci. Pamatujete si, jak se o velikonočních svátcích vypraví do Jeruzaléma a Ježíš zůstane v chrámu, kde rozmlouvá s učiteli, a Josef a Maria o něj mají strach, protože ho nemohou nikde najít. Všude ho hledají a on jim říká, jak to že jste mne hledali, ‚což jste nevěděli, že musím být v domě mého otce?‘ tím myslí chrám. Vzpomínáte si na to? To také uchovávala jeho matka ve svém srdci.“

„Ale neměla bych přece jenom něco udělat, Owene?“ zeptala se Mary Beth. „Co bych měla udělat?“

„Musíš to uchovávat ve svém srdci!“ opakoval Owen.

„Takže nemá dělat nic?“ obrátil se důstojný pan Wiggin k Owenovi. Rektor se podobně jako učitelé v chrámě „divil rozumnosti jeho odpovědí“. Tak to totiž stojí v Bibli – že učitelé v chrámě, když s nimi malý Ježíš rozmlouval: „Všichni, kteří ho slyšeli, divili se rozumnosti jeho odpovědí.“

„Ty tedy myslíš, že by neměla dělat nic, Owene?“ znovu se otázal rektor. „Nebo má dělat něco míň nebo víc, než tě políbit?“

„Víc,“ řekl Owen. Mary Beth Bairdová se zachvěla; byla připravená udělat cokoli, oč ji požádá, „zkus pokleknout,“ vyzval ji.

„Pokleknout?“ znechuceně opakovala Barb Wigginová.

Ale Mary Beth Bairdová padla na kolena a sklonila hlavu; byla to nemotorná dívka a náhlým pohybem ztratila rovnováhu. Nakonec zaujala polohu na třech bodech – na kolenou a s čelem opřeným o hromadu sena, takže se vrcholkem hlavy tiskla k Owenově boku.

Owen k ní pozvedl ruku v požehnání; velice neosobně se zlehka dotkl jejích vlasů – a pak jeho ruka spočinula nad její hlavou, jako by jí chtěl zastínit oči před jasem „sloupu světla“. Možná jen kvůli tomuto jedinému gestu si Owen přál mít volné ruce.

Pastýři a králové přihlíželi jako očarovaní názorné demonstraci, co uchovává Maria ve svém srdci; krávy se ani nepohnuly. Dokonce i zadní půlky oslů, které nemohly vidět, jak se Svatá Matka sklání před malým Ježíškem – nemohly vlastně vidět vůbec nic – jako by vycítily důstojnost okamžiku; přestaly se pohupovat a ocasy spustily rovně dolů. Barb Wigginová s otevřenou pusou ani nedýchala a rektorovi se ve tváři rozhostil výraz němého úžasu. A já, Josef – já jsem neudělal nic, já jsem byl pouhým svědkem. Bůh ví, jak dlouho by Mary Beth Bairdová zůstala klečet s hlavou zabořenou do sena; bylo jasné, že je na vrcholu blaha, že se smí temenem hlavy dotýkat Ježíškova boku. Mohli jsme v tom živém obrazu setrvat celou věčnost – mohli jsme se stát věčnými Jesličkami, zkamenělou zkouškou vánočního představení, naplněni právě tím kouzlem, které jsme měli představovat: Věčným zrozením.

Ale sbormistr, který byl trochu špatný na oči, se polekal, že propásl narážku na závěrečnou koledu, a sbor s mocným nasazením zapěl.

„Na věčnosti té radosti, Haleluja!“

Mary Beth Bairdová sebou polekaně cukla. Vlasy měla rozcuchané a plné sena; vyskočila tak spěšně, jako by ji malý Kníže pokoje vypudil ze svého hnízda. Osli se znovu rozkývali, krávy – s rohama splihle visícíma po stranách hlavy – přešláply z nohy na nohu a králové a pastýři se otřásli a udělali si zase pohodlí. Rektor se zatvářil, jako by byl bezohledně donucen sestoupit shůry a stát se znovu obyčejným smrtelníkem, podléhajícím pozemským zákonům, a shledal, že se mu opět vrátila řeč. „To bylo dokonalé, myslím si já,“ řekl. „To bylo skutečně úžasné.“

„Neměli bychom si to projet ještě jednou?“ navrhla Barb Wigginová, zatímco sbor velebil narození Páně.

„Ne,“ prohlásil Kníže pokoje, „myslím, že takhle to můžeme nechat.“

Toronto ve všední dny: 8.00 ranní modlitba; 17.15 večerní modlitba; každé úterý, středa a pátek eucharistická bohoslužba. Mám raději bohoslužby ve všední dny než v neděli; mohu se lépe soustředit, když jsem v kostele Milosti Boží na vršku skoro sám – a když není žádné kázání. Owen nikdy neměl rád kázání – i když podle mě by určitě sám docela rád nějaké kázání přednesl.

Další příjemná věc na bohoslužbě ve všední den je, že se jí nikdo nezúčastní proti své vůli. To je další věc, která mi v neděli brání v soustředění. Kdo nezažil, jak se před něj do lavice posadí celá rodina, otec, matka a mezi nimi děti, které donutili jít do kostela a které se neustále pošťuchují a perou? Nedbalé oblečení dětí svědčí o nezbytné hádce. „Jediný den, kdy si můžu ráno přispat!“ říká dceřin obnošený svetr. „Nuda na druhou!“ praví ohrnutý límec synova saka. Děti, uvězněné mezi rodiči, se na lavici vrtí opravdu vytrvale; jsou tak zoufale nešťastné a ukřivděné, že mám strach, aby nezačaly každou chvíli ječet.

Přísný otec hlídá místo u uličky a jeho pozornost chvílemi zabloudí do duchaprázdného civění – ten tupý pohled se k jeho přísnosti a soustředění hodí tak dokonale, že mám pocit, že jsem odhalil pravý důvod, proč vlastně tenhle muž chodí do kostela: dělá to jenom kvůli dětem, právě tak, jako se někteří muži s podobně prázdným výrazem obětují svému manželství. Až budou děti dost velké na to, aby samy rozhodovaly o svém životě, zůstane v neděli doma.

Tenčí krajíček v rodinném sendviči zaujímá usouzená matka, která usedla na lavici v místě, odkud je na kněze na kazatelně ten nejméně lichotivý pohled (dívá se mu přímo na sanice); co přemáhání ji stojí nechat na pokoji dceřinu sukni. Jestli jí ještě jednou sáhne do klína a narovná jí sukni na kolenou, obě dvě vědí, že se děvče rozpláče.

Syn vytáhne z kapsy saka červené autíčko; otec mu je okamžitě sebere – za vydatného ohýbání a páčení chlapcových prstů. „Ještě jednou,“ šeptá otec výhružně, „a máš domácí vězení – až do večera.“

„Až do večera?“ užasne nevěřícně hoch. Zjevná nesplnitelnost požadavku alespoň část dne nezlobit, zdrtí chlapce pocitem klaustrofobie stejně neproniknutelné, jaká panuje v samotném kostele.

Dcera začíná popotahovat.

„Proč brečí?“ zeptá se chlapec otce, ale ten mu neodpoví. „Máš měsíčky?“ otočí se chlapec k sestře a matka se natáhne přes dceřin klín a štípne syna do stehna – pořádně, aby to bolelo. Teď brečí oba. Čas k modlitbě! Klekátko se sklápí, rodina padá na kolena. Synovi se podaří starý trik se zpěvníkem; postrčí ho na lavici na místo, kam jeho sestra usedne, až se domodlí.

„Ještě jednou,“ zamumlá otec mezi modlitbou.

Ale jak se můžete modlit a myslet přitom na dívčiny měsíčky? Vypadá dost velká na to, aby je už měla, a dost malá, aby to bylo zrovna poprvé. Měl byste snad sám sebrat z lavice zpěvník, než se domodlí a sedne si na něj? Měl byste ho popadnout a přetáhnout jím kluka po hlavě? Nejradši byste praštil otce; a matku máte chuť štípnout do stehna tak, jako ona štípla syna. Jak se můžete modlit?

S nelibostí sledujete roucho kanovníka Mackieho v barvě hráškové polévky. S nelibostí si všimnete bradavice kostelníka Hardinga. A jeho zástupce Holt je rasista; pořád si stěžuje, že „těch čmoudů ze Západní Indie je plná Bathurst Street“; všechny otravuje svou příšernou historkou o tom, jak stál v obchodě ve frontě u kopírky, kde si dva mladí černoši kopírovali od první do poslední stránky pornografický časopis. Za tenhle zločin chce nechat oba mladíky zavřít. Jak se můžete modlit?

Ve všední den nechodí na mši skoro nikdo – je tu klid a mír. Tiché bzučení a šum pomalu se točícího ventilátoru nad hlavou je monotónní jako metronom a pomáhá soustředění – ve čtvrté nebo páté řadě vám osvěžují tvář pravidelné závany teplého vzduchu. V kanadském podnebí má ventilátor za úkol stlačovat stoupající teplý vzduch zpátky dolů na prochladlé věřící. V duchu si však klidně můžete představovat, že sedíte v misijním kostele v tropech.

Někteří lidé říkají, že je kostel Milosti Boží příliš světlý. Opěrné sloupy z tmavého dřeva se ostře rýsují proti vysoké klenbě s bílým štukováním a dávají vyniknout dobře osvětlenému prostoru; přestože je stavba z převážné většiny z kamene a barevného skla, nejsou tu žádná tmavá a pochmurná zákoutí. Nespokojenci tvrdí, že je světlo na tak starou budovu příliš umělé a moderní; ale ventilátor pod stropem je přece také moderní – nepohání ho Matka Příroda – a na ten si nestěžuje nikdo.

Dřevěné pilíře jsou dost zdobené – jsou obložené dýhou a místa spojení jednotlivých pásů jsou navzdory výšce patrná – tolik je v kostele světla. Mezi těmito sloupy by se Harold Crosby, ani jiný zvěstující anděl, nikdy neukryl. Kladkostroje na zvedání a spouštění andělů by byly zcela neutajitelné. Tady by se zázrak Narození Páně asi tak zázračný nezdál – pravda, v kostele Milosti Boží jsem vánoční představení ještě nikdy neviděl. Zázrak Narození jsem však už jednou viděl; poprvé a naposledy. Narození z roku 1953 mi úplně stačí, žádné jiné Narození nepotřebuji.

Večery byly tehdy o Vánocích dlouhé a večeře s Danem nebo s babičkou nekonečné a skličující. Trvalý dojem, který ve mně zanechaly, je vrzání Lydiina kolečkového křesla a Danovy netypicky zahořklé stížnosti na to, jak dokáží ochotníci zpackat Dickensovu Vánoční koledu. Náladu mu nepozvedly ani časté návštěvy našeho souseda a Danova nejstaršího ochotníka pana Fishe.

„Já jsem se tak těšil, jak si zahraju Scrooge,“ říkal pan Fish, když se jakoby náhodou kvůli něčemu úplně jinému po večeři zastavil v čísle 80 na Hlavní třídě, kdykoli zahlédl na příjezdové cestě Danovo auto. Jednou přišel znovu vyjádřit svůj souhlas s babičkou ve věci dosud neschváleného zákona o držení psů na vodítku; pan Fish a babička byli pro to, aby se psi ve městě drželi na vodítku. Pan Fish neprojevoval pražádný náznak, že by mu přetvářka v tomto ohledu působila sebemenší potíže – chudák Sagamore by se jistě otáčel v hrobě, kdyby slyšel, jak jeho bývalý majitel obhajuje takové omezování psí svobody; Sagamore až do svého konce běhal volně.

Ale panu Fishovi vlastně nezáleželo na psím zákonu; záleželo mu na Scroogeovi – skvělé roli, kterou mu podle jeho názoru ochotničtí duchové kazili.

„Duchové jsou jenom vrcholek ledovce té pohromy,“ řekl Dan. „Na konci se bude publikum dožadovat smrti Malého Tima – možná se dokonce najde zoufalec, který se vyškrábe na jeviště a umlátí toho spratka jeho vlastní berlou.“ Dana dosud mrzelo, že se mu nepodařilo přemluvit Owena, aby ztělesnil ubohého mrzáčka, ale malý Ježíšek byl k jeho prosbám neoblomný.

„Ti duchové jsou příšerní!“ naříkal pan Fish.

Prvního ducha, ducha Marleyeova, hrál hrozný nekňuba z katedry angličtiny Gravesendské akademie; pan Early se ujímal každé role, kterou mu Dan přidělil, jako by to byl král Lear – šílenství a tragédie poháněly všechny jeho pohyby a zběsilá melancholie z něj v nechutných výlevech doslova tekla. „Jsem dnes zde, abych tě varoval,“ říkal panu Fishovi, „máš ještě příležitost a naději uniknout mému údělu…“ a přitom si odmotával pruh látky, který se uvazuje zemřelým kolem hlavy, aby jim spodní čelist nepadala na prsa.

„Byl jsi mi vždycky dobrým přítelem,“ odpověděl mu pan Fish, ale pan Early se mezitím zamotal do svého obvazu a zapomněl text.

„Zjeví se ti… čtyři Duchové,“ koktá; pan Fish zavře oči.

„Tři, ne čtyři!“ křičí Dan.

„Copak já nejsem čtvrtý?“ zeptá se pan Early.

„Vy jste první!“ vysvětluje mu pan Fish.

„Ale jsou tam ještě tři další,“ namítá pan Early.

„Ježíšikriste!“ zaúpí Dan.

Ale Marleyův duch nebyl ještě tak hrozný jako Duch Minulých Vánoc, kterého představovala protivná mladá knihovnice, která chodila v pánských šatech a provokativně kouřila jednu cigaretu za druhou; a ani ta nebyla tak špatná jako Duch Přítomných Vánoc v podání pana Kenmorea, řezníka z místní samoobsluhy, který (podle slov pana Fishe) páchl po vykuchaných kuřatech a zavíral oči, kdykoli pan Fish promluvil – potřeboval se na svou roli soustředit s takovým úsilím, že ho Scroogeova přítomnost rozptylovala. Žádný z nich však nebyl tak špatný jako Duch Příštích Vánoc – místní pošťák pan Morrison, kterému jako by ta role byla šitá na tělo. Byl vysoký a hubený a jeho truchlivá postava kolem sebe šířila jen zmar – psi nejenže se po něm neodvažovali chňapnout, ale plazili se před ním pryč, jako by věděli, že je uvnitř jedovatý jako ropucha. Vyzařoval temnou lhostejnost, která se podle Danova názoru pro poslední zlověstný přízrak dokonale hodila – ovšem jakmile pan Morrison zjistil, že jeho role nemá žádný text, protože Duch Příštích Vánoc ani jednou nepromluví, přestal ji brát vážně. Nejdřív ji chtěl odmítnout, ale pak si to rozmyslel a začal se mstít tím, že na otázky nebohého Scrooge reagoval uchechtáváním a pošklebováním a poťouchle pošilhával po divácích, aby od pana Fishe odvedl pozornost (jako by chtěl Dana a potažmo Dickense veřejně označit za idioty, že nejdůležitějšímu z duchů odepřeli dar řeči).

Nikdo si nepamatoval, že by pana Morrisona coby pošťáka někdy slyšel promluvit, ale jako posel zkázy ten nešťastník zřejmě cítil, že má co říci. Nejhorší ze všeho však bylo, že žádný z duchů nenaháněl strach. „Jak mám hrát Scroogea, když se nebojím?“ stěžoval si pan Fish Danovi.

„Jste herec, tak to musíte předstírat,“ odbyl ho Dan. Podle mého názoru, který jsem si nechal pro sebe, opět nedošly nohy paní Walkerové uplatnění – byla jí svěřena role matky Malého Tima.

Chudák pan Fish. Dodnes nevím, čím se vlastně živil. Byl majitelem Sagamora, byl kladným hrdinou v Ulici andělů – na konci nabídl mojí mamince rámě – byl nevěrným manželem ve Věrně manželce, byl Scroogem. Ale co doopravdy dělal? Nikdy jsem se to nedozvěděl. Mohl jsem se zeptat Dana; dosud mohu. Pan Fish byl zosobněním souseda; zahrnoval v sobě všechny sousedy, všechny majitele psů, všechny přátelské tváře z důvěrně známých dvorků, všechna objetí na pohřbu mé matky. Nevzpomínám si, jestli byl ženatý. Dokonce si nevzpomínám, jak vypadal, ale jeho zjev překypoval úzkostlivou pečlivostí hospodáře, hotového přiskočit a sebrat jediný ze stromu spadlý list; symbolizoval všechny zametače trávníků, všechny odhrabávače sněhu z chodníků. A přestože zahájil vánoční svátky jako nebojácný Scrooge, viděl jsem ho i pořádně vystrašeného.

Viděl jsem ho také mladého a bezstarostného, jak se mi jevil předtím, než mu zemřel Sagamore. Vzpomínám si na jedno slunné zářijové odpoledne, kdy listí javorů na Hlavní třídě začínalo zlátnout a červenat; nad bělostnými šindely a břidlicovými hřebeny střech vypadaly rudé javory, jako by ze země sály krev. Pan Fish neměl děti, ale rád si zaházel nebo zakopal s míčem a za podzimních odpolední pod modrou oblohou často Owena a mne umluvil, abychom si s ním zahráli americký fotbal. Owen ani já jsme o fotbal příliš nestáli – pokud jsme do hry nezapojili Sagamora. Sagamore jako správný labrador neúnavně běhal za míčem a byla velká legrace dívat se, jak se ho snaží uchopit do zubů; objal ho předními packami, přitiskl hrudí k zemi, ale nikdy se mu nepodařilo vecpat si ho do tlamy. Místo toho míč dokonale oslintal, takže se dal jen stěží chytat a házet, což pokazilo celý půvab hry, jak se vyjádřil pan Fish. Owen a já jsme ve fotbale žádný půvab nenacházeli; já jsem se nikdy pořádně nenaučil kličku a Owen měl tak malou ruku, že zásadně odmítal míč házet a výhradně do něj kopal. Zavilá Sagamorova touha sevřít míč do zubů a naše snaha ho k míči nepustit byly pro Owena a pro mě na hře nejzajímavější – pan Fish však kladl důraz hlavně na perfektní přihrávky.

„Však ono vás to začne bavit, jen co trochu vyrostete,“ říkával, když se nám míč zakutálel do živého plotu nebo zaletěl do babiččiných růží, a my jsme se schválně motali před Sagamorem, protože jediné potěšení nám poskytoval pohled na jeho neúnavné skákání a slintání.

Chudák pan Fish. Zkazili jsme tolik perfektních přihrávek. Owen ze všeho nejradši utíkal s míčem, dokud ho Sagamore nedohonil, a pak míč vší silou odkopl, kam ho zrovna napadlo. Nehráli jsme za oněch zářijových odpolední fotbal, ale pesbal, pan Fish však neztrácel optimismus, že jednoho dne jako zázrakem vyrosteme a začneme si posílat přihrávky, jak se patří.

O několik domů dál bydleli na Hlavní třídě mladí manželé s miminkem; Hlavní třída nebyla zrovna ulice pro mladé manžele a bylo v ní jenom tohle jedno novorozeně. Rodiče se procházeli přilehlými ulicemi, jako by představovali zcela nový živočišný druh – jako by byli první pár, kterému se v New Hampshire narodilo dítě. Když jsme hráli s panem Fishem fotbal, křičel Owen tak hlasitě, že se mladý otec nebo matka celí pohoršení objevili za plotem a žádali nás, jestli bychom nemohli být trochu zticha „… kvůli dítěti“.

Za léta u Gravesendských ochotníků se pan Fish velmi zdokonalil v umění obracet oči k nebi, k němuž měl jisté přirozené vlohy; a když se mladý rodič odebral domů pečovat o své drahocenné robě, začal protáčet oči přímo kosmickou rychlostí.

„Pitomé mimino,“ brblal Owen, „co je to za nápad, že se venku nesmí křičet?“

A tehdy se stalo – nejmíň posté – že se Owenovi podařilo vykopnout míč přes plot… z babiččina dvorku až za dvorek pana Fishe; míč přeletěl střechu babiččiny garáže, přeskákal příjezdovou cestu k Hlavní třídě a Owen, já i Sagamore jsme se za ním rozběhli. Pan Fish zůstal stát s rukama v bok a jen si tiše povzdechl; nikdy neběhal za špatnými přihrávkami – takové chyby se nás snažil odnaučit – ale dnes užasl nad nebývalou silou Owenova výkopu (ne-li nad jeho směrem).

„Snad jsi ten míč neprokopl, Owene!“ volal za námi. Míč se vykutálel na Hlavní třídu a hned za ním se vyřítil Sagamore; vzápětí jsme uslyšeli vtíravé cinkání dětského chrastítka na dodávce z prádelny plenek, které neustalo ani v okamžiku, kdy se auto střetlo s hlavou nešťastného psa.

Chudák pan Fish; Owen ho běžel zadržet, ale pan Fish zaslechl skřípot pneumatik – i tupý úder – a byl už v polovině příjezdové cesty. „Neměl byste tam chodit,“ přemlouval ho Owen. „Pojďte se někam posadit a nechte to na nás.“

Pan Fish byl na verandě, když si mladí manželé opět přišli stěžovat na hluk – nebo zjistit, proč se zpozdila prádelenská dodávka, protože jejich dítě bylo jediným důvodem, proč sem vůbec jezdila.

Řidič seděl na stupátku kabiny. „Do prdele,“ huhlal. Zblízka z auta do všech stran ostře čpěl pach moči. Babička kupovala dříví na podpal v celtových pytlích, maminka mi pomohla jeden vysypat a společně s Owenem jsme do něj Sagamora uložili. U obrubníku ležel zapomenutý fotbalový míč, celý uslintaný a olepený štěrkem a papírkem z čokolády.

Koncem září může být v Gravesendu teplo jako v srpnu nebo zima jako v listopadu; než jsme s Owenem dovlekli pytel se Sagamorovým tělem k panu Fishovi na dvorek, slunce se ukrylo za mraky, z javorů jako by vyprchaly zbytky života a vítr, který honil po trávníku uschlé listí, se ochladil. Pan Fish řekl mamince, že Sagamorovo tělo „daruje“ babiččiným růžím. Naznačoval, že mrtvý pes je mezi opravdovými zahradníky neobyčejně ceněn; babička se vmísila do debaty a ihned bylo rozhodnuto, které keře budou vykopány a přesazeny, a pan Fish se chopil rýče. V růžovém záhonu se kopalo mnohem snadněji, než by to šlo na jeho dvorku; mladí manželé s miminkem byli neštěstím tak rozrušeni, že se spolu s hrstkou dětí ze sousedství zúčastnili pohřbu; dokonce i babička si přála, abychom ji zavolali, až bude jáma hotová, a maminka – přestože se značně ochladilo – si ani nešla domů pro kabát. Měla na sobě tmavošedé flanelové kalhoty a černý svetr se špičatým výstřihem a objímala si pažemi ramena. Přešlapovala z nohy na nohu, zatímco Owen snášel nejroztodivnější předměty, které měly Sagamora provázet do záhrobí. Váhal, jestli má do celtového pytle přidat i fotbalový míč, protože pan Fish nás i při kopání hrobu stále ujišťoval, že si s fotbalem ještě užijeme spoustu legrace, jen co „trochu vyrosteme“. Nakonec přinesl několik řádně sežvýkaných tenisových míčků, Sagamorovu misku na žrádlo a cestovní deku do auta; všechno zavázal do pytle spolu s hrstí nejbarevnějších javorových listů a jehněčí kotletou, kterou pro Sagamora schovávala Lydia (ze včerejší večeře).

Když měl pan Fish jámu vykopanou, svítila už v některých sousedních domech světla a Owen rozhodl, že přítomní budou držet svíčky, které se Lydia zdráhala vydat a poskytla je teprve na maminčino naléhání. Nakonec jsme zavolali babičku.

„Byl to hodný pes,“ řekl Owen a shromáždění souhlasně zamručelo.

„Nikdy si nepořídím jiného,“ řekl pan Fish.

„To si ještě povíme,“ poznamenala babička; musela v tom vidět ironii osudu, že její růže, které Sagamore léta ničil a zdupával, mají mít prospěch z jeho rozkladu.

Obřad se svíčkami jistě působil z chodníku Hlavní třídy impozantně, což na naši zahradu přilákalo kolemjdoucího důstojného pana Merrilla a jeho ženu. Právě se rozhostilo rozpačité ticho, kdy nikdo nevěděl, co dál říct, když se reverend Merrill – už teď bledý jako v zimě – objevil vedle růžového záhonu. Jeho žena, s nosem napuchlým první pořádnou podzimní rýmou, se choulila do zimníku, jako by se předčasně octla uprostřed třeskutého ledna. Křehcí Merrillovi ve své vnímavosti vycítili, že se nablízku odehrává náboženský obřad.

Maminka se třásla po celém těle a hleděla na ně jako na zjevení.

„Je mi zima, když se na tě podívám, Tabby,“ řekla paní Merrillová, zatímco pan Merrill se nervózně rozhlížel po shromáždění, jako by počítal živé přítomné a snažil se zjistit, který nebohý soused spočívá v celtovém pytli.

„Děkuji vám, že jste se obtěžoval, pastore,“ oslovil ho rozený ochotník pan Fish. „Snad byste mohl pár slovy vyprovodit mého nejlepšího přítele na jeho poslední cestu?“

Pan Merrill se však i nadále tvářil zdrceně a nechápavě. Pohlédl na mou matku a pak na mne; pak se podíval na celtový pytel; zapátral očima v jámě uprostřed záhonu růží, jako by to byl jeho vlastní hrob – a jako by to nebyla žádná náhoda, že jejich podvečerní procházka vedla právě sem.

Když babička viděla, jak je pastor vyvedený z míry a nenalézá slov, uchopila ho za loket a pošeptala mu: „Je to jenom pes. Stačí, když řeknete pár slov, kvůli dětem.“

Ale pan Merrill začal koktat; a čím víc se maminka třásla zimou, tím víc pastor Merrill koktal a tím víc se mu cukaly rty, takže ze sebe nedokázal vypravit sebejednodušší formuli – nezmohl se ani na první větu. Pan Fish, který nepatřil do žádné místní farnosti, uchopil pytel a spustil Sagamora do podsvětí.

Nakonec to byl Owen Meany, kdo našel vhodná slova: „Já jsem vzkříšení a život. Kdo věří ve mne, i kdyby umřel, bude žít. A každý, kdo žije a věří ve mne, neumře navěky.“

Byla to poměrně dlouhá řeč – pro psa – a důstojný pan Merrill, vysvobozený od svého koktání, dočista oněměl.

„Neumře navěky,“ opakoval Owen. Nápor větru vmetl mamince vlasy do obličeje, když stiskla Owenovi ruku.

Při všech rituálech, při všech bohoslužbách – při všech smutečních obřadech – měl Owen Meany vždycky hlavní slovo.

O Vánocích v roce 1953, ať už jsme nacvičovali Narození Páně nebo si ve druhém patře koleje Waterhouse Hall zkoušeli prezervativy, jsem si byl jen mlhavě vědom Owenovy role dirigenta orchestru událostí – naprosto mi uniklo, že jeho aranžmá vyústí v jediném hlasu. Dokonce ani v jeho podivném pokoji jsem nepochopil, co musel každý alespoň vycítit – že zde buduje jakýsi oltář.

Nedalo se dost dobře poznat, jestli Owenovi rodiče světí Vánoce. Na vratech stodoly byla na veliké železné skobě, jaké se používají do velkých profesionálních nastřelovacích pistolí, pověšená ledabyle nasbíraná kytice borových větví. Skoba vypadala dost pevně na to, aby udržela pohromadě dvě žulové desky nebo Krista na kříži. K svazku borových větví se moc nehodila – výzdoba rozhodně ani vzdáleně nepřipomínala věnec; byl to jakýsi beztvarý chuchvalec, něco jako ptačí hnízdo, které stavitel ve spěchu začal a v hrůze opustil. Uvnitř neprodyšně uzavřeného domu nestál žádný vánoční stromek; nebyly tam žádné ozdoby, ani svíčky v oknech nebo pomačkaný Santa Claus, opřený o stolní lampu.

Na římse nad věčně skomírajícím krbem – polena v něm byla trvale vlhká a uhlí nikdy nikdo neprohrábl – byly umístěny chudé jesličky s figurkami z malovaného dřeva. Kráva měla jen tři nohy a stále se kácela jako krávy, které vyrobila Mary Beth Bairdová, takže musela stát opřená o pozoruhodně strašidelné kuře, skoro tak velké jako ona a nikoli nepodobné hrdličkám Barb Wigginové. Přes obličej Svaté Matky se v nánosu tělové barvy táhla rýha, která ji připravila o zrak a zohyzdila tak nehezky, že ji některý z členů Meanyovy rodiny ohleduplně otočil od Ježíškovy kolébky – ano, opravdu tu byla kolébka. Josefovi chyběla ruka – možná si ji sám utrhl v záchvatu zuřivé žárlivosti, protože v jeho výrazu se zračil přidušený žár temných vášní, jako by mu kyselý kouř, který se plazil vzhůru po očazené a sazemi zčernalé římse, prosákl až do mozku. Jeden z andělů držel zmačkanou harfu a druhý se vznášel s pusou dokořán, takže bylo snazší představit si jeho žaluplné kvílení než sladké hosana.

Nejhrozivějším dojmem však působil fakt, že v jesličkách chyběl Ježíšek; kolébka byla prázdná – proto asi Panna Maria odvrátila svou znetvořenou tvář; proto jeden z andělů rozbil harfu a druhý srdceryvně kvílel; proto přišel Josef o ruku a kráva o nohu. Ježíšek byl pryč – unesen nebo sám v hrůze prchl. Hlavní předmět zbožnění v sestavě chyběl.

Větší pořádek a božská dokonalost vyzařovala z Owenova pokoje; ale ani tady nebylo nic, co by připomínalo Vánoce – nepočítám-li červené šaty v barvě vánoční hvězdy na maminčině krejčovské panně; a o těch jsem věděl, že je musí mít oblečené celý rok.

Figurína stála ve hlavách Owenovy postele – blíž, než si ji původně matka postavila u svého lůžka. Okamžitě mi bylo jasné, že Owen musí na její známou postavu ze svého místa na posteli v noci dosáhnout, když se jí chce dotknout.

„Nedívej se na ni,“ nabádal mě. „bude to tak pro tebe lepší.“

Pro něj ale asi bylo lepší, když se na ni díval – jinak by si ji nepostavil přímo za hlavu.

Basebalové obrázky, které kdysi v jeho pokoji zaujímaly čestné místo, určitě nebyly vyhozené, jen odstraněné z dohledu. Stejně tak nebyl k vidění žádný basebalový míček – přestože jsem si byl jist, že se onen smrtící míč v pokoji nalézá. Určitě tam byly i přední tlapy mého pásovce, ale ani ty nebyly nikde vystavené. A Jezulátko, ukradené z kolébky… Byl jsem si jist, že je pečlivě uloženo, možná hned vedle Potterova prezervativu, který si Owen odnesl domů, ale který zůstal mým očím skryt, právě tak jako drápy pásovce, unesený Kníže pokoje a takzvaný nástroj smrti mé matky.

Nebyl to pokoj, který by vybízel k dlouhému pobytu; naše návštěvy v domě Meanyových bývaly krátké, někdy se Owen jen zašel převléknout, protože – zvlášť o těchto vánočních svátcích – přespával častěji u nás než doma.

Paní Meanyová se mnou nikdy nepromluvila, vlastně si mě nikdy ani nevšimla; nedokážu si vybavit, kdy se Owen naposledy namáhal oznámit jí můj příchod – a koneckonců i svůj vlastní. Na rozdíl od ní býval pan Meany celkem vlídný; tím nechci říct, že by byl veselý nebo bůhvíjak nadšený, a rozhodně si nepotrpěl na dlouhé povídání, ale nezdráhal se přede mnou projevit svůj zvláštní smysl pro humor. „Podívejme se, to je přece Johnny Wheelwright!“ řekl, jako by nechápal, kde jsem se tam vzal, nebo mě neviděl celá léta. Možná se tím pokoušel nenápadně oznámit mou přítomnost paní Meanyové, ale ta na jeho uvítací formulku nereagovala; seděla dál obrácená profilem k oknu i k nám v místnosti. Někdy pro změnu upírala zraky do ohně v krbu, třebaže se nikdy nepřiměla vstát a srovnat polena nebo prohrábnout rošt; možná měla radši kouř než plameny.

Jednou jsme pana Meanyho zastihli v nečekaně řečné náladě, kdy se zeptal: „Podívejme, to je Johnny Wheelwright! Tak jak vám jdou zkoušky na vánoční besídku?“

„Owen je hvězda celého představení,“ odpověděl jsem. Sotva jsem to vypustil z úst, cítil jsem, jak mě jeho drobná pěstička tluče do zad.

„Nikdy ses nepochlubil, že bys byl hvězda,“ obrátil se na syna pan Meany.

„Hraje Ježíška!“ řekl jsem. „Já jsem jenom Josef.“

„Ježíška?“ podivil se pan Meany. „Vždycky jsem si myslel, že jsi anděl, Owene.“

„Letos ne.“ odpověděl Owen. „Pojď, musíme jít,“ táhl mě zezadu za košili.

„Takže ty jsi malý Kristus Pán?“ opakoval pan Meany.

„Nikdo jiný se nevejde do kolébky,“ řekl Owen.

„Teď už vlastně kolébku nemáme,“ vysvětloval jsem. „Owen to celé řídí – je hlavní hvězda a zároveň režisér.“ Owen škubl mou košilí, až se mi rozepnuly knoflíčky.

„Režisér,“ opakoval pan Meany hluše. V té chvíli jsem se zachvěl, jako by k nám teplým komínem pronikl nějaký nepřirozený závan ledového vzduchu. Ale nebyl to průvan; byla to paní Meanyová. V té chvíli se totiž pohnula. Upřela oči na Owena. V jejím užaslém pohledu se mísila úcta s hrůzou – téměř zděšením; ale byl v něm také docela obyčejný odpor. Uvědomil jsem si, o kolik příjemnější musí pro Owena být – ve srovnání s tímto pohledem – matčin profil.

Venku jsem se v syrovém vichru vanoucím od řeky Owena zeptal, jestli jsem řekl něco, o čem jsem měl raději mlčet.

„Myslím, že byli radši, když jsem hrál anděla,“ odpověděl.

Na vrcholku Maiden Hill nikdy neležel sníh; na obrovských, šikmých žulových blocích kolem lomu se sníh neudržel. Dole v těžebních jámách byl sníh špinavý, promíchaný s pískem a poťapaný od ptáků a veverek; stěny lomů byly příliš strmé, aby se dolů dostali psi. V žulovém lomu je všude spousta písku, který pronikne sněhem na povrch; a kolem Owenova domu vždycky tak foukal vítr, že vám vháněl písek do obličeje – jako v zimě na pláži.

Díval jsem se, jak si Owen přetahuje chlopně červeno-černě kostkované lovecké čapky přes uši; teprve teď jsem si uvědomil, že jsem svou čepici zapomněl na jeho posteli. Byli jsme už na cestě dolů z kopce; Dan slíbil, že nám přijede naproti autem, měli jsme se sejít u půjčovny loděk na silnici do Swasey.

„Počkej chvilku,“ řekl jsem Owenovi. „Zapomněl jsem si čepici.“ Rozběhl jsem se zpátky do domu; Owen zatím na silnici kopal do kamene, zamrzlého ve vyježděném blátě.

Neklepal jsem; stejně to nešlo, protože na dveřích překáželo pometlo z borových větví. Pan Meany stál u krbu, ale nedíval se ani na jesličky, ani do ohně. „Zapomněl jsem si čepici,“ řekl jsem, když se ohlédl.

Nezaklepal jsem ani na dveře Owenova pokoje. Nejdřív mě napadlo, že se pohnula krejčovská panna; že se nějak dokázala ohnout v pase a usednout na Owenovu postel. Pak jsem poznal paní Meanyovou; upřeně hleděla na figurínu mé matky a neodvrátila pohled, ani když jsem vešel.

„Zapomněl jsem si čepici,“ opakoval jsem; nebyl jsem si však jist, jestli mě slyšela.

Nasadil jsem si čepici na hlavu a vyšel z pokoje, a když jsem za sebou co nejtišeji zavíral dveře, paní Meanyová promluvila: „Je mi líto tvojí nebohé matky.“ To bylo poprvé, co mě oslovila. Otočil jsem se zpátky do pokoje. Seděla jako předtím, s hlavou trochu skloněnou na stranu směrem k panně, jako by od ní očekávala nějaké pokyny.

Bylo právě poledne, když jsme s Owenem dorazili k železničnímu mostu na konci silnice z Maiden Hill, několik set metrů od Meanyho žulového lomu; o pár let později se u jeho pilíře zabil Buzzy Thurston poté, co se mu podařilo vyhnout odvodu. Když jsme tudy o Vánocích roku 1953 s Owenem procházeli, poprvé se nám právě v té chvíli přehnal nad hlavami Létající Yankee – rychlík, který urazil vzdálenost mezi Portlandem a Bostonem přesně za dvě hodiny. Každý den v poledne prosvištěl Gravesendem; a přestože jsme často z nádraží sledovali, jak se řítí městem, a dávali si na koleje pence, ještě nikdy jsme nešli pod železničním mostem, když zrovna projížděl nad námi.

Měl jsem dosud před očima obraz paní Meanyové v ponížené úctě před maminčinou krejčovskou pannou, když začala železná konstrukce mostu rachotit. Mezerami mezi pražci a nosníky se na nás sypal jemný štěrk a usazoval se nám ve vlasech a na ramenou; třásly se dokonce i betonové sloupy. Chránili jsme si oči před padajícím pískem a hleděli jsme vzhůru na obludné černé břicho vlaku, řítící se nad námi. V mezerách mezi projíždějícími vagóny na nás dolů blikaly záblesky olověně šedého zimního nebe.

„To je létající Yankee!“ podařilo se Owenovi překřiknout rachot. Pro Owena, který v životě nejel vlakem, měly všechny vlaky zvláštní kouzlo; ale Létající Yankee – to, jak příšernou rychlostí prolétl městem a odmítal tu zastavit – představoval pro Owena vrchol cestování. Owen (který nikdy nikde nebyl) měl o cestování značně romantické představy.

„To byla ale náhoda!“ řekl jsem, když rychlík zmizel; myslel jsem tím, že jsme měli nebývalé štěstí, že jsme šli pod mostem právě v poledne, ale Owen si mě změřil se svým typickým úsměvem, kterým mi zvlášť lezl na nervy a v němž se mísila soustrast s pohrdáním. Teď pochopitelně vím, že Owen nevěřil na náhody. Byl přesvědčen, že „náhoda“ je hloupá, plytká výmluva, k níž se utíkají hloupí, plytcí lidé, kteří nejsou schopni vyrovnat se s faktem, že jejich životy mají předem stanovený, hrůzu a bázeň vzbuzující řád – mnohem mocnější a nezadržitelnější než Létající Yankee.

Služebná, která se starala o babičku místo Lydie, když Lydii amputovali nohu, se jmenovala Ethel a musela denně snášet nenápadné poznámky, kterými Lydia a babička hodnotily její pracovní výkonnost. Říkám „nenápadné“ proto, že nikdy neadresovaly Ethel své připomínky přímo; babička například v její přítomnosti prohlásila: „Vzpomínáš si, Lydie, jak jsi vždycky vynosila všechny džemy a marmelády, uložené na policích v tajné chodbě – kde se na ně tolik práší – a jak jsi je srovnala na kuchyňském stole podle dat, kdy jsi je zavařila?“

„Jistěže si vzpomínám,“ odpověděla jí Lydia.

„A já jsem je mohla všechny prohlédnout a říct: ‚Vida, tuhle bychom mohli vyhodit – stejně nikomu nechutná a už je dva roky stará‘. Vzpomínáš si?“ opakovala babička.

„Ano. Jednou jsme vyhodili všechen kdoulový rosol,“ řekla Lydia.

„Bylo prostě příjemné, když jsme věděli, co všechno tam dole máme,“ dodala babička.

„Já vždycky říkám, že člověk nesmí dovolit, aby se stal otrokem věcí,“ řekla Lydia.

Pochopitelně hned druhý den ráno ubohá Ethel – takto nepřímo náležitě poučena – vynosila z chodby všechny džemy a rosoly a utřela je od prachu, aby je mohla babička zkontrolovat.

Ethel byla malá, podsaditá osoba neurčitého věku a nezdolné síly; za jejími fyzickými kvalitami bohužel pokulhávala poněkud pomalejší mysl a krutý nedostatek sebevědomí. Její pohyb kupředu, i při tak nenáročné činnosti, jako je uklízení, charakterizovaly pořádné záběry mohutných paží – tomuto navenek sebevědomému postupu však buď předcházely, nebo jej následovaly váhavé, nejisté kroky na krátkých, sloupovitých nohou s tlustými kotníky; Ethel neustále o něco zakopávala a klopýtala. Owen o ní prohlásil, že je příliš hloupá, aby se dala pořádně vystrašit, a proto jsme ji většinou nechávali na pokoji, i když se nám náhodou naskytla příležitost překvapit ji někde ve tmě, v tajné chodbě. Ani v tomto ohledu se nemohla Lydii rovnat, protože strašit Lydii, dokud ještě měla obě nohy, byla veliká legrace.

Služebná, najatá jako Lydiina ošetřovatelka, byla – jak se v Gravesendu říkalo – „úplně z jiného těsta“. Jmenovala se Germaine a Lydia s Ethel ji v jednom kuse proháněly a peskovaly a babička ji vědomě ignorovala. Germaine měla proti svým povýšeným nadřízeným jednu nevýhodu, a to, že byla mladá a svým ušlápnutým, myším způsobem skoro hezká. Vynikala zvláštní neobratností pramenící z toho, jak se neustále snažila být nenápadná, což vedlo ke zcela originální pomatenosti; mimoděk k sobě přitahovala pozornost a její nervozita doslova elektrizovala celé okolí.

Okna se s bouchnutím nečekaně zavírala, když se kolem nich Germaine chystala protáhnout; dveře se otvíraly dokořán. Vzácné vázy se kymácely, když se k nim přiblížila, a sotva vztáhla ruku, aby je zachytila, rozsypaly se na kusy. Lydiino kolečkové křeslo přestalo fungovat ve chvíli, kdy se ho Germaine chvějícíma se rukama dotkla. Žárovka v ledničce praskla přesně v okamžiku, kdy ji Germaine otevřela. A když někdo nechal přes noc svítit světlo v garáži, při babiččině ranním výslechu se zjistilo, že poslední si šla lehnout Germaine.

„Kdo jde spát poslední, všude zhasne,“ odříkala Lydia jedno ze svých ponaučení.

„Já už jsem byla dávno v posteli a dokonce jsem spala, když si přišla Germaine lehnout,“ pravila Ethel. „Vím, že jsem spala, protože mě vzbudila.“

„Omlouvám se,“ špitla Germaine.

Babička zpravidla vzdychla a potřásla hlavou, jako by noční požár pohltil několik pokojů jejího velikého domu a už se nedalo nic zachránit – a nic dodat.

Já vím, proč se babička snažila Germaine ignorovat. Jednou jí totiž v záchvatu yankeeovské šetrnosti darovala všechny šaty po mojí mamince. Germaine byly trochu velké, ale i tak to byly nejhezčí šaty, jaké kdy měla, a nosila je opravdu ráda a s náležitou úctou – ovšem nikdy si neuvědomila, že babičce působí muka vidět ji v tomhle důvěrně známém oblečení. Babička snad ani sama netušila, když jí je dávala, jak moc jí to bude vadit; a byla příliš hrdá, aby přiznala vlastní chybu. Mohla se pouze snažit na Germainu nedívat. To, že jí šaty nesedí, hodnotila jako její nedostatek.

„Měla bys víc jíst,“ říkala, aniž se na ni podívala – a aniž kdy věnovala pozornost tomu, co Germaine jí; věděla jen, že matčiny šaty na ní zplihle visí. Ale Germaine by se mohla cpát celý den a stejně by se nikdy nevyrovnala postavě mé maminky.

„Johne?“ zašeptala Germaine vždycky, když vstupovala do tajné chodby. Jediná žárovka u stropu pod točitými schody nikdy nesvítila dost jasně. „Owene?“ zeptala se. „Jste tady? Nestrašte mě.“

Čekali jsme, až zahne za roh mezi vysoké, zaprášené police, dosahující do výše ramen – po stropě plném pavučin se míhaly podivné stíny skleniček s marmeládami a rosoly; větší lahve s paprikami v rajské šťávě a švestkami v rumu vrhaly nepravidelné šmouhy, které vypadaly strašidelně jako vykotlané sopečné vyvřeliny.

„Neboj se,“ oslovil Owen šeptem Germainu ve tmě; tenkrát o Vánocích se dokonce jednou rozplakala, „Promiň!“ volal za ní Owen. „To jsem jenom já!“

Jenomže Germaine se ze všeho nejvíc bála právě Owena. Bylo to děvče, které věřilo na nadpřirozené úkazy, jež pokládalo za „znamení“ – být například svědkem toho, jak toulavá kočka chytila sýkorku, představovalo „jisté znamení“, že člověka v blízké budoucnosti potká jiné, ještě děsivější násilí. Ubohá Germaine pokládala za „znamení“ i Owena; jeho malý vzrůst jí vnukl přesvědčení, že se může převtělit a zmocnit duše jiné osoby – a donutit ji vykonávat nepřirozené věci.

Jeden rozhovor u večeře na téma Owenova hlasu mi objasnil Germainino chápání této nepřirozené vlastnosti mého přítele. Babička se mě zeptala, jestli se Owen nebo jeho rodiče někdy pokusili zjistit, nedá-li se s jeho hlasem něco „dělat“ – „myslím z lékařského hlediska,“ vysvětlovala babička a Lydia přikyvovala tak vehementně, že jsem se bál, aby jí nevypadly sponky z vlasů do talíře.

Věděl jsem, že maminka jednou Owenovi navrhla, že by mu její starý učitel zpěvu a hlasové techniky mohl poskytnout konzultaci – nebo doporučit nějaká hlasová cvičení, aby se Owen naučil mluvit… řekněme… normálněji. Babička a Lydia si při pouhé zmínce o učiteli vyměnily obvyklé pohledy; musel jsem jim přiznat, že maminka dokonce napsala adresu a telefonní číslo toho tajemného člověka na papír a předala tyto informace Owenovi. Byl jsem si však jist, že ho nikdy nezavolal.

„A proč ne?“ zeptala se babička. Opravdu, proč ne? pokyvovala hlavou Lydia. Pokyvování hlavou bylo jedním z nejvýraznějších příznaků, o kolik byla Lydiina senilita oproti babiččině pokročilejší – tak se mi alespoň babička v soukromí svěřila. Babička nesmírně pozorně – skoro by se dalo říct s vědeckým zájmem – sledovala Lydiinu senilitu, protože chování své bývalé služebné pokládala za jakýsi barometr toho, co může v dohledné době čekat od sebe.

Ethel svým podivně zbrklým a přitom zdlouhavým způsobem sklízela ze stolu; nabrala si plnou náruč nádobí, ale pak s ním otálela u stolu tak dlouho, že člověk čekal, že určitě některé talíře zase položí zpátky. Dnes mě napadá, že možná jenom v duchu přemítala, kam je odnese. Germaine jí pomáhala – její styl připomínal raněnou vlaštovku, která se vám na zahradní slavnosti snese k talíři pro drobeček chleba. Germaine odnášela věci po troškách – odnesla třeba jednu lžíci, a často zrovna tu špatnou; nebo vám vzala vidličku na salát dřív, než se salát dostal na stůl. Ačkoliv byly její zásahy do jídelního prostoru vcelku nepatrné a nahodilé, skýtaly značné možnosti jejímu neobyčejnému nadání přivolávat neštěstí. Když se k vám blížila Ethel, hrozilo, že vám vysype do klína lavinu talířů – což se však nikdy nestalo. Když se k vám blížila Germaine, hlídal jste si talíře a příbory, aby vám nesebrala něco potřebného nebo na vás v nečekaném, bleskurychlém útoku nepřevrhla sklenici s vodou – což se stávalo dost často.

V nervózní pauze, kdy se sklízelo ze stolu, jsem tedy babičce a Lydii vysvětloval, proč se Owen Meany neobrátil o radu na maminčina učitele zpěvu a hlasové techniky.

„Owen si myslí, že by nebylo správné, aby se snažil svůj hlas změnit,“ řekl jsem.

Ethel, klopýtající od stolu pod obrovským nákladem dvou servírovacích podnosů, mísy na salát a našich talířů a příborů, s námahou udržovala rovnováhu. Babička vycítila Germaininu přelétavou přítomnost a sevřela do jedné ruky sklenku s vodou a do druhé pohár na víno. „Proč si, propána, myslí, že by to nebylo správné?“ zeptala se, zatímco Germaine zcela nelogicky odnesla ze stolu mlýnek na pepř a nechala tam solničku.

„On si myslí, že má takový hlas schválně; že existuje nějaký důvod pro to, aby byl jeho hlas takový, jaký je,“ řekl jsem.

„Jaký důvod?“ zeptala se babička.

Ethel dorazila ke dveřím do kuchyně, tam se zastavila a srovnala si v náruči horu nádobí, jako by váhala, nemá-li je raději odnést do salónu. Germaine se postavila za Lydiinu židli, což Lydii očividně znervóznilo.

„Owen si myslí, že jeho hlas pochází od Boha,“ řekl jsem tiše, zatímco Germaine sáhla po Lydiině nepoužité dezertní lžičce – a upustila mlýnek na pepř do její sklenky na vodu.

„Milosrdné nebe!“ zvolala Lydia; bylo to oblíbené rčení mojí babičky, a ta vrhla na Lydii postranní pohled, jako by tato krádež jejích soukromých výroků byla dalším příznakem toho, že Lydiina senilita postupuje rychleji než její.

Ke všeobecnému úžasu promluvila Germaine. „Já si myslím, že jeho hlas pochází od Ďábla,“ řekla.

„Nesmysl!“ odbyla ji babička. „Jestli pochází od Boha nebo od Ďábla – obojí je nesmysl! Může za to ta žula, tak je to. Nadýchal se toho prachu, když byl malý! Proto má tak divný hlas a neroste!“

Lydia pokyvovala hlavou a předešla Germainu, která se pokusila vylovit mlýnek na pepř z její sklenice s vodou; pro jistotu to udělala sama. Ethel s rachotem vpadla přes práh do kuchyně; dveře se rozlétly dokořán a Germaine uprchla z jídelny – s dočista prázdnýma rukama.

Babička si zhluboka vzdychla; dokonce i babiččiny vzdechy potvrzovala Lydia svým pokývnutím – kratším, nenápadnějším skloněním hlavy. „Od Boha,“ opakovala opovržlivě babička. A pak dodala: „Pokud jde o adresu a telefonní číslo učitele zpěvu a hlasové techniky… Nepředpokládám, že by si ji tvůj kamarád schoval – pokud ji nechtěl použít, viď?“ Po této rafinované otázce si babička s Lydii opět vyměnily obvyklý pohled; ovšem já jsem její dotaz nepodcenil – hned jsem postřehl jeho mnohovrstevnou závažnost. Uvědomil jsem si, že se jedná o informaci, která zůstávala až dosud před babičkou skryta – a jak po ní musela prahnout! Pochopitelně jsem věděl, že Owen by nikdy tu adresu nezahodil; že ji nikdy nehodlal použít, bylo vedlejší. Owen zřídka cokoli vyhazoval; a to, co dostal od mojí maminky, by si nejen uschoval – to by chránil jako oko v hlavě!

Vděčím babičce za spoustu věcí – mimo jiné za umění klást rafinované otázky. „Proč by si to Owen schovával?“ zeptal jsem se nevinně.

Babička opět vzdychla; Lydia opět přikývla. „Opravdu, proč,“ poznamenala Lydia usouzené. Teď byla řada na babičce, aby pokývala hlavou. Viděl jsem, jak jsou obě staré a křehké, a přitom jsem přemýšlel, proč jsem se rozhodl nepřiznat, že si Owen se vší pravděpodobností adresu i telefonní číslo učitele zpěvu schoval, a nechal jsem si tajemství pro sebe. Nevěděl jsem proč – tehdy jistě ne. Dnes však vím, že Owen by okamžitě řekl, že to nebyla žádná náhoda.

A co by asi řekl na náš objev, že nejsme sami, kdo o Vánocích používá prázdné pokoje Waterhouse Hall? Prohlásil by i o tom, že to není žádná náhoda, když jsme (jednou odpoledne) podle svého zvyku prohledávali pokoj v prvním patře a najednou jsme zaslechli zarachotit v zámku další univerzální klíč? Okamžitě jsem se vrhl do skříně a jenom jsem se bál, že se prázdná ramínka nepřestanou klinkat, než nový návštěvník vstoupí do místnosti. Owen bleskurychle vklouzl pod postel; ležel na zádech s rukama zkříženýma na prsou jako voják v narychlo vykopaném hrobě. Nejdřív nás napadlo, že nás přistihl Dan – ale Dan měl zkoušku s Gravesendskými ochotníky, pokud je v zoufalství všechny nevyhodil a nezrušil celé představení. Jediný další člověk, který přicházel v úvahu, byl učitel přírodopisu Brinker-Smith – ale ten bydlel v přízemí; chovali jsme se s Owenem velice tiše a byli jsme si jisti, že naši přítomnost v pokoji nemohl nikdo z přízemí odhalit.

„A šup do postýlky!“ slyšeli jsme pana Brinker-Smitha; paní Brinkerová-Smithová se zachichotala.

Okamžitě jsme pochopili, že Ginger Brinkerová-Smithová nevede svého manžela do opuštěného pokoje proto, aby ho kojila; stejně s sebou neměli dvojčata – dvojčata také „šupla“ do postýlek, ale dole v bytě. Teď si uvědomuji, že manželé Brinkerovi-Smithovi byli obdařeni bohulibou iniciativou a zároveň obdivuhodným a nevšedním smyslem pro darebáctví – kde jinde si mohli dopřávat jednu z rozkoší manželského soužití a nerušit přitom své náročné dětičky? Tehdy jsme si to, pochopitelně, vykládali jako nebezpečnou posedlost sexem; bezohledné zneužívání kolejních postelí, navíc – jak jsme později zjistili – systematicky ve všech ložnicích Waterhouse Hall… takové chování jsme u rodičů pokládali za naprosto perverzní. Den co den šup do postýlky v jiném pokoji; takhle Brinkerovi-Smithovi postupovali až do třetího patra. Vzhledem k tomu, že my jsme sestupovali do přízemí, bylo patrně nevyhnutelné – jak by řekl Owen – a žádná náhoda, že jsme se setkali v pokoji v prvním patře.

Nic jsem neviděl, ačkoliv jsem toho dost slyšel i za zavřenými dveřmi. (Dana s maminkou jsem neslyšel nikdy.) Jako obvykle byl Owenův zážitek z této vášnivé události mnohem těsnější a intenzivnější než můj: šaty manželů Brinkerových-Smithových popadaly na zem po obou stranách vedle něj a proslulá kojicí podprsenka Ginger Brinkerové-Smithové přistála jen několik centimetrů od jeho tváře. Později mi řekl, že musel otočit hlavu na stranu, aby se vyhnul prohnuté drátěnce, která začala divoce pérovat a útočila mu na nos. A dokonce i když měl hlavu na stranu, zhoupla se občas tak nízko, že mu odřela tvář.

„Ze všeho nejhorší byly ty zvuky,“ řekl mi se slzami na krajíčku, když se Brinkerovi-Smithovi vrátili ke svým dvojčatům.

„Měl jsem pocit, že ležím pod Létajícím Yankeem!“

Poznání, že Brinkerovi-Smithovi využívají Waterhouse Hall mnohem tvořivějším a originálnějším způsobem, než jakého jsme byli schopni my dva, radikálně ovlivnilo zbytek našich vánočních prázdnin. Šokovaný a odřený Owen navrhl, abychom se raději věnovali poklidnějšímu průzkumu čísla 80 na Hlavní třídě.

„Přidej víc páry!“ křičela Ginger Brinkerová-Smithová.

„Přidej víc šťávy!“ odpovídal pan Brinker-Smith. A buch! buch! buch! mlátila drátěnka Owena do hlavy.

„‚Víc páry, víc šťávy‘, takové nesmysly,“ stěžoval si Owen. „Jak můžou lidi ze sexu tak zpitomět?“

Stačilo vzpomenout si na Hester a musel jsem s ním souhlasit.

A tak, znechucení naším prvním seznámením s aktem lásky, jsme se k smrti nudili v čísle 80 na Hlavní třídě právě toho dne, kdy tam přišel místní pošťák pan Morrison oznámit, že se vzdává role Ducha Příštích Vánoc.

„Proč to říkáte mně?“ podivila se babička. „Já nejsem režisér.“

„Dana nemám na trase,“ odtušil listonoš ponuře.

„Takovéhle zprávy nevyřizuji – ani Danovi ne,“ prohlásila babička. „Měl byste jít na příští zkoušku a říct mu to sám.“

Babička stála v pootevřených venkovních dveřích a mrazivý prosincový vzduch ji musel zábst do nohou; na Owena a na mne táhl ledový průvan a to jsme seděli o kus dál v hale – a oba jsme měli teplé vlněné kalhoty. Až dovnitř jsme cítili, jak z pana Morrisona dýchá chlad; v ruce navlečené do palčáku držel hrst babiččiných dopisů a tvářil se, jako by jí je nechtěl vydat, dokud mu neslíbí, že Danovi vyřídí jeho vzkaz.

„Na žádnou zkoušku už mě nikdo nedostane ani omylem,“ prohlásil pan Morrison, zašoupal bagančaty a pohodil si na rameni těžkou koženou brašnu.

„Kdybyste chtěl dát výpověď na poště, požádal byste snad, aby to za vás poštmistrovi oznámil někdo jiný?“ zeptala se babička.

Pan Morrison se zamyslel; na protáhlé tváři se mu střídaly modré a červené skvrny od mrazu. „Takhle jsem si tu roli nepředstavoval,“ řekl babičce.

„To řekněte Danovi,“ opakovala babička. „Ujišťuji vás, že já s tím nemám nic společného.“

„Já ano,“ ozval se Owen. Babička se na něj pochybovačně ohlédla, a než mu uvolnila místo v pootevřených dveřích, natáhla se ven a vyškubla z listonošovy váhavé ruky svou poštu.

„Co ty o tom víš?“ zeptal se Owena pan Morrison.

„Ta role je velice důležitá,“ řekl Owen. „Vy jste poslední z duchů, kteří se Scroogeovi objevují. Jste duch budoucnosti – jste ze všech duchu nejstrašidelnější!“

„Ale vůbec nic neříkám!“ stěžoval si pan Morrison. „Vždyť to ani není… jak tomu říkají… role s textem.“

„Velký herec nemusí nic říkat,“ namítl Owen.

„Mám na sobě veliký černý plášť s kapucou!“ pokračoval pan Morrison. „Nikdo mi nevidí do obličeje.“

„Žádná škoda,“ zamumlala polohlasně směrem ke mně babička.

„Velký herec nepotřebuje být viděn,“ řekl Owen.

„Ale musí něco dělat!“ zaskučel pošťák.

„Vy přece ukazujete Scroogeovi, co ho čeká, když nevěří na vánoce!“ zvolal Owen. „Ukazujete tomu lakomci jeho vlastní hrob! Copak muže byt něco strašidelnějšího?“

„Jenomže vůbec nic nedělám, jenom ukazuju,“ zavyl pan Morrison. „A nikdo by nikdy nevěděl, na co vlastně ukazuju, kdyby starej Scrooge nemluvil sám pro sebe – ‚Je-li tu v městě jaká osoba, která cítí pohnutí nad smrtí tohoto muže, ukaž mi ji, duchu, zapřísahám tě!‘ Takovýhle řeči pořád ten starej Scrooge mele!“ horlil pan Morrison. „‚Ukaž mi nějakou pravou lítost nad smrtí‘ a tak pořád dál,“ stěžoval si listonoš zatrpkle. „A já jenom ukazuju! Vůbec nic neříkám a jediný, co je ze mě vidět, je tenhle prst!“ pan Morrison si stáhl rukavici a napřáhl svůj dlouhý, kloubnatý spár proti Owenovi, který před jeho umrlčím drápem couvl.

„Je to velká role, která vyžaduje velkého herce,“ trval na svém. „Musíte na diváky udělat dojem. Nic není tak strašidelné jako budoucnost.“

V hale za Owenovými zády se shromáždila napjatá skupinka. Lydia na kolečkové židli, Ethel – která právě leštila svícen – a Germaine, jež v Owenovi spatřovala ztělesněného Ďábla… všechny tři se tísnily za babičkou, která byla dost stará na to, aby si vzala Owenovo přesvědčování k srdci; babička věděla, že nic není tak strašidelné jako budoucnost, nepočítáme-li někoho, kdo sám budoucnost zná.

Owen nečekaně rozhodil ruce, až ženy v úleku uskočily. „Vy víte všechno, co se teprve přihodí!“ zaječel na nespokojeného pošťáka. „Když vstoupíte na jeviště, jakobyste znal budoucnost – tím myslím všechno! – tak se všichni strachy poserou!“

Pan Morrison se zamyslel; v jeho pohledu se dokonce mihl záblesk pochopení, jako by si – byť na okamžik – uvědomil vlastní děsuplnou moc; ale vzápětí mu oči zahalil mrak páry vlastního dechu v mrazivém vzduchu.

„Vyřiďte Danovi, že končím, to je všechno,“ prohlásil. Načež se otočil a odešel – „naprosto nedramaticky“, konstatovala později babička. V té chvíli se tvářila, jako by ji Owen, i přes její odpor k vulgárním slovům, téměř okouzlil.

„Běž od těch dveří, Owene,“ vyzvala ho. „Už jsi se s tím bláznem bavil déle, než si vůbec zaslouží, a ještě chytneš zápal plic.“

„Jdu zavolat Danovi, hned teď,“ řekl Owen stručně. Přistoupil k telefonu a vytočil číslo; nikdo z nás se z haly nehnul ani na krok, třebaže jsme si vůbec neuvědomovali, že jsme pouhými diváky jeho představení, „Haló, Dane?“ ohlásil se do telefonu. „Dane? Tady je Owen.“ (Jako by mohly vzniknout nějaké pochybnosti o tom, kdo volá!) „Dane, mám špatnou zprávu, právě jsi přišel o ducha Příštích Vánoc. Ano, myslím Morrisona – toho zbabělého pošťáka!“

„Zbabělého pošťáka,“ opakovala babička obdivné.

„Ano, ano – já vím, že stejně nestál za nic,“ říkal Owen Danovi, „ale nechceš přece skončit bez Ducha Budoucnosti?“

V tom okamžiku mi bylo jasné, kam míří; viděl jsem do budoucnosti – aspoň malý kousíček. Nepodařilo se mu sice pana Morrisona přemluvit, aby si roli nechal, ale přesvědčil přitom sám sebe, že se jedná o důležitý part – mnohem zajímavější než úloha Malého Tima, toho nemohoucího svatouška. Navíc si uvědomil, že role Ducha Příštích Vánoc nemá text; a tudíž by nepotřeboval svůj hlas – ani jako Ježíšek, ani jako Duch Budoucnosti.

„Rozhodně nemusíš ztrácet hlavu, Dane,“ říkal do telefonu, „já totiž vím o někom, kdo tu roli sehraje naprosto dokonale – anebo když ne dokonale, tak aspoň jinak.“

Při slově jinak se babička zachvěla; a také poprvé v životě pohlédla na Owena s výrazem, v němž se objevilo cosi jako úcta.

Opět převzal Kníže pokoje věci do svých rukou, pomyslel jsem si v duchu. Podíval jsem se na Germainu, která se kousala do spodního rtu; věděl jsem, co si myslí. Lydia se pohupovala v kolečkovém křesle a poslouchala jednostranný telefonický rozhovor jako hypnotizovaná; Ethel svírala svícen jako zbraň.

„Ta úloha si žádá herce, který udělá na publikum dojem,“ vysvětloval Danovi Owen. „Duch se musí chovat, jako by opravdu znal budoucnost. Je ironické, že ta druhá role, kterou letos o vánocích hraju – ano, myslím to pitomé představení v kostele – je ironické, že pro tvoje divadlo je tou nejlepší přípravou. Rozumíš mi, v obou těch rolích musíš mít vládu nad věcmi, beze slov… Ano, jistě, samozřejmě, že myslím sebe!“ Následovala snad první odmlka, ve které Owen poslouchal Dana, „Kdo tvrdí, že musí být duch příštích vánoc velký?“ protestoval rozzlobeně, „ovšemže vím, jak velký je pan Fish. Copak nemáš kouska fantazie, Dane?“ Opět se na chvíli odmlčel a pak prohlásil: „to se dá snadno ověřit. Nech mě, ať to zkusím. Když se budou všichni smát, jdu od toho. Jestli je vyděsím, je role moje. Ano, jistě – včetně pana Fishe. Když se budou smát, jdu od toho. Když je vyděsím, hraju.“

Já jsem na výsledek žádné zkoušky čekat nepotřeboval. Stačilo pohlédnout na babiččinu úzkostně staženou tvář a na postoj tří žen, které ji obklopovaly – jaký měly z Owena strach, který se projevoval Lydiiným vytřeštěným zrakem, Ethelinými bílými klouby prstů, svírajících svícen, a Germaininými chvějícími se rty. Nepotřeboval jsem čekat na první zkoušku, abych Owenovi věřil; už teď jsem věděl, jakým dojmem je schopen na publikum zapůsobit – zejména pokud šlo o budoucnost.

Toho dne u večeře nám Dan vylíčil Owenův triumf – jak všichni stáli jako zkamenělí a nikdo neměl tušení, co je to za trpaslíka, protože Owen se od hlavy až k patě zahalil do černého pláště s kapucou; vůbec nevadilo, že ani jednou nepromluvil a že mu nebylo vidět do tváře. Dokonce ani pan Fish netušil, kdo se za tím příšerným zjevením ve skutečnosti skrývá.

Jak napsal Dickens: „Ó chladná, chladná, strnulá, strašlivá Smrti, vztyč zde svůj oltář a vystroj jej všemi hrůzami, jimiž vládneš, neboť to zde je tvé panství!“

Owen se zvláštním způsobem ploužil po jevišti; pan Fish se ho několikrát lekl, protože nedokázal sledovat, kde se v té chvíli nachází. Když na něco ukázal, provedl to nečekaným, křečovitým pohybem jako v záchvatu – malá, bílá ruka vystřelila ze záhybů pláště, až látka zapleskla. Uměl pomalu klouzat jako bruslař na pokraji sil; ale dovedl také těkat z místa na místo s odpudivou hbitostí netopýra.

Před Scroogeovým hrobem pan Fish říká: „Než přistoupím blíže k tomu kameni, na nějž ukazuješ, odpověz mi na jednu otázku. Jsou toto stíny věcí, jež se určitě stanou, nebo jsou to jen stíny věcí, jež se mohou státi?“

Po jeho otázce se veškerá pozornost všech Gravesendských ochotníků jako nikdy dřív soustředila na ducha; pan Fish se tvářil, jako by na odpovědi závisel jeho život. Trpasličí Duch Příštích Vánoc však byl neoblomný; nad lhostejností zakrslého přízraku se otřásl i Dan.

Poté pan Fish přikročil k náhrobku tak blízko, že na něm mohl přečíst své jméno. „Ebenezer Scrooge… to já jsem ten muž?“ vykřikl a padl na kolena. Teprve z této polohy na kolenou – když dosahoval hlavou jen kousek nad Owena – měl možnost poprvé zblízka pohlédnout do zahalené tváře. Pan Fish se nesmál; pan Fish zaječel hrůzou.

Měl říci: „Ne, duchu! Oh, ne, ne! Duchu, slyš mě! Nejsem už tím člověkem, jakým jsem byl!“ A tak dále. Ale pan Fish prostě zaječel. Oběma rukama zašermoval proti Owenově kápi tak divoce, že mu ji strhl z hlavy a odhalil ho i ostatním členům souboru – několik jich rovněž vykřiklo; nezasmál se nikdo.

„Ještě teď mi hrůzou vstávají vlasy na hlavě, když si na to vzpomenu!“ prohlásil Dan u večeře.

„To se nedivím,“ odtušila babička.

Po večeři se dostavil mírně pobledlý pan Fish.

„Takže máme aspoň jednoho dobrého ducha,“ řekl. „Vlastně je to tak pro mě lepší,“ mudroval. „Ten klučík je velice schopný, velice schopný. Bude zajímavé sledovat jeho… účinek na diváky.“

„To už jsme viděli,“ poznamenal Dan.

„Hm, ano,“ přisvědčil pan Fish spěšně; vypadal ustaraně.

„Slyšel jsem, že dcera pana Earlyho se strachy počůrala,“ řekl Dan.

„To mě nepřekvapuje,“ opakovala babička. Germaine, která právě po jedné odnášela dezertní lžičky, se zatvářila, jako by ji mělo každou chvíli postihnout totéž.

„Možná byste ho mohl trochu zkrotit?“ navrhl pan Fish Danovi.

„Zkrotit?“ opakoval Dan.

„No, trochu to jeho hraní držet na uzdě,“ vysvětloval pan Fish. „Já si vůbec nejsem jist, jak moc to hraje,“ namítl Dan. „Já taky ne,“ přisvědčil pan Fish. „Je to jenom… hrozně nepříjemné.“

„Snad když budou diváci sedět o pár řad dál – v hledišti, myslím – tak to nebude tak… děsivé,“ řekl Dan. „Myslíte?“ zapochyboval pan Fish.

„Já nevím,“ přiznal se Dan.

„Co kdyby mu bylo vidět do tváře – už od začátku?“ navrhl pan Fish.

„Když mu nestrhnete kapucu, tak mu do tváře nebude vidět vůbec,“ připomněl mu Dan. „To by bylo podle mě nejlepší.“

„Ano, rozhodně,“ souhlasil pan Fish.

Pan Meany přivezl Owena do čísla 80 na Hlavní třídě – aby u nás mohl přespat. Pan Meany věděl, jak babička nesnáší hluk jeho náklaďáku na příjezdové cestě; neslyšeli jsme ho proto přijet ani odjet – vysadil Owena už na ulici.

Bylo v tom něco neskutečného; myslím v té shodě: v okamžiku, kdy nám pan Fish popřál dobrou noc a otevřel dveře, aby šel domů – Owen právě sahal po zvonku. V téže chvíli rozsvítila babička světlo na verandě; Owen zamžikal do žárovky. Zpod červeno-černě kostkované lovecké čepice vzhlížel k panu Fishovi jeho drobný, špičatý obličejík – jako čenich vačice, zachycené v kuželu světla z baterky. Na jedné tváři měl matně nažloutlý šrám, připomínající odstín zašlého stříbra, kde ho odřela houpající se postel manželů Brinkerových-Smithových, takže vypadal jako oživlá mrtvola. Pan Fish uskočil zpátky do haly.

„My o vlku,“ řekl Dan s úsměvem. Owen se také usmál – na nás na všechny.

„Asi už to víte – tu roli jsem dostal!“ oznámil nám.

„To mě vůbec nepřekvapuje, Owene,“ řekla babička. „Nepůjdeš dál?“ A doopravdy mu přidržela otevřené dveře, aby mohl vejít; a dokonce předvedla roztomilé pukrle – trochu nemístně dívčí, ale Harriet Wheelwrightová uměla ve svém majestátu podat i nevhodná gesta přijatelně… díky smyslu pro humor a ironii.

Owen Meany dobře postřehl zlehčující tón v jejím hlase; přesto se na ni zářivě usmál – a odpověděl na její pukrle sebevědomou úklonou a nepatrně nadzvedl štítek své červeno-černě kostkované lovecké čapky. Zvítězil a byl si toho vědom; a babička si toho byla vědoma rovněž. Dokonce i Harriet Wheelwrightová – se svou přezíravostí poutníků z Mayflower vůči všem Meanyovým tohoto světa – dokonce i moje babička věděla, že Žulová Myš v sobě skrývá víc, než je na první pohled patrné.

Pan Fish, snad aby se dal trochu dohromady, si pobrukoval melodii známé vánoční koledy. Dokonce i Dan uměl slova.

A když si Owen oklepal sníh z bot – když vstoupil Ježíšek pod střechu našeho domu – Dan polohlasně zanotoval slova, která jsme všichni tak dobře znali: „Narodil se Kristus Pán, radujme se, z růže kvítek vykvet nám, veselme se!“

5. Duch Budoucnosti

Tak nám Owen předělal Vánoce. Připraven o vytoužený výlet do Sawyer Depot zmocnil se dvou nejdůležitějších němých rolí v jediných dvou dramatických produkcích, které se v Gravesendu o vánočních svátcích konaly. Jako Ježíšek a Duch Příštích Vánoc se povýšil do role proroka – znepokojivé bylo, že se choval, jako by znal naši budoucnost. Kdysi si myslel, že nahlédl do budoucnosti mojí maminky; nakonec se vlastně stal jejím vykonavatelem. Přemýšlel jsem o tom, co by mohl vědět o Danově nebo babiččině budoucnosti – nebo Hesteřině, nebo mojí, nebo dokonce své vlastní.

Bůh mi řekne, kdo je mým otcem, ujistil mě Owen Meany; až dosud však Bůh mlčel.

Mluvil jenom Owen. Rozmluvil mně i Danovi maminčinu krejčovskou pannu a umístil si její dojemnou postavu vedle své postele – aby dohlížela na něj, aby byla jeho andělem strážným. Dosáhl svého sestoupení z nebes do jesliček – přemluvil mě do role Josefa, vybral mi Marii a hrdličky proměnil v krávy. Když takhle opravil Narození Páně, pokračoval v bohulibé činnosti a nově interpretoval Dickense – dokonce i Dan musel připustit, že Owen Vánoční koledu poněkud změnil. Němý Duch Příštích Vánoc ukradl Scroogeovi vrcholnou závěrečnou scénu.

Dokonce i Gravesendská polnice jaksi přehlédla, že hlavním hrdinou dramatu je Scrooge; skutečnost, že pan Fish je nejdůležitější postavou na jevišti, divadelnímu kritikovi Polnice zcela unikla, když napsal: „Tradiční Vánoční koleda, jejíž lesk každoročním opakováním již poněkud vybledl (alespoň pro pisatele těchto řádků), získala novou jiskru.“ Kritik pokračoval: „Obnošené téma duchů znovu ožilo díky oslnivému výkonu malého Owena Meanyho, který – navzdory své drobné postavě – působí na jevišti obrovským dojmem; vedle miniaturního Meanyho vypadají ostatní účinkující jako trpaslíci. Režisér Dan Needham by měl uvážit, jestli by svou novou hvězdu velikosti Malého Tima neměl příští rok obsadit do role samotného Scroogea!“

Nikde nebyla ani zmínka o letošním Scroogeovi a pan Fish s nelibostí nesl, že byl opomenut. Owen reagoval podrážděně na jakoukoli kritiku.

„Proč se o mně musí mluvit jako o ‚malém‘, jako o ‚drobném‘, jako o ‚miniaturním‘?“ zuřil Owen. „Ostatním hercům takovéhle přívlastky nedávají!“

„Zapomněl jsi ještě ‚velikosti Malého Tima‘,“ poznamenal jsem.

„Já vím,“ odpověděl, „píšou tam snad ‚bývalý majitel psa Fish‘ je vynikající Scrooge? Nebo ‚sadistická učitelka z nedělní školy Walkerová‘ je okouzlující matka malého Tima?“

„Napsali o tobě, že jsi ‚hvězda‘,“ připomněl jsem mu. „Že jsi podal ‚oslnivý výkon‘ – a že jsi působil ‚obrovským dojmem‘.“

„Napsali, že jsem ‚malý‘, že jsem ‚drobný‘, že jsem ‚miniaturní‘!“ vztekal se Owen.

„Máš štěstí, že jsi v té roli nemusel mluvit,“ připomněl jsem mu.

„Ha ha, ty jsi ale vtipnej,“ utrousil Owen.

Kritiky letošního nastudování Vánoční koledy nechávaly Dana chladným; mnohem větší starosti si dělal s tím, co by si o Owenovi pomyslel Dickens. Byl si jist, že Dickens by spokojený nebyl.

„Nějak se mi to nezdá,“ stěžoval si Dan. „Děti brečí – rodiče je musí odvést z hlediště dřív, než to všechno dobře dopadne. Matky s malými dětmi jsme dokonce začali u vchodu varovat. Není to rodinné představení, jak by mělo být. Cestou z divadla se děti tváří, jako by viděly Draculu!“

Trošku se mu ulevilo, když si všiml, že Owena nejspíš brzy sklátí chřipka. Owen na ně trpěl a teď byl v jednom kuse přetažený – dopoledne zkoušky Narození Páně a večer role Ducha Příštích Vánoc u ochotníků. Některá odpoledne býval tak vyčerpaný, že u nás usínal; usnul třeba v „doupěti“ na koberci před velkým gaučem nebo na hromadě polštářů, když maličkým dělem odstřeloval moje cínové vojáčky. Vypravil jsem se do kuchyně pro sušenky, a když jsem se vrátil, Owen tvrdě spal. „Už je jako Lydia,“ poznamenala babička – ani Lydia totiž nevydržela odpoledne neusnout – spánek ji zmáhal v kolečkovém křesle, kdekoli ji v něm Germaine zanechala, někdy třeba s tváří obrácenou do kouta místnosti. Babička v tom spatřovala další známku toho, že Lydiina senilita dospěla do pokročilejšího stádia než její vlastní.

Sotva se u Owena začaly projevovat první příznaky nachlazení – kýchání, kašel a rýma – Dan zadoufal, že by jeho onemocnění mohlo být pro Vánoční koledu dobrodiním. Nepřál mu žádnou těžkou chorobu; spokojil by se s obyčejným kašlem a nastuzením – nebo pouze tím, kdyby se musel občas vysmrkat. Takový lidský zvuk, vycházející z nitra černé kápě, by jistě obecenstvo uklidnil; a jeho kýchání a popotahování by možná i někoho rozesmálo. Smích podle Danova názoru ještě nikomu neublížil.

„Myslím, že Owenovi by ublížit mohl,“ varoval jsem ho. „Neřekl bych, že by si zvlášť potrpěl na podobný humor.“

„Já přece netvrdím, že chci z Ducha Příštích Vánoc udělat komickou figurku,“ hájil se Dan. „Já bych ho chtěl jenom trochu zlidštit.“ To byla v Danových očích hlavní potíž: Owen nevypadal lidsky. Postavu měl jako dítě, ale jeho pohyby byly povážlivě dospělé; a jeho vystupování na jevišti bylo víc než „dospělé“ – bylo nadpřirozené.

„Podívej se na to takhle,“ radil mi Dan. „Duch, který kýchá a kašle – duch, který se musí vysmrkat – už prostě není tak strašidelný.“

Ale co Ježíšek, který kýchá a kašle a musí se vysmrkat? říkal jsem si. Jestliže Wigginovi požadovali, aby novorozený Kristus neplakal, jak by asi přijali Knížete pokoje s nudlí u nosu?

Toho roku byli o Vánocích všichni nemocní: sotva se Dan vylízal z bronchitidy, zjistil, že má zánět spojivek; Lydii přepadaly tak neúprosné záchvaty kašle, že ve své kolečkové židli popojížděla dozadu. Když začal i pan Early v roli Marleyova Ducha chraptět a pokašlávat, svěřil se mi Dan, jaká by to byla – pro divadlo – nádherná spravedlnost, kdyby se všichni duchové s něčím složili. Pan Fish, který měl z celého představení zdaleka nejobsáhlejší text, úzkostlivě dbal na to, aby se od nikoho nenakazil; jeho Scrooge před Marleyovým Duchem couval tak zděšeně, až to bylo nápadné.

Babička si stěžovala, že chodníky jsou v tomhle počasí pro ni příliš kluzké, a nechtěla chodit ven; nebála se, že nastydne, ale hrozila se představy, že by mohla na ledu uklouznout. „V mém věku,“ řekla mi, „stačí jeden pád, jedna zlomenina kyčle a čeká mě dlouhá, pomalá smrt – zápal plic.“ Lydia se rozkašlala a přikývla, znovu přikývla a znovu se rozkašlala, ale ani jedna z nich mi neobjasnila stařeckou moudrost spočívající v tom, proč vede zlomenina kyčle k zápalu plic; nemluvě o „dlouhé, pomalé smrti“.

„Musíš vidět Owena ve Vánoční koledě“ řekl jsem.

„Vídám ho už tak dost často,“ odpověděla babička.

„Pan Fish je taky znamenitý,“ nedal jsem se odradit.

„Vídám dost často i pana Fishe,“ poznamenala babička.

Nadšená kritika Owena v Gravesendské polnici uvrhla pana Fishe do tiché deprese; když přicházel po večeři do čísla 80 na Hlavní třídě, často vzdychal a většinou mlčel. Pokud jde o mrzoutského pošťáka pana Morrisona, nedalo se odhadnout, jak se Owenův úspěch dotkl jeho. Hrbil se pod svou koženou brašnou, jako by nesl na bedrech břemeno mnohem těžší než pravidelný příval vánoční pošty. Jak se asi cítil, když roznášel výtisky Gravesendské polnice, v níž byla jeho bývalá role označována za „nejen ústřední, ale klíčovou“ – a Owen Meany byl zahrnován chválou, jakou si pan Morrison mohl představovat pro sebe?

Od Dana jsem věděl, že první týden se pan Morrison na představení podívat nepřišel. K Danovu překvapení nepřišli ani Meanyovi.

„Cožpak oni nečtou Polnici?“ zeptal se mě Dan.

Nedovedl jsem si představit paní Meanyovou, jak něco čte; určitě jí na to nezbýval čas. Pořád přece musela někam civět – na zeď, do kouta, ven z okna, do zkomírajícího ohně v krbu, na krejčovskou pannu mé matky – kde by vzala paní Meanyová čas na čtení novin? A pan Meany nepatřil ani k těm mužům, kteří čtou aspoň sport. Navíc jsem soudil, že Owen jim o Vánoční koledě neřekl; tak jako jim tajil vánoční představení v kostele.

Možná se před panem Meanym o divadle zmíní některý z dělníků v lomu; třeba ho viděl některý z kameníků nebo manželka jeřábníka, nebo o něm aspoň četli v Polnici.

„Tak jsem slyšel, že je ten váš kluk v divadle za hvězdu,“ mohl by někdo utrousit.

Ale zároveň jsem v duchu slyšel, jak by to Owen odbyl.

„Jenom pomáhám Danovi. Dostal se do maléru – jeden z duchů mu položil roli. Znáte Morrisona, toho zbabělého pošťáka? Měl prostě trému. Je to docela malá role – dokonce bez textu. A ta hra taky za moc nestojí – celé je to takové vykonstruované. Navíc mi vůbec není vidět do obličeje. A nejsem na jevišti ani pět minut…“

Byl jsem si jist, že tak nějak by se k tomu Owen postavil. Soudil jsem, že je na sebe nepřiměřeně pyšný – a ke svým rodičům se chová příliš příkře. Všichni projdeme určitou fází – některým z nás vydrží celý život – kdy nás vlastní rodiče uvádějí do rozpaků; nepřejeme si, aby nám byli neustále nablízku, protože se bojíme, že udělají nebo řeknou něco, kvůli čemu se za ně budeme stydět. Ale Owen podle mě tímto trapným pocitem trpěl víc než většina ostatních; proto asi mezi sebou a svými rodiči udržoval takový odstup. A také byl podle mého názoru neúměrně panovačný vůči svému otci. Ve věku, kdy většina našich vrstevníků musela snášet komandování svých rodičů, Owen svému otci neustále poroučel, co má dělat.

Já sám jsem pro Owenovy rozpaky neměl valné pochopení. Koneckonců jsem maminku přece jen postrádal; byl bych rád, kdyby mi byla nablízku. A protože Dan nebyl mým skutečným otcem, necítil jsem k němu nikdy žádnou opravdovou nenávist; vždycky jsem byl v jeho společnosti rád – babička, třebaže mě měla ráda, se ke mně chovala chladněji.

„Owene,“ oslovil ho jednou večer Dan. „Nechtěl bys, abych pozval do divadla tvoje rodiče? Co třeba na poslední představení – na Štědrý večer?“

„Myslím, že na Štědrý večer nemají čas,“ odpověděl Owen.

„A co některé představení předtím?“ navrhl Dan. „Někdy brzy – můžu je pozvat? Na kterýkoli večer.“

„Oni zrovna do divadla moc nechodí,“ namítl Owen. „Nechci se tě dotknout, Dane, ale bojím se, že by je to nudilo.“

„Ale určitě by rádi viděli tebe,“ řekl Dan. „Nechtěli by vidět, jak hraješ?“

„Oni mají rádi jenom pravdivé příběhy ze života,“ řekl Owen. „Potrpí si spíš na realitu, vymyšlené zápletky je moc nebaví. Fantazie a pohádky – to není nic pro ně. A jak jsou v tom strašidla a duchové – vyloučeno.“

„Duchové jsou vyloučeni?“ podivil se Dan.

„Nic podobného pro ně nepřichází v úvahu,“ přikývl Owen.

Jak jsem ho tak poslouchal, uvědomil jsem si, že mám z jeho rodičů právě opačný dojem. Domníval jsem se, že věří jedině takzvaným pohádkám; že věří jenom na strašidla a duchy – že naslouchají jenom duchům, „aby bylo jasno, Dane,“ uzavřel debatu Owen, „Já bych ti doporučoval, abys moje rodiče nezval. Jestli sami přijdou, oukej; ale já si myslím, že nepřijdou.“

„Dobrá, dobrá,“ souhlasil Dan. „Jak si přeješ, Owene.“

Dan Needham měl podobně jako moje maminka pro Owena slabost; i on se ho hrozně rád dotýkal. Jeho city se však neprojevovaly cucháním vlasů nebo poplácáváním po zádech a po ramenou. Dan člověka chňapl za ruce a začal mu je drtit v dlaních, až mu málem rozmačkal klouby. Danovy projevy fyzické náklonnosti k Owenovi dokonce překračovaly jeho lásku ke mně; instinktivně vycítil, že by měl mezi námi zachovávat určitý odstup – když se ke mně bude chovat jako otec, ale zároveň se ve své roli nebude prosazovat úplně. A protože ve fyzickém kontaktu se mnou měl jisté zábrany, byl uvolněnější ve styku s Owenem, kterého se jeho vlastní otec nikdy (alespoň v mé přítomnosti) nedotkl. Myslím, že i Dan si byl vědom toho, že Owena doma nikdy nikdo nepohladí.

V sobotu večer si hlediště vyžádalo čtyři opony a Dan vyslal Owena na jeviště samotného. Bylo jasné, že si diváci přejí vidět jenom jeho; pan Fish se s ním už děkovat byl a klanět se byl i pan Fish sám – ale publikum se očividně zamilovalo do Owena.

Když se objevil, všichni povstali. Jeho černá smrťácká kápě byla na jeho malou hlavu příliš špičatá a vysoká; přepadala mu na jednu stranu, takže připomínal sebevědomého, škodolibého trpaslíka nebo skřeta. Když ji odhodil dozadu a odhalil divákům bledou tvář, jedna dívka v přední řadě omdlela; byla asi tak v našem věku – snad dvanáct nebo třináct – svalila se na zem jako špalek.

„Tam, kde jsme seděly, bylo dost teplo,“ omlouvala se její matka, když se Dan ujistil, že děvče zase přišlo k sobě.

„Káča pitomá!“ hartusil Owen v zákulisí. Obličej si líčil sám. Přestože celé představení zůstávala jeho tvář skryta pod obrovskou převislou kapucou, nabílil si tváře dětským pudrem a temné kruhy pod očima ještě zvýraznil černou maskarou. Chtěl, aby i při náhodném pohledu, kterým by se třeba na okamžik zjevil divákům, působil jaksepatří hrůzostrašně; a jak se mu zhoršovala chřipka, jeho bledost přispívala ke kýženému sinalému vzhledu.

Když ho Dan vezl domů, skoro celou cestu prokašlal. Poslední neděle před Vánoci – den našeho představení v kostele – byla už zítra.

„Připadá mi trochu víc nemocný, než jsem měl na mysli,“ svěřil se mi Dan cestou zpátky do města. „Nakonec budu muset hrát Ducha Příštích Vánoc já. A nebo – jestli bude Owen opravdu nemocný – mohl bys tu roli vzít ty.“

Ale já jsem byl pouhý Josef; cítil jsem, že Owen Meany už pro mě vybral jedinou roli, které jsem byl schopen.

V noci sněžilo; nebyla to velká sněhová bouře, ale teplota postupně klesala, až byla příliš zima i na sníh. V neděli ráno ležel na celém Gravesendu příkrov čerstvého bělostného sněhu, bělejšího než kostelní roucho; městem fičel krutý, mrazivý vichr, který zvedal ocasatá mračna přemrzlé jinovatky a rachotil a kvílel v prázdných okapech čísla 80 na Hlavní třídě; okapy byly prázdné, protože mrzlo tak, že se nový sníh vůbec nelepil.

Sněhové pluhy si v neděli ráno daly na čas a jediné vozidlo, které dokázalo Hlavní třídou projet, byl těžký náklaďák Meanyho žulového lomu. Owen byl tak nabalený, že sotva ohýbal kolena, když se plahočil po příjezdové cestě k domu – ruce mu nevisely podél těla, ale trčely mu do stran jako paže strašáka do zelí. Hlavu měl několikrát omotanou dlouhou, tmavě zelenou šálou, takže mu nebylo vůbec vidět do obličeje – ale cožpak bylo možné si Owena s někým splést? Tu šálu mu darovala moje maminka – když jednou v zimě zjistila, že žádnou nemá. Owen ji nazýval svou šťastnou šálou a šetřil si ji pro slavnostní příležitosti nebo když byla zvlášť třeskutá zima.

Poslední neděle před Vánoci byla pro maminčinu šálu jako stvořená – v obou ohledech. Když jsme se s Owenem trmáceli po Hlavní třídě ke kostelu Ježíše Krista, ptáci vyplašeně ulétali před jeho štěkavým kašlem; i přes mnohonásobné vrstvy zimního ošacení jsem slyšel, jak mu v prsou chrchlavě skřípe.

„Ten tvůj kašel se mi nelíbí, Owene,“ poznamenal jsem.

„Kdyby se Ježíš narodil do takového počasí, jako je dnes, bojím se, že by se ukřižování nedožil,“ řekl Owen.

Na téměř panensky neposkvrněném chodníku Hlavní třídy před námi porušil sněhovou přikrývku pouze jediný pár šlépějí; pomineme-li klikaté stopy po psím čůrání, byl chodník jednolitá bílá stuha. Osoba, která ve sněhu zanechala první lidské otisky, byla příliš zachumlaná a moc daleko vpředu, abychom rozeznali, o koho se jedná.

„Babička na představení nepřijde?“ zeptal se Owen.

„Ona patří ke kongregacionalistům,“ připomněl jsem mu.

„To je tak nemoderní, že nemůže jít do jiného kostela aspoň jednu neděli v roce? Kongregacionalisté Vánoční představení nemají.“

„Já vím,“ připustil jsem; věděl jsem dokonce víc: například že kongregacionalisté nemají poslední neděli před svátky vánočními ani obvyklou ranní mši – místo ní mají nešpory, což je zvláštní bohoslužba, věnovaná z větší části zpěvu koled. Problém nebyl v tom, že by se bohoslužba v babiččině kostele překrývala s naším představením; babička prostě Owena v roli Jezulátka vidět nechtěla. Vyjádřila se v tom smyslu, že ji ta představa „odpuzuje“. Navíc způsobila tolik rozruchu kvůli počasí a potenciálnímu nebezpečí, že si zlomí kyčli, že se nakonec rozhodla vynechat i nešpory. Usoudila, že navečer, když se venku stmívá, by si mohla potmě na ledě zlomit nohu ještě snadněji.

Osoba před námi po chodníku byl pan Fish, kterého jsme rychle dohonili – postupoval tak pomalu a opatrně, že se nejspíš také bál, aby si nezlomil nohu v kyčli. Při pohledu na Owena, zabaleného do maminčiny šály, že mu koukaly jen oči, se polekal, ale pan Fish se Owena lekal dost často.

„Jak to, že už nejste v kostele a nepřevlékáte se do kostýmů?“ zeptal se. Poznamenali jsme, že máme ještě skoro hodinu času. Dokonce i tempem, kterým kráčel pan Fish, bychom tam dorazili o půl hodiny dřív; teď jsme však byli především překvapeni zjištěním, že tam jde pan Fish.

„Vy přece do kostela nechodíte,“ pravil Owen lehce vyčítavě.

„To ne, máš pravdu,“ přiznal pan Fish. „Ale tohle bych si nenechal ujít za nic na světě!“

Owen si svou spoluhvězdu z Vánoční koledy změřil podezíravým pohledem. Zdálo se totiž, že pan Fish je Owenovým úspěchem tak deprimován a zaskočen, že nám byla jeho návštěva představení v kostele Ježíše Krista mírně podezřelá, Já osobně jsem měl pocit, že si pan Fish ve své depresi libuje; byl tak otrocky oddán ochotničení, že se poctivě snažil čerpat inspiraci i pozorováním Owenova génia.

„Dnes asi nebudu v nejlepší formě,“ varoval ho Owen a na ukázku dramaticky zakašlal.

„Takový harcovník jako ty, Owene, se jistě nenechá zdolat nějakým hloupým nachlazením,“ řekl pan Fish. Plahočili jsme se všichni tři sněhem – pan Fish trochu zrychlil, aby nám stačil.

Svěřil se nám, že je trochu nervózní; jako dítě nikdy do kostela nechodil – jeho rodina nepatřila k praktikujícím věřícím – i teď do kostela „vkročil“ jen na svatby nebo pohřby. Nevěděl ani, co všechno z příběhu o Kristovi je ve vánočním představení „zahrnuto“.

„Všechno ne,“ odpověděl Owen.

„Ta část na kříži tam není?“ zeptal se pan Fish.

„Nepřitloukli ho přece na kříž, když byl ještě dítě!“ řekl Owen.

„A co všechno to uzdravování – a kázání učedníkům?“ vyzvídal pan Fish.

„Není tam nic víc než vánoce!“ podrážděně vysvětloval Owen. „Je tam jen jeho narození.“

„Owen neříká žádný text,“ připomněl jsem panu Fishovi.

„Aha, ovšem, já jsem zapomněl,“ řekl pan Fish.

Kostel Ježíše Krista byl v Elliotově ulici, vedle pozemku Gravesendské akademie; na rohu Hlavní třídy na nás čekal Dan. Pan režisér si podle všeho také šel pro inspiraci.

„No ne, podívejme, koho to tu máme!“ přivítal pana Fishe, a ten se začervenal.

Owena potěšilo, že Dan půjde s námi.

„To je dobře, Dane, že jsi tady,“ řekl mu, „pan Fish totiž jde dnes do kostela na Vánoční představení poprvé a je z toho trochu nervózní.“

„Já jenom nevím, kdy se pokleká a tyhle nesmysly!“ řekl pan Fish a rozpačitě se zasmál.

„Ne všichni episkopálové poklekají,“ řekl Owen. „Já ne,“ řekl jsem.

„Já ano,“ řekl Owen.

„Já někdy ano a někdy ne,“ vmísil se Dan. „Když jsem v kostele, dívám se po ostatních a dělám to, co oni.“

A tak naše eklektická čtveřice dorazila do kostela Ježíše Krista.

Navzdory mrazu vítal reverend Dudley Wiggin první příchozí na schodech před portálem; neměl klobouk a lebka pod řídkými prošedivělými vlasy mu plála jasnou červení a promrzlé, odkrvené uši mu hrozily každou chvíli upadnout. Vedle něj stála Barb Wigginová v kožichu ze stříbrné lišky s kožešinovou čapkou na hlavě.

„Vypadá jako průvodčí v Transsibiřském expresu,“ poznamenal Owen.

S úžasem jsem zpozoroval, že vedle manželů Wigginových stojí reverend Lewis Merrill se svou kalifornskou manželkou; Owen byl také překvapen.

„Vy jste změnili vyznání?“ zeptal se jich.

Chudáci Merrillovi, jejich fantazie nestačila na to, aby pochopili, jak to Owen mínil; obvykle snesitelné koktání pana Merrilla se v odpovědi na jeho otázku prudce zhoršilo.

„My-my-my máme d-d-dnes ne-ne-nešpory!“ řekl, ale Owen mu nerozuměl.

„Kongregacionalisté mají dnes nešpory,“ opakoval jsem. „Místo obvyklé ranní mše,“ dodal jsem. „Nešpory jsou až odpoledne.“

„Já vím, kdy jsou nešpory;“ podrážděně mě odbyl Owen.

Důstojný pan Wiggin položil svému kolegovi ruku kolem ramen a zmáčkl je s takovou silou, až se menší, pobledý kněz lekl. Mám za to, že episkopálové jsou obecně vzato srdečnější než kongregacionalisté.

„My s Barb si chodíme na nešpory zazpívat koledy pravidelně – každý rok,“ oznámil rektor Wiggin. „A Merrillovi zase chodí na naše vánoční představení.“

„Každý rok,“ dodala paní Merrillová neutrálně; vypadala utrápeně, jako by Owenovi záviděla jeho šálu, v které měl zachumlaný celý obličej.

Reverend Merrill se vzpamatoval. Naposledy jsem ho viděl takhle oněmělého na improvizovaném pohřbu Sagamora a napadlo mě, že je to asi Owen, kdo ho umí tak spolehlivě připravit o řeč.

„Jsme tady hlavně kvůli koledám, máme moc rádi vánoční zpěvy – vždycky jsme si velice zakládali na našem pěveckém sboru,“ řekl. Při těch slovech na mě upřel srdceryvný pohled, jako by mi pouhá zmínka o té skupině cvičených andělů musela připomenout hlas mé zemřelé maminky.

„My jsme tady spíš kvůli zázraku!“ zahlaholil pan Wiggin vesele. „A letos,“ dodal rektor a zničehonic pevně chňapl Owena za rameno svou rukou bývalého letce, „letos máme Ježíška, to budete koukat!“ Poplácal svou mohutnou tlapou Owena po hlavě a přitom se mu podařilo sklopit mu kšilt červeno-černě kostkované lovecké čapky do očí a prakticky ho oslepit, jak mu zmuchlal maminčinu šťastnou šálu.

„Prosím, pánové!“ zvolal rektor Wiggin a strhl Owenovi loveckou čapku z hlavy tak rychle, až se mu dětsky jemné vlásky statickou elektřinou rozevlály do všech stran. „Letos,“ varoval nás kapitán Wiggin, „nezůstane mezi diváky jedno oko suché!“

Owen, málem uškrcený vlastní šálou, kýchl.

„Hned pojď se mnou, Owene!“ zavelela Barb Wigginová. „Musíme toho ubožáčka zabalit do plenek – dřív než nastydne!“ vysvětlovala Merrillovým; ale pan Merrill a jeho chvějící se manželka vypadali, jako by do plenek potřebovali zavinout sami. Zjištění, že byl do role Knížete pokoje obsazen právě Owen Meany, je evidentně zděsilo. Kongregacionalisté patrně kladou mnohem menší důraz na zázraky než episkopálové.

Ve vymrzlé chodbě fary zatím Barb Wigginová šněrovala Owena do fáčů jako do svěrací kazajky; ale ať je kolem něj motala těsně nebo volně, Owen si pořád stěžoval.

„Je to moc těsné, nemůžu dýchat!“ vyrážel mezi kašlem. Nebo naopak volal: „někudy mi sem táhne!“

Barb Wigginová ho zpracovávala s takovou pochmurnou a urputnou zručností, že to vypadalo, jako by ho balzamovala; možná si to v duchu při práci představovala – aby se uklidnila.

Kombinace jejího drsného zacházení a zjištění, že babička by na vánoční představení přijít mohla, ale schválně nešla – měla na Owenovo rozpoložení neblahý vliv; choval se popudlivě a svéhlavě. Bez zjevného důvodu se dožadoval, aby byl rozbalen a znovu zabalen do maminčiny šťastné šály, a teprve potom ovinut bílými plenkami, které ji překryjí. Chtěl mít šálu přímo na těle.

„Pro zahřátí a pro štěstí,“ prohlásil.

„Ježíšek přece nepotřebuje ‚štěstí‘, Owene,“ namítla Barb Wigginová.

„Chcete říct, že snad měl Kristus štěstí?“ zeptal se Owen. „Já bych spíš myslel, že by ho klidně mohl mít víc. Podle mě ho nakonec opustilo úplně.“

„Ale Owene,“ přidal se rektor Wiggin. „Byl sice ukřižován, ale vstal z mrtvých – byl vzkříšen. Není to snad smysl jeho spasení?“

„Zneužili ho,“ odsekl Owen, který byl v hádavé náladě.

Rektor se zatvářil, jako by zvažoval vhodnost chvíle k debatě o teologických otázkách, a jeho manželka vypadala, jako by v příštím okamžiku chtěla Owena maminčinou šálou uškrtit. Otázka, jestli měl nebo neměl Kristus štěstí a jestli byl spasen nebo zneužit, se jevila jako dost závažná – dokonce i v uspěchané atmosféře farní předsíně plné průvanu od neustálého otevírání a zavírání venkovních dveří a prosycené vlhkým pachem sušících se vlněných kabátů, z nichž kapal tající sníh na mřížky radiátorů. Ale měl se snad rektor kostela Ježíše Krista hádat s dítětem zavinutým v plenkách, které mělo být právě uloženo do jesliček?

„Zabal ho, jak si přeje,“ poručil pan Wiggin své ženě; v jeho hlase však zazněl nebezpečný podtón, jako by si nebyl jist, je-li Owen Meany Kristus nebo Antikrist. Podle bezohlednosti, s jakou Barb Wigginová Owena rozbalovala a zase zavinovala, bylo zřetelné, že ona ho za žádného Knížete pokoje nepokládá.

Krávy – bývalé hrdličky – se postrkovaly v přeplněném vestibulu, jako by se sháněly po seně. Mary Beth Bairdová vypadala v bílé říze docela k světu – jako trochu baculatější filmová hvězdička; ale ke kostýmu Svaté Matky a koneckonců ani Svaté Panny se příliš nehodil její dlouhý, neposlušný copánek. Já jsem byl jako typický Josef oblečen do tmavohnědého hábitu, jakéhosi biblického protějšku pánského obleku. Harold Crosby ve snaze co nejvíc oddálit své nanebevstoupení v často nespolehlivém andělském kladkostroji se už dvakrát dovoloval „naposledy“ na WC. Napadlo mě, že je dobře, že Owen, který už byl od hlavy k patě zavinut v plínkách, nepotřebuje na záchod. Nedokázal by se postavit; a i kdyby mu někdo pomohl na nohy, nemohl by jít – Barb Wigginová mu omotala nohy příliš těsně k sobě.

Naskytl se první problém: jak ho dostat do jesliček. Abychom mohli naše umělecké dílo uspořádat mimo zraky shromážděných věřících, byla před prázdnými jesličkami umístěna trojdílná zástěna, jejíž purpurová křídla zdobil kříž ze zlatého brokátu. Za tímto oltářním triptychem jsme měli zaujmout svá místa – a zkamenět jako na fotografii. V okamžiku, kdy Zvěstující Anděl zahájí svůj krušný sestup k pastýřům a odvrátí od nás pozornost, bude zástěna odstraněna. „Sloup světla“ pak zalije pastýře a krále a dovede uchvácené zraky věřících k našemu živému obrazu ve chlévě.

Owena chtěla do jesliček přirozeně odnést Mary Beth Bairdová. „Já ho unesu!“ volala Neposkvrněná matka. „Já ho uzvednu!“

„Ne, Ježíška ponese Josef!“ protestoval Owen a hledal mě očima; ale Barb Wigginová se hodlala úkolu ujmout osobně. Nejdřív Jezulátku zručně utřela nudli a pak mu přidržela u nosu kapesník a poručila, aby „fouknul“. Ozvalo se krátké, nepřirozené zatroubení. Mary Beth Bairdová obdržela čistý kapesník pro případ, že by Ježíškův nos v jesličkách nabyl pro diváky neúnosného vzhledu; Panna Maria byla na vrcholu blaha, že má za Owena přímo fyzickou odpovědnost.

Než zvedla Barb Wigginová malého Knížete pokoje do náruče, sklonila se k němu a svižně mu namasírovala tváře. V její péči se zvláštním způsobem prolínala bezohlednost s erotickým zaujetím. Přirozeně jsem v jejím chování rozpoznal značnou dávku profesionální rutiny bývalé letušky – starala se o Owena jako o mimino, které musí přebalit; ale zároveň jsem vycítil určitou lascivitu, s níž se skláněla až těsně k němu, jako by ho chtěla svádět. „Jsi hrozně bledý,“ řekla a štípla ho do tváří, aby mu zčervenaly.

„Au!“ vykřikl.

„Jezulátko musí mít tváře jako růžičky,“ napomenula ho. A pak se k němu sklonila ještě níž, až se špičkou nosu dotkla jeho; a pak ho zničehonic políbila na ústa. Nebyl to něžný, láskyplný polibek; byl to krutý polibek, plný škodolibosti, který Owena zaskočil; tváře mu polil ruměnec – Barb Wigginová mohla být spokojená – a do očí mu vhrkly slzy.

„Já vím, že nemáš rád, když tě někdo líbá, Owene,“ řekla laškovně, „ale to bylo jen pro štěstí – nic víc.“

Věděl jsem, že naposledy políbila Owena na ústa moje maminka; fakt, že mu ji mohla Barb Wigginová připomenout, ho nepochybně pobouřil. Zaťal pěsti a Barb Wigginová ho zvedla jako prkno a přitiskla si ho na prsa. Nohy, které měl smotané tak pevně, že je nemohl ohnout v kolenou, mu trčely do strany; vyjev, připomínal úspěšný pokus o levitaci při produkci potulného kejklíře. Mary Beth Bairdová, která se kdysi marně domáhala svolení Ježíška políbit, hleděla na Barb Wigginovou se zavilou žárlivostí. Rektorova manželka musela být zamlada opravdu neobyčejně schopnou letuškou. Nečinilo jí nejmenší potíže donést Owena na jeho místo na seně. Tiskla si ho k ňadrům s přísnou obřadností vychytralého pohřebního zřízence, odnášejícího dětského faraóna do hrobky v nitru pyramidy.

„Klid, uvolni se,“ šeptala s ústy zlomyslně co nejblíže jeho ucha a Owenův ruměnec sílil.

A já, Josef – věčně stojící opodál – jsem viděl, čeho si žárlivá Panna Maria nevšimla. Viděl jsem to a jsem přesvědčen, že to viděla i Barb Wigginová – a nepochybně právě proto Owena dál tak nestydatě mučila. Ježíšek měl erekci; důkaz se zřetelně rýsoval přes mnohonásobné vrstvy plenek, do kterých byl zavinut.

Barb Wigginová položila Owena do jesliček; významně se na něj usmála a obdařila ho poslední šťavnatou hubičkou na červené líce – pro štěstí, samozřejmě. Něco takového podle Owena rozhodně nebylo v souladu s křesťanským učením; ležet v jesličkách a zjistit, že má kvůli osobě, kterou nenávidí, ztopořený úd. Zrudl hněvem a ponížením; Mary Beth Bairdová nepochopila, co jeho výraz značí, a utřela mu nos. Jedna kráva zakopla o anděla, který málem porazil trojdílnou purpurovou zástěnu, a ta se zakymácela a narazila do zadní půlky osla. Pátral jsem ve tmě nad kulisami vznášejících se pilířů a snažil se zahlédnout aspoň stín Zvěstujícího Anděla; ale Harold Crosby byl v nedohlednu – skrýval se, jistě plný strachu a rozechvění, někde nad „sloupem světla“…

„Vysmrkej se!“ poručila šeptem Mary Beth Owenovi, který vypadal, jako by měl každou chvíli vybouchnout.

Naštěstí ho zachránil sbor.

Ozvalo se kovové zacinkání, jak o sebe zarachotila ozubená kolečka mechanismu na spouštění anděla, který se právě dal do pohybu; vzápětí Harold Crosby vyděšeně hekl a zalapal po dechu – a sbor spustil.

Hvězda svítí nad Betlémem, nebe plesá, zem zní zpěvem, světlem září jeskyně jako rajská svatyně.

Jen postupně uvolňoval Ježíšek zaťaté pěsti; jen pomalu jeho erekce slábla. Hněvem planoucí oči mu pohasly, jako by je obestřela počínající dřímota – na tváři malého Knížete se rozhostil výraz nadpozemského klidu, který způsobil, že už tak dojaté Bohorodičce vhrkly do očí slzy zbožné úcty.

„Vysmrkej se! Proč se nechceš vysmrkat?“ naléhala šeptem. Držela mu kapesník u nosu tak, že se jí podařilo zakrýt mu i ústa – jako by mu dávala narkózu. Půvabným gestem jí ruku s kapesníkem zlehka odstrčil; jeho úsměv značil, že je jí všechno odpuštěno, dokonce i ta nešikovnost, a Požehnaná Panna se na kolenou lehce zakymácela, jako by se chystala omdlít.

Skryta před zraky shromážděných věřících, ale víc než zlověstně viditelná nám, uchopila Barb Wigginová páku kladkostroje na spouštění anděla gestem dělníka ovládajícího těžké rypadlo, kterým se právě chystá zakousnout do hlíny. Její pohled se střetl s Owenovým; na okamžik jako by zaváhala a ztratila sebejistotu; v jeho očích se mísila vyzývavost s necudností. Barb Wigginová se otřásla, a jak přitom cukla rameny, odvedlo ji to na chvíli od jejího úkolu. Původně vznešený Haroldův sestup k zemi byl na chvíli přerušen.

„Nebojte se,“ pronesl Harold Crosby třesoucím se hlasem. Já – Josef – jsem však viděl někoho, kdo se bál. Barb Wigginová, zodpovědná za andělský kladkostroj, stála u pák „sloupu světla“ jako solný sloup a bála se Owena Meanyho; Kníže pokoje znovu nabyl ztraceného sebevědomí. Právě učinil malý, ale významný objev: erekce se dostaví a zase zmizí. „Sloup světla“, který měl za úkol sledovat přerušovaný a riskantní sestup Harolda Crosbyho, se choval velmi nevyzpytatelně; ozařoval Owena na vrcholku hromady sena, jako by nad ním Barb Wigginová zcela ztratila kontrolu. Světlo, které mělo publiku ukázat anděla, zalévalo místo toho jesličky.

V okamžiku, kdy kostelník po špičkách odnesl trojitou zástěnu, ve shromáždění věřících zašumělo, ale novorozený Ježíš je utišil nepatrným pohybem ruky. Pak obdařil velice nedětským, sardonickým pohledem Barb Wigginovou, která se konečně vzpamatovala a přemístila „sloup světla“ na sestupujícího anděla, kam měl svítit.

„Nebojte se,“ opakoval Harold Crosby a Barb Wigginová v obnovené horlivosti trhla klikou a Harold se zničehonic propadl – proletěl volným pádem asi dva nebo tři metry, než se jeho klesání prudce zarazilo; hlava se mu zvrátila a zakymácela do stran a nešťastný hoch se s pusou dokořán kýval sem tam nad vystrašenými pastýři jako gigantický racek, plachtící ve větru. „Nebojte se!“ vykřikl. Pak se odmlčel a němě se houpal ve vzduchu; nevěděl, jak dál; Harold zapomněl svůj text.

Barb Wigginová se pokusila jeho komíhání zastavit, ale podařilo se jí ho pouze otočit od pastýřů i diváků – takže se kýval dál, ale zády ke všem přítomným, jako by zavrhl celý svět nebo se rozhodl zadržet své poselství.

„Nebojte se,“ zamumlal nezřetelně.

V té chvíli zazněl z hromady sena ukryté ve tmě nakřáplý falzet, nemocný hlas nečekané nápovědy – kdo jiný by měl znát nazpaměť slova, která Harold Crosby zapomněl? Kdo jiný než bývalý Zvěstující Anděl?

„Hle zvěstuji vám velikou radost, která bude pro všechen lid,“ šeptal Owen; ale Owen neuměl šeptat – v jeho hlase bylo zadřeno příliš mnoho žulového prachu. Ježíškovo napovídání neslyšel jen Harold Crosby, ale všichni členové náboženské obce – sípavý, svatý hlas, promlouvající z temnoty jesliček, napovídal andělovi, co má říkat. Harold poslušně opakoval slova, která mu vkládal do úst.

A tak když „sloup světla“ konečně našel pastýře a krále na jejich náležitých místech určených ke klanění se Kristu na seně, mohli mu i shromáždění věřící vzdát svou úctu a obdiv – byl to jistě zvláštní Kristus, když znal nejen svou roli, ale i ostatní důležité úlohy.

Mary Beth Bairdová byla uchvácena. V první chvíli zabořila obličej do sena, pak se přitiskla tváří na Ježíškův bok, až nakonec v gestu nejhlubší pokory položila Owenovi hlavu přímo doprostřed klína. „Sloup světla“ se zachvěl nad jejím nestydatým, nemateřským chováním. Vztek Barb Wigginové a její zjitřené očekávání dalších katastrof připomínaly bdělost velitele kulometného hnízda; vší silou se snažila udržet světlo na místě.

Všiml jsem si, že vytáhla Harolda tak vysoko, až zmizel z dohledu; ubohý anděl, patrně stále obrácený na špatnou stranu, se zmítal jako zbloudilý netopýr vysoko v temnotě plné prachu, v pochmurných výšinách kulis znázorňujících vznášející se hradby – až tam jsem však nedohlédl. Přesto jsem cítil jeho hrůzu a bezmocnost.

„Půjdem spolu do Betléma, dudlaj, dudlaj, dudlaj dá,“ zapěl sbor. Reverend Dudley Wiggin se trochu opozdil s Lukášem. Snad ho napadlo, že Panna Maria mohla se svým „klaněním“ Ježíškovi počkat až po čtení z Bible; teď, když měla Mary Beth hlavu v Owenově klíně, se rektor zřejmě obával, čím chce závěrečné klanění nahradit.

„Jakmile andělé od nich odešli do nebe,“ četl rektor a věřící mimoděk zapátrali u stropu po Haroldovi. Mezi přítomnými v prvních řadách jsem neviděl nikoho hledat zmizelého anděla s takovým úsilím, jaké se zračilo na tváři pana Fishe, který již před chvílí s překvapením zjistil, že Owen přece jen ve své roli mluví.

Na Owenovi bylo vidět, že se mu chce kýchnout, nebo mu snad Maryina hlava znemožňovala dýchání; z ucpaného nosu, který by potřeboval utřít nebo vysmrkat, mu až na horní ret vytékaly dvě lesklé bubliny. Viděl jsem, jak se potí; byl opravdu velmi chladný den a stará kostelní kamna byla do červena rozpálená – na vyvýšeném oltáři bylo mnohem tepleji než v dřevěných lavicích, kde seděla většina věřících v zimnících. V jesličkách bylo horko k zalknutí. Litoval jsem krávy a oslíky, kteří museli být pod svými kostýmy zalití potem. „Sloup světla“ byl dost horký na to, aby zapálil seno, na kterém ležel Ježíšek jako připíchnutý Svatou Matkou.

Ještě jsme si nevyposlechli čtení z Lukáše do konce, když omdlel první osel; vlastně jenom jeho zadní půlka, takže účinek jeho zhroucení byl zcela překvapivý. Spousta přítomných neměla tušení, že jsou oslové složení ze dvou herců, a jeho zhroucení jim tedy muselo připadat o to nepochopitelnější. Vypadalo to, jako by zadní nohy náhle zvířeti vypověděly službu, zatímco přední se zoufale snažily zůstat stát a hlava a krk se mu zmítaly ze strany na stranu a hledaly ztracenou rovnováhu. Oslí zadek a zadní nohy prostě padly na zem, jako by dobytče ranila částečná mrtvice – nebo bylo zasaženo střelou, která mu ochromila kýty. Přední část bojovala statečně, ale brzy následovala svou bezduchou polovinu. Kráva, oslepená svými rohy, se snažila před padajícím oslem uhnout a vystrčila přitom nejbližšího pastýře přes nízké zábradlí kolem stupínku; s žuchnutím dopadl na řadu polštářů pro poklekání a odkutálel se až do uličky mezi první řady lavic.

Když se zhroutil druhý osel, přidal reverend Wiggin na rychlosti.

„Ale Maria to všechno v srdci uchovávala a rozvažovala o tom,“ četl rektor.

Panna Maria pozvedla hlavu z Ježíškova klína s uzardělým obličejem roztaženým v přihlouple mystickém úsměvu; ruce si přitiskla na srdce – jako by jí hrudí zezadu projel šíp nebo kopí; a zakoulela očima vzhůru k lesknoucímu se čelu, jako by ještě před zhroucením chtěla vypustit duši. Ježíšek se náhle ulekl směru a síly jejího pádu a napřáhl ruce, aby Bohorodičku zachytil; Owen však Mary Beth neudržel a ta mu padla na prsa a zamáčkla ho do sena, kam klesli jako dva zápasníci.

Já, Josef, jsem viděl, jak se malý Pán Ježíš své matky zbavil; štípl ji do zadnice. Byl to bleskurychlý výpad, skrytý v oblaku zvířeného sena: nikdo kromě Josefa – a Barb Wigginové – neviděl, co se stalo. Věřící pouze sledovali, jak se Svatá Matka skutálela z hromady sena na podlahu jesliček, kde se vyškrábala na nohy v bezpečné vzdálenosti od nevyzpytatelného Knížete pokoje; Owen ji zpražil pohledem stejně opovržlivým, jakým zdeptal Barb Wigginovou.

A stejným pohledem si pak přeměřil shromážděné věřící – zcela ignoroval, ba přímo odmítl, dary, které mu mudrci a pastýři složili u nohou. Jako velící důstojník před nastoupenou jednotkou se rozhlédl po kostele. Tváře v předních lavicích, kam jsem dohlédl, ztuhly v obavách. Pan Fish i Dan, zkušení ochotníci, zírali s ústy dokořán v němém obdivu, protože konečně jednou viděli na jevišti osobnost, která nejenže zvítězila nad amatérismem, ale i nad rýmou; Owen si dokázal poradit s technickými problémy a s hereckou šmírou, dokonce i s odchylkami v textu.

V té chvíli jsem mezi věřícími zahlédl dvě tváře, které Owen podle všeho zpozoroval ve stejném okamžiku jako já; ze všech přítomných nesly výraz nejhlubšího uchvácení. Byli to manželé Meanyovi. Žulovou maskou pana Meanyho pronikal strach, jeho upřený zrak však setrvával nehybný; chování paní Meanyové se vyznačovalo naprostým zmatkem a nepochopením. Křečovitě spínala ruce v horoucí modlitbě a její manžel ji držel kolem chvějících se ramen, kterými otřásaly zoufalé vzlyky živočišné bezmoci slaboduchého dítěte.

Owen se vztyčil z hromady sena tak nečekaně, že několik diváků v prvních řadách zalapalo po dechu a polekaně vyjeklo. Zlomil se toporně v pase jako natažená pružina a zuřivě ukázal prstem na svou matku a otce; nejednomu z věřících se mohlo zdát, že ukazuje právě na něj – nebo na ně na všechny.

„Jak si představujete sem chodit – zrovna vy?“ rozkřikl se na ně rozzlobený Pán Ježíš.

Řada věřících usoudila, že myslí je; všiml jsem si, jaký šok znamenala jeho otázka pro pana Fishe, ale já jsem věděl, ke komu Owen mluví. Viděl jsem, jak se pan a paní Meanyovi přikrčili; svezli se v lavici na klekátko a paní Meanyová si ukryla tvář v dlaních.

„Vy tady nemáte co dělat!“ ječel na ně Owen; ale pan Fish byl spolu s téměř polovinou shromážděných věřících přesvědčen, že v lavici obžalovaných stojí právě on. Pozoroval jsem obličej důstojného pana Lewise Merrilla a jeho kalifornské manželky; bezpochyby si i oni mysleli, že Owen míní je.

„Vaše přítomnost tady je svatokrádež!“ sípal Owen. Přinejmenším půl tuctu přítomných provinile povstalo z lavic v zadních řadách a hotovilo se opustit kostel. Pan Meany pomohl své mátožné manželce na nohy. Neustále se křižovala – bylo to pouhé bezmocné a bezděčné katolické gesto, ale Owena muselo dohánět k nepříčetnosti.

Meanyovi se nemotorně sbírali k odchodu; oba byli vysocí a těžkopádní a způsob, jakým se hrnuli ven z obsazené lavice do uličky – kde stanuli tak sami, tak nápadní – nebyl ani trochu uvolněný a důstojný.

„Chtěli jsme tě jenom vidět!“ omlouval se otec.

Ale Owen jen ukázal prstem na dveře na konci kostelní lodi, kterými již uprchlo několik věrných; a jeho rodiče, podobně jako onen první pár, který byl vykázán ze zahrady, poslušně opustili kostel Ježíše Krista. Ani verva, s níž sbor v odpověď na rektorovo zběsilé mávání zapěl: „Haleluja! Sláva Bohu na výsosti!“ nesmazala mocný dojem, jaký u shromážděných vyvolal respekt, s nímž Meanyovi poslechli svého jediného syna.

Rektor Wiggin žmoulal v rukou Bibli a snažil se zachytit pohled své manželky; Barb Wigginová však stála jako opařená. Marně se jí snažil vsugerovat, aby ztlumila „sloup světla“, který stále ozařoval rozhněvaného Ježíše.

„Vyndej mě odtud!“ poručil Kníže pokoje Josefovi. A k čemu by byl Josef, kdyby neudělal, oč je žádán? Zvedl jsem ho. Mary Beth Bairdová také chtěla přiložit ruku k dílu; těžko soudit, zda Owenovo štípnutí ještě posílilo její zaslepenost nebo ji vykázalo do patřičných mezí, aniž ubralo sebemíň na její horlivosti – nicméně: byla jeho otrokyní, poslušnou všech rozkazů. A tak jsme ho společně zvedli ze sena. Byl tak pevně zavinutý do obvazů, že jsme se s ním mořili jako s neskladným obrazem – ať jsme ho drželi jakkoli, odmítal se ohnout.

Nebylo nám hned jasné, kam s ním máme jít. Dozadu za oltář – kudy jsme nepozorovaně nastoupili na svá místa – to nešlo, protože tam stála Barb Wigginová.

Jako v podobných jiných okamžicích nejistoty rozhodl Ježíšek za nás; pokynul nám směrem do uličky mezi lavicemi, kudy odešli jeho rodiče. Pochybuji, že někdo vyzval krávy a oslíky, aby nás následovali; potřebovali prostě na vzduch. Náš průvod připomínal počtem i silou vojenskou kapelu. Do kroku nám zněla slova druhé sloky koledy na rozloučenou, vybrané reverendem Wigginem.

On je světa Spasitelem, Slovo učiněné tělem, Syn Boží a syn člověka, na nějž tvorstvo věky čeká, Děťátko.

Celou cestu uličkou mezi lavicemi nás Barb Wigginová provázela „sloupem světla“; jaká síla ji k tomu dokázala přimět? Nedalo se jít jinam než ven, do mrazu a sněhu. Krávy a oslíci si strhli látkové hlavy, aby na Ježíška lépe viděli; většinou to byly samé menší děti – některé, ale opravdu jen pár, dokonce ještě menší než Owen. Sledovaly ho s úctou v očích. Vítr mu profoukl plenky a holé paže mu zrůžověly; přitiskl si je na svůj ptačí hrudníček. Vystrašení Meanyovi ho čekali v kabině nákladního auta. Společně s Pannou Marií jsme jim ho podali; jak byl zabalený, zabíral celou délku sedadla – nohy měl v otcově klíně, aby mu nepřekážel při řízení, a hlavu a horní část těla jsme položili k matce, která opět propadla svému zvyku nedívat se ani přímo ven z okna, ani na nic konkrétního.

„Moje šaty,“ obrátil se Pán Ježíš ke mně. „Vezmi mi je zatím k sobě.“

„Jistě,“ přisvědčil jsem.

„Ještě, že mám na sobě svou šťastnou šálu,“ dodal. „Odvezte mě domů!“ poručil rodičům a pan Meany zařadil rychlost.

Z Hlavní třídy právě zatáčel do Elliotovy ulice sněžný pluh; podle nepsaného zvyku dávala auta v Gravesendu sněžným pluhům přednost, ale dokonce i sněžný pluh dal přednost Owenovi.

Toronto: 4. února 1987 – ve čtvrtek ráno nešel skoro nikdo ke svatému přijímání. Slavnost eucharistie je lepší, když se člověk nemusí šourat uličkou s ostatními jako stádo a čekat u zábradlí ve frontě jako dobytče, až na ně přijde řada u žlabu – jako další zákazník v automatu na horký párek. Nerad přijímám tělo Páně s davem.

Mám radši způsob, jakým podává chléb Páně reverend Foster, než škodolibé týrání kanovníka Mackieho; kanovník mi s oblibou podává ten nejmenší kousek, který najde – skutečný drobeček! – nebo naopak úplně nestravitelný kus, který se mi skoro nevejde do úst a nejde spolknout bez dlouhého žvýkání. Kanovník mě rád trápí. Říká: „Tedy, Johne, vsadím se, že když chodíte ke svatému přijímání tak často, musí se to nepříznivě projevit na vaší životosprávě!“ a zlomyslně se pošklebuje. Nebo říká: „Tedy, Johne, vsadím se, že když chodíte ke svatému přijímání tak často, musíte umírat hlady – někdo by vám měl občas něco pořádného uvařit!“ A culí se ještě víc.

Reverend Foster, náš kaplan, alespoň rozděluje hostie s přiměřenou mírou svatosti; o nic víc nežádám. S vínem problémy nejsou; víno spolehlivě podávají naši čestní pomocníci, reverend pan Larkin a reverendka paní Keelingová – Katherine Keelingová, ředitelka školy biskupa Strachana, ke které mám jedinou výhradu, a to když je těhotná. Reverendka Keelingová je těhotná často a podle mého názoru by neměla podávat víno, když je v takovém stavu, že jí předklánění s pohárem k ústům věřících dělá potíže; hrozně mě to znervózňuje; a pak ještě okolnost, že když je skutečně v pokročilém stupni těhotenství a člověk klečí u zábradlí a čeká na víno, velice ho rozptyluje pohled na její blížící se vzedmuté břicho. Jenže reverend Larkin zase občas odtáhne pohár dřív, než vám víno vůbec smočí rty – u něj si musíte pospíšit; a taky trochu ledabyle otírá kraj poháru.

Nejlíp ze všech se mi mluví s reverendkou paní Keelingovou – teď když tu není kanovník Campbell. Mám ji opravdu rád a velmi si jí vážím. Mrzelo mě, že jsem s ní dnes nemohl mluvit, zrovna když jsem si tak potřeboval s někým pohovořit; ale paní Keelingová má dočasně dovolenou – chystá se právě porodit další miminko. Reverend Larkin při každé rozmluvě pospíchá stejně jako s pohárem vína; a kaplan Foster, třebaže hoří misionářským nadšením, nemá trpělivost s nespokojencem středního věku, jako jsem já, který si žije v klidu a pohodlí nóbl čtvrti Forest Hill. Reverend Foster je všemi deseti pro otevření modlitebny v Jarvisově ulici, organizuje pro prostitutky přednášky o pohlavních chorobách a ze všech sil se angažuje v dobrovolných projektech, týkajících se přistěhovalců ze Západní Indie v Bathurstově ulici, které zástupce kostelníka Holt tak napadá. Na druhé straně má reverend Foster malé pochopení pro moje starosti, o kterých prohlašuje, že si je jenom vymýšlím. Moc se mi líbí to „jenom“!

Takže dnes jsem si mohl popovídat pouze s kanovníkem Mackiem; a s kanovníkem mám vždycky tu stejnou potíž. „Četl jste noviny?“ zeptal jsem se ho, „myslím dnešní – The Globe and Mail? Bylo to na první stránce.“

„Ne, dnes ráno jsem neměl na noviny čas,“ odpověděl mi kanovník Mackie, „ale počkejte – jestli to uhodnu. Že to bylo něco o Spojených státech? Něco o tom, co prohlásil prezident Reagan?“ Kanovník Mackie není vždycky tak blahosklonný; někdy je blahosklonný úplně jinak.

„Včera byl uskutečněn pokusný jaderný výbuch – první americký výbuch v roce osmdesát sedm,“ řekl jsem. „Původně byl ohlášen na zítřek, ale o den ho uspíšili – aby oklamali demonstranty. Přirozeně byly plánované protesty – na zítřek.“

„Přirozeně,“ přisvědčil kanovník.

„Demokraté zorganizovali hlasování – na dnešek – o usnesení, které má za cíl přesvědčit Reagana, aby pokus odvolal,“ řekl jsem. „Vláda tedy lhala, který den se má zkouška uskutečnit. Skvělý způsob, jak utrácet peníze daňových poplatníků, že?“

„Vy přece neplatíte ve Spojených státech daně – teď už ne,“ namítl kanovník.

„Sověti prohlásili, že nebudou zkoušet žádné zbraně, pokud Spojené státy neuskuteční zkoušky jako první,“ řekl jsem kanovníkovi. „Nevidíte, jak je Američané schválně provokují? Jak jsou arogantní?! Jak naprosto ignorují jakoukoli smlouvu o odzbrojení – jakéhokoli rozsahu! Každý občan Spojených států by měl povinně rok nebo dva žít mimo Spojené státy. Američané by si měli konečně uvědomit, jak jsou celému zbytku světa směšní! Měli by si někdy poslechnout, co si o nich myslí ostatní – kdokoli jiný než oni sami! Všude ve světě vědí o Americe víc, než o sobě vědí Američani sami! A Američani nevědí absolutně nic o nikom!“

Kanovník Mackie mě shovívavě pozoroval. Už jsem viděl, co přijde; já o něčem mluvím a on hbitě stočí téma hovoru zpátky ke mně.

„Chápu, že se zlobíte kvůli volbám v naší farnosti, Johne,“ řekl. „Ale jistě víte, že nikdo nepochybuje o vaší oddanosti církvi i obci.“

Tak já tady mluvím o nukleární válce a typické americké nafoukanosti a aroganci a kanovník Mackie chce mluvit o mně!

„Nepochybujete přece o tom, Johne, jak si vás všichni vážíme,“ pokračoval. „Ale copak si neuvědomujete, jak jsou vaše… názory provokativní? To je typicky americká vlastnost – pronášet tak… kategorické názory, jako to děláte vy. A typicky kanadská vlastnost je nevěřit kategorickým názorům.“

„Já jsem Kanaďan,“ namítl jsem. „Jsem Kanaďan už dvacet let.“

Kanovník Mackie má vysokou, nahrbenou postavu a jeho dobromyslná tvář je tak nezajímavá a všední, že svou ošklivostí vlastně nepůsobí nijak hrozivě – navíc je kanovník tak úzkostlivě slušný, že ani jeho tvrdohlavost obvykle není nesnesitelná.

„Johne, Johne,“ řekl, „jste sice kanadským občanem, ale o čem pořád mluvíte? Mluvíte o Americe víc než kterýkoli jiný Američan, kterého znám! A jste víc protiamerický než kterýkoli Kanaďan,“ dodal. „Jste tak trochu… ehm, monotématický, nezdá se vám?“

„Ne, nezdá,“ ohradil jsem se.

„Johne, Johne,“ povzdechl si kanovník. „Ta vaše zloba – to taky není zrovna typicky kanadská vlastnost.“ Kanovník ví, kudy na mě; skrze mou zlobu.

„Ne, a není to ani moc křesťanské,“ připustil jsem. „Promiňte.“

„Neomlouvejte se!“ zarazil mě kanovník s úsměvem. „Jen se snažte být trochu… jiný!“ Jeho odmlky jsou skoro stejně protivné jako jeho rady.

„Mě prostě jenom popuzuje ta věc kolem Hvězdných válek,“ snažil jsem se mu vysvětlit. „Jediné opatření proti závodům ve zbrojení, které nám teď zbývá, je Smlouva o antibalistických střelách mezi Spojenými státy a Sovětským svazem z roku sedmdesát dva. A teď Reagan Sověty otevřeně vyzval k tomu, aby si taky vyzkoušely svoje jaderné zbraně; a jestli bude se svými plány raket ve vesmíru pokračovat, přímo tím Sověty vybízí, aby celou smlouvu z dvaasedmdesátého roku hodili přes palubu!“

„Vy jste opravdu hlava na dějepis,“ prohlásil kanovník. „Jak si můžete ta data tak pamatovat?“

„Ale kanovníku,“ řekl jsem.

„Johne, Johne,“ pokračoval kanovník. „Vím, že jste rozčilený; já si z vás nedělám legraci. Jenom bych rád, abyste to pochopil – ty volby v naší farnosti –“

„Volby v naší farnosti jsou mi ukradené!“ vyjel jsem popuzeně – a dal tím, pochopitelně, najevo, že mi vůbec ukradené nejsou. „Promiňte,“ omluvil jsem se.

Kanovník mi položil svou teplou, vlhkou dlaň na předloktí.

„Mezi našimi mladšími farníky,“ řekl, „jste pokládán tak trochu za podivína. Nechápou všechna ta léta, kvůli kterým jste nakonec skončil tady; a diví se – zvlášť když tak zuřivě haníte Spojené státy – proč se nechováte víc jako opravdový Kanaďan! Vy totiž nejste opravdový Kanaďan, víte – a to zase dělá starosti některým starším členům naší farnosti; to dělá starosti dokonce i nám, kteří si pamatujeme okolnosti, jež vás sem zavedly. Jestliže jste si vybral Kanadu jako zemi, kde chcete zůstat, proč s ní máte tak málo společného? Proč se o nás tak málo zajímáte? Víte, že je to skoro k smíchu, Johne – jak se nevyznáte ani v samotném Torontu?“

To je kanovník Mackie v kostce: já mám strach z války a on je celý nešťastný z toho, že zabloudím, sotva vytáhnu paty z Forest Hillu. Já mluvím o tom, že je ohrožena nejzákladnější dohoda mezi Sovětským svazem a Spojenými státy, a on si mě dobírá, jakou mám paměť na data!

Ano, mám dobrou paměť na data. Co třeba 9. srpen 1974? Richard Nixon je vyřízen. A 8. září 1974? Richardu Nixonovi je vše odpuštěno. A pak 30. září 1975: americké námořnictvo dokončilo odsun všech zbývajících jednotek z Vietnamu; jmenovalo se to Operace Častý vítr.

Musím uznat, že kanovník Mackie to se mnou umí. Mluví o „datech“ a o mojí „hlavě na dějepis“, aby zdůraznil svou oblíbenou teorii: že žiju v minulosti. Vždycky znovu se musím sám sebe ptát, jestli to, jak lpím na památce kanovníka Campbella, není také projevem mé záliby v minulosti; před lety, když jsem se tak sblížil s kanovníkem Campbellem, jsem žil v minulosti míň – anebo jinak řečeno, to, co dnes pokládáme za minulost, bylo tehdy přítomností; byl to reálný čas, který jsme s kanovníkem Campbellem sdíleli a jehož jsme byli oba součástí. Kdyby byl kanovník Campbell naživu a dosud zastával místo rektora v kostele Milosti Boží, možná by pro mě neměl větší pochopení, než ho má kanovník Mackie dnes.

Kanovník Campbell byl naživu 21. ledna 1977. Toho dne udělil prezident Jimmy Carter milost všem „odpůrcům“ války ve Vietnamu. Ale co mně na tom záleželo? Tou dobou jsem už byl kanadským občanem.

Třebaže mi i kanovník Campbell vytýkal mou zlobu, dovedl pochopit, proč mě ta „milost“ tak pobouřila. Ukázal jsem mu dopis, který jsem napsal Jimmymu Carterovi. „Vážený pane prezidente,“ psal jsem. „Kdo udělí milost Spojeným státům?“

Kdo může udělit milost Spojeným státům? Jak jim může být odpuštěn Vietnam, jejich postoj v Nicaragui, jak jim může být odpuštěna jejich trvalá a zásadní podpora šíření jaderných zbraní?

„Johne, Johne,“ prohlásil kanovník Mackie. „Co ten váš proslov o Vánocích – na schůzi farního výboru? Ani Scrooge by si nevybral schůzi farního výboru za nejvhodnější místo pro takový projev.“

„Řekl jsem jenom, že mě Vánoce deprimují,“ hájil jsem se.

„Jenom!“ zvolal kanovník. „Naše obec klade veliký důraz právě na Vánoce – pro jejich poslání, pro jejich oživení města. Vánoce jsou nejdůležitějším svátkem pro všechny děti našich věřících.“

Co by mi mohl kanovník říci, kdybych se mu přiznal, že moje poslední Vánoce byly Vánoce roku 53? Řekl by mi, opět, že žiju v minulosti. A tak jsem mlčel. Ze všeho nejmíň se mi chtělo mluvit právě o Vánocích.

Je na tom něco divného – od oněch Vánoc – že mě Vánoce deprimují? Scéna Narození, které jsem se zúčastnil v roce 53, zcela nahradila starou verzi. Narození Krista je „zázrak“ – o tom není pochyb; ale ještě zázračnější je to, jak dokázal malý Ježíš prosadit všechny své požadavky dřív, než se naučil chodit! Nejenže vyžaduje klanění a úctu – od prostých lidí i králů, od zvířat i vlastních rodičů! – ale dokonce sám vyžene matku a otce z domu modlitby a zpěvu. Nikdy nezapomenu na jeho mrazem zčervenalé holé paže a nemocniční bílou barvu plenek na pozadí čerstvě napadaného sněhu – obraz Ježíše Krista narozeného jako oběti, narozeného v krvi, v obvazech, narozeného v zlobě a hněvu; a zavinutého tak těsně, že nemůže ohnout nohy v kolenou a musí ležet rodičům na klíně jako smrtelně raněný na nosítkách.

Jak můžete mít potom rádi Vánoce? Než jsem se stal věřícím, mohl jsem aspoň věřit pohádce.

Té neděle, kdy mě na Elliotově ulici profukoval skrze Josefovo roucho ledový vichr až na kůži, se moje víra v zázrak a můj odpor k němu jen utvrdily. Sledoval jsem, jak se věřící plouží z kostela; jak jim vadí, mají-li své rituály bez varování náhle změnit. Ve vratech kostela nestál rektor, aby jim potřásl rukou, protože většina věřících následovala naše triumfální procesí, a reverend Wiggin zůstal před oltářem opuštěn i s nevyřčeným požehnáním – požehnání měl odříkat z kazatelny, kam měli věřící přijít za ním (a ne za námi).

A co měla dělat Barb Wigginová se svým „sloupem světla“, když s ním vyprovodila Pána Ježíše a jeho soukmenovce ke dveřím? Dan Needham mi později vyprávěl, že důstojný pan Dudley Wiggin učinil velice zvláštní gesto, jaké se od rektora kostela Ježíše Krista dá z kazatelny jen těžko očekávat: přejel si ukazováčkem po hrdle – na znamení manželce, že má svícení utnout, a ona konečně (ale až po našem odchodu) reflektor zhasla. Pro mnohé přítomné věřící, kteří sledovali rektorovy narážky – jak jinak by totiž věděli, co mají v následujícím okamžiku této unikátní slavnosti dělat? – však bylo jeho vražedné gesto naprosto fascinující. Pan Fish, například, je po něm opakoval, jako by to byl nějaký rozkaz – a pak se ohlédl na Dana, jestli mu to schválí. Dan konstatoval, že pan Fish nebyl sám.

A co jsme měli dělat my? Naše tlupa z jesliček, nedostatečně oblečená do venkovního mrazu, se zmateně shlukla k sobě, když náklaďák na žulu zabočil na Hlavní třídu a zmizel nám z dohledu. Oživlá zadní půlka osla se rozběhla ke dveřím vedoucím do farní předsíně, ale ty byly zamčené; krávám na sněhu klouzaly nohy. Kudy jsme měli jít než zpátky hlavním vchodem do kostela? Zamkl snad někdo dveře fary v obavě, že nám nějaký zloděj ukradne šaty? Pokud jsme věděli, nebyl v Gravesendu nedostatek oděvů, ani se tu nepotulovali žádní zloději. A tak jsme se tlačili proti proudu; prodírali jsme se mezi věřícími vycházejícími ven, abychom se dostali dovnitř. Barb Wigginovou, která si zakládala na hladkém průběhu každé bohoslužby, jako by to byl let bez vzdušných děr a bez zpoždění při odletu a přistání, musel pohled na zmatek a tlačenici v lodi kostela ještě víc rozčílit. Menší andílci a pastýři se proplétali dospělým mezi nohama; důstojnější králové s korunami v rukou a nemotorné krávy a rozpůlení oslíci zmateně škobrtali proti náporu bachratých zimníků. Z výrazu mnoha farníků se dal vyčíst šok a pohoršení, jako by Pán Ježíš naplival do tváře právě jim – jako by právě je označil za bezbožné hříšníky. Mezi staršími členy obce, kteří neměli bodrého kapitána Wiggina a jeho neomalenou manželku dvakrát v lásce, se vzmáhal hněv, patrný z jejich zachmuřených lící; má snad tahle ostudná fraška, které jsme byli právě svědky, představovat rektorovu ideu „modernosti“? Takhle by to tedy nešlo; a jejich váhavé přijetí bývalého pilota se o několik dalších let protáhlo.

Uvědomil jsem si, že se bradou opírám o prsa důstojnému panu Lewisi Merrillovi, který byl stejně zmaten jako celá episkopální obec a nevěděl, co mají s manželkou v příštích okamžicích dělat. Nacházeli se blíž hlavní uličce než rektor, který nebyl nikde k nalezení, a kdyby se nechali unášet davem ke dveřím, ocitl by se reverend Merrill na schodech před kostelem – na místě, kdy by musel odcházejícím věřícím podávat ruku – dřív, než tam dorazí reverend Wiggin. Nikdo nemohl od pastora Merrilla žádat, aby podával ruku episkopálům na závěr jejich zpackaného vánočního představení. Bože chraň, aby někoho z nich napadlo, že on je příčinou, proč se představení tak zvrtlo, nebo ho dokonce podezíral, že takhle si Narození vykládají kongregacionalisté.

„Tvůj malý přítel,“ zeptal se mě šeptem pan Merrill. „To je vždycky… takovýhle?“

Jaký takovýhle? říkal jsem si v duchu. Ale v tísni davu bych se neudržel na nohou, než by pan Merrill vykoktal, jak to vlastně myslí.

„Ano,“ řekl jsem. „Tohle je Owen, tohle byl typický Owen. Je nevypočitatelný, ale vždycky je pánem situace.“

„Je docela… nadpřirozený, zázračný,“ řekl reverend Merrill s lehkým úsměvem – očividně rád, že kongregacionalisté dávají přednost koledám před vánočním představením, a se zjevnou úlevou, že Owen Meany nesestoupil na svém protestantském žebříčku níž než k episkopálům. Pastor jistě v duchu viděl, jakou pohromu by mohl způsobit na nešporách.

V chodbě spojující kostel s farou mě chytil za rukáv Dan; řekl, že počká, než si dojdu pro svoje a Owenovy šaty a pak se spolu můžeme vrátit na kolej nebo do čísla 80 na Hlavní třídě. Pan Fish překypoval vzrušením a dobrou náladou; nejenže byl přesvědčen, že gesto reverenda Dudleyho Wiggina „podřezávajícího si hrdlo“ odpovídalo jeho tradiční roli, ale domníval se rovněž, že všechno, co divákům předvedl Owen, bylo předem ve scénáři – pan Fish byl upřímně uchvácen dramatickým nábojem hry. „Skvělá byla ta část, jak napovídá andělovi, co má říkat – to bylo dokonalé,“ prohlásil. „A jak odmrští svou matku – jak od samého začátku všechno kritizuje… víte, co myslím, člověk okamžitě vidí, že to není jen tak obyčejné dítě. Každému je jasné, že je Pán! Ježíš – od nejprvnějšího dne. Chci říct, že je prostě zrozen k tomu, aby ho lidé poslouchali, aby všem říkal, co mají dělat. Vzpomínám si, že jsi říkal, že má roli bez textu! Neměl jsem tušení, že je to takový… primitivní rituál, takový syrový, barbarský. Ale bylo to velice dojemné,“ dodal rychle, abychom se s Danem neurazili, že o našem náboženství mluví jako o „primitivním“ a „barbarském“.

„Ono to nebylo úplně přesně, jak to… autor… zamýšlel,“ řekl Dan. Opustil jsem ho, aby nadšenému ochotníkovi vysvětlil odchylky od tradiční verze příběhu – chtěl jsem se co nejrychleji převléknout a sesbírat Owenovy šaty, než narazím na některého z manželů Wigginových. Chvíli mi trvalo, než jsem jeho šaty našel. Mary Beth Bairdová je sebrala se svými do náruče a teď na nich ležela v koutě chodby a plakala. Nebylo snadné jí je vzít a přitom ji neuhodit; a bylo zcela nemožné utišit její nářek. Všechno, co malého Pána Ježíše rozzlobilo, byla podle ní její vina; nejenže ho nedokázala uklidnit – byla vůbec ve všem špatná matka. Owen ji určitě nenávidí, tvrdila. Kéž by mu líp rozuměla. Ale přesto si byla jistá – vysvětlila mi skrze slzy – že mu vlastně „rozumí“ líp než kdokoli jiný.

V jedenácti letech jsem byl příliš malý na to, abych v Mary Beth rozpoznal budoucí neurotickou manželku a matku; měl jsem prostě chuť ji uhodit – násilím jí vyrvat z náruče Owenovy šaty a nechat ji na zemi v kaluži slz. Jen z představy, jak Owenovi „rozumí“, se mi dělalo špatně! Ve skutečnosti by si ho nejradši odvedla domů a tam ho zalehla; rozumět někomu se u ní rovnalo touze přikrýt ho svým tělem a už nikdy ho nepustit.

Protože jsem se v předsíni zdržel, Barb Wigginová si mě přece jen našla.

„Můžeš mu něco vyřídit, až mu budeš dávat šaty,“ zasyčela mi do ucha a přitom mi zaťala prsty do ramene a zatřásla se mnou. „Vyřiď mu, že musí napřed přijít za mnou, než mu dovolím znovu vstoupit do tohoto kostela – dřív než půjde příští týden do nedělní školy, dřív než půjde na příští mši. Napřed musí zajít za mnou. Nesmí vkročit do kostela, dokud nepřijde za mnou!“ opakovala a na rozloučenou se mnou naposledy zatřásla.

Byl jsem tak rozrušený, že jsem to všechno okamžitě vyklopil Danovi, který se s panem Fishem procházel před oltářem. Pan Fish si fascinovaně prohlížel jesličky s rozházeným senem a dary, které tam Jezulátko bez povšimnutí zanechalo, jako by z uspořádání pozůstatků mohl vyčíst nějaký skrytý význam.

Vyprávěl jsem Danovi, co mi řekla Barb Wigginová, i to, jak u Owena vyvolala erekci a jak mu vyhlásila opravdovou válku – byl jsem přesvědčen, že mu nikdy „nedovolí“ návrat k episkopálům. Jestliže má být pohovor u Barb Wigginové podmínkou pro jeho návrat do kostela Ježíše Krista, byl jsem si jist, že se Owen od episkopálů odvrátí stejně, jako se odvrátil od katolíků. Líčil jsem Danovi celou historii se stále větší výmluvností a Dan seděl vedle mě v první lavici a chápavě naslouchal.

Vtom nám přišel pan Fish oznámit, že anděl dosud visí „tam nahoře“. Zajímalo ho, jestli to patří ke scénáři – nechat Harolda Crosbyho zavěšeného v konstrukci i potom, co z jesliček a kostelních lavic všichni odejdou? Harold, přesvědčený, že ho jak jeho Bůh, tak Barb Wigginová už navždy opustili, se houpal jako oběť lynčovacího komanda mezi kulisami vznášejících se hradeb; Dan, zkušený odborník na všechny druhy divadelních mechanismů, zvládl andělský kladkostroj a dopravil zapomenutého anděla na pevnou zem, kam se Harold vyčerpaně a vděčně zhroutil. Byl pozvracený od hlavy až k patě a ve snaze utřít se jedním z křídel nenapravitelně zničil celý kostým.

Tehdy projevil Dan svou odpovědnost nevlastního otce skutečně hmatatelně; dalo by se říct, že se zachoval jako hrdina. Odnesl skrz naskrz mokrého Harolda do předsíně fary a tam požádal Barb Wigginovou, jestli by s ní mohl mluvit.

„Copak nevidíte,“ odsekla, „že teď na to není ta nejvhodnější chvíle?“

„Nerad bych tu záležitost – jak jste toho hocha nechala viset ve vzduchu – probíral před farní radou,“ poznamenal Dan. Držel Harolda v náručí s určitými obtížemi – nejen proto, že byl těžký a kluzký, ale hlavně proto, že pach zvratků byl v dusném prostoru předsíně zvlášť pronikavý.

„Právě teď nemám chuť se bavit absolutně o ničem,“ varovala ho Barb Wigginová, ale Dan nepatřil k lidem, kterým by nějaká letuška nahnala strach.

„Je koneckonců fuk, jakým zmatkem skončí dětském vánoční představení,“ řekl, „ale tenhle chlapec zůstal viset pět metrů nad betonovou podlahou! Mohlo se stát vážné neštěstí – v důsledku vaší nedbalosti.“ Harold zavřel oči, jako by se bál, že ho Barb Wigginová uhodí – nebo znovu zavěsí do andělského kladkostroje.

„Je mi líto –“ začala Barb Wigginová, ale Dan ji nenechal domluvit.

„Nebudete Owenovi klást absolutně žádné podmínky,“ oznámil jí. „Vy nejste rektor, jste jeho manželka. Vaší povinností bylo dopravit tohoto chlapce bezpečně zpátky na zem, a vy jste na to zapomněla. Já na to taky zapomenu – a vy zapomenete na to, že byste mohla chtít mluvit s Owenem. Owen bude mít volný přístup do kostela, kdykoli se mu zlíbí; nepotřebuje k tomu žádné vaše povolení. Pokud by s ním chtěl mluvit rektor, řekněte mu, ať napřed zavolá mně.“ Postavil zapadaného Harolda na zem a ten si začal sbírat šaty způsobem, z něhož bylo patrné, že mu andělský postroj přerušil cirkulaci krve do nohou; potácel se po chodbě a ostatní děti mu uhýbaly, protože hrozně smrděl. Dan mi položil ruku na rameno a zlehka mě postrčil kupředu, až jsem stanul mezi ním a Barb Wigginovou. „Tenhle chlapec není žádný váš poslíček, paní Wigginová,“ řekl. „Hrozně nerad bych tyhle záležitosti probíral před členy farní rady,“ opakoval.

Letušky mívají v nejlepším případě jen omezenou pravomoc; Barb Wigginová věděla, kam až sahá ta její. Zatvářila se neobyčejně ochotně a vlídně; tak ochotně, až mi to za ni bylo trapné. Okamžitě soustředila svou pozornost na Harolda a začala ho převlékat. Bylo na čase; cestou ven jsme ve dveřích potkali Haroldovu matku. „Propáníčka, to musela být legrace!“ zvolala paní Crosbyová. „Líbilo se ti to, miláčku?“ zeptala se syna. Když Harold přikývl, Barb Wigginová si ho bezděky přivinula k boku.

Pan Fish mezitím našel rektora. Reverend Dudley Wiggin se zabýval měřením vánočních voskovic, aby zjistil, které může použít příští rok znovu. Reverend Wiggin měl jako správný pilot zdravý instinkt hledět do budoucnosti a nesetrvávat v přítomnosti – zejména pokud se vyskytly nějaké potíže. Bylo jisté, že Danovi nikdy nezavolá; Owen bude mít „dovoleno“ vstoupit do kostela bez jakékoli předchozí rozmluvy.

„Moc se mi líbilo, jak Josef s Marií vynášeli Jezulátko z jesliček,“ svěřoval se mu pan Fish.

„Ach, opravdu? Ano, jistě,“ zamumlal rektor.

„Znamenitý závěr – velice dramatický,“ zdůraznil pan Fish.

„Ano, ovšem, viďte?“ přisvědčil rektor. „Příští rok možná vymyslíme na závěr něco podobného.“

„Ta scéna pochopitelně potřebuje někoho, kdo umí udělat na diváky podobný dojem jako Owen,“ pokračoval pan Fish. „Vsadím se, že každý rok takového Ježíška nemáte.“

„Ne, jako Owena ne,“ přisvědčil rektor.

„Má to prostě v krvi,“ řekl pan Fish.

„Ano, viďte?“ řekl rektor.

„Viděl jste Vánoční koledu?“ zeptal se pan Fish.

„Letos ne,“ odpověděl rektor.

„Co děláte na Štědrý den?“ zeptal se ho pan Fish.

Já jsem věděl, co bych rád dělal na Štědrý den: toužil jsem být v Sawyer Depot a čekat s maminkou na Danův půlnoční vlak. Takové bývaly všechny naše dosavadní Vánoce od doby, co se maminka seznámila s Danem. Vždycky jsme společně využili pohostinství Eastmanových, kde jsem se do libosti vyřádil se svými splašenými bratranci a sestřenici a kam za námi přijížděl Dan po štědrovečerním představení Gravesendských ochotníků. Když o půlnoci vystoupil z vlaku, býval unavený, ale u Eastmanových na něj všichni čekali – dokonce i babička. Strýček Alfréd mu namíchal skleničku „na dobrou noc“ a maminka s tetou Martou mezitím uložily nás děti do postele.

Ve tři čtvrtě na dvanáct jsme se Hester, Simon, Noah a já nabalili a vydali přes ulici na nádraží; na Štědrý večer o půlnoci nebývalo nahoře na severu počasí zrovna na procházku – dospělí svorně souhlasili, abychom šli Danovi naproti ke vlaku sami. Rádi jsme chodili o něco dřív, abychom si stačili udělat zásobu sněhových koulí; vlak tenkrát přijížděl přesně. Bývalo v něm málo cestujících a v Sawyer Depot vystupoval snad jenom Dan, kterého jsme přivítali sněhovou kanonádou. Navzdory únavě Dan nikdy nezkazil hru a kouloval se s námi.

Večer zpívaly maminka s tetou Martou koledy; někdy se k nim přidala i babička. My děti jsme uměly zpaměti skoro všechny první sloky; na těch dalších pak mohla maminka a teta Marta ukázat, co jim dala léta strávená v kostelním sboru. Maminka pokaždé vyhrála; znala je nazpaměť všechny, takže ke konci každé koledy postupně umlkala babička a posléze i teta Marta. Poslední sloky zpívala maminka vždycky sama.

„K čemu ti to je, Tabby?“ pohoršovala se teta Marta. „Jaký to má smysl – pamatovat si ty nekonečné sloky, které nikdo nikdy nezpívá!“

„A co bych si měla podle tebe pamatovat?“ zeptala se maminka sestry; obě se na sebe usmály – tetička Marta očividně žádostivá, aby jí maminka vyprávěla, co si pamatuje o mém otci. Ve skutečnosti však tetě Martě na maminčině dokonalé paměti vadilo hlavně to, že poslední sloky všech koled zpívala sólo; dokonce i strýček Alfréd ustal v rozdělané činnosti – aby mohl poslouchat její hlas.

Vzpomínám si – bylo to na maminčině pohřbu – jak se reverend Lewis Merrill babičce svěřil, že vlastně hlas mé maminky ztratil nadvakrát. Poprvé, když se vdala Marta, protože od té doby začaly sestry trávit vánoční svátky v Sawyer Depot – maminka sice i nadále koledy se sborem nacvičovala, ale na nedělní vánoční nešpory byla pryč. A podruhé o její hlas přišel, když přestoupila do kostela Ježíše Krista – tehdy ho ztratil navždy. Já jsem ho začal postrádat až o Vánocích roku 1953, kdy jsem se ve svém rodném městě cítil tak cize; Gravesend prostě nikdy nebyl mým štědrovečerním městem.

Byl jsem přirozeně rád, že mám co dělat. Ačkoliv jsem viděl všechna představení Vánoční koledy – včetně kostýmových zkoušek – byl jsem zvlášť vděčný, že mám možnost shlédnout poslední produkci právě na Štědrý večer; myslím, že i Dan byl vděčný, že má ten večer co na práci. Po představení uspořádal pro herce večírek – dobře jsem chápal, proč: chtěl do poslední minuty vyplnit celý večer až do půlnoci a možná ještě déle, aby nemusel myslet na to, jak jede vlakem do Sawyer Depot (a jak na něj maminka čeká u Eastmanových v jejich vyhřátém domě). Tušil jsem, že i Eastmanovi mají na Štědrý večer problémy; teta Marta bude jistě s každou koledou po první sloce těžce bojovat.

Dan původně chtěl herecký večírek uspořádat v čísle 80 na Hlavní třídě – i to jsem chápal: stejně jako sebe si přál zaměstnat i babičku. Babička by si samozřejmě trpce stěžovala na rozruch a nepořádek – a na skutečně „různorodý“ seznam pozvaných hostí, jak bylo pro Danovu hereckou společnost charakteristické; ale přinejmenším by jí to ukrátilo čas. Ale babička odmítla; Dan ji musel přemlouvat, aby se alespoň uvolila přijít zhlédnout poslední představení.

Zpočátku ho zahrnula nejrůznějšími výmluvami – nemůže přece nechat Lydii samotnou, Lydia je nemocná, má jakási ložiska na plicích nebo na průduškách a je naprosto vyloučeno, že by se mohla představení zúčastnit; navíc, namítala babička, je Štědrý večer a Ethel odjela na návštěvu k příbuzným (měla být pryč i na Boží Hod vánoční a na Štěpána) a Dan přece ví, jak Lydia nesnáší, když má být sama s Germainou.

Dan poznamenal, že pokud je mu známo, byla Germaine najata speciálně jako Lydiina osobní ošetřovatelka. Ano, přikývla babička, to je jistě pravda – nicméně společnice je ta dívka prachbídná a ke všemu je pověrčivá; zvlášť na Štědrý večer potřebuje Lydia společnost. Dan zdvořile podotkl, že „společnost“ je právě tím důvodem, proč by byl rád, kdyby babička přišla na Vánoční koledu a pak se na chvíli zabavila na jeho večírku. Protože mu odmítla propůjčit číslo 80 na Hlavní třídě, vyzdobil celé druhé patro Waterhouse Hall – otevřel několik méně neuklizených chlapeckých ložnic a společnou klubovnu; jeho malinký byt by nestačil. Upozornil Brinkerovy-Smithovy, že o dvě patra nad nimi může být trochu hluk; jsou srdečně zváni, aby se oslavy zúčastnili, případně mohou dát dvojčatům do uší vatu, jak uznají za vhodné.

Babička neuznala za vhodné zhola nic, ale dělala jí dobře Danova snaha vytáhnout ji z její stařecké ulity, takže se nechala přemluvit a svolila, že na divadlo přijde; pokud jde o večírek, uvidí, jak se bude cítit po představení. A tak to padlo na mě: dostal jsem za úkol doprovodit babičku na poslední představení Vánoční koledy na Gravesendskou radnici. Dával jsem úzkostlivý pozor, aby si cestou nezlomila nohu v kyčli – třebaže chodníky byly bezpečně posypané a od rána žádný nový sníh nenapadl; pečlivě vyleštěné parkety starého radničního sálu byly rozhodně mnohem kluzčí než jakýkoli povrch, s nímž se mohla babička setkat venku.

Panty starodávných sklápěcích židlí jednohlasně zaskřípěly, když jsem ji vedl na čestné místo ve třetí řadě u uličky; všichni se ohlíželi, jako když kostel vítá nevěstu – babička totiž vplula do divadla s grácií, s jakou se šla před lety klanět publiku obdivujícímu její výkon v Maughamově Věrné manželce. Harriet Wheelwrightová měla dar upozornit na sebe vskutku královským příchodem. Z několika míst se dokonce ozval potlesk, který babička utišila dobře mířeným přísným pohledem; úcta a respekt, projevující se úžasem – pokud možno němým – jí dělaly dobře, ale potlesk byl za daných okolností laciný.

Trvalo jí plných pět minut, než se pohodlně usadila – rozepnula si kožešinu a pečlivě ji naaranžovala kolem ramen; rozvázala si šátek, ale pak si ho přehodila přes šíji proti průvanu (který, jak známo, vždycky přichází zezadu); klobouk si ponechala na hlavě bez ohledu na to, že nikdo z diváků sedících za ní přes něj nemohl vidět (postižený pán si ohleduplně přesedl). Konečně jsem byl volný a mohl se vypravit do zákulisí, kde jsem si už zvykl na atmosféru duchovního klidu panující kolem Owena, když se před zrcadlem líčil.

Trauma vánočního představení v kostele mu zářilo z očí jako smrt v rodině; kašel se mu usadil hluboko v plicích a horečka se střídala se zimnicí – chvílemi žhnul jako výheň, chvílemi se potil, chvílemi se chvěl zimou. Stačilo velice málo černi pro zvýraznění temných kruhů pod očima, a jak si každý večer silným nánosem dětského pudru líčil tváře – už tak bílé jako obličej porcelánové panenky – usadil se na stolku jemný poprašek křídy a Owen do něho napsal svoje jméno hranatým tiskacím písmem, oblíbeným v Meanyho obchodu s náhrobky.

Nenamáhal se s vysvětlením, proč ho přítomnost rodičů na Kristově Narození tak pobouřila. Když jsem poznamenal, že jeho reakce byla snad příliš nesmlouvavá a přísná, odbyl mě svým typickým způsobem – odpustil mi, co jsem prostě nemohl vědět a co mi odmítal vysvětlit: onu starou nevyslovitelnou křivdu, které se na jeho rodičích dopustili katolíci, a neschopnost jeho rodičů povznést se nad svůj komplex pronásledování za víru; podle mého názoru to však byl Owen, kdo je pronásledoval. Proč si takové pronásledování nechali líbit, mi zůstávalo záhadou.

Ze zákulisí jsem měl výbornou příležitost pozorovat publikum a pátrat po odmrštěných manželech Meanyových, ale nebyli tam. Místo toho jsem objevil zachmuřeného pana Morrisona, zbabělého listonoše, který kolem sebe vrhal zavilé pohledy a nervózně si mačkal ruce v klíně, jako by někoho rdousil. Vypadal krvežíznivě a lítostivě zároveň, jako člověk, který se přišel podívat na to, „Co By – Kdyby“; bylo evidentní, že kdyby Owena náhodou sklátila choroba, je pan Morrison připraven jeho roli z místa převzít.

Bylo vyprodáno; překvapeně jsem konstatoval, že mnoho diváků jsem viděl i na dřívějších představeních. Například reverend Lewis Merrill přišel podruhé, snad dokonce potřetí! Chodil na všechny kostýmové zkoušky a často se přišel podívat i na další představení; Danovi řekl, že rád sleduje, jak se herci ve svých rolích „zabydlují“. Jako knězi se mu Vánoční koleda musela zvlášť líbit; bylo to opravdu srdceryvné líčení konverze – nebyla to pouhá lekce křesťanské lásky, ale příklad pokory člověka před duchovním světem. Nikde mezi diváky jsem však neviděl rektora Wiggina; a vůbec jsem nečekal, že bych mohl zahlédnout Barb Wigginovou – soudil jsem, že jejich zkušenost s Owenovou interpretací duchovního světa jim bohatě stačila až do příštích Vánoc.

Lewis Merrill, jako vždy obklopen atmosférou zakyslosti, kterou kolem sebe šířila jeho manželka, měl dnes s sebou i své problematické děti; obvykle vzpurné, skoro vždy neposlušné a bez výjimky nasupené Merrillovic děti dávaly okatě najevo svou nespokojenost s tím, že byly donuceny zúčastnit se ochotnického představení. Vyčouhlý mladík, notorický hanobitel hrobů, seděl s nohama nataženýma do uličky a vůbec mu nevadilo, že tím ohrožuje všechny staré, slabé a nepozorné příchozí. Prostřední byla dívka – ostříhaná tak nakrátko, že se svou hranatou, nepohlednou postavou vypadala spíš jako kluk; mlaskavě přežvykovala žvýkačku a seděla zabořená tak nízko, že svými koleny působila značné nepohodlí nebožákovi sedícímu před ní. Byl to obtloustý, nenápadný člověk středních let, učitel jakýchsi přírodních věd na Gravesendské akademii; když se otočil, aby dívku zpražil vědeckým pohledem, vyfoukla mu žvýkačkovou bublinu do obličeje. Třetí, nejmladší dítě nejasného pohlaví prolézalo po všech čtyřech pod lavicemi, kde okopávalo kotníky překvapeným divákům a nabalovalo na sebe vrstvu prachu a špíny – včetně nejrůznějších dalších neřádů, které věrní příznivci do divadelního sálu nanosili na podrážkách zimních bot.

Paní Merrillová snášela všechna darebáctví svých dětí s tichým odevzdáním. Přestože očividně trpěla, nestěžovala si, a protože trpěla vlastně kvůli všemu, nepokládala za spravedlivé stěžovat si na vlastní děti. Pan Merrill soustředěně hleděl ke středu jeviště, fascinován mezerou, kde se rozevře opona; zdálo se, že si umanul svým upřeným pohledem a koncentrovanou vnitřní silou dosáhnout toho, aby se rozevřela. Proč byl tedy tak překvapen, když se to opravdu stalo?

A proč jsem byl já tak překvapen potleskem, který uvítal starého Scrooge v jeho účtárně? Takhle přece začínala hra každý den; teprve o Vánocích mě však napadlo, kolik z přítomných občanů Gravesendu muselo být zároveň diváky na tribuně basebalového hřiště onoho letního dne, kdy tleskali, nebo se chystali zatleskat, Owenovi Meanymu za jeho mocný odpal.

Ano, seděl tam i tlustý pan Chickering, který mi svou teplákovou bundou zabránil v pohledu na maminčino smrtelné zranění; ano, byl tam i náčelník policie Pike. Stál jako obvykle u dveří a podezíravě se rozhlížel po hledišti a jevišti, jako by čekal, že si vrah přinese svůj ukradený basebalový míček s sebou do divadla!

„Kdybych mohl prosadit svou,“ pravil pan Fish rozhořčeně, „každý blázen, který pobíhá a povykuje ‚Veselé Vánoce‘, by byl uvařen se svým pudinkem a pohřben s cesmínovým kůlem vraženým v srdci.“

Všiml jsem si, jak pan Morrison pohybuje rty a bezhlesně opakuje každičké slovo – protože se (jako Duch Příštích Vánoc) neměl co učit, naučil se nazpaměť celý text Scroogeovy role. Co si myslel on o nepovedeném míči, který mou maminku srazil s takovou silou k zemi? Byl tam a viděl, jak jí pan Chickering ohleduplně srovnal rozhozená kolena?

Těsně před tím, než Owen odpálil míč, maminka někoho na tribuně zahlédla; vzpomínal jsem si, že ve chvíli, kdy ji míč zasáhl, komusi mávala. Určitě nemávala panu Morrisonovi, tím jsem si byl jist; jeho cynická přítomnost by nikoho nepřiměla k tak spontánnímu pozdravu – náš truchlivý listonoš vybízel sotva k povrchnímu kývnutí.

Komu tedy maminka mávala, na čí tvář padl její poslední pohled, koho si vybrala v davu, aby na něj pohlédla a skryla jeho obraz pod víčky v okamžiku smrti? Zachvěl jsem se při představě, kdo to mohl být – jestliže to nebyla ani babička, ani Dan…

„Nosím řetěz, jejž jsem ukoval za života,“ sdělil Marleyův duch Scroogeovi; byl jsem soustředěný na obecenstvo, ale přesto jsem poznal, o které místo hry se jedná, podle cinkání Marleyových řetězů.

„Lidstvo bylo mým zaměstnáním,“ pravil Marley Scroogeovi. „Obecné blaho, to bylo mé zaměstnání; dobročinnost, milosrdenství, shovívavost a dobrota, to všechno bylo mé zaměstnání. Mé obchodní záležitosti byly jenom kapkou vody v obsáhlém oceáně mého zaměstnání!“

Přeběhl mi mráz po zádech při pomyšlení, že na tribuně seděl můj otec – že v okamžiku své smrti mávala maminka mému otci! Aniž bych měl sebemenší nápad, podle čeho bych ho mohl poznat, začal jsem pátrat v první řadě nalevo od uličky; postupoval jsem systematicky od jedné tváře ke druhé. Z mého pohledu ze zákulisí byly všechny obličeje téměř stejně nehybné a jejich zraky se neobracely ke mně; tváře přítomných diváků mi byly přinejmenším z části neznámé a zejména v zadních řadách byly menší než tváře fanoušků na basebalových kartičkách.

Bylo to marné hledání; ale právě tehdy a tam jsem začal vzpomínat. Díval jsem se ze zákulisí na štědrovečerní tváře svých spoluobčanů a přitom jsem začal zkusmo zaplňovat sedadla tribuny onoho letního dne – řada po řadě se mi vybavovaly obličeje nemnoha basebalových fanoušků, kteří tam tehdy byli přítomni. Paní Kenmoreová, manželka místního řezníka, se synem Donnym, který prodělal jako dítě revmatickou horečku a měl zakázáno hrát basebal; chodili na každé utkání. Přišli se podívat i na Vánoční koledu, ve které tatínek s řeznickou fortelností „boural“ roli Ducha Přítomných Vánoc; já jsem je však viděl v letních tričkách s krátkými rukávy, se sluncem ožehnutými nosy – seděli vždycky dole, protože Danny nebyl moc šikovný a paní Kenmoreová se bála, že by mezerami mezi řadami propadl.

Pak tu byla dcera pana Earlyho Maureen – o které se říkalo, že se při Owenově zkoušce na roli Ducha Příštích Vánoc počůrala. Byla tu i dnes, jako tu byla každý večer, aby přihlížela marné snaze svého otce podat Marleyova ducha tak, aby připomínal krále Leara. Maureen svého otce zbožňovala a nenáviděla zároveň. Byl neobyčejný snob a zahrnoval ji na jedné straně nezaslouženou chválou, a na straně druhé obludným břemenem svých vlastních nároků; jeho dcera jednoho dne určitě složí doktorát – a pokud by měla realizovat svůj sen a stát se filmovou hvězdou, úspěch na stříbrném plátně ji čeká teprve poté, co se ověnčí nesčetnými vavříny v „kamenném“ divadle. Maureen Earlyová snila s otevřenýma očima a přitom se vrtěla na sedadle – ať už sledovala, jak její otec přehrává, nebo jak Owen Meany nastupuje na domácí metu. Vzpomněl jsem si, že seděla nahoře a vrtěla se vedle Caroline O’Dayové, jejíž otec byl vedoucím obchodního zastoupení firmy Chevrolet. Caroline O’Dayová byla jednou z mála žákyň církevní školy, která uměla nosit svou svatomikulášskou uniformu – skládanou flanelovou sukni a temně rudé podkolenky – jako by byla servírkou v baru pochybné pověsti. K chlapcům byla něžná asi jako dvoulitrový bourák a Maureen si ji vybrala za kamarádku právě proto, že její otec prohlásil O’Dayovy za vulgární. Vůbec se mu nezamlouvalo, že Carolinin otec, Larry O’Day, dostal roli Boba Crachita; jenže pan O’Day byl mladší a pohlednější než pan Early a Dan usoudil, že neomalenost obchodního zástupce Chevroletu bude rozhodně přijatelnější než pokusy pana Earlyho udělat z Boba Crachita krále Leara.

Ano, obě jsem si je pamatoval z onoho letního odpoledne – Maureen Earlyovou i Carolinu O’Davovou – jak se smály a vrtěly, když nastoupil Owen Meany na pálku.

Jakou jsem v sobě najednou objevil netušenou moc! Byl jsem si jist, že dokážu tribunu opět zalidnit – nepochyboval jsem, že jednoho dne „uvidím“ všechny, kdo tam tehdy seděli; a že nakonec najdu i toho jediného neznámého, kterému moje maminka mávala.

Seděl tam tehdy i pan Arthur Dowling; viděl jsem ho, jak si jednou rukou stíní oči a druhou ruku přidržuje nad očima své manželce – tak otrocky jí posluhoval. Na Vánoční koledu se přišel podívat jenom kvůli ní. Byla nejhorlivější členkou Správní rady Městské knihovny a tady sé toporně a bez humoru prokousávala rolí Ducha Minulých Vánoc. Amanda Dowlingová patřila k průkopnicím sexuální revoluce; nosila pánské obleky – večerní toaleta podle jejího vkusu sestávala ze saka s kravatou – a když kouřila, vyfukovala kouř mužům přímo do obličeje, což pokládala za projev typicky mužského postoje k ženám. Amanda a její manžel zastávali názor, že je třeba rozbít sexuální stereotypy, případně co nejdůkladněji a nejdůsledněji zaměnit mužské a ženské role takže on chodil pravidelně v zástěře nakupovat a ona se stříhala na ježka, kromě chlupů na nohou a v podpaždí, které si neholila vůbec. Jejich slovník obsahoval samá „pozitivní“ slova jako například „evropský“; ženy, které si neholily podpaždí a lýtka, byly „evropštější“ než Američanky, ke své nepochybné výhodě.

Děti neměli – Dan tvrdil, že si sexuální role „vyměnili“ tak dokonale, že mít děti byl pro ně problém – a jejich účast na utkáních Malé ligy se vyznačovala projevy konstantního nesouhlasu s tímto druhem sportu: to, že holčičky nesměly hrát basebal, byla ukázka sexuálního stereotypu, který v Dowlingových podněcoval zlost a zatrpklost. Kdyby měli dceru, prohlásili, určitě by v Malé lize hrála. Manželé Dowlingovi měli své životní téma – bylo to, bohužel, jejich jediné téma, ke všemu dost přízemní, a navíc je trochu přeháněli; přesto byl mladý pár, tak oddaný své myšlence, středem zájmu tradičně pomalejších, konzervativnějších obyvatel Gravesendu. Pan Chickering, náš tělnatý trenér a manažer, žil v neustálém strachu ze dne, kdy by Dowlingovi zplodili dceru. Pocházel ze staré školy – zastával názor, že basebal je pro kluky a děvčata se na něj mohou dívat nebo hrát softbal.

Jako tolik maloměstských reformátorů byli i Dowlingovi nezávisle bohatí; on v podstatě nedělal nic – pomineme-li nekonečné vylepšování a zdobení interiéru svého dokonale zařízeného domu a neúnavné kosení vlastního trávníku. Ve svých třiceti letech si pan Dowling zvykl piplat se s každou činností až k zbláznění důkladně, mnohem pomaleji, než kdyby byl důchodce a měl na to všeobecně uznávaný nárok. Ani Amanda Dowlingová nepracovala a veškerou svou energii investovala do nejrůznějších funkcí. Byla členkou všech možných výborů, nejen Správní rady Městské knihovny, s kterou bylo její jméno spojováno nejčastěji, protože v jejím výboru se angažovala s obzvláštní urputností.

Mezi metodami, kterým dávala při reformování světa přednost, bylo na čelném místě zakazování knih. Sexuální stereotypy nepadají jen tak z nebe, říkala s oblibou; knihy mají na děti podstatný vliv – a knihy, ve kterých se chlapci chovají jako chlapci a dívky jako dívky, patří k nejhorším nebezpečím! Například Tom Sawyer a Huckleberry Finn; to jsou učebnice přezíravosti k ženám – už jenom ty dvě doslova vyrábějí sexuální stereotypy! Vichrné návrší například: z toho, jak ta kniha učí ženy podléhat mužům, dostávala Amanda Dowlingová „záchvaty zuřivosti“, jak prohlašovala.

V účinkování u Gravesendských ochotníků se manželé Dowlingovi střídali. Jejich přístup byl jednoduchý; ona zkoušela role tradičně svěřované mužům a on si vybíral úlohy vedlejších ženských postav – pokud možno bez textu. Ona byla ambicióznější, jak se sluší na ženu, odhodlanou bořit sexuální stereotypy; a proto tvrdila, že mužská role s textem je pro ni ideální.

Dan Needham se jim snažil zavděčit; kdyby je rovnou odmítl, riskoval by jejich oblíbené a často uplatňované nařčení, že je „diskriminuje“. Jejich výkon byl vždycky stejně absurdní; Amanda byla jako muž příšerná – stejně příšerná by ovšem byla jako žena, jak pohotově poznamenal Dan – a Arthur byl prostě příšerný pořád. Diváci je přijímali vlídně; obyvatelé malých měst – kde každý ví, jak má kdo uvázanou zástěru a kdo mu ji vázal – většinou dokážou obtížné excentriky tolerovat. A Dowlingovi byli obtížní; jejich výstřednost ztrácela na kráse a zanikala, neboť jejich úzce směrované vášně se daly přesně předvídat. Přesto měli u Gravesendských ochotníků své stálé místo, které zaručovalo trvalou, třebaže již okoukanou zábavu. Dan Needham dobře věděl, proč se s nimi nechce rozhádat.

Byl jsem tehdy na Štědrý večer jako u vytržení! Cítil jsem, že pokud vytrvám a věnuji měsíce – snad léta – pátrání ze zákulisí Gravesendské radnice, určitě najdu mezi diváky tvář, které moje matka mávala na tribunu. Možná se divíte, proč jsem nepátral rovnou při basebalovém zápase? Proč jsem nehledal mezi skutečnými fanoušky na skutečných tribunách? Lidé mají tendenci sedět na stejném místě. Danovo divadlo mi skýtalo jistou výhodu; mohl jsem si prohlížet diváky, aniž oni viděli mě, takže jsem nebyl nápadný, jako kdybych stál mezi nimi a hřištěm. Zákulisí a prostory s ním spojené zůstávají neviditelné. Člověk odhalí víc na tvářích, které nevidí jeho. Jestliže jsem chtěl hledat svého otce, nebylo lepší hledat ho tajně?

„Duchu!“ oslovil Scrooge Ducha Minulých Vánoc. „Odveď mě z tohoto místa.“

Viděl jsem, jak Arthur Dowling sleduje svou ženu, která pravila: „Řekl jsem ti, že to jsou stíny věcí, jež byly. Nedávej vinu mně, že jsou takové, jaké jsou!“ Viděl jsem, jak se gravesendští sousedé smějí do dlaní – všichni kromě pana Dowlinga, který s plnou vážností hleděl na převrácenou sexuální roli své manželky.

To, jak se Dowlingovi u Gravesendských ochotníků „střídali“, jak nikdy nehráli společně v téže hře, bylo pro Dana zdrojem neutuchajícího veselí a rád na toto téma žertoval s panem Fishem.

„Zajímalo by mě, jestli se ‚střídají‘ taky v posteli!“ poznamenal Dan.

„Fuj, to je ale velice ošklivá představa!“ odpověděl pan Fish.

Jaké fantazie se mi honily hlavou na Štědrý den v zákulisí Danova divadla! Kolik vzpomínek mi přivolaly tváře mých spoluobčanů! Když se pan Fish zeptal Ducha Přítomných Vánoc, jsou-li ty dvě ubohé, zbídačelé děti jeho, Duch odpověděl: „Jsou to děti Člověka.“ Jak byla paní Kenmoreová hrdá na svého manžela řezníka; jak revmatické srdíčko jeho synka Donnyho radostně poskočilo, když viděl svého otce šermovat slovy místo sekáčkem na maso! „Tento hoch je Nevědomost,“ pravil řezník. „Toto děvče je Nouze. Střež se jich obou i všech jim podobných, ale nejvíce ze všeho se střež tohoto hocha, neboť na jeho čele vidím vepsánu Zkázu, nebude-li vyuzena.“ Měl říct „vypuzena“; ale patrně myslel na klobásy. Z bezelstných tváří diváků bylo zřejmé, že si jeho omylu nevšimli právě tak jako pan Kenmore sám; mezi všemi tvářemi jediná Harriet Wheelwrightová – která viděla Vánoční koledu snad ve všech Danových nastudováních – strnula, jak se řezník „seknul“. Babička jako rozený kritik přivřela oči a vzdychla.

Byl jsem tak soustředěn na publikum, že jsem se vůbec nepodíval na jeviště, dokud na ně nevstoupil Owen Meany.

Nepotřeboval jsem ho vidět, abych věděl, že tam je. Na diváky jako by padl stín. Tváře našich sousedů – tak zvědavé, tak zvídavé, tak různé – náhle zestejněly; staly se odrazem svého strachu. Dokonce i babička se ve své nezúčastněnosti a nadřazenosti zachvěla a přitáhla si kožešinu úžeji kolem ramen: všechny přítomné jako by za krkem zastudil nečekaný průvan; zachvění, které roztřáslo babičku, jako by se přeneslo na všechny. Donny Kenmore se chytil za své revmatické srdce; Maureen Earlyová, pevně odhodlaná se nepočůrat, zavřela oči. Dokonce i ve tváři Arthura Dowlinga převládl výraz plný děsu nad zájmem o záměnu sexuálních rolí – Owenův sex ani identita totiž nebyly zřejmé; jasné bylo jedině to, že je Duch.

„Duchu Budoucnosti!“ zvolal pan Fish. „Bojím se tě více než kteréhokoli jiného přeludu, jejž jsem spatřil.“ Hrůza, kterou jsem četl v tvářích svých sousedů, byla naprosto přesvědčivá; bylo jasné, že zcela sdílejí pocity pana Fishe, pokud jde o duchovu příšernost. „Nepromluvíš ke mně?“ doprošoval se Scrooge.

Owen zakašlal. Na tom zvuku nebylo nic ani trochu „lidského“, jak Dan doufal; byl to temný, smrtelný chropot, který publikum vyděsil – řady se zavlnily; Maureen Earlyová se vzdala veškeré snahy, udržet svůj měchýř pod kontrolou a otevřela doširoka oči, aby viděla, odkud ty nepozemské skřeky vycházejí. Teprve teď jsem se ohlédl i já – v záhybech černé kápě jsem na okamžik zahlédl jeho napudrovaný obličej a Owen zvedl ruku s nataženým ukazováčkem. Paže se mu v horečce křečovitě třásla, jako by se dotkl elektřinou nabitých drátů. Pan Fish couvl.

„Veď mě!“ zvolal Scrooge. „Veď mě!“ Owen se ploužil po jevišti a Scrooge ho následoval. Stále však nechápal, co ho v budoucnosti čeká – dokud nedošli na hřbitov. „Vskutku důstojné místo!“ poznamenává Dickens… „zarostlé travou a plevelem, jimiž zde bujel ne život, nýbrž smrt vegetace; přeplněno přílišným množstvím pohřbů, ztučnělé ukojenou chutí.“

„Než přistoupím blíže k tomu kameni, na nějž ukazuješ,“ začal svou repliku Scrooge. Mezi papírovými náhrobky se tyčil jeden, který převyšoval ostatní, a na ten Owen ukazoval – znovu a znovu na něj mířil prstem. Aby pana Fishe trochu pobídl – a navedl ho k místu, kde čte na náhrobním kameni své vlastní jméno – přistoupil k němu Owen co nejblíž.

Scrooge se zakoktal.

„Počínání lidí předznačuje jisté cíle, k nimž musí vést, je-li v něm setrváno do konce,“ pravil. „Změní-li však člověk své počínání, změní se i cíl. Rci, že je tomu tak i s tím, co mi ukazuješ!“

Ale Owen Meany nepromluvil a sklonil se k náhrobku; zdálo se, že si čte nápis, který tam byl vytesán, a vzápětí omdlel.

„Owene!“ napomenul ho pan Fish přísně, ale Owen jako správný Duch Budoucnosti mlčel. „Owene?“ opakoval pan Fish vlídněji; diváci chápali, že mu činí potíže překonat zábrany a dotknout se zhroucené postavy v rubáši.

Věděl jsem, co by bylo pro Owena typické: probrat se z bezvědomí, vyskočit na nohy a příšerně zaječet; a přesně to udělal ještě dřív, než stačil Dan mávnout, aby zatáhli oponu. Pan Fish zakopl o vlastní hrob a nelíčený děs v Owenově výkřiku vyvolal stejnou hrůzu i mezi diváky. Z publika se ozvaly výkřiky a vzdechy; nepochyboval jsem, že Maureeniny kalhotky jsou opět mokré. Co vlastně Duch Budoucnosti na náhrobku viděl?

Ochotnický veterán pan Fish nepropadl panice a duchapřítomně vleže na jevišti zjistil, že může „přečíst“ své vlastní jméno na papírovém náhrobku, který při pádu trochu pomačkal. „Ebenezer Scrooge! To já jsem ten muž?“ zeptal se Owena, ale ten byl očividně mimo sebe; náhrobní kámen mu naháněl ještě větší strach než Scroogeovi a Owen před ním neustále couval. Doklopýtal pozpátku na druhou stranu jeviště a pan Fish z něj marně páčil odpověď. Beze slova, aniž by alespoň naposledy ukázal prstem na kámen, který vyděsil i Ducha Příštích Vánoc, se odpotácel do zákulisí.

V šatně se rozvzlykal na stolku s líčidly, rozmazával si ve vlasech dětský pudr a po tvářích mu stékala černá barva maskary. Dan mu sáhl na čelo. „Topíš jako žehlička, Owene!“ řekl. „Okamžitě tě odvezu domů do postele.“

„Co je? Co se stalo?“ vyptával jsem se, ale Owen jen vrtěl hlavou a plakal stále víc.

„Omdlel, to se stalo!“ prohlásil Dan; Owen jen vrtěl hlavou.

„Je v pořádku?“ zeptal se pan Fish ode dveří; Dan nechal spustit oponu ještě před jeho závěrečnou scénou. „Jsi v pořádku, Owene?“ zeptal se pan Fish. „Bože, vypadal jsi, jako bys sám viděl strašidlo!“

„Teď už jsem doopravdy viděl všechno,“ řekl Dan. „Viděl jsem Scrooge zahnaného do šatny a viděl jsem, jak Duch Budoucnosti vyděsil sám sebe!“

Reverend Lewis Merrill přišel do přeplněné šatny nabídnout pomocnou ruku, přestože Owen zjevně potřeboval spíš doktora než kněze.

„Owene?“ oslovil ho pastor. „Jsi v pořádku?“ Owen zavrtěl hlavou. „Co jsi tam viděl?“

Owen přestal vzlykat a vzhlédl k němu. Překvapilo mě, jak byl pastor Merrill přesvědčen, že Owen něco viděl. Snad že byl kněz, muž víry, a proto měl blíž k „viděním“ než my ostatní; možná byl nadán schopností rozpoznat okamžiky, kdy se vidění dostavují i ostatním smrtelníkům.

„Jak to myslíte?“ zeptal se ho Owen.

„Něco jsi viděl, že je to tak?“ zeptal se pastor. Owen se na něj upřeně zadíval. „Že je to tak?“ opakoval pan Merrill.

„Viděl jsem tam svoje jméno – na náhrobku,“ odpověděl Owen Meany.

Dan ho objal kolem ramen a přitiskl k sobě. „Ale Owene, tak je to přece v té povídce! Jsi nemocný, máš horečku! Jsi hrozně rozrušený. A to jméno na náhrobku je jen v té povídce – je to jen fantazie, Owene,“ uklidňoval ho.

„Bylo to moje jméno,“ opakoval Owen. „Ne Scroogeovo.“

Reverend Merrill k němu poklekl. „Je přirozené, žes něco takového viděl, Owene,“ řekl mu. „Své vlastní jméno na svém náhrobku – taková vidění míváme všichni. To je jenom zlý sen, Owene.“

Dan Needham se ale na pana Merrilla pochybovačně podíval, jako by pro něj byla taková vidění naprosto neznámou zkušeností; Dan si vůbec nebyl jist, že vidět své vlastní jméno na vlastním náhrobku je tak docela „přirozené“. Pan Fish na reverenda zíral, jako by očekával, že zařídí další „zázraky“ podobného ražení, jakých byl nedávno, a vůbec poprvé, svědkem při Narození.

V pudru rozsypaném na stolku s líčidly bylo dosud čitelné jméno Owen Meany, jak je tam sám napsal. Ukázal jsem na ně. „Podívej, Owene,“ vyzval jsem ho, „co jsi tady sám napsal – zrovna dnes večer. Vidíš, že jsi na to už myslel – na svoje jméno.“

Ale Owen ke mně mlčky zvedl zrak; doslova mě zpražil pohledem. Pak se dlouze zadíval na Dana, až Dan nakonec vyzval pana Fishe: „Ať vytáhnou oponu, musíme to dohrát.“

Nakonec pohlédl na reverenda Merrilla a ten prohlásil: „Okamžitě tě odvezu domů, Owene. Neměl bys tu čekat na závěrečné děkování, když máš bůhvíjak vysokou horečku.“

Jel jsem s nimi; poslední scéna Vánoční koledy mě tak jako tak nudila – po odchodu Ducha Příštích Vánoc je závěr příběhu příliš sladkobolný.

Po cestě se Owen místo na ozářenou silnici před námi vytrvale díval do tmy za postranním okénkem.

„Měl jsi vidění, Owene,“ opakoval pastor Merrill. Napadlo mě, že je od něj hezké, že ho veze domů – uvážíme-li, že Owen nikdy nepatřil ke kongregacionalistům. Všiml jsem si, že pastor přestal koktat, jakmile někomu prokazoval přímou pomoc, přestože Owen neprojevoval žádnou zvláštní vděčnost, ale uzavřel se se svým „viděním“ do chmurného mlčení jako neomylný prorok, jakým se mi často jevil. „Viděl“ svoje jméno na vlastním náhrobku; okolní svět, nemluvě o pastoru Merrillovi, bude mít co dělat, aby ho přesvědčil o opaku.

Seděl jsem s panem Merrillem v autě a společně jsme sledovali, jak Owen klopýtá přes vyježděné koleje na zasněžené příjezdové cestě; na zápraží svítila lucerna a další světlo svítilo uvnitř – věděl jsem, že v Owenově pokoji – přesto mě šokovalo, že ani na Štědrý večer na něj rodiče nečekají!

„Zvláštní chlapec,“ prohlásil pastor neutrálně, když mě vezl domů. Aniž ho napadlo zeptat se, do kterého z mých dvou „domovů“ mě má zavést, zamířil do čísla 80 na Hlavní třídě. Chtěl jsem se zúčastnit hereckého večírku, který Dan pořádal ve Waterhouse Hall, ale pan Merrill odjel dřív, než jsem si na to vzpomněl. Rozhodl jsem se tedy, že se aspoň podívám, jestli už se babička vrátila, nebo jestli ji Dan přece jen přemluvil, aby se na večírku trochu rozptýlila – což by zajisté učinila velmi ráda. Sotva jsem vstoupil dovnitř, bylo mi jasné, že babička doma není – možná ještě na radnici vyvolávali herce před oponu; pan Merrill jel rychleji, než se na první pohled zdálo.

Vdechl jsem nehybný vzduch starého domu; Lydia a Germaine už jistě tvrdě spaly, protože i když člověk jenom leží v posteli s knihou, dělá aspoň nepatrný hluk; v čísle 80 na Hlavní třídě bylo ticho jako v hrobě. V té chvíli se mě zmocnil pocit, že jsem do hrobu skutečně vstoupil; tichý dům mi naháněl strach. Uvědomil jsem si, že jsem asi trochu přecitlivělý po Owenově strašidelném „vidění“ – nebo co to bylo – a právě jsem se chystal zaklapnout dveře a rozběhnout se po Hlavní třídě do Danova bytu na akademii, když jsem zaslechl Germainu.

Bylo ji špatně slyšet, protože se schovala v tajné chodbě a mluvila sotva slyšitelným šepotem; v domě však panovalo takové ticho, že jsem ji zaslechl.

„Ach, Kriste Ježíši, pomoc,“ naříkala. „Ach, Bože, ach, Kriste Pane – ach, Pane na nebi – pomoc!“

Tak přece jen jsou v Gravesendu zloději! napadlo mě. Na faře udělali dobře, že zamkli. Štědrovečerní přepadení čísla 80 na Hlavní třídě! Germaine se podařilo ukrýt v tajné chodbě, ale co provedli ti padouši Lydii? Možná ji unesli nebo jí ukradli pojízdné křeslo a nechali ji napospas osudu.

Polovina knih z otáčecí knihovny na tajných dveřích byla rozházená po zemi – jako by Germaine ve své hrůze zapomněla, kde je ukrytý zámek a klíč… na které polici, za kterými knihami? Natropila takový nepořádek, že zámek i klíč teď na sebe okamžitě upoutaly pozornost každého, kdo vstoupil do obývacího pokoje – zvlášť, když se knihy povalovaly po podlaze a na knihovnu přímo upozorňovaly.

„Germaino?“ zašeptal jsem. „Už odešli?“

„Kdo?“ ozvala se šeptem.

„Zloději,“ zašeptal jsem.

„Jací zloději?“ zeptala se.

Otevřel jsem dveře tajné chodby. Krčila se hned za nimi vedle polic se sirupy a marmeládami – z vlasů jí visely pavučiny, kterými byly opletené sklenice s nakládanou zeleninou a krabice s vyřazenými tenisovými míčky z dob, kdy je ještě maminka schovávala pro Sagamora. Měla na sobě dlouhý flanelový župan až ke kotníkům, ale byla bosá – což napovídalo, že její útěk do tajné chodby probíhal podobně splašeně, jako když sklízela ze stolu.

„Lydia je mrtvá,“ oznámila mi. Odmítala vystoupit ze stínů a pavučin, přestože jsem jí těžké otáčecí dveře s knihovnou přidržoval otevřené.

„Zabili ji!“ zděsil jsem se.

„Nikdo ji nezabil,“ odpověděla; do očí jí vstoupil podivný mystický výraz a pak jakoby s odstupem poopravila své sdělení. „Přišla si pro ni Smrt,“ pravila dramaticky a zachvěla se. Patřila k typu žen, které si smrt personifikují; byla koneckonců přesvědčená, že hlas Owena Meanyho byl skutečným nástrojem Ďábla.

„Jak zemřela?“ zeptal jsem se.

„V posteli, když jsem jí četla,“ řekla Germaine. „Hned potom, co mě opravila,“ dodala. Lydia Germainu v jednom kuse opravovala a zejména nesnášela její výslovnost; Lydia sama co nejvěrněji imitovala babičku, ovšem Germaine její neumělé pokusy o napodobení babiččina přednesu vytýkala. Babička s Lydii si často navzájem předčítaly – tvrdily, že musejí dát odpočinout očím. Lydia tedy zemřela, zatímco její oči odpočívaly a ona opravovala Germaininu nesprávnou výslovnost. Občas ji při četbě přerušovala a žádala, aby zopakovala určité slovo. Bez ohledu na to, zda je vyslovila správně nebo špatně, pak Lydia řekla: „Vsadím se, že nevíš, co to slovo znamená, viď?“ Lydia tedy zemřela, když Germainu vzdělávala, což byl podle babiččina názoru nesplnitelný úkol.

Germaine seděla u zesnulé tak dlouho, jak jen to dokázala vydržet.

„S jejím tělem se děly divné věci,“ řekla a opatrně se odvážila do obývacího pokoje. Překvapeně pohlédla na rozházené knihy – jako by si Smrt přišla i pro ně; nebo snad hledala Germainu a přitom je rozházela.

„Jaké věci?“ zeptal jsem se.

„Ne moc hezké,“ odpověděla a potřásla hlavou.

V duchu jsem slyšel, jak ve starém domě všechno vrže a skřípe a jak v něm skučí severák; chudák Germaine si určitě myslela, že Smrt je stále nablízku. Možná Smrt čekala, že bude mít s Lydii víc práce, a teď, když ji dostala tak snadno, má chuť se zdržet a vzít si ještě jednu duši. Ať to stojí za to.

Vzali jsme se za ruce jako dvě děti, dodávající si odvahy, a šli se na Lydii podívat. Byl to pro mě šok, protože Germaine se mi nesvěřila se svými pokusy zavřít Lydii ústa; nakonec jí ovázala bradu jednou ze svých růžových vlněných punčoch, jejíž konce jí svázala na temeni do mašle. Zblízka bylo vidět, že projevila také značnou vynalézavost ve snaze zatlačit jí oči, když jí na zavřená víčka připevnila průsvitnou lepicí páskou dvě různě velké mince – pěticent a čtvrťák. Řekla mi, že stejné našla jenom dva desetníky, a ty byly příliš malé – ke všemu jedno víčko se Lydii chvělo, nebo tak to Germaine připadalo, a pěticent stále padal; proto ta páska. Nakonec jí zalepila obě víčka – přestože čtvrťák držel na místě sám – protože přilepit jen jednu minci a druhou nechat nepřilepenou, pobuřovalo její smysl pro symetrii. I po letech jsem si pamatoval, že použila toho slova, a uvědomil jsem si, že ji babička a Lydia přece jen aspoň trošku vzdělaly; slovo „symetrie“ určitě nepatřilo do jejího slovníku, než přišla do čísla 80 na Hlavní třídě. Pamatoval jsem si také, že přestože mi bylo teprve jedenáct, do mého slovníku podobná slova patřila – díky Lydiiným a babiččiným snahám vzdělat mne. Maminka nikdy nekladla zvláštní důraz na slova a Dan Needham nechal kluky klukovským zábavám.

Když se Dan s babičkou vrátili, velice se nám s Germainou ulevilo; až do té doby jsme seděli u Lydiina těla a navzájem se ujišťovali, že Smrt přišla, a když dostala, co chtěla, zase odešla a zanechala číslo 80 na Hlavní třídě v klidu a míru, alespoň pro zbytek Štědrého večera. Nevydrželi bychom však u ní sedět dlouho.

Dan jako obvykle všechno zvládl; přivezl babičku domů – poté, co se krátce ukázala na večírku – a nechal zábavu pokračovat bez své přítomnosti. Uložil babičku do postele se sklenicí grogu; Owenův výkon ve Vánoční koledě ji přirozeně rozrušil a babička teď vyjádřila názor, že Owen jakýmsi záhadným způsobem Lydiinu smrt předvídal a omylem ji pokládal za svou vlastní. Toto vysvětlení se okamžitě zalíbilo Germaine, která poznamenala, že zrovna když Lydii předčítala, jen chvilinku před tím, než Lydia zemřela, měly obě pocit, že zaslechly výkřik.

Babičku urazilo, jak se Germaine opovažuje sdílet její názor, a rozhodně se distancovala od jejích pověr a předsudků; bylo naprosto vyloučeno, aby za větrného zimního večera, kdy jsou všechna okna i dveře pevně zavřené, slyšely Owenův výkřik až z Gravesendské radnice. Pověrčivá Germaine slyšela nejrůznější výkřiky snad každou noc a Lydia – jak se nyní dostatečně jasně prokázalo – trpěla senilitou mnohem pokročilejšího stádia než babička. Babička nicméně trvala na tom, že je Owen nadán jistými záhadnými „schopnostmi“; fakt, že Lydiin skon „předvídal“, žádná pověra a nesmysl nebyla – alespoň ne taková, jak ji vykládala Germaine.

„Owen nepředvídal absolutně nic,“ uklidňoval Dan rozčilené ženy. „Měl horečku dobře přes čtyřicet! Jediná ‚schopnost, kterou je nadán, je schopnost fantazírovat.“

Jeho vysvětlení však babička s Germainou svorně odmítly. Rozhodně existovala – když nic jiného – jistá zlověstná spojitost mezi Lydiinou smrtí a tím, co Owen „viděl“; schopnosti „toho hocha“ sahaly mnohem dál než k pouhé fantazii.

„Dejte si ještě grog, Harrieto,“ přemlouval babičku Dan.

„Přestaň mě komandovat, Dane,“ odbyla ho. „A styď se,“ dodala, „že jsi nechal toho nemožného řezníka zabít tak nádhernou roli. Hrozné obsazení,“ zlobila se.

„Jistě, máte úplnou pravdu,“ přisvědčoval Dan.

Bylo domluveno, že Lydia zůstane ve své zamčené ložnici a Germaine bude spát v druhé posteli v mém pokoji. Byl bych se mnohem raději vrátil s Danem do Waterhouse Hall, ale bylo mi řečeno, že večírek bude nejspíš „bouřit“ dlouho do noci – na což jsem se tajně těšil – a že Germaine nemůže „v tomhle stavu“ spát sama. Bylo nevhodné, aby sdílela ložnici s Danem, a naprosto nemyslitelné, aby babička spala v jedné místnosti se služebnou. A mně bylo koneckonců teprve jedenáct.

Mnohokrát jsem měl v ložnici přes noc Owena; jak jsem teď toužil po tom, abych si s ním mohl promluvit! Co by řekl na babiččinu myšlenku, že předvídal Lydiinu smrt? Neulevilo by se mu, kdyby zjistil, že Smrt neměla v úmyslu přijít si pro něho? Uvěřil by mi? Věděl jsem, že bude velice zklamán, že Lydii neviděl. A také jsem se mu chtěl svěřit se svým objevem v zákulisí při pozorování diváků – jak jsem dospěl k přesvědčení, že si tímto způsobem dokážu vybavit všechny tváře na tribunách při onom osudném basebalovém zápase, jak ho Owen nazýval. Co asi řekne na mou náhlou inspiraci: že to byl můj otec, komu tehdy maminka mávala, pouhý zlomek vteřiny předtím, než ji zasáhl míč? Jak se mu bude mezi takzvanými „viděními“ podle reverenda Lewise Merrilla jevit tohle?

Ale Germaine mě rozptylovala. Chtěla nechat rozsvícenou noční lampičku; neustále se převracela a vrtěla; pak ležela nehybně a civěla do stropu. Když jsem vstal a šel na záchod, prosila mě, abych tam nebyl dlouho; nechtěla být sama – ani minutu.

Kdyby tak konečně usnula, říkal jsem si v duchu, abych mohl jít zatelefonovat Owenovi. V domě Meanyových byl jen jeden telefon v kuchyni, přímo proti Owenově pokoji. Mohl jsem mu zavolat kdykoli, i v noci, protože se okamžitě vzbudil, zatímco jeho rodiče spali jako dřevo – jako nehybné desky z žuly.

Vtom jsem si vzpomněl, že je Štědrý večer. Maminka jednou řekla, že je „vlastně dobře“, že jezdíme na Vánoce do Sawyer Depot, protože aspoň nemůže Owen srovnávat, co dostal k Vánocům on a co já.

Dostal jsem vždycky od každého příbuzného nebo člena rodiny nejmíň půl tuctu dárků – od babičky, od strýce a tety, od bratranců a sestřenice a od Dana; a rozhodně víc než půl tuctu od maminky. Když jsem se podíval pod vánoční stromeček v obývacím pokoji v čísle 80 na Hlavní třídě letos, dojala mě Danova a babiččina snaha vyrovnat se aspoň co do počtu hromadě dárků, která mě obvykle čekala pod stromkem v Sawyer Depot u Eastmanových. Už jsem je spočítal; dostal jsem přes čtyřicet balíčků – a Bůh ví, že obvykle bylo ještě ve sklepě nebo v garáži schováno něco příliš velkého, co se nedalo zabalit.

Nikdy jsem nezjišťoval, co vlastně dostával k Vánocům Owen, ale teď mě napadlo, že když na něj rodiče nečekali – ani na Štědrý večer! – asi si na Vánoce moc nepotrpěli. Dřív jsem zpravidla ještě před odjezdem ze Sawyer Depot stačil aspoň polovinu menších hraček rozbít nebo ztratit a ty nové, které opravdu stály za to, abych si je nechal, objevoval Owen postupně v průběhu dnů a týdnů.

„Kdy jsi dostal tohle?“

„K Vánocům.“

„Aha, ach ano…“

Teď, když na to myslím, nevzpomínám si, že by mi vůbec kdy ukázal jedinou věc, kterou by dostal „k Vánocům“. Chtěl jsem mu jít zavolat, ale kvůli Germaine jsem musel zůstat v posteli. Čím déle jsem ležel v posteli, tím intenzivněji jsem na ni – dosud nespící – myslel a tím podivnější pocit se mě zmocňoval. Začal jsem na ni myslet podobným způsobem, jakým jsem často myslel na Hester – kolik let vlastně bylo Germaine v roce 53? Řekl bych, že něco málo přes dvacet. Začal jsem si doopravdy přát, aby si lehla ke mně do postele, a dokonce jsem si představoval, jak si sám jdu lehnout k ní; myslím, že by mi v tom nebránila – myslím, že by docela uvítala nevinné objetí od možná ne tak úplně nevinného hocha, i kdyby jen proto, aby udržela Smrt v patřičné vzdálenosti. Začal jsem kalkulovat – vůbec ne jako jedenáctiletý kluk, ale jako starší, vyspělejší mladík. Přemýšlel jsem, nakolik bych mohl Germainu využít s ohledem na její pohnutý stav.

Dokonce jsem řekl: „Věřím ti, že jsi ho slyšela křičet.“ Lhal jsem! Vůbec jsem jí nevěřil!

„Byl to jeho hlas,“ odpověděla okamžitě. „Teď když si na to vzpomínám, jsem si tím jistá.“

Natáhl jsem ruku do uličky mezi postelemi; její už tam na mě čekala. Vzpomněl jsem si, jak Barb Wigginová políbila Owena, a byl jsem odměněn erekcí tak mohutnou, že mi nadzvedla pokrývku; když jsem však Germaine úmyslně co nejsilněji stiskl dlaň, nereagovala – prostě ji nechala ležet v mé.

„Spi,“ řekla. Když mi její ruka vyklouzla, pochopil jsem, že usnula; dlouho jsem se na ni díval, ale neodvážil jsem se jí dotknout. Styděl jsem se za svoje pocity. V poměrně dospělé slovní zásobě, které jsem díky babičce a Lydii nabyl, chyběl výraz pro chtíč; takovému slovu jsem se od nich naučit nemohl – pro takový pocit mi chybělo označení. A tak to, co jsem cítil, jsem prostě pokládal za špatné; měl jsem pocity viny, že část mého těla je ke mně nepřátelská, a vtom jsem přišel na vysvětlení, odkud ten pocit pochází: musel pocházet od mého otce. Bylo to něco z něj, co se ve mně probouzelo. A poprvé v životě mě napadlo, že můj otec byl možná špatný člověk a to, co jsem od něj získal, je právě to, co je ve mně špatné.

A tak od té doby, kdykoli jsem měl výčitky kvůli svým pocitům – a zvlášť takovýmhle erotickým pocitům – říkal jsem si, že se ve mně prosazuje můj otec. Má touha zjistit jeho totožnost byla tím naléhavější; nechtěl jsem ho poznat proto, že bych ho postrádal nebo že bych potřeboval mít někoho rád; měl jsem Dana, který mě miloval, měl jsem babičku – a ve vzpomínkách (zajisté zkreslených) i maminku. Netoužil jsem poznat svého otce z lásky, ale z čiré zvědavosti – abych mohl sám v sobě rozpoznat, jakých špatností bych mohl být schopen.

Tolik jsem toužil popovídat si o tom všem s Owenem!

Jakmile začala Germaine chrápat, vstal jsem z postele a odplížil se do kuchyně k telefonu.

Náhlé světlo přimělo domácí myšku k chvatnému úprku z košíku na chleba; polekalo však i mne, protože proměnilo tabulky francouzských oken do mozaiky zrcadlových obrazů mé tváře – najednou jako by kolem domu stály zástupy mých dvojníků a všichni se na mne dívali. V jednom odrazu svého vyděšeného obličeje jako bych poznával ustrašeného a nervózního pana Morrisona; Dan říkal, že Owenův záchvat přivodil panu Morrisonovi šok – zbabělý listonoš omdlel. Náčelník policie Pike vynesl zhrouceného poštovního doručovatele ven na vzduch, kde se ubožák brzy vzpamatoval a posedla ho touha po pomstě – pustil se na sněhu s neohroženým gravesendským šerifem do křížku a bojoval, dokud ho silná paže zákona nepřemohla.

Byl jsem však v kuchyni sám; jen malé čtvercové okenní tabulky, černé jako hlubina zrcadla, odrážely mé nesčetné tváře a nikdo se na mne nedíval, když jsem vytáčel Owenovo číslo. Telefon zvonil déle, než jsem čekal, a málem jsem už zavěsil. Vzpomněl jsem si na Owenovu horečku a bál jsem se, že snad spí tvrdším spánkem než obvykle a že svým vyzváněním vzbudím jeho rodiče.

„Veselé vánoce,“ řekl, když konečně zvedl sluchátko.

Všechno jsem mu vypověděl. S neobyčejným pochopením vyslechl mou teorii o tom, že si dokážu „vzpomenout“ na diváky basebalového zápasu, když se budu dívat na obecenstvo na Danově představení; navrhl mi, že se bude dívat se mnou – dva páry očí vidí víc než jeden. Pokud jde o můj „dojem“, že maminka mávala v posledních vteřinách před smrtí mému skutečnému otci, Owen věřil, že podobná tušení jsou správná; prohlásil, že jsem určitě na správné stopě, protože mu z té představy běhá mráz po zádech, což je jisté znamení. A co se týče mé touhy po Germaine a následné erekce, nemohl být chápavější; jestliže dokázala Barb Wigginová vyvolat erekci u něho, nebylo nic ostudného na tom, že podobné hrozné pocity vzbudila Germaine ve mně. Přednesl mi malé kázání na téma chtíče, pocitu, který později popsal jako pravdivé varování před skutečnou hrozbou zatracení. Když jsem mu vylíčil své nepříjemné domněnky – že podobné zavrženíhodné pudy pokládám za první projevy dědictví po svém otci – naprosto se mnou souhlasil. Chtíč a neřest, pravil později, je způsob, jímž mi Bůh pomáhá mého otce poznat; v neřesti jsem byl zplozen‘, v neřesti objevím svého otce.

Dnes žasnu, jak jsme mohli s Owenem takové divoké fantazie, inspirované strašidelnou a tragickou nocí, pokládat za zcela rozumné a opodstatněné; k čemu by ale měl člověk kamaráda, kdyby se navzájem nepodpořili.

Samozřejmě se mnou souhlasil v tom, jak je Germaine hloupá, když si namlouvá, že ho slyšela křičet až z Gravesendské radnice!

„Nekřičel jsem přece tak hlasitě!“ urazil se.

Jediným sporným bodem zůstal v našem rozhovoru babiččin výklad Owenovy předtuchy. Když už tomu musel věřit, proč odmítal uvěřit babičce – že náhrobek předpovídal Lydiinu smrt; že prostě „viděl“ špatné jméno?

„Ne,“ odporoval, „bylo tam moje jméno, ani Scroogeovo – ani Lydiino.“

„Ale v tom se právě mýlíš,“ přesvědčoval jsem ho. „Myslel jsi na sebe – vzpomeň si, jak jsi napsal své vlastní jméno v šatně, jen pár minut předtím. A měl jsi vysokou horečku. Jestliže ten náhrobek skutečně něco předpovídal, pak jen to, že někdo zemře. A ten někdo byla Lydia. Je přece mrtvá, ne? A ty mrtvý nejsi – nebo ano?“

„Bylo tam moje jméno,“ opakoval tvrdošíjně.

„Podívej se na to takhle: máš pravdu napůl,“ pokračoval jsem. Snažil jsem se mluvit, jako by pro mě „vidění“ představovala běžnou věc, jako bych je vykládal každý den. Chtěl jsem působit ještě fundovaněji než pastor Merrill.

„Nebylo tam jenom moje jméno,“ namítl Owen. „Chci říct, nebylo tam tak, jak je obvykle píšu – jak jsem ho napsal na stolek do pudru. Bylo to moje opravdové jméno – bylo to tam všechno“ řekl.

Zarazil jsem se; trval na svém tak neochvějně. Jeho „opravdové“ jméno bylo Paul – po otci. Jeho celé jméno bylo Paul O. Meany, ml.; byl pokřtěným katolíkem. Musel dostat jméno po nějakém svatém, jako byl svatý Pavel; nikdy jsem neslyšel, že by existoval svatý Owen. A protože v rodině už jednoho Paula měli, říkali mu Owen; odkud to jméno pocházelo, mi nikdy neřekl – nikdy jsem to nezjistil.

„Na náhrobku bylo Paul O. Meany, junior – je to tak?“ zeptal jsem se ho.

„Bylo to tam všechno,“ opakoval Owen a zavěsil.

Ten blázen mě doháněl k šílenství! Zůstal jsem v kuchyni, pil jsem pomerančovou šťávu a ukusoval sušenky; nalíčil jsem do pasti na myši čerstvý plátek špeku a zhasl. Stejně jako maminka nenávidím tmu; a v té tmě jsem pochopil, co myslí tím všechno. Rozsvítil jsem a znovu mu zavolal.

„Veselé Vánoce,“ ohlásil se.

„Bylo na tom náhrobku datum?“ zeptal jsem se. Prozradil se tím, že na okamžik zaváhal.

„Ne,“ řekl.

„Jaké to bylo datum, Owene?“ zeptal jsem se. Znovu zaváhal.

„Nebylo tam žádné datum,“ odpověděl. Bylo mi do breku – ne proto, že bych jen za mák věřil jeho pitomému „vidění“, ale protože to bylo poprvé, co mi lhal.

„Veselé Vánoce,“ řekl jsem a položil sluchátko.

Když jsem podruhé zhasl, byla tma ještě temnější.

Jaké to bylo datum? Kolik času si vyměřil?

Jediná otázka, kterou jsem chtěl do temnoty vyslovit, byla shodná s dotazem, na který chtěl znát odpověď i Scrooge: „Jsou toto stíny věcí, jež se určitě stanou, nebo jsou to jen stíny věcí, jež se mohou státi?“ Duch Budoucnosti však mlčel.

6. Hlas

Ze všech věcí, kterými moje babička opovrhovala, za nejhorší pokládala nedostatek úsilí, což připadalo Danovi Needhamovi jako nepřípadná kritika vzhledem k tomu, že Harriet Wheelwrightová v životě ani jediný den nepracovala – stejně jako neočekávala od mojí maminky, že si najde zaměstnání, a dokonce ani mně nikdy neuložila žádnou práci. Přesto zastávala názor, že je nutno vynakládat nepřetržité úsilí na to, aby člověk sledoval všechno, co se děje kolem něj – jak v nejbližším okolí, tak za bezprostředními hranicemi Gravesendu – a kromě toho bylo jistě třeba značného úsilí a inteligence, aby člověk mohl všechna svá pozorování neustále komentovat; v tomto ohledu byla babička naprosto neúprosná a vytrvalá. A právě toto přesvědčení o hodnotě úsilí jako takového jí až dosud bránilo pořídit si televizi.

Byla vášnivou čtenářkou a četbu pokládala za jedno z nejvznešenějších zaměstnání; na rozdíl od psaní, které paradoxně hodnotila jako naprostou ztrátu času – dětinské hovění vlastním choutkám, snad ještě větší babrání než malování prsty. Čtení však obdivovala jako nesobeckou činnost, která je zdrojem informací a inspirace. Určitě pociťovala lítost nad ubožáky, kteří musí obětovat život takové ztrátě času, jako je psaní, abychom my ostatní měli co číst. Čtením také člověk získával sebejistotu a zběhlost v používání jazyka, který je nezbytným nástrojem formování neustálých komentářů k vlastnímu pozorování skutečnosti. Babička měla své pochybnosti o rozhlase, přestože uznávala, že moderní svět žije takovou rychlostí, že chce-li s ním člověk udržet krok, pouhé psané slovo mu nestačí; k poslouchání musí koneckonců vynaložit aspoň nějaké úsilí; a jazyk, jakým se mluvilo v rádiu, nebyl o mnoho horší, než s jakým se denně setkával v novinách a časopisech.

Televizi však kategoricky odmítala. K dívání nebylo zapotřebí žádné úsilí – číst nebo poslouchat bylo pro ducha a inteligenci nesrovnatelně blahodárnější – a to, co se domnívala, že v televizi uvidí, ji odpuzovalo; samozřejmě o tom všem pouze četla. Už dřív protestovala v gravesendském Domově pro vojenské vysloužilce a Útulku pro přestárlé – v obou byla členkou správní rady – v tom smyslu, že televize zaručeně uspíší smrt starých lidí. Námitky, které obě instituce vyslovovaly – že jejich pacienti jsou často na čtení příliš slabí nebo nesoustředění a rádio je uspává – ji nepřesvědčily. Babička obě instituce navštívila, a co viděla, ji v jejím přesvědčení jen utvrdilo; všechno, co Harriet Wheelwrightová kdy viděla, ji vždycky utvrdilo v jejím přesvědčení: viděla smrt přicházet rychleji. Viděla velice staré, nemohoucí lidi, jak sedí s pokleslou čelistí, a třebaže byli – v těch lepších případech – jen částečně při smyslech, zbytky své otupělé pozornosti věnovali výjevům, které babička popsala jako „příliš hloupé na to, aby si je pamatovala“. Tehdy však poprvé spatřila televizní přístroj v chodu a televize jí učarovala. Usoudila, že televize ze starých lidí vysává „poslední kapky života“, a přesto začala téměř okamžitě toužit po vlastní!

Smrt mojí maminky a ani ne rok po ní smrt Lydie do značné míry ovlivnily babiččino rozhodnutí opatřit televizi. Maminka si ze všeho nejradši přehrávala desky na starém gramofonu; večer jsme pravidelně poslouchali Sinatru za doprovodu orchestru Tommyho Dorseye – maminka ráda zpívala s ním. „Ten Frank,“ říkávala. „Ten má hlas, jaký by měl patřit ženě – jenže žádná žena neměla nikdy takové štěstí.“ Pamatuji si pár jejích oblíbených písní; když je slyším, mám chuť zpívat sebou – přestože nemám její hlas. Nemám hlas ani jako Sinatra – stejně jako nesdílím jeho velkohubé vlastenectví. Pochybuji, že by se mojí mamince zamlouvalo Sinatrovo politikaření, ale měla ráda jeho „mladý“ hlas, jak říkala, zvlášť v některých nejstarších nahrávkách s Tommym Dorseyem. Protože ráda zpívala s ním, dávala přednost jeho předválečným písním – kdy zpíval umírněněji a nebyl ještě taková hvězda. Nejradši měla desky ze čtyřicátých let – „Zase se vrátím“, „Nemám čas být milionář“, „Zítra bude hezký den,“

„Tady i na nebi,“

„Kde skrýváš srdce své?“

„Vítr“, „Volání kaňonu“ a ze všeho nejvíc „Romanci“.

Měl jsem vlastní rádio a po maminčině smrti jsem ho poslouchal stále častěji; bál jsem se, že by babičku příliš rozrušilo, kdybych si na gramofonu pouštěl tyhle staré Sinatrovy písně. Dokud byla naživu Lydia, zdálo se, že babička vystačí s knihami, které si s Lydii navzájem předčítaly nebo které jim oběma četla Germaine – zatímco dopřávaly očím odpočinek a soustředily své neutuchající úsilí na její vzdělávání. Po Lydiině smrti však Germaine babičce předčítat odmítla; byla přesvědčená, že svým čtením Lydii buď přímo zabila, nebo aspoň urychlila její smrt, a rozhodně nechtěla podobným způsobem zavraždit babičku. Nějaký čas předčítala babička Germaine, to jí však neposkytovalo možnost dát odpočinout očím a často čtení přerušovala, aby se ujistila, že Germaine dává náležitý pozor. Ta ovšem nemohla sledovat děj – veškeré úsilí soustředila na to, aby čtení přežila.

Jak je vidno, byla naše domácnost na vpád televize zralá. Například Ethel by nikdy nebyla babičce takovou společnicí jako Lydia. Lydia byla dychtivou a vděčnou posluchačkou babiččiných nekonečných komentářů na rozdíl od Ethel, která téměř nereagovala – byla ochotná, ale nudná; oddaná, ale pasivní. Dan Needham vytušil, že její nedostatek aktivity byl příčinou toho, že se babička cítila stará; kdykoli jí však navrhl, aby Ethel nahradila někým zábavnějším, bránila ji s buldočí věrností. Wheelwrightové sice byli snobové, ale spravedliví; Wheelwrightové nepropouštěli služebné jen proto, že byly hloupé a nudné. A tak Ethel zůstala a babička stárla – a se stářím přišla i netrpělivost a potřeba nechat se bavit; i ona byla zralá na vpád televize.

Germaine nedokázala překonat hrůzu, kterou jí působilo babiččino předčítání, a protože stejný strach jí znemožňoval číst nahlas babičce, nezbyla pro ni žádná práce, a tak podala výpověď. Wheelwrightové propouštějí služebnictvo bez výčitek, litoval jsem jen já. Chtíč, který ve mě probouzela – a který mě pohoršoval stejně jako poprvé – mi byl vodítkem k mému otci; kromě toho neřestné fantazie, jichž byla předmětem, byly navzdory své špatnosti mnohem zábavnější než jakýkoli program v rádiu.

Lydia byla tedy po smrti a já jsem trávil polovinu týdne u Dana, takže babička vlastně nepotřebovala dvě služebné; místo Germainy nebylo nutné přijímat nikoho nového – Ethel jí postačí. Po Germainině odchodu jsem byl na vpád televize zralý i já.

„Tvoje babička si chce pořídit televizi?“ podivil se Owen.

Meanyovi televizi neměli. Neměl ji ani Dan; v roce 1952 hlasoval proti Eisenhowerovi a zařekl se, že si televizi nekoupí tak dlouho, dokud bude Ike prezidentem. Dokonce ani Eastmanovi neměli televizi. Strýček Alfréd ji chtěl a Noah, Simon a Hester o ni v jednom kuse škemrali, ale vysoko na severu byl příjem signálu slabý a v Sawyer Depot hodně sněžilo; navíc teta Marta odmítla postavit pro anténu dostatečně vysokou věž, protože by prý byla „ošklivá“. Strýček Alfréd po televizi tolik toužil, že své ženě sliboval anténu vztyčenou tak vysoko, že bude překážet nízko letícím letadlům, jen aby získal dost silný signál.

„Vy budete mít televizi?“ zeptala se mě Hester ze Sawyer Depot po telefonu. „Ty mizero, ty máš ale štěstí!“ Její žárlivost mě příjemně vzrušovala.

Ani Owen ani já jsme neměli nejmenší ponětí, co vlastně bude televize vysílat. Byli jsme zvyklí na sobotní dopolední představení v gravesendském biografu s nepochopitelným názvem „Idaho“ – jestli podle jednoho ze vzdálených západních států nebo odrůdy brambor toho jména nám nebylo jasné. V Idahu byli věrni filmům o Tarzanovi a v poslední době k nim přidávali biblické eposy. Ty druhé jsme z duše nenáviděli: podle Owena byly svatokrádežné; podle mě prostě nudné. Owena neuspokojovaly ani filmy o Tarzanovi.

„Pořád to pitomé houpání na liánách – a žádná se nikdy nepřetrhne a kdykoli skočí do vody, pošlou na něj aligátory nebo krokodýly – já myslím, že je to vždycky ten samý aligátor nebo krokodýl; ubohé zvíře je vycvičené zápasit s Tarzanem a pravděpodobně ho miluje! A vždycky tam dupe ten samý slon – a ten samý lev, ten samý leopard, ten samý pitomý kanec! Jak ho může Jane vystát? Je tak hloupý; tolik let už ji má za ženu a pořád neumí anglicky. I ten pitoměj šimpanz je chytřejší,“ zlobil se Owen.

Ze všeho nejvíc ho ale rozčilovali Pygmejové; z těch mu opravdu běhal mráz po zádech. Uvažoval, jestli je angažují i do jiných filmů; bál se, aby si jejich foukačky s otrávenými šipkami neoblíbily party mladistvých výtržníků.

„Kde?“ divil jsem se. „Jakých výtržníků?“

„Třeba v Bostonu,“ řekl.

Neměli jsme absolutně žádnou představu, co máme od babiččiny televize čekat.

Možná už v roce 1954 existovaly nějaké filmy s Pygmeji v pořadu Noční show, ale na tu jsme se s Owenem ještě pár let nesměli dívat; to byl jediný zákaz, který babička prosadila, navzdory své lásce k pravidlům a požadavku vynakládat v životě úsilí. Je docela dobře možné, že v roce 1954 televize ještě Noční show nevysílala; ale na tom nezáleží. Chci pouze dokumentovat, že babička nezavedla žádnou cenzuru; byla jen toho názoru, že bychom měli chodit spát v „rozumnou“ hodinu. Sama sledovala televizi od rána do večera; u večeře pak přítomným – mně, Owenovi, Danovi a případně Ethel – líčila všechny nesmysly, které za den zhlédla, a nabídla nám stručný přehled ještě větších absurdit, které nabízel hlavní večerní program. Na jedné straně se stala televizním otrokem; ovšem na druhé straně skoro všechno kritizovala tak vehementně, že jí energie, kterou vkládala do svého pohoršení, pravděpodobně o několik let prodloužila život. Opovrhovala televizí s takovou vášní a vtipem, že se jí sledování a komentování televize – někdy přímo v průběhu programu – stalo celodenním zaměstnáním.

Neexistoval jediný projev současné americké kultury, který by mojí babičce neposkytl důkaz o nezadržitelném úpadku celého národa, o nevyhnutelném zhroucení všech duchovních i morálních hodnot, o jeho všeobecné a nenapravitelné zkáze. Nikdy víckrát jsem ji neviděl číst; často však o knihách mluvila, jako by to byly pokladnice moudrosti, které televize nemilosrdně vyplenila a nechala napospas osudu.

Byla toho v televizi spousta, na co jsme s Owenem nebyli připravení; ale ze všeho nejméně jsme byli připravení na babiččinu aktivní účast při téměř všech programech, které sledovala. Když jsme se někdy náhodou dívali na televizi sami, byli jsme zklamáni; bez babiččina pohotového břitkého komentáře nás jen málo programů dokázalo zaujmout. Když jsme se dívali sami, Owen vždycky říkal: „Teď úplně slyším, co by na to řekla tvoje babička.“

Nikdo – ať to myslí sebevážněji – samozřejmě nemůže vidět smrt kultury úplně bez humoru; dokonce i babička měla jeden oblíbený televizní pořad. K mému úžasu si zamilovala stejný program jako Owen – v babiččině případě to byl jediný program, který zbožňovala naprosto bez výhrad, a Owen ho měl prostě nejradši z těch několika, které se mu hned napoprvé zalíbily.

Postava, která si překvapivě získala jen zřídka nekritická srdce mojí babičky a Owena, byl nestydatý kabaretiér a hudební klaun, který dovedl rozkouskovat Chopina, Mozarta a Debussyho na dvou až tříminutové nejkvětnatější úryvky, a ty pak hrál na klavír rukama obtěžkanýma diamantovými prsteny. Někdy hrál na koncertní křídlo s průhlednou, skleněnou vrchní deskou a hrdě vykládal, kolik set tisíc dolarů jeho nástroj stál; jeden prsten měl dokonce ve tvaru klavíru a zásadně nikdy neusedl za nástroj, který by nebyl zkrášlen bohatě zdobenými svícny. Patřil k idolům dětského věku televize – nejvíc ho zbožňovaly ženy ještě starší než moje babička, které nedosahovaly ani zpoloviny jejího vzdělání. Přesto ho babička a Owen milovali. Jako čtrnáctiletý hoch vystupoval kdysi jako sólista s Chicagským symfonickým orchestrem, ale teď ve třiceti, s bujnou kšticí na hlavě, kladl větší důraz na vizuální dojem než na hudbu. Nosil kožichy, které mu sahaly až na paty, a obleky pošité zlatými mincemi; za jeden činčilový plášť dal šedesát tisíc dolarů. Měl sako lemované čtyřiadvaceti karátovým zlatem a smoking, na kterém měl z knoflíků vykládaných brilianty vyšité své jméno.

„Liberace!“ jásal Owen, kdykoli ho viděl; jeho estráda se vysílala snad desetkrát týdně. Byl to směšný naparáděný kašpar s medovým, zženštilým hlasem a dolíčky ve tvářích, jako by si je tam vyvrtal nebozezem.

„Co abych si na chviličku odskočil a trošinku se vyfiknul?“ zavrkal a babička s Owenem řičeli nadšením; vzápětí se Liberace přivlnil ke klavíru a místo zlaťáků měl na saku našitá pštrosí pera.

Podle mého názoru patřil Liberace k průkopníkům takových oboupohlavních zjevů, jako jsou Elton John a Boy George, a jako jeden z prvních na ně společnost připravoval, ale stejně jsem nechápal, co se na něm Owenovi a babičce tak líbí. Rozhodně ne jeho hraní, protože v jeho lajdáckém přednesu člověk nepoznal Mozarta od „Mackie Messera“, kterého mimochodem také občas dával k lepšímu.

„Má rád svou maminku,“ zastávala se ho babička – a to byla asi pravda; nejenže na svou matku v televizi neustále pěl chválu, ale říkalo se, že s ní skutečně žil, dokud stará paní nezemřela – v roce 1980!

„Zaměstnal svého bratra,“ řekl Owen, „a neřekl bych, že je George zvlášť nadaný.“ I to byla pravda, věčně mlčící bratr George ho doprovázel na housle, dokud show neopustil, aby se stal správcem Liberaceova muzea v Las Vegas, kde v roce 1983 zemřel. Z čeho však Owen soudil, že Liberace sám byl zvlášť nadaný? Podle mě spočívalo jeho hlavní nadání v tom, jak se uměl spontánně na jevišti bavit – a jak si uměl dělat legraci sám ze sebe. Babička s Owenem se však při jeho vystoupeních svíjeli hysterickým smíchem, stejně jako paničky s modrými přelivy na vlasech ve studiovém publiku – zvlášť když se mezi ně ten šašek vrhl, aby si s nimi skutečně zatančil!

„Má doopravdy rád staré lidi!“ dojímala se babička.

„Nikdy by nedokázal někomu ublížit!“ obdivoval se mu Owen.

Hned od začátku jsem byl přesvědčen, že je buzerant, ale jeden londýnský novinář, který učinil podobnou narážku na Liberaceovy sexuální preference, u soudu prohrál. (To bylo v roce 1959; Liberace ve svědecké výpovědi prohlásil, že je proti homosexualitě. Vzpomínám si, jak Owen s babičkou jásali!)

A tak jsem v roce 1954 kromě nadšení z televize cítil i podivný zmatek nad nepochopitelným obdivem, s jakým se babička a Owen zamilovali právě do Liberace. Cítil jsem se vyloučen z jejich blouznivého zbožnění takového kýče – s Liberacem by moje maminka nikdy nezpívala! – a jako vždy jsem se se svými problémy svěřil Danovi.

Dan Needham se dovedl s neštěstím vypořádat tvořivým a pozitivním způsobem; spousta učitelů dokonce i na lepších středních školách byli maskovaní ztroskotanci – neschopní budižkničemové, kteří dokázali svou ničím nepodloženou autoritu prosazovat jedině nad dospívajícími dětmi; k takovým chudákům však Dan nikdy nepatřil. Nikdy už se nedozvím, jestli měl v plánu zůstat na Gravesendské akademii až do důchodu, když se tu zamiloval a oženil s mou matkou. Její ztráta a jeho reakce na nespravedlnost osudu způsobily, že se cele oddal myšlence rozvíjení a vzdělávání ideálu „správného hocha“ do takové míry, že předčil dokonce i bombastické fráze v propagačních materiálech akademie – kde bylo formování osobnosti „správného hocha“ konečným cílem čtyřletého studijního plánu. Stal se nejlepším pedagogem z profesorského sboru přípravky: nejenže byl skutečně nadaným a dobrým učitelem, ale zastával přesvědčení, že dospívající mládež to má opravdu v životě těžké, často mnohem těžší než dospělí – názor, jaký nebývá mezi dospělými příliš rozšířen a jen zřídka se k němu hlásí členové učitelského sboru soukromých škol (ti raději vidí ve svých svěřencích protekční nekňuby privilegované vrstvy – rozmazlené fakany, kterým by prospěl tvrdý režim). Přestože se Dan na Gravesendské akademii nepochybně setkal s řadou rozmazlených fakanů, kterým by tvrdý režim prospěl, měl větší pochopení pro adolescenty než pro svoje vrstevníky – ačkoliv ke skutečným starouškům jeho sympatie zase rostly, protože věřil, že prožívají druhou pubertu a (podobně jako hoši v péči akademie) vyžadují zvláštní ohledy.

„Tvoje babička stárne,“ vysvětloval mi. „Měla těžký život – ztratila manžela, tvou maminku. A Lydia – ačkoliv si to ani jedna z nich neuvědomovala – byla její nejbližší přítelkyní. Ethel není jako společnice o nic lepší než požární hydrant. Jestli má tvoje babička ráda Liberace, neměj jí to za zlé. Nebuď takový snob! Jestli ji někdo udělá šťastnou, nestěžuj si,“ řekl Dan.

Pokud jsem ale dokázal tolerovat, že babička má ve svém věku nárok obdivovat Liberace, nedokázal jsem snést pomyšlení, že toho kašpara s pianovým úsměvem miluje i Owen.

„Už mi leze krkem, jak se Owen naparuje, jako by byl nejchytřejší na světě,“ stěžoval jsem si Danovi. „Jestli je opravdu tak chytrý, jak se mu může líbit Liberace – v jeho věku?“

„Owen je opravdu chytrý,“ přisvědčil Dan. „Dokonce chytřejší, než si sám uvědomuje. Ale chybí mu zkušenosti,“ dodal. „Bůh ví – v té jeho rodině – s jakými příšernými předsudky musel vyrůstat! Otec je podivín bez vzdělání a nikdo si netroufne odhadnout míru duševního postižení jeho matky – ta je tak mimo, že nemůžeme ani tušit, jak je šílená! Možná se mu Liberace líbí právě proto, že by nikdy nemohl existovat tady v Gravesendu. Proč si Owen myslí, že by byl tak šťastný v Sawyer Depot?“ zeptal se mě Dan. „Protože tam nikdy nebyl.“

Dal jsem mu za pravdu; ale jeho teorie o Owenovi byly vždycky trochu moc dokonalé. Když jsem se mu svěřil, že je Owen přesvědčený, že zná datum své smrti – a že mi odmítl říct, o který den se jedná – Dan až příliš suverénně odsunul problém stranou k ostatním pověrám, kterými Owena zatížili jeho rodiče; nemohl jsem si pomoci, ale podle mě byl Owen mnohem samostatnější a tvořivější a také mnohem zodpovědnější.

Dan bezesporu patřil k nejlepším a nejobětavějším učitelům na akademii, avšak v důsledku svého zaujetí ideálem „správného hocha“ byl možná slepý k některým nedostatkům školy – zvlášť k řadě nekvalitních členů profesorského sboru a úředního aparátu. Věřil, že Gravesendská akademie dokáže zachránit každého. Podle něj musel Owen nějak přežít do té doby, než ho přijmou. Díky nárokům akademie jeho vrozené nadání a inteligence dozrají; ve společnosti zkušenějších studentů své předsudky, překoná. Jako všichni poctiví pedagogové povýšil Dan vzdělání na svého druhu náboženství; Owen Meany zkrátka postrádal sociální a intelektuální stimulaci, jakou mu může dát jedině dobrá škola. Dan byl přesvědčen, že mu Gravesendská akademie pročistí hlavu od všech hloupých a primitivních rodičovských pověr, jako když moře u Kančí hlavy spláchne žulový prach z jeho těla.

Tetička Marta a strýček Alfréd se nemohli dočkat, až dorostou Noah a Simon do věku, kdy je budou moci přihlásit na Gravesendskou akademii. Eastmanovi podobně jako Dan věřili ve vliv výchovy na dobré soukromé škole – a speciálně v případě Noaha a Simona doufali, že akademie ty dva rošťáky zachrání před obvyklým údělem venkovských chlapců ze Severu: před popíjením piva a závoděním v rychlých autech na okresních silnicích; před děvčaty z parkovišť, která do těch rychlých aut tak ráda nastupují a kterým se podaří otěhotnět ještě před maturitou. Jako většina chlapců, které jejich rodiče posílají do internátních škol, vynikali moji bratranci agresivitou, s níž se jejich rodina a nejbližší okolí nedokázaly bezpečně vypořádat; potřebovali trochu srazit hřebínek. Všichni doufali, že přísný řád dobrého ústavu na ně bude mít kýžený tlumivý vliv – Gravesendská akademie na ně naloží břímě nových a pokud možno nesplnitelných povinností a úkolů. Už jen množství domácí přípravy (když ne její obsah) je unaví a všichni vědí, že unavení chlapci jsou hodní; úmorný stereotyp, přísné předpisy ohledně úpravy zevnějšku, opatření omezující příležitostné a bedlivě sledované kontakty s opačným pohlavím… to všechno zajisté pomůže jejich civilizaci. Proč tetičce Martě a strýčkovi Alfrédovi zdaleka tolik nezáleželo na civilizaci Hester, mi dodnes zůstává záhadou.

Skutečnost, že Gravesendská akademie nepřijímala dívky, neměla na jejich rozhodnutí poslat nebo neposlat Hester do soukromé školy vliv; existovala řada soukromých dívčích škol a Hester by nepochybně před vlastní agresivitou a osudem dívky z venkovského severu potřebovala zachránit právě tak, jako to potřebovali Noah a Simon. V tomto přechodném období – kdy jsme všichni čekali, než nás přijmou na akademii – začalo Hester vadit, že se nikdo nestará, jak zachránit ji. Pomyšlení, že by zachránit nepotřebovala, by ji dozajista urazilo; a námitka, že by ji teta a strýc pokládali za beznadějný případ, který zachránit nelze, by ji mrzela zase z jiného důvodu.

„Každopádně,“ prohlásil Owen Meany, „tehdy se Hester rozhodla vykopat válečnou sekeru.“

„Jakou válečnou sekeru?“ zeptala se babička, ale Owen i já jsme si dávali dobrý pozor, abychom s ní o Hester nezapředli debatu.

Díky Liberaceovi vyrostlo mezi Owenem a babičkou nové pouto; kromě toho se spolu dívali na spoustu starých filmů a podněcovali jeden druhého k neustálým poznámkám. Babička si velice cenila Owenových postřehů, které si v jedovatosti nikterak nezadaly s jejími a definitivně ji utvrdily v přesvědčení, že Owen Meany na Gravesendskou akademii bezesporu „patří“.

„Jak to, prosím tě, myslíš, že ‚možná nepůjdeš‘ na akademii?“ zeptala se ho.

„No, já vím, že mě na ni přijmou – a vím taky, že dostanu plné stipendium,“ odpověděl Owen.

„To nepochybně dostaneš!“ souhlasila babička.

„Jenže nemám to správné oblečení,“ namítl Owen. „Obleky, kravaty, košile, boty a tak.“

„Chceš říct, že se nevyrábějí v tvé velikosti?“ podivila se babička. „Nesmysl! Člověk jen musí jít do těch správných obchodů.“

„Moji rodiče si pro mě takové oblečení nemohou dovolit,“ řekl Owen.

Sledovali jsme hlavní večerní program. Dávali starý film Alana Ladda Schůzka s nebezpečím a Owenovi připadalo směšné, že všichni muži v městečku Gary v Indianě chodili v obleku a na hlavách měli klobouky.

„Tehdy se nosily klobouky i tady,“ řekla babička; v Meanyho žulovém lomu se patrně nenosily nikdy.

Než se proslavil jako poctivý policajt v Razii, hrál Jack Webb padoucha ve Schůzce s nebezpečím; kromě jiných lumpáren se chystal zavraždit také jednu jeptišku. Z toho běhal Owenovi mráz po zádech.

Babičce při sledování filmu také běhal mráz po zádech, protože vzpomínala, jak ho v roce 1951 viděla v Idahu – s mou maminkou.

„Té jeptišce se nic nestane, Owene,“ uklidňovala ho.

„Mně nevadí, že by ji mohl chtít zavraždit,“ Vysvětloval Owen. „Já prostě nesnáším jeptišky – obecně.“

„Já ti rozumím,“ řekla babička; i ona měla vůči katolíkům výhrady.

„Kolik by stálo koupit pár obleků a sak a nějaké kalhoty a košile a kravaty a boty – však víte, co myslím?“ zeptal se Owen.

„Půjdeme nakupovat spolu,“ řekla babička. „Peníze nech na starosti mně. Nikdo nemusí vědět, kolik to všechno stálo.“

„Možná to v mojí velikosti není tak drahé,“ řekl Owen.

A tak – i bez maminčina přemlouvání – Owen připustil, že na Gravesendskou akademii přece jenom patří. Na akademii s tím byli také srozuměni. Dokonce i bez Danova doporučení by získal plné stipendium; měl na ně nesporný nárok, protože měl na přípravce samé jedničky. Vyskytl se však jiný problém – ačkoliv mě Dan Needham oficiálně adoptoval a já jsem tedy získal privilegované postavení profesorského dítěte – nebyla akademie příliš ochotná přijmout mě. Moje výsledky na přípravce byly tak neslavné, že přijímací komise Danovi doporučila, abych šel do deváté třídy na gravesendskou střední školu; do deváté třídy na akademii mohu nastoupit příští rok, kdy to pro mě bude snazší, protože budu devátý ročník opakovat.

Vždycky jsem věděl, že nejsem žádný vynikající student; víc než raněné sebevědomí mě proto bolelo pomyšlení, že Owen bude napřed, že nebudeme chodit do stejné třídy, nebudeme končit společně. A pak tu byla ještě praktičtější okolnost: v posledním ročníku nebudu mít Owena vedle sebe, aby mi pomáhal s domácími úkoly. Owen totiž mamince slíbil, že mi bude vždycky pomáhat s domácími úkoly.

A tak ještě dřív, než měl jít s babičkou nakupovat oblečení, oznámil nám Owen své rozhodnutí, že chce také absolvovat devátou třídu na Gravesendské střední škole. Zůstane se mnou a nastoupí na akademii o rok později – mohl by klidně přeskočit ročník, ale přesto se dobrovolně rozhodl opakovat devátou třídu se mnou! Dan přesvědčil přijímací komisi, že ačkoliv jsou Owenovy akademické znalosti na dostatečné výši, i jemu prospěje, když si jeden ročník zopakuje, takže půjde do deváté třídy na akademii o rok starší – „s ohledem na jeho opožděný fyzický vývoj,“ doložil Dan. Když členové komise Owena viděli, dali mu samozřejmě za pravdu – netušili, že o rok starší neznamená v Owenově případě nutně o rok větší.

Dan i babička byli Owenovou loajalitou dojati; Hester, přirozeně, označila jeho postoj za „praštěný“; já, přirozeně, jsem ho měl rád a byl jsem mu za jeho oběť vděčný – v hloubi duše mi však byla jeho nadřazenost protivná.

„Nech toho,“ řekl. „jsme přece kámoši, ne? Na co má člověk přátele? Já tě nikdy neopustím.“

Toronto: 5. února 1987 – Liberace včera zemřel; bylo mu šedesát sedm. Jeho fanoušci uspořádali tryznu se zapálenými svíčkami před jeho sídlem v Palm Springs, které kdysi sloužilo jako klášter. Z toho by jistě Owenovi běhal mráz po zádech. Liberace revidoval svůj někdejší postoj k homosexualitě. „Když si někdo rád zašpásuje s chlapečky, má na to právo,“ prohlásil. Přesto v roce 1982 u soudu popřel, že by jednomu ze svých zaměstnanců – bývalému komorníkovi a šoférovi – platil za sexuální služby. Věc se urovnala mimo soudní síň. Liberaceův agent také popřel, že by slavný komik zemřel jako oběť AIDS; jeho nedávný úbytek na váze byl, podle prohlášení agenta, důsledkem melounové diety.

Co by na to asi řekla babička s Owenem?

„Liberace!“ vykřikl by Owen. „Je to možné? Věřil by někdo, že ho nakonec zabijou melouny?!“

■ ■ ■

Teprve v roce 1954 na Den díkůvzdání přijeli moji bratranci a sestřenice do Gravesendu a na vlastní oči viděli v čísle 80 na Hlavní třídě babiččinu televizi. Noah nastoupil na podzim na akademii, takže se občas díval na televizi v sobotu nebo v neděli se mnou a s Owenem; od této chvíle však u žádného programu nemohlo chybět Šimonovo automaticky kladné přijetí jakéhokoli druhu zábavy – a Hesteřino podobně automatické odsouzení.

„Bezva!“ řekl Simon; i on soudil, že Liberace je „bezva“.

„Sračky, od začátku do konce,“ prohlásila Hester. „Dokud nebude všechno v perfektních barvách, nemá cenu na tu bednu čučet.“ Přesto jí imponovala babiččina energie, s jakou neúnavně kritizovala téměř všechno, co viděla, a přesně tento styl se Hester snažila napodobit – protože i na „sračky“ má cenu se dívat, může-li člověk hodnotit, o jaký druh sraček se jedná.

Všichni se shodli, že reprízy starých filmů jsou zajímavější než původní televizní programy; podle Hester však byly uváděné filmy „moc staré“. Babička měla staré filmy ráda – „čím starší, tím lepší“ – ale kritizovala většinu filmových hvězd. Po zhlédnutí Kapitána Blooda prohlásila o Errolu Flynnovi, že je „samé svaly a žádný mozek“, a Hester soudila, že Olivia de Havillandová má „oči jako kráva“. Owen podotkl, že filmy o pirátech jsou všechny stejné.

„Pitomé souboje s meči a dýkami!“ zlobil se. „A ty kostýmy! Když člověk ví, že bude šermovat, jen pitomec si obleče plandavou, podkasanou košili – to dá rozum, že mu z ní zbydou cáry!“

Babička si stěžovala, že výběr filmů není ani trochu „sezónní“. Jaký má smysl dávat To se stává každé jaro v listopadu? Na Díkůvzdání nemá nikdo na basebal ani pomyšlení a To se stává každé jaro je tak pitomý film o basebalu, že bych se snad na něj mohl dívat každý večer i já a vůbec by mi nepřipomněl, jak mi zemřela maminka. Univerzitní profesor Ray Milland se stane vynikajícím hráčem basebalu poté, co objeví látku, která odpuzuje dřevo; jak by tohle mohlo někomu připomenout něco skutečného?

„Na mou duši, kdo ty pitomosti vymýšlí?“ žasla babička.

„Kokoti,“ odtušila Hester, která si neustále obohacovala slovní zásobu.

Pokud už začala Gravesendská akademie Noaha zachraňovat, nebylo to zatím vidět; byl to naopak Simon, kdo se zdál mírnější – snad proto, že mu Noah celý podzim chyběl a teď ho zaskočily jejich obnovené vzájemné souboje. Noah měl na akademii dost značné problémy s učením a Dan absolvoval několik dlouhých rozhovorů z duše do duše se strýcem Alfrédem a tetou Martou. Eastmanovi nakonec rozhodli, že je Noah intelektuálně vyčerpán; celá rodina se proto na Vánoce odjede rekreovat na nějakou pláž v Karibském moři.

„V uklidňujícím prostředí kapitána Blooda!“ poznamenal Owen.

Owen byl zklamán, že Eastmanovi stráví vánoční svátky u moře; přišel tak o další příležitost jet se mnou do Sawyer Depot.

Po oslavách Dne díkůvzdání upadl do deprese a – jako já – myslel na Hester. Šli jsme do Idaha na tradiční sobotní dopolední program – dvojité představení: Poklad Zlatého kondora, kde Cornel Wilde představuje šviháckého Francouze z osmnáctého století, který hledá v Guatemale ukryté mayské zlato; a Zvuk bubnu, kde hraje Alan Ladd kovboje a Audrey Daltonová Indiánku. Při sledování příběhu o starodávném pokladu a scén mučení a skalpování jsme si s Owenem stále jasněji uvědomovali, že žijeme v nudné době – že dobrodružství se vždycky odehrávají někde jinde a většinou v dávné minulosti. Totéž platilo o Tarzanovi – a nenáviděných biblických eposech. Spolu s Owenovými zkušenostmi z vánočního představení v kostele pomohly formovat jeho novou zasmušilou a do sebe obrácenou osobnost, jakou předvedl světu v kostele Ježíše Krista.

Když zjistil, že Wigginovi chválili Roucho, dospěl k definitivnímu rozhodnutí: bez ohledu na to, zda se mu podaří odjet na Vánoce do Sawyer Depot nebo ne, nikdy se nezúčastní dalšího Narození. Nemyslím, že by to Wigginovy příliš zarmoutilo. Owenův názor na biblické eposy – a Roucho zvlášť – byl nesmiřitelný. Připustil sice, že Jean Simmonsová je „Hezká jako Hester“, ale vzápětí dodal, že Audrey Daltonová ve Zvuku bubnu je „jako Hester, kdyby byla Hester indiánka“. Kromě toho, Že měly všechny tři tmavé vlasy, nedokázal jsem u nich najít žádnou podobnost.

Musím přiznat, že jednoho sobotního odpoledne nás oba Roucho zasáhlo s obzvláštní silou; od maminčiny smrti neuplynul ještě ani rok a pohled na to, jak Richard Burton a Jean Simmonsová kráčejí vstříc smrti tak šťastní, nás mírně řečeno popuzoval. Navíc to vypadalo, jako by se z filmu i ze života odebrali přímo do nebe! To bylo zvlášť nechutné. Richard Burton představoval římského tribuna, který se po Kristově ukřižování obrátí na křesťanskou víru; buď Burton nebo Simmonsová v jednom kuse svírají Kristovo roucho.

„Ti toho nadělají s kusem látky!“ rozčiloval se Owen. „To je pro katolíky typické,“ dodal – „to jejich zbožňování předmětů.“

To bylo Owenovo oblíbené téma: katolíci a jejich zbožňování předmětů. Sám si však zvykl sbírat předměty, které – svým vlastním způsobem – zbožňoval; stačilo vzpomenout na tlapy mého pásovce. V Gravesendu si vybral za hlavní předmět opovržení kamennou sochu Máří Magdaleny, napravené prostitutky, střežící hřiště farní školy svatého Michala. Socha v životní velikosti stála uprostřed nesmyslné betonové brány – „nesmyslné“ proto, že nikam nevedla; byla to brána nikam; dveře bez domu. Oblouk i s Máří Magdalenou shlížel na kostrbaté štěrkové hřiště na školním dvoře – povrch byl příliš nerovný, aby se na něm dalo driblovat s basketbalovým míčem, zohýbané a rezavé koše dávno přišly o síťky a postranní čáry byly smazané a zašlapané.

O sobotách a nedělích, a pak o školních prázdninách, bylo hřiště smutné a opuštěné; využívalo se ho výhradně o přestávkách v průběhu vyučování ve všední dny, kdy tam studenti farní školy bezcílně bloumali – neměli zrovna sklony ke kolektivním hrám. Přísný pohled Máří Magdaleny je odrazoval; její původní profese a statečná konverze je zahanbovaly. Ačkoliv hřiště nikdo neudržoval, socha sama byla pravidelně zjara natírána vápnem a dokonce i v těch nejšedivějších a nejnudnějších dnech – pomineme-li občasné stopy ptačího trusu a lidského znesvěcení – přitahovala Máří Magdalena víc světla, než kterýkoli jiný předmět nebo lidská bytost v okolí svatomichalského kostela.

Owen v něm viděl vězení, kde málem skončil; kdyby se totiž jeho rodiče nezřekli katolíků, chodil by do školy ke svatému Michalu. Panovala v ní celkem vzato pochmurná atmosféra nápravného zařízení; život tu odměřovaly zvuky ze sousední benzínové pumpy – zvonek, ohlašující přijíždějící a odjíždějící vozidla, cvakání čerpadel stojanů a nejrůznější lomoz mechaniků v montážních jámách.

Nad tímhle bezbožným, bezduchým a bezútěšným pozemkem stála kamenná Máří Magdalena jako na stráži; občas pod svým podivným betonovým obloukem vypadala, jako by pořádala neobyčejně složitou, ale zároveň primitivní zahradní slavnost; jindy připomínala brankáře v hokejové brance.

Žádný katolík by na ni pochopitelně nikdy nevystřelil míč ani puk, natož jinou munici, a pokud by takové choutky posedly studenty farní školy, přísný dozor jeptišek by je zajisté odradil. Ačkoliv Gravesendská katolická škola sídlila v jiné části města, v rohu hřiště přímo naproti soše se tyčila jako strážnice ošuntělá ubytovna řádových sester a učitelek od svatého Michala. Jestliže nějaký kolemjdoucí protestant pocítil nutkání urazit sochu potupným gestem, bdělé sestry se vyřítily ze své pozorovatelny v rozevlátých černých hábitech jako hejno divokých, vyhladovělých vran.

Owen měl z jeptišek hrůzu.

„Jsou nepřirozené,“ říkal; mě však napadlo, jestli může být něco nepřirozenějšího než pronikavý falzet Žulové Myši a jeho pánovité vystupování, které byly tak neslučitelné s jeho miniaturním vzhledem.

Každý podzim dozrávala na vysokých kaštanech mezi Garfieldovou ulicí a Tan Lane spousta hladkých, tvrdých, tmavohnědých plodů, které byly znamenitým střelivem; v těch dnech jsme prostě Owen a já museli chodit kolem sochy Máří Magdaleny s naditými kapsami. Navzdory strachu z jeptišek nedokázal Owen odolat terči, jaký světice uprostřed brány nabízela; já jsem měl lepší mušku, ale Owen házel s mnohem větší vervou. Naše trefy nenechávaly na jejím splývavém rouchu skoro žádné stopy, stejně jako na jejích líbezných lících, bílých jako padlý sníh, a na rozevřených dlaních, pozvednutých vzhůru v pokorném odevzdání. Přesto nás řádové sestry pronásledovaly se zavilostí, kterou lze vysvětlit snad jen jako reakci na náboženský útlak; zmateně za námi vybíhaly skřehotajíce jako roj netopýrů, vyplašených slunečním světlem – snadno jsme jim s Owenem utekli.

„Tučňáci:“ křičel na ně Owen přes rameno; všichni přezdívali jeptiškám „tučňáci“. Běželi jsme po Cass Street k železniční trati a pak po kolejích ven z města. Než jsme dorazili na Maiden Hill téměř k lomu, minuli jsme farmu Fort Rock, kde jsme se zbylými kaštany strefovali do černého dobytka, který se tam pásl; navzdory obludné velikosti a modrým hubám a jazykům nás krávy nepronásledovaly tak zuřivě jako tučňáci – jeptišky to obvykle vzdaly až na Cass Street.

Každoročně zjara se v bažině mezi Tan Lane a Garfieldovou ulicí líhla spousta pulců a žab. Určitě si vám aspoň jednou v životě někdo postěžoval, jací jsou kluci v určitém věku surovci. Nasbírali jsme plechovku od tenisových míčků plnou pulců a pod rouškou tmy je vylili Máří Magdaleně pod nohy. Pulci, kteří se nestačili proměnit v žáby, tam uschli a pochcípali. Někdy jsme vraždili i žáby a kladli jejich zmrzačená těla světici v hokejové brance do rozevřených dlaní, odkud jí krev obojživelníků nechutně kanula na roucho. Bože, odpusť nám! Takoví darebáci jsme byli v těch několika letech dospívání, než nás Gravesendská akademie před sebou samými zachránila.

Na jaře roku 57 se Owen v zabíjení bezbranných pulců z gravesendských mokřin a v hanobení Máří Magdaleny vyžíval se zvláštní chutí; těsně před Velikonocemi jsme v Idahu protrpěli Desatero přikázání od Cecila B. De Milla, což je filmový život Mojžíše, představovaného Charltonem Hestonem v nejrůznějších převlecích a extravagantních účesech.

„Zase samé mužské bradavky,“ stěžoval si Owen a opravdu, kromě bradavek Charltona Hestona jsou ve filmu jasně vidět i bradavky Yula Brynnera, Johna Dereka a dokonce i Edwarda G. Robinsona.

Promítání Desatero přikázání těsně před Velikonocemi může sloužit jako další příklad nedostatku citu pro „sezónní“ dramaturgii snad všech zodpovědných pracovníků v kultuře, jak to nazývala babička; ukazovat nám Exodus vyvoleného národa v předvečer Kristova utrpení a vzkříšení bylo vskutku neodpustitelné –

„Samé starozákonní krutosti, když bychom měli myslet na Ježíše Krista!“ – nechal se slyšet Owen. Zvlášť ho znechutilo rozestoupení Rudého moře.

„To přece nejde vzít zázrak a jen tak ho předvést!“ bouřil se. „Zázrak se nedá dokázat – v zázrak se prostě musí věřit! A jestli se rudé moře opravdu rozestoupilo, pak to nevypadalo takhle,“ pokračoval. „Nepodobalo se to ničemu, co známe – něco takového si možná ani neumíme představit!“

Jeho hněv však postrádal logiku. Jestliže ho pobuřovalo Desatero přikázání, proč se mstil na Máří Magdaleně a na pulcích a žábách?

Než jsme nastoupili na akademii, tvořily podstatnou část našeho vzdělávání filmy uváděné v Idahu a v babiččině televizi. Podobné útržkovité základy máme snad všichni. Může někdo Owenovi vyčítat jeho reakci na Desatero přikázání? A jestliže pod vlivem tak špatného filmu dokázal u nohou Máří Magdaleny vraždit ubohé pulce, pak není divu, že tak znamenitý výkon, jaký předvedla Bette Davisová ve Vítězství temnoty, ho mohl přesvědčit, že i on trpí zhoubným nádorem na mozku.

Zpočátku Bette Davisová umírá, aniž si je toho vědoma. Její lékař a nejbližší přítel to před ní tají.

„Měli jí to okamžitě říct!“ rozčiloval se Owen. Lékaře hraje George Brent.

„Ten nikdy nic neudělá správně,“ podotkla babička.

Humphrey Bogart hraje podkoního a mluví s irským přízvukem. Byly vánoce roku 56 a my jsme sledovali film z roku 39; tehdy nám babička poprvé dovolila zůstat vzhůru na Noční show – alespoň já si myslím, že to byla Noční show. Po jisté hodině večer – jakmile se začala cítit unavená – označovala babička všechny programy jako noční. Ale tenkrát se jí nás zželelo, protože Eastmanovi trávili další vánoční svátky v Karibském moři a Sawyer Depot se pro mě pomalu stával pouhou vzpomínkou – a pro Owena nesplnitelným snem.

„Člověk by si myslel, že Humphrey Bogart zvládne irský přízvuk líp,“ stěžovala si babička.

Dan podotkl, že Georgi Brentovi by nesvěřil roli ani u Gravesendských ochotníků; Owen dodal, že pan Fish by doktora Bette Davisové zahrál mnohem přesvědčivěji, ale babička namítla, že „pan Fish by měl co dělat, aby uspěl jako její manžel“ – doktor se totiž nakonec s Bette Davisovou ožení.

„Každý by měl co dělat, aby uspěl jako její manžel,“ poznamenal Dan.

Podle Owena bylo kruté, že Bette Davisová musí sama zjistit, že umírá; ale Vítězství temnoty patří k těm filmům, které vás chtějí naučit umění umírat. Jsme svědky, jak se Bette Davisová s půvabem podřizuje osudu; odjíždí s Georgem Brentem do Vermontu a věnuje se práci na zahrádce – vesele smířená se skutečností, že jednoho dne kolem ní zničehonic zavládne temnota.

„Vždyť je to hrozně smutné,“ rozčiloval se Owen. „Jak na to může nemyslet?“

Ronald Reagan hraje přitroublého mladého alkoholika.

„Toho si měla vzít za muže,“ řekla babička. „Ona umírá a on je chodící mrtvola.“

Owen poznamenal, že na sobě pozoruje příznaky, kterými se u Bette Davisové projevuje zhoubný nádor.

„Ale Owene, ty přece nemáš nádor na mozku!“ namítl Dan Needham.

„Bette Davisová taky ne,“ řekla babička. „Ale Ronald Reagan docela jistě ano.“

„Možná i George Brent,“ dodal Dan.

„Vzpomínáte si, jak vidí všechno rozmazaně?“ zeptal se Owen. „Mně se taky občas zdá všechno rozmazané – přesně jako Bette Davisové!“

„Měl by sis zajít na oční, Owene,“ poradila mu babička. „Ty přece nemáš nádor na mozku!“ opakoval Dan. „Něco ale mám,“ hádal se Owen.

Když jsme se nedívali na televizi, trávili jsme s Owenem večery v zákulisí na představení Gravesendských ochotníků, ale málokdy jsme sledovali herce; dívali jsme se do publika a postupně jsme zalidňovali tribuny na utkání Malé Ligy v létě roku 53; sedadla se nám pomalu zaplňovala. Neměli jsme sebemenší pochybnosti o přesném umístění Kenmoreových nebo Dowlingových; Owen však zpochybnil můj názor, že Maureen Earlyová a Caroline O’Dayová seděly v poslední řadě – on je viděl níž. A nemohli jsme se shodnout na Brinkerových-Smithových.

„Angličani na basebal nechodí!“ tvrdil Owen.

Já jsem ale vždycky s oblibou pátral po Ginger Brinkerové-Smithové a jejích vyhlášených „přednostech“; trval jsem na tom, že jsem ji tam „viděl“.

„Pokud tam byla, určitě nestála za pohled – tenkrát ne,“ řekl Owen. „Byl jsi ještě moc malý a ona byla zrovna po dvojčatech – vypadala příšerně!“

Namítl jsem, že je vůči Brinkerovým-Smithovým zaujatý od té doby, co ho pod postelí pohmoždili svým urputným milováním; většinou jsme se ale na rozmístění tehdejších diváků na utkání shodli. U pošťáka Morrisona jsme si například byli jisti, že na basebalu nikdy nebyl; a chudák paní Merrillová – navzdory tomu, jak jí musela basebalová sezóna připomínat stálé podnebí její rodné Kalifornie – také nepatřila k pravidelným příznivcům. U reverenda Merrilla jsme si nebyli tak jisti; nakonec jsme usoudili, že tam nebyl, protože jen zřídka jsme ho někde viděli bez manželky. S určitostí jsme věděli, že tam nebyli Wigginovi, kteří na basebal chodili často a vždycky projevovali takové primitivní nadšení nad každým úspěšným odpalem, že pokud by tam byli, určitě bychom je nepřehlédli. A protože tenkrát ještě pokládala Barb Wigginová Owena za „drahouška“, nepochybně by ho po onom osudném míči spěchala utěšovat – a rektor Wiggin by zajisté nad mou maminkou zhudlařil nějaký ceremoniál nebo mě s chlapáckou bodrostí poplácával po ramenou.

Jak řekl Owen: „Kdyby tam byli, sehráli by takový tyátr, že bychom na to nikdy nezapomněli!“

Přestože každé pátrání po neznámém otci je nutně vzrušující záležitost – jakkoli nesmyslnou metodu zvolíte – museli jsme s Owenem připustit, že se nám zatím podařilo identifikovat celkem nepočetnou a nezajímavou hrstku basebalových nadšenců. Navíc nás nenapadlo vzít v úvahu otázku, zda věrní fanoušci Malé Ligy věnovali stejnou přízeň i Gravesendským ochotníkům.

„Na jednu věc bys neměl zapomínat,“ řekl Owen. „Byla to skvělá matka. Kdyby si myslela, že by ti ten muž byl dobrým otcem, určitě by ti o něm řekla.“

„Tvrdíš to nějak moc jistě,“ řekl jsem.

„Jenom tě na to upozorňuju,“ řekl. „Hledat svého otce je napínavé dobrodružství, ale nečekej, že budeš bez sebe nadšením, až ho najdeš. Je ti, doufám, jasné, že nehledáme druhého Dana!“

Byl jsem zmaten; soudil jsem, že trochu předbíhá událostem. Hledání otce bylo vzrušující dobrodružství – to mi zatím stačilo.

Pouto chtíče, jak to nazýval Owen, také do jisté míry přispívalo k našemu neutuchajícímu odhodlání v honu na otce – jak Owen překřtil naši akci.

„Kdykoli se ti postaví, snaž se vzpomenout, jestli přitom myslíš na někoho určitého,“ zněla jeho zajímavá rada v souvislosti s teorií, že chtíč je nejvýraznějším poutem, které mě k mému neznámému otci váže.

Pokud jde o chtíč, choval jsem jisté naděje, že když teď chodí Noah a Simon na akademii, budu mít víc příležitostí vidět se s Hester. Ve skutečnosti jsem se s ní ale viděl míň. Noah měl potíže s prospěchem a musel opakovat ročník; Simon prospíval líp, snad mu dělalo dobře, že starší bratr „propadl“ k němu o rok níž. O vánocích 57 byli oba v prvním ročníku a oba byli tak vytížení svými „důležitějšími“ – v mých a Owenových očích – školními aktivitami, že jsem je vídal jen o málo častěji než Hester. Opravdu výjimečně se stávalo, že se Noah se Simonem ve škole nudili natolik, aby zavítali do čísla 80 na Hlavní třídě – dokonce i víkendy stále častěji trávili se svými pochybnými exotickými spolužáky. Owen a já jsme soudili, že jim patrně připadáme zaostalí.

Zcela nepochybně jsme byli zaostalí pro Hester, která si povzbuzena Noahovým propadnutím vydřela postup do vyššího ročníku. Na střední škole v Sawyer Depot žádné problémy neměla; Owen a já jsme si byli téměř jisti, že učitele i studenty zdárně terorizuje. Motivem k tomu, aby přeskočila ročník, byla její stálá snaha trumfnout své bratry. A tak měli všichni tři graduovat společně v roce 59, kdy budeme Owen a já na akademii teprve končit devátý ročník přípravky; my budeme graduovat v roce 62. Bylo to pro mě ponižující; vždycky jsem doufal, že se svým skvělým bratrancům a sestřenici jednou vyrovnám, ale zatím jsem se za nimi cítil stále víc pozadu. Zvlášť Hester se mi zdála čím dál nedosažitelnější.

„No, je to přece jenom tvoje sestřenice – takže by sis na ni žádné nároky činit neměl,“ řekl Owen. „A kromě toho je nebezpečná – máš možná štěstí, že je pro tebe nedosažitelná. Na druhé straně ale,“ pokračoval, „jestli jsi do ní opravdu blázen, podle mě máš šanci – Hester je ochotná k čemukoli, jen aby rodiče naštvala; klidně se za tebe provdá!“

„Provdá? Za mě?“ zděsil jsem se. Při pomyšlení, že bych se měl s Hester oženit, mi běhal mráz po zádech.

„No, to by její rodiče asi pořádně nadzdvihlo, nemyslíš?“ poznamenal Owen.

V tom měl jistě pravdu: Hester byla posedlá touhou dohnat své rodiče – a své bratry – k šílenství. Přivést je do blázince byl podle ní nejlepší trest za to, že s ní zacházeli „jako s holkou“; podle Hester byl Sawyer Depot „rájem pro kluky“ a teta Marta „zrádkyní“, která se spolčila se strýčkem Alfrédem v názoru, že jenom chlapci potřebují vzdělání na soukromé škole, že jenom chlapci potřebují „rozšířit obzory“. A tak se Hester rozhodla rozšiřovat si obzory po svém, aby dala rodičům dostatečně srozumitelně najevo, jak jsou sami nevzdělaní a jak se vůči ní proviňují. Nicméně Owenova úvaha, že by byla ochotná provdat se za vlastního bratrance jen proto, aby tetě Martě a strýčkovi Alfrédovi dokázala jejich zabedněnost… něco takového jsem si prostě neuměl představit.

„Bojím se, že se jí moc nelíbím,“ namítl jsem a Owen pokrčil rameny.

„Fór je v tom,“ pravil, „že aby si tě Hester vzala, nemusíš se jí nutně líbit.“

Prozatím jsme se ale nedostali ani tak daleko, aby nás Eastmanovi pozvali na Vánoce do Sawyer Depot. Po výletě do Karibské oblasti se rozhodli zůstat na Vánoce 57 doma; začali jsme si dělat s Owenem naděje, ale bohužel marně; ani tentokrát jsme do Sawyer Depot pozváni nebyli. Důvodem, proč Eastmanovi nejeli k moři, byla Hesteřina korespondence s jedním černým námořníkem, který jí navrhl schůzku na britských Panenských ostrovech; poprvé se s černým lodníkem zapletla během loňských Vánoc na Tortole – a to jí bylo teprve patnáct! Jak se zapletla, nám přirozeně nikdo nevysvětlil; museli jsme věřit cenzurované verzi, kterou teta Marta vylíčila Danovi – což bylo podstatně víc, než přiznala babičce, která žila v domnění, že námořník chudinku Hester obtěžoval tak nesnesitelně, že se z vlastní vůle rozhodla zůstat doma. Ve skutečnosti Hester vyhrožovala, že na Tortolu uteče. Kromě toho nemluvila s Noahem a Simonem za to, že strýčkovi a tetičce ukázali námořníkovy dopisy a že ji tak krutě zklamali, když ji neseznámili ani s jediným ze svých spolužáků z akademie.

Dan Needham shrnul situaci do novinového titulku: „Sawyer Depot ve víru pubertálních vášní!“ Owenovi a mně pak radil, abychom si s Hester nic nezačínali. Svatá pravda! My jsme však přímo prahli po opravdovém, vzrušujícím bahnu prostopášného života, jaký podle našich představ Hester vedla. Byli jsme v období, kdy jsme díky televizi a biografu pokládali vlastní život za trapnou náhražku skutečnosti. Vzrušovala nás každá sebehloupější příležitost zabřednout do bažin skutečného života, pokud nás na dně čekala láska.

Až dosud se naše nejintimnější zkušenosti s láskou odehrávaly v první řadě biografu Idaho. O Vánocích 57 nám bylo patnáct; jeden druhému jsme se svěřili, že milujeme Audrey Hepburnovou, nesmělou prodavačku v knihkupectví z filmu Usměvavá tvář; toužili jsme však po Hester. Nezbývalo nám nic jiného, než vyrovnat se s vědomím, jak nepatrná, z hlediska lásky, je naše cena; připadali jsme si ještě trapnější než Fred Astaire, tančící se svým pršipláštěm. A k tomu všemu nás trápily obavy, že vyspělejší prostředí Gravesendské akademie si nás bude cenit ještě míň, než se ceníme my sami.

Toronto, 12. dubna 1987 – deštivá Květná neděle. Není to teplá jarní přeháňka – „sezónní“ déšť, jak říkávala babička. Je to syrový, studený liják, den jako stvořený pro Pašije – Utrpení našeho Pána Ježíše Krista. Ráno se před kostelem Milosti Boží tísnily děti i novici řádu v malém podloubí s palmovými větvemi v rukou; připomínali turistickou výpravu, která přistála v tropech, právě když uprostřed sezóny uhodí zcela nesezónní zima. Varhaník si pro procesí zvolil Brahmse – „O Welt, ich muss dich lassen“; „Ach světe, musím tě opustit“.

Owen nenáviděl Květnou neděli: Jidášovu zradu, Petrovu zbabělost, Pilátovu slabost.

„Jako by nestačilo, že ho ukřižovali,“ zlobil se, „ještě si z něj dělali legraci!“

Kanovník Mackie četl dlouhé pasáže z Matouše: jak se Ježíšovi vysmívali, jak na něj plivali, jak zvolal: „Bože můj, Bože můj, proč jsi mě opustil?“

Velikonoční týden mě pokaždé velice vyčerpá; bez ohledu na to, kolikrát jsem prožil ukřižování, vždy čekám na vzkříšení s nezmenšenou úzkostí – děsím se, že letos by k němu nemuselo dojít; že tehdy k němu nedošlo. Nad Božím narozením se umí dojmout každý; o Vánocích není žádné umění cítit se křesťanem. Podstatné jsou Velikonoce; jestli nevěříte ve vzkříšení, nejste věřící.

„Jestli nevěříš ve velikonoce,“ prohlásil Owen, „pak si nic nenamlouvej – nemůžeš se pokládat za křesťana.“

Na závěr bohoslužby Květné neděle si varhaník vybral obvyklé „Aleluja“. Venku padal mrznoucí déšť; přešel jsem Russell Hill Road a zamířil ke vchodu pro zaměstnance školy biskupa Strachana. Prošel jsem kuchyní, kde mě všichni zdravili – kuchařky a pomocnice i chovanky internátu, které měly zrovna službu při přípravě nedělního oběda. Ředitelka školy, reverendka Katherine Keelingová, seděla na svém obvyklém místě v čele stolu mezi vychovatelkami. Kolem dalších stolů seděly ostatní studentky – ubohá děvčata, která neměla žádné přítelkyně, které by je pozvaly na víkend k sobě domů, a dívky, které daly přednost tomu zůstat ve škole. Vždycky mě překvapí, když vidím dívky bez školních uniforem; chápu, že je pro ně mnohem pohodlnější chodit každý den v uniformě, protože se nemusí starat, co si obléknout. Ale většinou je nosí tak ledabyle – nejsou moc zkušené v oblékání a vybírání šatů – že když konečně dostanou příležitost vzít si něco vlastního, vypadají mnohem obyčejněji a usedleji než v uniformě.

Za dvacet let, co na škole biskupa Strachana učím, se žákovské uniformy nijak významně nezměnily; docela jsem si je za tu dobu oblíbil. Kdybych byl dívka, klidně bych bez ohledu na věk nosil námořnickou blůzu s volně uvázanou kravatou, sako s erbem školy, podkolenky – kterým tady v Kanadě říkají „punčochy“ – a skládanou sukni; když si děvčata kleknou, má se její lem dotýkat podlahy.

Na nedělní oběd však dívky chodí ve vlastních šatech a některé jsou tak špatně oblečené, že je nemohu poznat: kvůli tomu si ze mě přirozeně dělají legraci. Některé se oblékají jako chlapci, jiné jako jejich matky nebo fifleny z biografu a televize. A protože zpravidla bývám u nedělního oběda v jídelně jediný muž, možná se oblékají pro mě.

Neviděl jsem svou přítelkyni – a přesně vzato nadřízenou – Katherine Keelingovou od té doby, co přivedla na svět poslední miminko. Má početnou rodinu; přivedla na svět už tolik dětí, že jsem ztratil přehled o jejich počtu, a přesto se snaží při nedělním obědě předsedat stolu vychovatelek a přátelsky rozmlouvá s děvčaty, která nejezdí na víkendy domů. Podle mě je Katherine úžasná; jenom je moc hubená. A vždycky je na rozpacích, když ji přistihnu, jak nejí, ačkoli by si už na mě mohla zvyknout; sedávám u stolu vychovatelek častěji než ona – nevybírám si volno na vyrábění miminek! Ale na Květnou neděli tu byla a před sebou měla plný talíř bramborové kaše a krocana s nádivkou.

„Ten krocan je trochu suchý, že?“ řekl jsem; ženy kolem stolu se tradičně zasmály a Katherine, jak je pro ni typické, zčervenala. Když má na sobě svůj kněžský kolárek, vypadá ještě hubenější, než je doopravdy. Po smrti kanovníka Campbella se stala v Torontu mou nejbližší přítelkyní; je sice mou nadřízenou, ale já jsem na škole biskupa Strachana déle.

Když jsem na ni nastupoval, byl ředitelem Starý Bručoun Kilgour, jak jsme mu přezdívali. Uvedl mě k němu kanovník Campbell. Kanovník Cambell byl na škole biskupa Strachana kaplanem, než povýšil na místo rektora v kostele Milosti Boží; vhodnější osobu s lepšími konexemi jsem si pro doporučení na místo učitele nemohl přát – ani samotného Starého Bručouna. Ještě dnes si Katherine kvůli těm dobám dobírám. Co kdyby byla ředitelkou ona, když jsem se ucházel o místo? Přijala by mě? Mladý muž ze Spojených států v době vietnamské války, celkem pohledný, svobodný; škola biskupa Strachana nikdy nezaměstnávala moc pedagogů a za těch dvacet let, co děvčata učím, jsem byl jediný muž v učitelském sboru.

Kanovníka Campbella a Starého Bručouna Kilgoura nepočítám; nebyli to muži v tom pravém smyslu – nepředstavovali pro mladé dívky žádné potenciální nebezpečí. Kanovník učil Písmo svaté a dějepis a navíc vykonával funkci kaplana; byl už pán v letech a oba, on i Starý Bručoun, byli „ženatí až po uši“, jak říká Katherine.

Starý Bručoun se mě zeptal, jestli se mi „líbí děvčata“; ale patrně jsem na něj učinil dojem, že hodlám své učitelské povinnosti zastávat svědomitě a dívkám se budu věnovat pouze pokud jde o jejich duše, nikoli těla.

„A věnoval?“ škádlívá mě Katherine. A vychovatelky se chichotají – jako před lety publikum Liberaceovi!

Katherine je mnohem veselejší než moje babička, ale i ona vyniká zvláštní jiskřivou ironií – a stejnou výřečností a správnou výslovností – takže mi babičku připomíná. Byly by se jedna druhé líbily; a Owenovi by se reverendka Keelingová určitě líbila také.

Jestliže jste z mého vyprávění nabyli dojmu, že u nedělního oběda panuje atmosféra opuštěnosti, pak se musím opravit. Chovanky internátu se možná cítí opuštěné, ale mně je mezi nimi dobře. Rituály uklidňují; rituály jsou zbraň proti opuštěnosti.

Na Květnou neděli se hodně mluvilo o počasí. Před týdnem byla taková zima, že všichni komentovali obvyklý každoroční omyl ptáků. Každé jaro – alespoň v Kanadě – přiletí někteří ptáci na sever příliš brzy. Tisíce jich zastihne mráz; celá hejna se pak v opačném tahu vracejí zpátky na jih. Nejčastěji bývají postiženy sýkorky a špačkové. Katherine viděla na jih táhnout kulíky a já jsem vyprávěl zážitek se slukou, který všechny zaujal. Všichni četli v posledním čísle The Globe and Mail skvělou historku, jak několik supů brazilských „zmrzlo“ tak, že nemohli létat; lidé si je spletli s jestřáby a odnesli je do útulku sociální péče, aby roztáli – ptáků bylo devět a všichni své zachránce od hlavy až k patě pozvraceli. Pracovníci útulku nemohli tušit, že supové brazilští v ohrožení zvracejí. Kdo by si pomyslel, že budou tak mazaní?

Rovněž se musím opravit, jestliže jsem popsal atmosféru společného nedělního oběda nějakým zlehčujícím tónem; ty obědy jsou pro mě velice důležité. Na Květnou neděli jsme se šli s Katherine po obědě projít až ke kostelu Milosti Boží, kde jsme se zapsali na nástěnku na noční vigílie. Každý Zelený čtvrtek se od devíti hodin večer konají noční vigílie až do devíti ráno na Velký pátek. Katherine a já se vždycky přihlásíme na hodiny, které nikdo jiný nechce; bdíme společně od tří do pěti, protože v té době Katherinin manžel i děti spí a nepotřebují ji.

Letos mě varovala: „Možná přijdu o chvilku později – jestli se krmení ve dvě protáhne hodně přes druhou!“ Zasměje se a její štíhlá šíje vypadá v bílém kolárku zvlášť křehce a zranitelně. Znám spoustu rodičů žákyň naší školy – vždycky jsou elegantně oblečení a nikdy nemají čas si s vámi promluvit. Vím, že pokládají reverendku Keelingovou za typickou ředitelku – Katherine nepatří k ženám, za kterou by se na ulici ohlédli. Ale ona je moudrá a laskavá a vtipná a výřečná; a rozhodně si nic nenamlouvá, pokud jde o význam Velikonoc.

„Velikonoce znamenají přesně to, co je psáno,“ říkal Owen Meany.

V kostele Ježíše Krista vždycky rektor Wiggin pravil: „Aleluja. Kristus povstal.“

A my obyčejní smrtelníci jsme odpověděli: „Pán jest povstal. Aleluja.“

Toronto: 19. dubna 1987 – vlahá, téměř letní velikonoční neděle. Nezáleží na tom, jakou předehrou je zahájena ranní mše; já vždycky v duchu slyším Hándelova Mesiáše a maminčin částečně školený soprán: „Vím, že můj Vykupitel žije.“

Dnes ráno jsem v kostele Milosti Boží seděl velice tiše a čekal na čtení ze svatého Jana; věděl jsem, co přijde. Ve starém vydání Bible krále Jakuba se tahle kapitola nazývá „Boží hrobka“, v posledním standardním vydání je to prostě „hrob“. Tak jako tak znám příběh nazpaměť.

„První den po sobotě, když ještě byla tma, šla Marie Magdalská k hrobu a spatřila, že kámen je od hrobu odvalen. Běžela k Šimonu Petrovi a k tomu učedníkovi, kterého Ježíš miloval, a řekla jim: ‚Vzali Pána z hrobu, a nevíme, kam ho položili.‘“

Pamatuji se, co mi vždycky říkal Owen; každé Velikonoce se ke mně v lavici naklonil a pošeptal mi do ucha: „tohle je pasáž, při které mi vždycky běhá mráz po zádech.“

Když jsme dnes po mši spolu s ostatními torontskými sousedy a bližními postávali na schodech před kostelem na chodníku Lonsdale Road, s jakou chutí jsme nastavovali tváře hřejivým paprskům slunce! Měli jsme dětinskou radost z tepla, jako bychom po letech vyšli z mrazivého vzduchu hrobky, kde Máří Magdalena objevila prázdný Ježíšův hrob. Katherine Keelingová se ke mně naklonila a – úplně jako Owen – mi pošeptala do ucha: „Ti ptáci, co napřed táhli na sever a pak zase na jih, dnes opět zamíří na sever.“

„Aleluja,“ řekl jsem. A pak jsem dodal s myšlenkou na Owena: „On jest povstal.“

„Aleluja,“ odpověděla mi reverendka Keelingová.

Díky tomu, že televize v čísle 80 na Hlavní třídě byla neustále zapnutá, přestala po čase Owena a mne lákat. Slyšeli jsme, jak babička mluví buď sama se sebou nebo s Ethel – nebo přímo s televizí – a slyšeli jsme výbuchy studiového smíchu. Náš dům byl rozlehlý; celé čtyři roky jsme měli s Owenem pocit, že v některém z pokojů na opačném konci pořádají dospělí nějaký protivný, hlučný večírek. Babiččin hlas připomínal přísného velitele davu vzbouřenců, jehož zvláštním úkolem je posluchačům bez ustání spílat a dělat šaška (někdy obojí současně) a publikum její humory odměňovalo přesně načasovaným smíchem, jako by skutečnost, že jim vlastně pořád nadává, shledávalo obzvlášť legrační.

Tak jsme s Owenem dospěli k poznání, jaká je televize snůška pitomostí, aniž nás napadlo, že jsme na to vlastně nepřišli sami; kdyby nám babička dovolila dívat se jenom dvě hodiny denně nebo nám ve všední den přidělila jen hodinu z večerního vysílání, patrně bychom se stali na televizi stejně otrocky závislými jako všichni naši generační vrstevníci. Owen si od samého počátku v televizi oblíbil jen několik málo pořadů, ale díval se na všechno – a ode všeho tolik, kolik dokázal vydržet.

Po čtyřech letech sledování televize se ale díval jen na Liberace a staré filmy. Já jsem Owena ve všem napodoboval – nebo se o to aspoň snažil. Například v létě 1958 nám bylo oběma šestnáct a Owen si udělal řidičský průkaz; měl ho dřív než já, nejen proto, že byl o měsíc starší, ale protože už uměl řídit. Naučil se to sám na náklaďácích svého otce – jezdil na prudkých serpentinách kolem těžebních jam lomu, jež jako neštovice zohyzďovaly skoro celý Maiden Hill.

Řidičskou zkoušku absolvoval v den svých šestnáctých narozenin v otcově jasně červené dodávce; v New Hampshire tehdy nebyla autoškola a zkouška se skládala z jízdy, kdy vedle vás na místě spolujezdce seděl místní policista, který vám říkal, kdy a kde máte zabočit, zastavit, zacouvat nebo zaparkovat. V Owenově případě byl tím policistou sám náčelník Ben Pike; jako velitel místního sboru vyjádřil obavu, jestli Owen vůbec dosáhne na pedály nebo uvidí přes volant. To Owen předvídal: využil svého jistého technického nadání a vyšrouboval přední sedadlo dodávky tak vysoko, že se náčelník Pike tloukl hlavou do střechy, a navíc posunul sedačku co nejvíc dopředu, takže náčelníkovi dělalo značné potíže vtěsnat kolena pod přístrojovou desku – nakonec se mu v kabině sedělo tak nepohodlně, že Owenovi zkoušku dost podstatně zkrátil.

„Dokonce po mně nechtěl ani parkováni v řadě!“ stěžoval si Owen; byl zklamaný, že mu byla upřena možnost předvést své řidičské umění – dokázal svou červenou dodávku vmáčknout na místo, ze kterého by měl respekt i malý brouk volkswagen. Když o tom teď zpětně přemýšlím, překvapuje mě, že náčelník Pike dodávku neprohledal, aby se přesvědčil, že se tam neskrývá „vražedný nástroj“, který neustále hledal.

Mě naučil řídit Dan Needham; o prázdninách režíroval v letní škole Gravesendské akademie Julia Césara a každé ráno před zkouškou jsme vyjeli výpadovkou Swasey Parkway na cvičné jízdy na Maiden Hill. Učil jsem se na vedlejších cestách kolem lomu – silnice, na kterých se naučil řídit Owen, byly dost dobré pro mě; Dan tvrdil, že to bude bezpečnější než na veřejných dálnicích, přestože náklaďáky Meanyho žulové společnosti se po opuštěných cestách proháněly s vražednou bezohledností.

Šoféři z lomu byli odvážní chlapíci a řítili se s kamením a těžkým zařízením na plný plyn; v létě však jejich auta vířila tolik prachu, že jsme byli s Danem včas varováni, když se nějaké blížilo – stačil jsem zastavit u krajnice, zatímco Dan deklamoval své oblíbené dvojverší z Julia Césara.

Sketa, než zemře, stokrát umírá, chrabrý jen jednou ochutnává smrti.

Načež se chytil oběma rukama přístrojové desky a zavřel oči, dokud se náklaďák s dynamitem nepřehnal kolem.

Ze všeho divného, co jsem kdy slyšel, je nejdivnější, že se člověk bojí, ač ví, že smrt, náš nutný konec, přijde, kdy přijít má.

I Owen měl rád tento úryvek. Když jsme koncem prázdnin Julia Césara v Danově režii společně zhlédli, měl jsem už řidičskou zkoušku za sebou; ale na společné večerní projížďky na pobřeží a na Hamptonskou pláž do kasina jsme jezdili červenou dodávkou, kterou vždycky řídil Owen. Já jsem platil benzín. Za těch letních večerů roku 1958 jsem se poprvé cítil „dospělý“; absolvovali jsme půlhodinovou jízdu z Gravesendu, abychom si dopřáli pochybného štěstí popojíždět krokem po přeplněném nábřeží se zábavními podniky a rozhlížet se po dívkách, které jen zřídka náš pohled opětovaly. Někdy se ohlédly po dodávce. Obvykle jsme projeli nábřežím nanejvýš dvakrát nebo třikrát, než nám policista pokynul, abychom zajeli ke kraji, kde zcela vyvedený z míry zkontroloval Owenův řidičský průkaz a pak nám navrhl, abychom si našli místo k zaparkování a vydali se za děvčaty na dřevěná mola nebo chodník pod arkádami pěšky.

Poslat Owena na Hamptonskou pláž pěšky byla špatná rada; byl tak nápadně malý, že se okamžitě stal terčem posměšků a ústrků nejrůznějších chuligánů, kteří vandalizovali hrací automaty a obtěžovali děvčata v pestrobarevných bavlněných šatech. A dívky, které se po nás ani neohlédly, když jsme seděli v bezpečí dodávky Meanyho žulové společnosti, nás provázely dlouhými pohledy a chichotáním, když jsme šli pěšky. Pěšky se Owen děvčat bál.

A tak kdykoli nám, dřív nebo později, policista doporučil, abychom dodávku zaparkovali a pokračovali v procházce „pěšky“, obrátil Owen vůz a jeli jsme zpátky do Gravesendu. Anebo jsme se vydali na oblíbenou denní pláž u Kančí hlavy, která byla v noci báječně vylidněná. Seděli jsme na zídce, dýchali chladný vzduch z moře a pozorovali fosforeskující pěnu na vlnách. Případně jsme jeli až do přístavu Rye Harbor, posadili se na vlnolam a sledovali čluny, kymácející se na zčeřené hladině zálivu; vlnolam byl postaven ze štěrku a úlomků žulových desek z Meanyho lomu.

„Mám plné právo tady sedět,“ tvrdil Owen, ačkoliv nás odtud pochopitelně nikdy nikdo nevyháněl.

I přesto, že nás dívky celé léto ignorovaly, poprvé jsem si všiml, jak Owen všechny ženy přitahuje – nejen mou maminku.

Je těžké říct, co na něm bylo tak přitažlivého; ale už v šestnácti, kdy byl zvlášť stydlivý a plachý, vypadal jako někdo, kdo si takovou pozornost okolního světa zaslouží. Možná jsem si tohoto jeho rysu ve zvýšené míře všímal jenom já, protože ve srovnání se mnou opravdu zasluhoval mnohem větší pozornost. Nejenže líp studoval, ale uměl i líp řídit auto a vynikal neobvyklým filosofickým nadhledem a jistotou; byl to někdo, s kým jsem vyrostl a koho jsem od malička škádlil – ve třídě jsem ho zvedal nad hlavu a podával ostatním, posmíval se jeho malé postavě stejně bezohledně jako ostatní děti – a přesto se teď v šestnácti choval jako pán situace. Byl pánem sebe sama víc než my všichni dohromady – a pokud jde o ženy, a vlastně i ty dívky, které se při pohledu na něj chichotaly, všechny se zrovna třásly, aby se ho mohly dotknout.

Koncem léta 58 vynikal Owen na šestnáctiletého chlapce něčím úžasným; už v těch dobách před nástupem dnešní kulturistiky pro zdraví a krásu měl svaly! Jistě, byl drobný, ale měl neobyčejnou sílu; jeho šlachovité tělíčko připomínalo chrta; přestože byl strašně hubený, tělo měl překvapivě dospělé a vyvinuté – a proč ne? Koneckonců pracoval celé léto v lomu. Já jsem nepracoval nikde.

V červnu nastoupil jako kameník; většinu pracovní doby trávil v kamenické dílně, kde pomocí klínů štípal žulu po vláknu – po žíle, jak říkal. V polovině měsíce ho otec naučil řezat přes vlákno; řezači oddělili velké desky a v dílně se pak náhrobky začišťovaly takzvanou diamantovou pilou – cirkulárkou s ostřím z diamantů. V červenci přešel do lomu – nejčastěji jako praporkář, ale otec ho postupně přidělil do učení ke všem řemeslům: k vrtačům, k jeřábníkovi, k pyrotechnikům. Měl jsem pocit, jako by většinu srpna strávil v jediné obrovské jámě – sto metrů hluboké, o rozloze fotbalového hřiště. S ostatními dělníky se spouštěl do práce ve vědru na suť – „suť“ je odpad, drobný štěrk, který se celý den průběžně vyváží z lomu. Na konci směny jsou pracovníci zase ve vědru vytaženi nahoru.

Zula je těžký kámen s velkou hustotou; krychlový metr váží téměř tři tuny. Většina řezáčů, přestože pracovala s diamantovou pilou, měla kupodivu všechny prsty; z dělníků v lomu neměl všechny prsty žádný, jen pan Meany.

„Já taky budu mít všechny,“ prohlásil Owen. „Musíš být prostě rychlejší; musíš vycítit, kdy se kámen pohne, ještě dřív, než se stačí pohnout – musíš uhnout dřív, než začne padat.“

Nad horním rtem mu vyrašilo jemné chmýří; nikde jinde na tváři neměl po vousech sebemenší stopy a jeho neznatelný knírek byl světlounce plavý a tak jemný, že jsem ho zpočátku pokládal za obvyklou usazeninu žulového prachu. Rysy obličeje – nos, oční důlky, lícní kosti a úhel brady – však měl na šestnáctiletého hocha dost propadlé, poznamenané jistými známkami strádání.

V září už kouřil krabičku camelek denně. Když jsme si vyjeli dodávkou na večerní projížďku, pozoroval jsem v nažloutlém světle přístrojové desky jeho profil; s cigaretou přilepenou mezi rty vypadal jeho obličej úplně dospěle.

Poprsí matek našich spolužaček, která kdysi tak nepříznivě hodnotil ve srovnání s poprsím mé maminky, teď byla pod jeho důstojnost; Barb Wigginová měla i nadále prsa příliš velká, paní Websterová příliš povadlá a paní Merrillová prostě k smíchu. Ačkoliv Ginger Brinkerová-Smithová upoutávala jako mladá matka naši pozornost, teď jsme hodnotili (většinou chladně) pouze své vrstevnice, obě Karolíny – Karolína Perkinsová i O’Dayová – se nám líbily, přestože prsa Karolíny O’Dayové poněkud znehodnocovalo její katolické vyznání. Prsa Maureen Earlyové označil Owen za vyzývavá; prsa Hannah Abbotové byla malá, ale hezky tvarovaná; Irena Babsonová, ze které mu běhal mráz po zádech už tenkrát, když ji mohl srovnávat s mou maminkou, teď tak rozbujela, že z ní doslova šel strach. Deborah Perryová, Lucy Dearbornová, Betsy Bickfordová, Sarah Tiltonová, Polly Farnumová – jejich jména i křivky jejich mladých ňader zahalil Owen do mohutného oblaku kouře ze své camelky. Letní vítr nám foukal staženým okénkem do kabiny; když Owen pomalu nosem vydechl kouř, ihned jej odvál pryč a dramaticky odhalil jeho tvář, jako by se právě zrodila z plamenů.

„U většiny šestnáctek je ještě moc brzo, aby se to dalo rozhodnout,“ řekl Owen světáckým tónem, s nímž by bez problémů obstál v každé konverzaci, jaké se mohl na Gravesendské akademii zúčastnit; zároveň však jsme si byli vědomi, že potíž s šestnáctiletými děvčaty, o které jsme jevili zájem, spočívala hlavně v tom, že chodily s osmnáctiletými kluky.

„Až nám bude osmnáct, dostaneme je zpátky,“ řekl Owen. „A dostaneme i všechny šestnáctky – když budeme chtít,“ dodal, potáhl z cigarety a přimhouřil oči před světly protijedoucího auta.

Na podzim roku 58, kdy jsme nastoupili na akademii, mi Owen připadal hrozně nafoukaný; dokonce i oblečení, které mu pořídila babička, bylo mnohem elegantnější než věci, jaké se běžně prodávaly v New Hampshire. Já jsem měl všechno koupené v Gravesendu, ale Owena vzala babička nakupovat do Bostonu; poprvé jel vlakem, a protože byli oba kuřáci, jeli společně v kuřáckém kupé. Téměř celou cestu na trati Boston-Maine bez přestávky hodnotili (kriticky) jednak úbor svých spolucestujících, jednak relativní slušnost a ochotu (případně její nedostatek) průvodčích. Babička oblékla Owena téměř výlučně u dvou firem, Filene’s a Jordan Marsh; u první nakupovali v oddělení „Malý gentleman“, u druhé se jmenovalo „Všechno pro mladé pány a muže“. Viděno newhampshireskýma očima to byly dost exkluzivní podniky – „žádný sezónní výprodej!“ chlubil se Owen. Na první den vyučování se dostavil oblečený tak dokonale, že připomínal malého právníka z Harvardu.

Z větších chlapců strach neměl, protože byl zvyklý být všude nejmenší; a starších se nebál, protože byl chytřejší. Okamžitě rozpoznal zásadní rozdíl mezi Gravesendem – městem a akademií; místní noviny s názvem Gravesendská polnice psaly o všem, co bylo slušné, a zastávaly názor, že jen to, co je slušné, je důležité; školní časopis nazvaný Gravesendská popelnice publikoval všechny neslušnosti, které unikly bystrému oku cenzora z řad profesorského sboru, a tvrdil, že všechno, co je slušné, je nuda.

Akademie si zakládala na svém cynickém tónu a s oblibou kritizovala všechno, co ostatní brali vážně; studenti pak vzhlíželi s úctou přímo zbožnou ke spolužákovi, který sám sebe pokládal za předurčeného k tomu, aby porušoval zavedený řád a měnil zákony. Studenti akademie, kteří se alespoň tímto způsobem snažili vzepřít svému jhu, uznávali jedině tento přístup – jízlivou, kousavou a nevybíravou ironii a černý humor, jehož šťavnaté výrazivo Owen již dávno převzal do svého slovníku jako učenlivý žák mé babičky. Zvládl umění ironie stejně dokonale jako kouření; stačil mu měsíc, aby kouřil krabičku cigaret denně. Hned v prvním podzimním semestru ho spolužáci přejmenovali na Mistra Cynika. Ve studentském slangu té doby byl každý něčeho Mistr; Dan tvrdí, že takové studentské přezdívky přetrvávají léta a na Gravesendské akademii se ten výraz používá dodnes. Na škole biskupa Strachana jsem se s ničím takovým nesetkal.

Owen Meany byl Mistr Cynik, podobně jako Buster York byl Mistr Blivajz, Skipper Hilton byl Mistr Beďar, Morris West byl Mistr Rypák, Duffy Swain (předčasně plešatý) Mistr Hároš, George Fogg z hokejového mužstva Mistr Šajba a Horace Brigham (známý hezoun a sukničkář) byl Mistr Pich. Mně nikdo žádnou přezdívku nedal.

V redakci Popelnice, kde Owen publikoval svůj první esej z hodiny angličtiny, byl znám pod pseudonymem Hlas. Jeho esej byl satirou na původ potravin dodávaných do školní kuchyně; článek se jmenoval „maso z mrtvol“ – tak jsme říkali neidentifikovatelným šedivým steakům, které jsme dostávali každý týden k obědu. Esej, otištěný jako redakční úvodník, popisoval porážku a následné zmrazení neznámé, podle všeho prehistorické obludy, která byla do suterénu školní kuchyně dovlečena v řetězech „pod rouškou noci“.

Úvodník a následující pravidelné týdenní sloupky, které Owen v Popelnici otiskoval, nebyly podepsány jeho jménem, ale značkou Hlas a text byl vysázen velkými písmeny, „Vždycky budu všechno tisknout velkými písmeny,“ vysvětloval Owen Danovi a mně, „jen tak text okamžitě zaujme čtenářovu pozornost, zvlášť až se z ‚Hlasu‘ stane svým způsobem instituce.“

A přesně to se do Vánoc roku 1958, kdy jsme na akademii studovali prvním rokem, splnilo: z Hlasu se stala svým způsobem instituce. Dokonce i konkursní komise, zvolená, aby pro školu našla nového ředitele, projevila zájem o jeho názor. Uchazeči o místo obdrželi předplatné Popelnice; její stránky přímo sršely poťouchlou a uštěpačnou povýšeností studentstva, kterou nejlépe vyjadřovaly články tištěné velkými písmeny, jimiž na sebe poutal pozornost Owen Meany. Mezi členy profesorského sboru bylo pár starých konzervativců a několik páprdů se našlo i mezi mladšími kolegy, kteří kritizovali jeho styl; tím nemyslím, že jim vadila opovážlivost, s jakou tiskl své články velkými písmeny. Dan Needham mi prozradil, že zažil na schůzi profesorského sboru nejednou vzrušenou debatu, která si vzala na mušku „pokleslý vkus“ Owenovy nevybíravé kritiky celého ústavu; patřilo sice k dlouholeté tradici, že studenti mají neoddiskutovatelné právo akademii pomlouvat, ale Owenův cynismus některým příliš nebezpečně zaváněl totální neúctou. Dan ho hájil, ale Hlas byl trnem v oku většině rozkolísanějších členů Gravesendské komunity – včetně všech vzdálených, ale důležitých odběratelů Popelnice, jakými byli „zainteresovaní“ rodiče a absolventi.

Otázka „zainteresovanosti“ rodičů a absolventů poskytla Hlasu téma pro zvlášť zdařilý kontroverzní úvodník.

„Na čem jsou vlastně ‚zainteresovaní‘?“ ptal se Owen. „Jsou ‚zainteresovaní‘ na našem vzdělání – aby bylo jak ‚klasické‘, tak ‚moderní‘ – nebo jim leží na srdci spíš obava, abychom se náhodou nenaučili víc, než znají oni? Co když se toho naučíme tolik, že si troufneme zpochybnit některé z jejich nejzarytějších a nejstupidnějších názoru? Jsou ‚zainteresovaní‘ na kvalitě a šíři našeho vzdělání, nebo projevují mnohem povrchnější ‚zájem‘ o to, abychom nepropadli u zkoušek na univerzitu nebo vysokou školu, kterou pro nás vybrali?“

V jiném sloupku napadl školní řád, který studentům předepisoval oblek s kravatou, a odsoudil „dvojakost, s níž nás škola obléká jako dospělé, ale jedná s námi jako s dětmi.“ Další fejeton věnoval povinné docházce do kostela a stěžoval si, že „tím trpí patřičná atmosféra pro modlitby a bohoslužby, když je kostel – kterékoli církve – plný otrávených pubescentů, kteří by raději zůstali do oběda v posteli a oddávali se erotickým fantaziím nebo si šli zahrát squash. Kromě toho povinná přítomnost v kostele a donucování mladých lidí k účasti na rituálech víry, kterou nevyznávají, má za následek pouze to, že právě tihle mladí lidé zaujmou odmítavý postoj ke všem vyznáním a všem upřímným věřícím. Doufám, že cílem liberálního vzdělání není zasít do našich myslí nové předsudky.“

A tak dále a tak podobně. Měli byste ho slyšet na téma povinné tělesné výchovy: „duchovní dítko hnědých košil, program německé hitlerjugend!“ Pak se zaměřil na nařízení, podle něhož směli internátní studenti strávit v průběhu jednoho semestru nanejvýš tři víkendy mimo kolej: „Jsme podle vedení školy tak tupí, že se spokojíme s tím, že své víkendy zasvětíme atletickým radovánkám a fandění kolektivním sportům? Proč nesmějí někteří z nás nalézt víc podnětů doma nebo v rodině kamaráda – nebo (dokonce) na dívčí škole? Tím ovšem nemyslím smutně proslulé organizované odpolední čaje s trapným učitelským dozorem!“

Hlas mluvil za nás za všechny; bojoval za naši věc; dodával nám sebedůvěru v prostředí, které nás ponižovalo a zastrašovalo. Dovedl nás však i kritizovat. Když byl ze školy vyloučen student, který zabíjel kočky – doslova rituálně vraždil miláčky profesorských rodin – všichni jsme ho okamžitě odsoudili jako „zrůdu“; jedině Owen nám uměl připomenout, že všichni chlapci (sebe nevyjímaje) v sobě více či méně skrývají podobnou zrůdnost.

„Kdo jsme, abychom ho soudili?“ ptal se nás. „I já jsem vraždil pulce a žáby – byl jsem masový vrah nevinné přírody!“

Líčil svou zvrhlost sebekritickým a kajícným tónem; a přestože se současně přiznal k vandalismu, páchanému na svaté Máří Magdaleně, s úsměvem jsem si všiml, že se za něj řádovým sestrám od svatého Michala vůbec neomlouvá – litoval jedině pulce a žáby. „Který kluk nezabíjel zvířata? Rdousit ubohé kočky je samozřejmě ‚zrůdné‘ – ale oč je to horší, než co jsme kdysi dělali všichni? Doufám, že jsme z toho vyrostli, ale znamená to snad, že zapomeneme, jací jsme vlastně byli? Pamatují se ještě naši profesoři na to, že byli taky kluci? Jak se mohou odvážit nás učit, jací máme být, když se nepamatují, že i oni byli jako my? Jestli si o téhle škole myslíme to nejlepší, proč v ní toho darebáka nenaučí, že zabíjet kočky je ‚zrůdné‘ – proč ho hned chtějí vyhodit?“

Z této otázky se postupně stalo jakési Owenovo téma: „Proč ho hned chtějí vyhodit?“ ptal se opakovaně. Když usoudil, že si někdo vyhození zaslouží, svůj názor neskrýval. Vylučovalo se například za pití alkoholu, Owen však namítal, že svádění ostatních k pití by mělo být trestáno přísněji, než když někdo pije sám v ústraní; navíc argumentoval, že alkohol není „zdaleka tak zhoubný jako téměř všeobecně tolerované šikanováni studentů, kteří nejsou ‚frajeři‘, jakého se na nich dopouštějí spolužáci, kteří pokládají za ‚frajeřinu‘ ponižování a týrání ostatních – slovní i fyzické. Krutý a úmyslný posměch je horší než pití alkoholu; studenti, kteří nelítostně mučí své kolegy, páchají přestupek, jenž by měl být z hlediska trestu hodnocen jako mnohem závažnější než opilství zvlášť pokud člověk svým opilstvím neškodí nikomu jinému než sám sobě.“

Bylo obecně známo, že Hlas nepije; říkalo se mu také „Meany – černá káva“ nebo „Meany – krabička cigaret denně“. Owen si zakládal na své bystrosti – byl bystrý a chtěl zůstat bystrý. Jeho sloupek na téma „nebezpečí alkoholu a drog“ musel zapůsobit i na jeho odpůrce; jako se nebál napadnout profesorský sbor, nebál se ani svých vrstevníků. Chodili jsme teprve do prvního ročníku, když pozval Hester na abiturientský večírek – a když Noah a Simon graduovali, troufl si jejich obávanou sestru dokonce pozvat na závěrečný ples!

„Chce tě jenom využít, aby mohla tancovat s jinýma,“ varoval ho Noah.

„Rozdá si to s celou třídou a tebe nechá v koutě čučet do stropu,“ přisadil si Simon.

Měl jsem na Owena pořádný vztek. Přál jsem si, abych měl sám odvahu pozvat si Hester za partnerku; ale copak jsem si mohl namlouvat vlastní sestřenici?

Noah, Simon a já jsme Owena litovali; jakkoli si zasloužil obdiv a úctu, vystavoval se nebezpečí, že se při Hesteřině debutu na Gravesendské akademii ztrapní a my s ním.

„Hester Sexter,“ opakoval donekonečna Simon.

„Buchta z Balíkova,“ přezíravě konstatoval Noah.

Ale Hester věděla o Gravesendské akademii víc, než kdokoli z nás jen tušil; a onen vlahý, jarní víkend přijela do Gravesendu připravená – Owen jí koneckonců pravidelně posílal všechna čísla Popelnice, a jestli si ho Hester kdysi ošklivila – říkala o něm, že je šeredný skřet a úchyla – rozhodně nebyla hloupá. Dovedla poznat, že z něj jednou něco bude. Kromě toho si zakládala na své nekonvenčnosti; nemělo nás tedy tolik překvapit, že si Hlas získal její srdce.

Ať už byla její praktická zkušenost s černým námořníkem z Tortoly jakákoli, poznamenala Hesteřinu bujnou nespoutanost v rozpuku ženství jistou mírou sebekázně, jakou si ženy odnášejí pouze z těch nejtragičtějších zážitků s láskou. Oslňovala svou snědou, divošskou krásou: v dospívání zhubla a teď jí slušela plná, nepřehlédnutelná ňadra a výrazné rysy lícních kostí ve vážném obličeji; navíc se naučila ovládat, takže její nebezpečnost byla sice skrytější, ale o to absolutnější. Opatrností vyzrála. Vždycky se uměla oblékat – myslím, že to měla v rodině. Nosila jednoduché, drahé šaty, ale nedbaleji, než módní tvůrci zamýšleli, a nikdy jí nepadly dokonale; její tělo patřilo do džungle, oděno jen tím nejzákladnějším, pokud možno kusem kožešiny nebo hrstí spletené trávy. Na absolventský ples přišla v krátkých černých šatech s úzkými ramínky; měly nabíranou sukni a štíhlý pas a nahoře hluboký výstřih, který štědře odhaloval její hrdlo, na němž se nápadně vyjímal náhrdelník z šedorůžových perel, dárek tetičky Marty k sedmnáctým narozeninám. Neměla punčochy a tančila bosa; kolem kotníku měla omotaný černý řemínek ze surové kůže s tyrkysovým přívěskem, který se jí pohupoval nad nártem. Jeho hodnota mohla být pouze sentimentální; Noah tvrdil, že ho dostala od námořníka z Tortoly. Učitelský dozor – a manželky – z ní po celý ples nespustili oči. Všem učarovala. Když s ní Owen tančil, orlí nos mu zapadal přesně do prohlubeniny jejího výstřihu; nikdo se mu ji neodvážil vzít z kola.

Stáli jsme a přihlíželi, chlapci ve vypůjčeném smokingu, kteří se víc děsí uhrů než války; Owenův smoking nebyl z půjčovny – babička mu koupila vlastní – a svým střihem, neoblýskaností a úzkými saténovými klopami velice výmluvně dokládal, co nám všem bylo už delší dobu jasné: Hlas dovedl říci to, co jsme my nedokázali.

Jako všechny plesy pořádané akademií byl i tento provázen velice přísnými opatřeními; nikdo nesměl odejít dřív a každý, kdo odcházel a doprovázel svou partnerku na ubytovnu hostů, musel „hlásit příchod“ na své koleji přesně patnáct minut po tom, co „hlásil odchod“ z plesu. Hester samozřejmě bydlela v čísle 80 na Hlavní třídě.

Nenašel jsem dost odvahy strávit víkend u babičky s Hester jako Owenovou partnerkou, a tak jsem se s ostatními studenty, poslušnými školního řádu, vrátil na kolej k Danovi. Owen směl jako denní student dojíždět do školy vlastním autem, takže mohl po plese Hester odvézt do čísla 80 na Hlavní třídě. Jakmile se zavřeli v kabině tomatově červené dodávky, přestala pro ně nařízení Plesového výboru platit; zapálili si cigarety a kouř jim zahalil očividně spokojené obličeje; pak vystrčili lokty ze stažených okének, Owen pustil rádio a elegantně vyplul z parkoviště. S cigaretou a Hester po boku – ve vlastním smokingu a vysoké kabině tomatově červené dodávky – vypadal Owen Meany skoro velký.

Ostatní mládenci se holedbali, jak „to“ dělali v křoví cestou z plesu na kolej. Jiní předváděli techniky líbání v předsíni, riskovali „rychlý hmat“ v šatně a porušovali přísná nařízení učitelského dozoru, pronásledující všechny vulgárnosti, jako různé pokusy vstrčit své dívce jazyk do ucha. Pokud jde o Owena, pak kromě neoddiskutovatelného faktu, že se jeho nos nalézal v Hesteřině výstřihu, nespáchal on ani ona nic, co by mohlo veřejnost sebeméně pobouřit. A jak nás později vytrestal za naši dětinskou zvědavost, když o Hester odmítl mluvit; jestliže „to“ s ní dělal, nehodlal to nikde vytrubovat. Odvezl ji domů do čísla 80 na Hlavní třídě a pak se spolu dívali na Noční show; nakonec jel sám domů do lomu – „bylo už dost pozdě,“ připustil.

„Co dávali za film?“ zeptal jsem se.

„Jaký film?“

„V televizi!“

„Ach, už se nepamatuju…“

„Musela ho ušoustat do zblbnutí,“ poznamenal Simon temným hlasem a Noah mu dal pěstí. „Odkdy si Owen ‚nepamatuje‘ nějaký film?“ rozčiloval se Simon a Noah ho znovu udeřil. „Pamatuje si přece i Roucho!“ pokračoval Simon a Noah mu dal facku. Simon se zapotácel. „No a co?“ ječel. „Hester přece šoustá s každým!“

Noah chňapl bratra pod krkem. „Ale nevíme to určitě,“ říkal mu do tváře.

„Ale myslíme si to,“ kňučel Simon.

„Myslet si to můžeme,“ přisvědčil Noah a začal mu drhnout předloktím nos, až se mu spustila krev. „Ale dokud to nevíme určitě, tak to neříkáme.“

„Ušoustala ho až do zblbnutí!“ vřeštěl Simon a Noah mu zaryl špičku loktu do důlku mezi očima.

„Nevíme to určitě,“ opakoval; byl jsem na jejich surové potyčky zvyklý, a tak jsem zůstal klidný. Jejich brutalita se docela vhodně doplňovala s mými smíšenými pocity vůči Hester a slepou závistí, kterou jsem cítil k Owenovi.

Ale Hlas nás opět usadil, „Těžko soudit, ohlédneme-li se za problematickým plesovým víkendem, kdo by se měl za sebe víc stydět, jestli ctění kolegové spolužáci nebo ctihodní páni profesoři. Od mladých gentlemanů je nanejvýš dětinské chlubit se tím, k čemu všemu své partnerky donutili; takové laciné vytrubování je vůči ženám bezohledné a nedůstojné a vrhá na muže špatné světlo. Tím si důvěru žen nezískáme. Je však těžké rozhodnout, co je horší, jestli tato přezíravá nadutost nebo gestapácké manýry našich puritánských dozorců. Z ředitelské kanceláře jsem se dozvěděl, že dva studenti posledního ročníku dostanou důtku s výstrahou – s podmínkou do konce semestru! – za své údajné ‚nemravné chování na veřejnosti‘; mám za to, že v obou případech se jedná o přestupek, kvalifikovaný jako ‚nemorální a odsouzeníhodný styk s děvčaty‘.

Třebaže se vystavuji nebezpečí, že budu označen za ‚chlípníka‘, odhalím zde šokující podstatu zmíněných dvou zločinu proti škole a ženskému pokolení. Za prvé: první hoch byl přistižen, jak v tělocvičném kabinetě mezi sportovními trofejemi ‚osahává‘ svou tanečnici; vzhledem k tomu, že oba aktéři byli v tom okamžiku plně oblečení – a stáli – zdá se nanejvýš nepravděpodobné, že by jejich chování mohlo v důsledku vést k dívčině otěhotnění. Jsem si jist, že se neobnažili ani natolik, aby chytili dermatomykózu, kterou je tělocvična proslulá. Druhý mladík pak byl spatřen, jak opouští kuřárnu v Bancroft Hall s jazykem v partnerčině uchu – podivný a jistě ne příliš běžný způsob odchodu z místnosti vyhrazené poživačům nikotinu, to připouštím, ale ani u takto těsného fyzického kontaktu není prokázáno, že by měl za následek těhotenství. Pokud je mi znáno, je téměř vyloučeno šířit touto metodou i obyčejnou rýmu.“

Po otištění této úvahy se stalo zvykem, že všichni kandidáti na místo ředitele žádali, aby se mohli v rámci konkursního řízení s Hlasem setkat. Konkursní komise sice jmenovala výbor z řad studentů, který měl možnost s každým uchazečem hovořit, ale když uchazeči projevili zájem o seznámení s Hlasem, trval Owen na tom, aby mu byl umožněn rozhovor mezi čtyřma očima. Otázka, zda mu má být tato výsada udělena, se stala předmětem mimořádné a značně bouřlivé schůze pedagogické rady; Dan nám později řekl, že na ní zazněl požadavek vyměnit profesorského cenzora v redakci Popelnice – někteří učitelé se nechali slyšet, že „těhotenský humor“ v Owenově sloupku neměl jeho bdělému oku uniknout. Funkci cenzora však momentálně zastával jeden z Owenových příznivců, pan Early; onen fanatický ochotník, který do každé role vkládal své exaltované a zmatené pojetí learovského zmaru – a ten prohlásil, že je v případě potřeby odhodlán „ryzího génia“ Hlasu bránit až „do posledního dechu“. Dan byl přesvědčen, že to nebude třeba; teď šlo o to, není-li přímluva potrhlého pana Earlyho horší než žádná.

Několik adeptů na funkci ředitele přiznalo, že jejich setkání s Hlasem bylo „poněkud zneklidňující“; jsem si jist, že byli naprosto nepřipraveni na jeho velikost, a když na ně promluvil, naskočila jim husí kůže a až teď si uvědomili absurditu komunikace tohoto hlasu výhradně velkými písmeny. Jeden z nadějných kandidátů předčasně odstoupil, a přestože neexistuje přímý důkaz, že k tomu došlo Owenovým přičiněním, uchazeč připustil, že mezi studenty vycítil jakousi atmosféru „obecně akceptovaného cynismu“, která ho „deprimovala“. Navíc u studentů pozoroval chování svědčící o jistém „pocitu nadřazenosti“ – a to vše bylo provázeno „takovou mírou svobody projevu, že se mu zdejší liberální výchova jevila až příliš liberální.“

„Nesmysl!“ rozčílil se Dan na schůzi pedagogické rady. „Owen Meany není žádný cynik! Jestli měl ten chlapík na mysli Owena, tak se pěkně spletl. Toho není žádná škoda!“

Ne všichni pedagogové však byli stejného mínění. Konkursní komise měla na výběr celý rok, protože dosavadní ředitel se laskavě uvolil – pro dobro školy – svou výpověď stáhnout. Náš starý ředitel dělal všechno jenom „pro dobro školy“ a jedině díky jeho přímluvě se Owenovi – aspoň prozatím – jeho nepřátelé nevrhli po krku.

„Moc milý chlapíček!“ říkal ředitel. „Nikdy bych si nenechal úvodníky Hlasu ujít – za nic na světě!“

Jmenoval se Archibald Thorndike a byl ředitelem akademie co paměť sahá; oženil se s dcerou předchozího ředitele a byl pravým stoupencem „staré školy“. Přestože někteří mladší, progresivněji založení pedagogové kritizovali jeho neochotu změnit osnovy třeba jediného vyučovacího předmětu – nemluvě o jeho idei „správného hocha“ – neměl Archie Thorndike žádné odpůrce. Starý „Thorny“, jak se mu říkalo (vybízel dokonce i studenty, aby ho tak oslovovali), byl tak úžasně dobrosrdečný, příjemný a bezproblémový ředitel, že ho museli mít všichni rádi. Byl to vysoký, ramenatý muž s bílými vlasy a plochým obličejem, širokým jako list vesla; dlužno podotknout, že byl skutečně veslařem a náruživým sportovcem – dával přednost měkkým, nevyžehleným kalhotám barvy khaki, pokud možno plátěným nebo z manšestru, doplněným tvídovým sakem s koženými záplatami na loktech, které se mu věčně páraly. I v našich newhampshireských zimách chodil bez klobouku a na důkaz své věrnosti školnímu hokejovému mužstvu se i v nejkrutějších mrazech pyšnil jizvou po zbloudilém puku, jako by to bylo vyznamenání; puk ho trefil nad obočí, když stál v brance při výročním utkání Akademie versus Absolventi. Thorny byl čestným členem několika absolventských ročníků a vždycky se nechal postavit do branky.

„Lední hokej není sport pro mimina!“ říkal s oblibou. Na obranu Owena citoval z jiného soudku: „Společnost mohou zlepšit jenom vzdělanci – a aby ji mohli zlepšit, musí ji kritizovat, a my jim k tomu dáváme prostředky. Jako studenti pak, přirozeně, začnou ti nejnadanější zlepšovat společnost tím, že kritizují nás.“ Před Owenem zpíval starý Archie Thorndike trochu odlišnou písničku: „Vaší povinností je říci mi, co dělám špatně, a mojí povinností je vás vyslechnout. Ale nečekejte ode mě, že se změním! Já už se nezměním; já půjdu do penze! Jestli chcete něco změnit, pořiďte si nového ředitele; i já jsem zaváděl změny, když jsem byl nový.“

„Jaké změny jste zavedl?“ zeptal se ho Owen Meany.

„To je další důvod, proč chci jít do penze!“ odpověděl starý Thorny lišácky. „Vynechává mi paměť!“

Owen sice označil Archibalda Thorndika za pošetilého dobráka a důvěřivého blázna, ale všichni, dokonce i Hlas, ho měli rádi. „Nejhůř se dává výpověď dobrákům,“ napsal Owen do Popelnice; naštěstí však i pan Early pochopil, že tohle pustit nesmí.

Přišlo léto a Hlas opět nastoupil do lomu – myslím, že dole v jámách toho moc nenamluvil – a já jsem měl své první zaměstnání. Pracoval jsem na studijním oddělení Gravesendské akademie jako průvodce; ukazoval jsem uchazečům o studium a jejich rodičům školu – byla to nuda, ale rozhodně jsem se nepředřel. Dostal jsem svazek univerzálních klíčů, což představovalo vrchol důvěry, jakou ve mne kdokoli kdy vložil, a mohl jsem si svobodně zvolit, kterou „typickou“ třídu a ložnici na koleji návštěvníkům ukážu. Vybíral jsem namátkou pokoje ve Waterhouse Hall v chabé naději, že přistihnu manžele Brinkerovy-Smithovy na rozvrzané posteli; ale dvojčata už byla odrostlá a jejich rodiče „to“ asi nedělali s takovou chutí jako dřív.

Večer mi na Hamptonské pláži Owen připadal unavený; já jsem se hlásil na studijním oddělení k první exkurzi v deset hodin, ale on nastupoval do svého vědra každé ráno v sedm. Nehty měl ulámané, ruce napuchlé a odřené, paže opálené, hubené a šlachovité. O Hester nemluvil. Toho léta roku 1959 jsme poprvé uspěli při namlouvání děvčat; lépe řečeno Owen uspěl a své dívky pak dohazoval mně. Toho léta jsme „to“ nedělali; alespoň já ne, a pokud vím, Owen nikdy nešel na schůzku beze mne.

„Buďto jdeme ve čtyřech nebo vůbec,“ oznámil pokaždé překvapené dívce, „přiveď kamarádku, nebo můžeš rovnou zůstat doma.“

Už jsme se nebáli korzovat podloubím s hracími automaty kolem kasina pěšky; občas si sice na Owena troufl nějaký rváč, ale Owen si brzy získal pověst chlapíka, kterému je lépe se vyhnout.

„Chceš mě zmlátit?“ zeptal se svalovce, oblečeného ve stylu punk. „Chceš skončit v báni? Jsi tak šerednej – myslíš, že mi dá práci zapamatovat si tvůj obličej?“ Pak ukázal na mě. „Vidíš tady toho? Jsi opravdu takovej zabedněnec, že nevíš, co je to svědek? Jak je libo – bouchni si!“ Jen jeden odvážlivec si bouchnul – nebo se o to aspoň pokusil. Bylo to jako sledovat souboj psa s mývalem; pes se může uskákat, ale nakonec vždycky vyhraje mýval. Owen se jen kryl; chňapal útočníkovi po rukou, ale spokojil se i s tím, že mu zul botu a vrhl se mu na prsty u nohou. Sám se před přívalem ran sbalil do klubíčka, aby mu nevyčnívaly žádné končetiny. Zlomil neurvalci malíček – popadl ho za něj s takovou silou, že mu po boji trčel prst kolmo ke hřbetu ruky. Stáhl mu botu a zahryzl se mu do prstů; všude byla spousta krve, ale protože ten darebák měl na noze ponožku, neviděl jsem, co se mu doopravdy stalo, jen nemohl pořádně chodit. Nakonec je od sebe odtrhl prodavač cukrové vaty – krátce potom byl násilník zatčen, když na veřejnosti vykřikoval oplzlé nadávky, a doslechli jsme se, že skončil v nápravném ústavu, protože byl dopaden v ukradeném autě. Víckrát jsme ho na pláži nespatřili a o Owenovi se po barech, v kasinu i na pláži rozkřiklo, že je lepší si s ním nic nezačínat; kolovaly fámy, že někomu ukousl ucho. Jindy jsem slyšel, že prý komusi vypíchl oči špejlí od eskyma. Že se ty zvěsti nezakládaly na pravdě, nebylo na Hamptonské pláži až tak důležité. Owen byl prostě „ten malej frajer v červený dodávce“, byl to „ten maník z lomu – prej sebou nosí nějaký nářadí.“ Byl to „ten mrňavej hajzlík – dej si na něj bacha.“

Bylo nám sedmnáct; léto nestálo za nic. Na podzim nastoupili Noah a Simon na univerzitu na západním pobřeží; studovali na jedné z kalifornských univerzit, jejichž pouhá jména jsou pro obyvatele východního pobřeží prostě nezapamatovatelná. A Eastmanovi dál setrvávali ve svém bludu – na Hester pohlíželi jako na horší investici, a proto ji poslali na Univerzitu New Hampshire, kde měla jako místní občanka nárok na státní školné. „Chtějí mě mít pod dohledem,“ konstatovala Hester.

„A tak ji dali pod dohled nám,“ konstatoval Owen; státní univerzita byla od Gravesendu pouhých dvacet minut jízdy autem. Argument, že byla lepší než sluneční lázně, které navštěvovali její bratři v Kalifornii, u Hester neuspěl; kluci mohli cestovat a měli lepší počasí! – ona musela zůstat doma. Pro rodáky z New Hampshire nepředstavovala státní univerzita se svým solidním vzděláním žádnou exotiku; studenti Gravesendské akademie ji ve svém snobismu, s nímž uznávali pouze tradiční „břečťanové“ instituce, překřtili na „hnojárnu“ a netajili se svým opovržením. Na podzim roku 59, kdy jsme s Owenem postoupili na akademii do desátého ročníku, však měl Owen mezi spolužáky zvláštní renomé, protože chodil s děvčetem z univerzity; že Hester studovala na hnojárně, mu na slávě nijak neubíralo. Byl to Frajer Meany, Mistr Starší Buchta; a pořád a už navždy byl Hlas. Vyžadoval pozornost a právem se mu jí dostávalo.

Toronto: 9. květen 1987 – Gary Hart, bývalý senátor za stát Colorado, stáhl svou kandidaturu na funkci prezidenta Spojených států, když ho několik novinářů z Washingtonu přistihlo, jak tráví víkend s modelkou z Miami; ačkoliv modelka i kandidát svorně tvrdí, že mezi nimi nedošlo k ničemu „nemorálnímu“, a paní Hartová prohlásila, že svého manžela podporuje, nebo snad řekla „chápe“, senátor pravil, že takovéto bezohledné vměšování do jeho soukromí působí jemu i jeho rodině „nesnesitelnou zátěž“. Vsaďte se, o co chcete, že si to rozmyslí! Ve Spojených státech se nikdy taková osoba neztratí nadlouho; vzpomínáte na Nixona?

Co vědí Američané o morálce! Nepřejí svým prezidentům penisy, ale klidně jim odpustí, když schválí tajnou podporu nicaragujským partyzánům poté, co Kongres jakoukoli pomoc zamítl; protestují, když jejich prezidenti podvádějí své manželky, ale nevadí jim, když podvádějí Kongres – když lžou celému národu a porušují ústavu! Senátor Hart měl raději říci, že nedošlo k ničemu „výjimečně“ nemorálnímu, nebo že to, k čemu došlo, bylo jen „typicky“ nemorální; že si jen ověřoval své schopnosti podvádět vlastní ženu – a že doufal, že tímto příkladem přesvědčí občany této země, že je „dostatečně“ nemorální, aby mohl zastávat prezidentský úřad! V duchu slyším, co by na to všechno řekl Hlas.

Svítí slunce; moji kanadští spoluobčané si v parku Winstona Churchila opalují nahá břicha. Dívky ve škole si vyhrnuly blůzy a vykasaly skládané sukně; podkolenky si srolovaly ke kotníkům; celý svět touží chytat bronz. Owen nenáviděl jaro; oteplení mu připomínalo, že brzy skončí škola a on měl školu rád. O prázdninách se vracel zpátky do lomu.

Když jsme po prázdninách na podzim roku 1959 znovu nastoupili do školy, uvědomil jsem si, že Hlas v létě nezahálel; Owen se vrátil do školy vyzbrojen zásobou fejetonů, připravených k otištění v Popelnici. Naléhal na konkursní komisi, aby vybrala pro školu ředitele, který by byl oddán službě profesorskému sboru a studentům – „žádného otroka absolventů a členů správní rady“. Přestože si dělal legraci ze starého Thornyho – především jeho ideálu „správného chlapce“ – chválil odcházejícího ředitele za to, že byl „v první řadě pedagog a teprve potom finančník“. Žádal komisi, aby „se měla na pozoru před správní radou – její členové přijmou ředitele, kterému bude ležet na srdci víc hospodaření s fondy než učební plán a profesorský sbor. A už vůbec neposlouchejte absolventy!“ varoval; Owen měl o absolventech velice špatné mínění, „u těch se nemůžete spolehnout ani na to, že by si pamatovali, jaké to tady doopravdy bylo; neustále mluví jen o tom, co pro ně škola znamenala – nebo jak z nich teprve škola něco udělala, jako by byli beztvará hrouda hlíny, když sem nastoupili. Na to, jak umí byt škola krutá a nespravedlivá a jak mizerně se tady cítili jako studenti, radši zapomněli.“

Na schůzi profesorského sboru kdosi nazval Owena „pinďourem“; Dan Needham ho hájil, že mu na škole opravdu záleží a že akademie nemá a ani by neměla mít za cíl vyžadovat od studentů nekritický obdiv ani slepou oddanost. Když ale Owen rozpoutal podpisovou kampaň proti rybě k pátečnímu obědu, byla obhajoba podstatně těžší.

„Naše škola se hlásí k univerzální církvi,“ psal Hlas. „Proč tedy máme katolickou kuchyni? Jestliže chtějí mít katolíci v pátek k obědu rybu, proč ji musí jíst i všichni ostatní? Většina dětí ryby nenávidí! Prosím, mějte si rybu, ale dejte nám na vybranou taky něco jiného – studenou sekanou nebo třeba chlebíčky s pomazánkou z burských oříšků! Smíme sice v hurdově kapli poslouchat hostujícího kazatele, smíme jít na mši do kteréhokoli kostela ve městě podle své svobodné volby; židé nejsou nuceni k svatému přijímání, unitáře nikdo neposílá na mši nebo ke zpovědi, baptisty nikdo v sobotu nehoní jako stádo ovcí do synagogy (ani na nedobrovolné obřízky). Přesto musí nekatolíci jíst rybu; v pátek mají na vybranou: buď sníst rybu, nebo mít hlad. Myslel jsem si, že máme demokracii. Musíme snad všichni zastávat stejný postoj k antikoncepci jako katolíci? Musíme jíst stejné jídlo jako katolíci?“

Postavil si v místnosti školní pošty stolek a sbíral podpisy – přirozeně, že petici všichni podepsali, „dokonce i katolíci!“ chlubil se. Dan nám prozradil, že hospodář školy, který měl na starosti peníze na stravování, udělal na schůzi pedagogické rady hrozný rozruch.

„Příště si ten pinďour vymyslí, že chce zeleninový bar! Bude chtít dvojí jídelníček na každý den – nejen v pátek!“

Ve svém prvním úvodníku napadl Owen „maso z mrtvol“; teď to byla ryba. „Toto svévolné omezování podporuje náboženskou diskriminaci,“ psal Hlas; všude kolem zaznamenánal projevy rodícího se antikatolicismu. „V poslední době se proslýchají různé nepěkné věci,“ konstatoval. „Ve škole sílí ovzduší nesnášenlivosti. Jsou slyšet nadávky a posměšky jako ‚slanečkožrout‘ – takové výrazy se tady nikdy dřív nevyskytovaly.“ Upřímně řečeno, já jsem výraz „slanečkožrout“ neslyšel ani jednou – jedině od Owena!

Nemohli jsme projít kolem kláštera svatého Michala – nemluvě o posvěcené soše Máří Magdaleny – aby se nezeptal:

„O co těm tučňákům vlastně jde? Myslíš, že jsou všechny lesby?“

První pátek po Dnu díkůvzdání se ve školní jídelně kromě obvyklé ryby podávala studená sekaná a chlebíčky s pomazánkou z burských oříšků; dál byla na jídelníčku rajská polévka a bramborový salát. Owen vyhrál. Celá jídelna vstala, aby mu zatleskala. Jako stipendista měl službu u profesorského stolu; servírovací stolek mu sahal skoro po prsa a Owen vedle něj stál v pozoru jako vedle obrněného vozu, zatímco mu studenti provolávali slávu a učitelé se škrobeně usmívali.

Starý Thorny si ho zavolal k sobě do kanceláře. „Víte, mladíčku, že se mi líbíte?“ řekl mu. „Umíte jít za svým! Přesto bych vám chtěl dát jednu radu. Vaši přátelé vás nesledují tak pozorně jako vaši nepřátelé. A vy jste si za necelé dva roky nadělal víc nepřátel než já za dvacet let! Dejte si pozor, ať před nimi neodhalíte nějakou svou slabinu.“

Thorny by Owena rád přemluvil, aby dělal kormidelníka na školní veslici; měl na to perfektní postavu a vyrostl na řece. Ale Owen řekl, že jeho otec nesnáší závodní veslování – „to víte, krev je hustší než škola,“ zavtipkoval; kromě toho byla řeka hrozně znečištěná. Tenkrát nemělo město pořádnou kanalizaci a textilka, přestavěná z bývalé obuvnické továrny mého zesnulého dědečka, a mnoho soukromých domů prostě vypouštělo odpady do řeky. Owen tvrdil, že často viděl na hladině plavat „šprcky“; z prezervativů mu stále běhal mráz po zádech.

Na podzim si docela rád zahrál fotbal; nehrál samozřejmě za školní mužstvo ani za juniory, ale s chutí si zakopal třeba v poslední lize. Rychle běhal a nebál se porvat, i když díky kouření míval problémy s dechem. Na jaře pak – v přechodné sezóně – s oblibou hrál tenis; nebyl žádný přeborník, spíš začátečník, ale babička mu koupila dobrou raketu a Owenovi na hře imponovala její jasná pravidla. Rovné bílé čáry, správně napnutá síť v pečlivě stanovené výšce, přesné počítání. V zimě si – Bůhví proč! – oblíbil basketbal; byla v tom jistá zvrhlost, protože basketbal je hra vysokých hráčů. Pochopitelně hrál jen v přátelských utkáních – nikdy se neuplatnil v žádné soutěži – ale hrál s plným nasazením; dovedl překvapivě dobře skákat, takže se dostal skoro do úrovně očí ostatních spoluhráčů, a jako posedlý toužil zvládnout jednu nemožnou kličku („nemožnou“ pro něj): zasmečovat míč do koše. Tenkrát jsme to tak nenazývali; my jsme říkali „dát koš shora“ a takové koše nebývaly k vidění často – většina hráčů nebyla dost vysoká. Owen pochopitelně nemohl nikdy vyskočit tak vysoko, aby se dostal nad obroučku; umístit míč shora do koše byl nesmyslný nápad – byl to jeho šílený sen.

Vymyslel si zvláštní postup; rychle dribloval s míčem a před košem si načasoval výskok tak, aby ho některý ze spoluhráčů zvedl – skočil čekajícímu spoluhráči do náruče a ten ho (někdy) vyhodil až nad obroučku koše. Já jsem byl jediný, kdo byl ochoten s ním jeho akci trénovat; bylo to něco tak nesmyslného a pošetilého – aby si někdo tak malý jako on umínil, že dosáhne tak vysoko… byla to pitomost a tupá jednotvárnost nácviku mě odpuzovala.

„Proč to vůbec děláme?“ ptal jsem se. „Při utkání by to stejně nefungovalo. A pravděpodobně to je proti pravidlům. Nemůžu tě ke koši zvedat; to se určitě nesmí.“

Ale Owen mi připomněl, že kdysi jsem ho zvedal rád – v nedělní škole. A když mu teď záleželo, abychom načasovali jeho výskok s mým zvednutím, aby se dostal ještě výš, proč mu nemůžu bez řečí vyhovět?

„Já jsem vydržel, když jste mě zvedali – celá léta, i když jsem vás prosil, abyste to nedělali!“ namítal.

„Celá léta,“ opakoval jsem po něm. „Vždyť to bylo jen v nedělní škole, kam jsme chodili jen několik let, a nedělali jsme to pokaždé.“

Teď mu na tom ale záleželo – byl do toho pitomého zvedání celý blázen – a tak jsme pokračovali. Časem jsme akci natrénovali docela dobře; hráči z basketbalového mužstva mu začali říkat Smečař Meany a pak Mistr Smeč, když jsme výskok zvládli bez chybičky. Dokonce i trenér ho ocenil. „Možná tě ještě vezmu do družstva,“ škádlil ho.

„Já to nedělám pro družstvo,“ řekl Owen Meany, který měl ke všemu svoje důvody.

O vánočních prázdninách roku 59 jsme denně trávili v tělocvičně celé hodiny; byli jsme tam sami, nikým nerušeni – všichni studenti z kolejí odjeli domů – a měli jsme vztek na Eastmanovy, kteří se zjevně rozhodli nás už nikdy do Sawyer Depot nepozvat. Noah a Simon si tam přivezli kamaráda z Kalifornie, Hester byla „pořád někde ve větru“ a „možná“ měla přijet jakási stará přítelkyně tety Marty ze studentských let. Skutečným důvodem, proč jsme nebyli pozváni, podle nás bylo, že se tetička Marta snažila rozbít vzájemný vztah mezi Hester a Owenem. Hester Owenovi řekla, že o něm její matka mluví jako o „chlapci, co odpálil ten míč“ a „podivném Johnové kamarádíčkovi“ a „hochovi, co ho máti strojí jako panenku“. Ovšem Hester matkou opovrhovala a s takovou chutí viděla všechno černě, že si to možná vymyslela a namluvila Owenovi především proto, aby mu tetu Martu zprotivila. Owen se tvářil lhostejně.

Dostal jsem odklad termínu pro odevzdání dvou ročníkových písemných prací až po prázdninách, takže jsme si je moc neužili; Owen mi pomohl napsat práci z dějepisu a anglický esej za mě napsal celý. „Schválně jsem nenapsal všechno správně, udělal jsem pár chyb v pravopise – takových, jaké obvykle děláváš,“ řekl mi. „Párkrát jsem se opakoval a vynechal jsem popis celé střední části – jako bys ji nečetl. Viď, žes ji nečetl?“

Byl to problém: moje školní práce, testy a písemky nebyly zdaleka tak dobré jako moje domácí úkoly, se kterými mi Owen pomáhal. Na všechny předem oznámené prověrky jsme se však připravovali společně a já jsem se postupně jako student lepšil. Kvůli špatnému pravopisu jsem docházel na zvláštní doučování, což jsem nesl s jistou nelibostí, a navíc – taky kvůli pravopisu a nevyrovnaným výsledkům při zkoušení u tabule – jsem chodil jednou týdně ke školnímu psychiatrovi. Gravesendská akademie byla zvyklá jen na dobré studenty; jakmile měl někdo problémy – i když třeba jen s pravopisem! – pokládalo se to za záležitost pro „duchaře“.

Hlas k tomu pochopitelně nezůstal němý. „Mám dojem, že žáci, kteří se neučí tak lehce jako ostatní, trpí jakousi poruchou, že jim cosi braní správně vnímat číslice a písmena, že jakýmsi odlišným způsobem chápou neznámá fakta – nevidím však absolutně žádný důvod, proč by takovou poruchu měla odstranit konzultace u psychiatra. Příčina podle mě spočívá v nedostatku jistých technických schopností, které mají takzvaní ‚dobří studenti‘ vrozené. Tyto schopnosti by měly být předmětem vědeckého výzkumu a speciální výuky. Co s tím má společného psychiatrie?“

Tehdy se ještě nevědělo o dyslexii a dalších psychických „blocích“; žáci jako já byli prostě hodnoceni jako hloupí nebo pomalí. Teprve Owen definoval moje potíže, „ty jsi hlavně pomalý,“ konstatoval, „jsi skoro stejně chytrý jako já, ale na všechno potřebuješ dvakrát tolik času.“ Školní psychiatr – Švýcar na penzi, který se každé léto vracel do Curychu – byl přesvědčen, že příčinou mých studijních neúspěchů je skutečnost, že mi můj nejlepší přítel „zavraždil“ matku, a dále „napětí a duševní nevyrovnanost“, které hodnotil jako „nevyhnutelný důsledek“ mého dvojího života – u babičky a adoptivního otce.

„Některý čas ty ho nenávidíš – pravda?“ dumal doktor Dolder.

„Koho?“ zeptal jsem se. „Svého adoptivního otce? Ne – mám Dana moc rád!“

„A toho svého nejlepšího přítele – některý čas ty musíš nenávidět jeho. Pravda?“ pokračoval doktor Dolder.

„Ne!“ odporoval jsem. „Mám Owena rád – byla to nehoda!“

„Ano, já vím,“ přisvědčil doktor. „Přesto však… babička, snad, je velice obtížnou připomínkou – pravda?“

„Připomínkou?“ užasl jsem. „Babičku mám taky moc rád!“

„Ano, já vím,“ nedal se psychiatr. „Ale ta hra s basebalem – chápu, že je velice obtížné…“

„Jistě!“ řekl jsem. „Nenávidím basebal.“

„Ano, rozhodně,“ souhlasil doktor Dolder. „Já jsem nikdy žádný zápas neviděl, takže mně je velice těžké představit… snad bychom si mohli zahrát spolu?“

„Ne,“ odmítl jsem. „Basebal nehraju. Dokonce se na něj ani nedívám!“

„Ano, já rozumím,“ řekl doktor Dolder. „Tak moc ty ho nenávidíš – chápu!“

„Dělám chyby v pravopise,“ řekl jsem. „A pomalu čtu, brzy se unavím – musím si v knize ukazovat prstem, jinak nevím, kde jsem…“

„Musí být asi hodně tvrdý – ten basebalový míček,“ hloubal doktor Dolder. „Pravda?“

„Ano, je velmi tvrdý,“ přisvědčil jsem s povzdechem.

„Ano, chápu,“ řekl doktor Dolder. „Cítíš se unavený? Začínáš se cítit unavený?“

„Mám potíže s pravopisem,“ opakoval jsem. „S pravopisem a se čtením.“

Na stěně visely fotografie jeho ordinace v Hubbardově nemocnici – staré, černobílé fotografie kostelních hodin v Curychu, fotografie vodních ptáků na řece Limmat a lidí, krmících racky z legračních klenutých můstků pro pěší. Většina lidí měla na hlavách klobouky; člověk málem slyšel věžní hodiny odbíjet celou.

Doktor Dolder se zatvářil nevyzpytatelně; měl protáhlý obličej s pečlivě přistřiženou stříbrošedou bradkou, za kterou se co chvíli popotahoval.

„Basebalový míček,“ pravil zadumaně. „Příště mi jeden přineseš – pravda?“

„Ano, jistě,“ řekl jsem.

„A ten malý střelec – Hlas, pravda? – také bych rád s ním promluvil,“ řekl psychiatr.

„Zeptám se Owena, jestli má čas,“ řekl jsem.

„Ani omylem,“ odbyl mě Owen, když jsem mu to řekl. „Já žádné problémy s pravopisem nemám!“

Toronto: 11. května 1987 – Mrzí mě, že jsem měl u sebe právě tolik drobných, abych si mohl koupit v automatu na rohu The Globe and Mail; našel jsem v kapse tři měďáky a jedna věta v článku na první straně byla prostě neodolatelná. „Je nejasné, jak hodlal prezident Reagan přesvědčit svou administrativu, aby i nadále podporovala nicaragujské rebely a přitom nepřestoupila zákon“.

Kdy se prezident Reagan staral o to, aby „nepřestoupil zákon“? Přál bych si, aby strávil víkend s nějakou modelkou na Miami; tím by rozhodně nadělal míň škody. Jen si představte, jak by se Nicaragujcům ulevilo, třeba jen na víkend! Měli bychom prezidentovi najít modelku, která by s ním trávila každý víkend! Kdybychom toho starého pacholka dokázali pořádně utahat, snad by neměl energii na další lumpárny. Ach, Američané jsou národ velkých moralistů! S jakým zaujetím se vyžívají v tom, jak na veřejnosti pranýřují své výstřelky a sexuální prohřešky! Jaká škoda, že své morální pobouření nedotáhnou tak daleko, aby jim vadilo prezidentovo pohrdání zákony; škoda, že své rozhořčení neobrátí proti institucím, které dodávají zbraně teroristům. Ale kázání o morálce v přepychovém salónu pochopitelně nevyžaduje takovou představivost a zvládne ho každý, aniž by musel sledovat, co se děje ve světě – anebo se dokonce namáhal zjistit, jak to bylo bylo s tou avantýrou „doopravdy“.

Dnes v Torontu opět svítí slunce; kvetou ovocné stromy – zvlášť hrušně a plané jabloně. Možná přijde přeháňka. Owen měl déšť rád. V létě bývalo na dně jámy v lomu vedro k padnutí a plno prachu; déšť žulové kvádry ochladil a spláchl prach, „všichni dělníci z lomu mají rádi déšť,“ říkal Owen.

Uložil jsem své dvanácté třídě, kde učím angličtinu, aby si znovu přečetla první část Tess z ďUrbevillů od Thomase Hardyho, díl nazvaný „Panna“; a ačkoliv jsem žákyně upozornil na to, jak rád Hardy předem naznačoval další vývoj děje, třída byla tentokrát obzvlášť nedovtipná a žádných narážek si nevšimla. Jak mohly dívky přejít smrt Tessina koně tak ledabyle? „Nikdo nevyčítal Tess tak, jako si vyčítala sama,“ píše Hardy; a dokonce říká: „Obličej měla bledý a suchý a připadala si jako vražednice.“ Všimly si jejího vzhledu? „Měla plnou a dobře vyvinutou postavu, takže se zdála ženou víc, než jí skutečně byla.“ Vůbec nic nepochopily.

„Nemáte některá z vás pocit, že se jí podobáte – sama před sebou?“ zeptal jsem se třídy. „Co vás napadne, když mezi sebou spatříte někoho, jako byla ona?“

Ticho.

A k čemu vlastně došlo na konci prvního dílu – byla Tess svedena nebo znásilněna? „Klidně spala,“ píše Hardy. Chce snad říci, že jí „to“ d’Urbeville udělal ve spánku?

Ticho.

Navrhl jsem jim, aby si dřív, než se pustí do čtení druhého dílu s názvem „Žena“, daly tu práci a znovu si přečetly „Pannu“ – anebo si ji spíš přečetly vůbec poprvé, jak to tak vypadá!

„Čtěte pozorně,“ nabádal jsem je. „Když Tess říká: ‚Ještě nikdy vás nenapadlo, že to, co říká každá, může některá také procítit?‘ – zamyslete se nad tím! Všimněte si, kde je pohřbeno Tessino dítě – ‚v tom nevzhledném koutě Boží zahrady, kde rostou kopřivy a odpočívají nekřtěňátka, notoričtí opilci, sebevrahové a jiní zatracenci své doby.‘ Přemýšlejte o tom, co myslí Hardy tou ‚Boží zahradou‘ – a co soudí o lidském štěstí a neštěstí, o náhodě, o takzvaných okolnostech mimo náš vliv? Myslí si, že člověk ctnostné povahy je ve světě vystaven větší nebo menší zodpovědnosti?“

„Prosím, pane profesore?“ přihlásila se Leslie Ann Grewová. Bylo to od ní dost starosvětské oslovení; už léta mi ve škole biskupa Strachana nikdo neřekl profesore – pokud tu nebyl nový. Leslie Ann Grewová tu rozhodně nová nebyla. „Jestli bude hezky i zítra,“ zeptala se, „mohli bychom mít vyučování venku?“

„Ne,“ odpověděl jsem; ale mně všechno tak dlouho trvá – někdy si připadám opravdu hloupý. Vím přesně, co by jí odpověděl Hlas.

„Jen když bude pršet,“ řekl by Owen. „Jestli bude cedit jako z konve, můžeme mít vyučování venku.“

Na začátku podzimního semestru v desáté třídě na Gravesendské akademii si náš pakostnicí postižený katecheta reverend Scammon, představitel školní univerzální církve a nudný učitel náboženství a Písma svatého, rozbil hlavu na zamrzlých schodech Hurdovy kaple a upadl do bezvědomí, z něhož se už neprobral. Owen poznamenal, že reverend Scammon nebyl plně při vědomí nikdy. Ještě týdny po jeho skonu viselo na věšáku v sakristii jeho roucho a berla, jako by se neodebral z tohoto světa dál než na sousední toaletu. Jako dočasná náhrada byl pro výuku náboženství a Písma svatého povolán reverend Lewis Merrill a byla ustavena konkursní komise pro výběr nového katechety.

Owen a já jsme při výuce základů náboženství v deváté třídě trpěli: důstojný pan Scammon pojímal nejdůležitější světová náboženství stylem „od Césara k Eisenhoverovi“. V desáté třídě jsme pak trpěli na jeho hodinách Písma svatého a náboženství pro pokročilé, když mu vyšly v ústrety zledovatělé schody Hurdovy kaple. Reverend Merrill obohatil oba předměty svým charakteristickým zakoktáváním a téměř stejně charakteristickými pochybnostmi. V Písmu svatém nám – uložil práci s Biblí – měli jsme vyhledat hojně se vyskytující příklady citátu z Izajáše, kap.5, verš 20.: „Běda těm, kdo říkají zlu dobro a dobru zlo.“ V náboženství pro pokročilé, zaměřeném na náročné studium „náboženství a literatury“, jsme měli za úkol objasnit Tolstého myšlenku z Anny Kareniny: „Neexistovalo žádné řešení, pouze univerzální řešení, jaké život dává na všechny otázky, dokonce i ty nejsložitější a nejhůře řešitelné. Odpověď zní: člověk musí žít pro potřebu dne – to jest na sebe zapomenout.“

V obou předmětech byl pastor Merrill věrný své filosofii: „pochybnosti jsou podstatou víry a nikoli jejím protikladem“; tento přístup dnes Owena zajímal víc než dřív. Tajemství podle všeho spočívalo ve „víře bez zázraků“; víra, která potřebovala zázraky, nebyla víra. Nechtějte důkazy – zněla obvyklá odpověď pastora Merrilla.

„Každý ale potřebuje aspoň malý důkaz,“ namítl Owen Meany.

„Víra sama je zázrak, Owene,“ odpověděl pastor Merril. „První zázrak, ve který věřím, je samotná moje víra.“

Owen se zatvářil pochybovačně, ale mlčel. Naše třída byla banda ateistů; až na Owena Meanyho jsme byli taková tlupa proti všemu zaujatých, negativních hlupáků, že jsme Jacka Kerouaca a Allena Ginsberga pokládali za zajímavější spisovatele než Tolstého. Náš koktavý a pochybnostmi zmítaný reverend Merrill s námi měl plné ruce práce. Donutil nás přečíst Moc a slávu od Grahama Greena – Owen o něm napsal svou ročníkovou práci. Četli jsme také Joyceův Portrét umělce jako mladého muže, Lagerkvistova Barabáše a Dostojevského Bratry Karamazovy – mou ročníkovou práci napsal Owen na téma: „Hřích a Smerďakov: Vražedná kombinace“. Chudák pastor Merrill! Můj starý kazatel od kongregacionalistů se náhle ocitl v roli obránce křesťanství – dokonce i Owen Meany zpochybňoval jeho obhajobu. Celá třída milovala Sartra a Camuse – idea „nezpochybnitelnosti života bez útěchy“ nás pubescenty vzrušovala. Důstojný pan Merrill skromně oponoval Kierkegaardem: „Žádný člověk nemá právo přesvědčovat ostatní o tom, že víra je cosi bezvýznamného nebo jednoduchého, když právě naopak víra představuje jeden z nejsložitějších a nejnáročnějších jevů.“

Owen, který měl vůči pastoru Merrilovi své výhrady, byl mimoděk nucen pastora hájit. „Skutečnost, že je pár ateistů náhodou lepšími spisovateli než autoři bible, ještě neznamená, že musejí mít nutně pravdu!“ rozčiloval se. „vezměte si ty televizní šarlatány a výrobce zázraků – snaží se lidi přesvědčit, aby věřili magii! Ale skutečné zázraky nejsou něco, co můžete vidět – jsou to věci, kterým musíte věřit, aniž byste je viděli! To, že je nějaký kazatel blbec, ještě nedokazuje, že Bůh neexistuje!“

„Dobře, Owene, ale ve třídě neříkáme, že je někdo ‚blbec‘,“ namítl pastor Merrill.

V hodině Písma svatého Owen prohlásil: „Je pravda, že učedníci jsou hloupí – nikdy nechápou, co má Ježíš na mysli. Je to parta pitomců, kteří spíš chtějí věřit v Boha, než že by v něj skutečně věřili. A Ježíše dokonce zradí. Podstatné ale je, že Bůh nás nemiluje proto, že bychom byli chytří nebo hodní. Jsme hloupí a zlí, a Bůh nás přesto miluje – Ježíš dokonce těm zabedněným učedníkům předem prozradí, jak to všechno dopadne. ‚syn člověka bude vydán do rukou lidí a zabijí ho… ‚ Vzpomínáte si? Tak to stojí v Markovi – nemám pravdu?“

„Ano, ale ve třídě neříkáme ‚zabednění učedníci‘, Owene,“ přisvědčil pastor Merrill; a třebaže se snažil ze všech sil bránit svaté slovo Boží, poprvé – aspoň co já pamatuji – se očividně bavil. Útoky na jeho víru mu dělaly dobře; ožil a byl bojovnější.

„Pochybuji, že s ním kongregacionalisté vůbec někdy o něčem diskutují,“ řekl mi Owen. „Myslím, že si potřebuje s někým popovídat; i když s ním nesouhlasím, aspoň s ním mluvím.“

„Nikdy jsem neviděl, že by s ním mluvila jeho manželka,“ poznamenal Dan Needham. A jednoslabičné odpovědi pastorových nafrněných dětiček k velkému popovídání příliš nevybízely.

„Proč plýtvá škola časem na dvě komise?“ ptal se Hlas v Popelnici. „Najděte nového ředitele – toho potřebujeme – ale nepotřebujeme nového katechetu, při vší úctě k zesnulému je reverend Lewis Merrill víc než adekvátní náhradou za nebožtíka pana Scammona: upřímně řečeno pan Merrill je pro žáky přínosem. I škola si jeho schopností na kazatelně cení natolik, že ho už dříve pozvala do Hurdovy kaple jako hostujícího kazatele – dokonce několikrát. Reverend Merrill by byl dobrým katechetou. Měli bychom zjistit, kolik mu kongregacionalistž platí, a nabídnout mu víc.“

A tak ho škola kongregacionalistům přeplatila; Hlas byl opět vyslyšen.

Toronto: 12. května 1987 – slunečný, chladný den, ideální počasí na kosení trávníku. Vůně čerstvě posečené trávy, šířící se celou Russell Hill Road, svědčí o tom, jak je tato kratochvíle mezi mými sousedy oblíbená. Paní Brocklebanková, jejíž dceru Heather učím ve dvanácté třídě angličtinu, zaujala ke svému trávníku poněkud odlišný postoj; zastihl jsem ji, jak vyrývá pampelišky.

„Také byste se do toho měl pustit,“ řekla mi. „Musíte je vyrýpnout i s kořeny, nestačí je posekat. Když je sekačkou rozsekáte na kousky, jenom si je rozmnožíte.“

„Jako mořské hvězdice,“ poznamenal jsem; že jsem raději nemlčel – není moudré dávat jí nové náměty k hovoru, pokud zrovna nemáte čas nazbyt. Kdybych dal číst „Pannu“ paní Brocklebankové, jistě by jí bylo všechno jasné – hned napoprvé.

„Co víte o hvězdicích?“ zeptala se.

„Vyrostl jsem přece u moře,“ připomněl jsem jí. Občas musím Toronťanům opakovat, že existuje něco takového jako Atlantický a Tichý oceán; mívají tendenci považovat svá Velká jezera za jediné vodní plochy na zeměkouli.

„Jak je to s hvězdicemi?“ zajímala se paní Brocklebanková.

„Když je rozsekáte na kousky, vyrostou z nich nové hvězdice,“ řekl jsem.

„To jste četl v nějaké knize?“ chtěla vědět. Ujistil jsem ji, že ano. Jednu knihu, popisující život mořských hvězdic, mám dokonce doma; Owen i já jsme samozřejmě věděli, že je nemáme sekat na kousky, dávno předtím než jsme o tom četli; v Gravesendu se všechny děti s hvězdicemi důvěrně seznámily na pláži u Kančí hlavy. Vzpomínám si, jak nám maminka kladla na srdce, abychom je nechali na pokoji; hvězdice jsou mořský plevel a jejich reprodukční schopnosti nejsou v New Hampshire hodnoceny kladně.

Paní Brocklebanková je neúnavná sběratelka všech nových informací; na každou novou zprávu se vrhá stejně dychtivě a krvelačně jako na pampelišky. „Ráda bych si tu knihu přečetla,“ prohlásila.

A tak jsem se pustil do tradiční bitvy; začal jsem paní Brocklebankové četbu další knihy rozmlouvat – a zrazovat paní Brocklebankovou od četby další knihy mi dá nejmíň tolik práce – a bývám asi stejně úspěšný – jako když se snažím své žákyně k jejich povinné četbě donutit.

„Není to moc dobrá kniha,“ začal jsem. „Napsal ji amatér; a vydalo ji neznámé soukromé nakladatelství.“

„A co je na tom špatného, když amatér napíše knihu?“ namítla paní Brocklebanková. Pravděpodobně zrovna sama nějakou píše, napadlo mě okamžitě. „A co je špatného na soukromém nakladatelství?“ dodala.

Kniha, která odhaluje pravdu o hvězdicích, se jmenuje Život v přílivu a napsal ji Archibald Thorndike. Starý Thorny byl amatérský přírodovědec a zároveň kronikář, a když odešel do důchodu, strávil dva roky studiem přílivu v Rye Harbor; pak o tom vydal vlastním nákladem knihu, jejíž vlastnoručně podepsané výtisky prodával při schůzkách absolventů akademie. Zaparkoval s dodávkou u tenisových kurtů a prodával je přímo z kufru auta; přitom klábosil se všemi bývalými studenty, kteří k tomu projevili ochotu, a protože starý Thorny byl jako ředitel velice oblíbený – a protože po něm nastoupil ředitel velice neoblíbený – skoro všichni si s ním popovídali rádi. Rekl bych, že svého Života v přílivu prodal poměrně dost; možná dokonce i něco vydělal. Když se to tak vezme, možná ani takový amatér nebyl. Uměl si poradit s Hlasem – prostě ho nechal být. Jak se ukázalo, byl to právě Hlas, kdo nakonec nového ředitele vyřídil.

Podlehl jsem paní Brocklebankové a její touze po sebevzdělávání a slíbil jí svůj Život v přílivu půjčit.

„Nezapomeňte dohlédnout na Heather, aby si znovu přečetla první díl Tess“ požádal jsem ji.

„Heather zanedbává povinnou četbu?“ zděsila se paní Brocklebanková.

„Je jaro,“ připomněl jsem jí. „Všechny dívky zanedbávají povinnou četbu. Heather jinak prospívá dobře.“ Byla to pravda, Heather Brocklebanková patřila mezi mými žákyněmi k těm lepším; zdědila matčinu energii, její fantazie však sahala mnohem dál než k záhonu pampelišek.

Ve zlomku vteřiny mě napadlo, že bych mohl uložit své dvanácté třídě opravdu podlý test z angličtiny; jestliže četly první díl Tess tak ledabyle, určitě vynechaly „Předmluvu“, kterou jsem jim zadal také, což obvykle nedělám, ale tohle byla předmluva od Roberta B. Heilmana, která je pro první seznámení s Hardym obzvlášť užitečná. Teď mě napadá opravdu zákeřná otázka do anglického testu! říkám si, jak se tak dívám na paní Brocklebankovou, drtící v pěsti zavražděné pampelišky.

„Jak zněl původní název Hardyho románu Tess z ďUrbevillů?“

Ha! To nemohou nikdy uhodnout; kdyby četly předmluvu, věděly by, že je to Příliš pozdě milovaná – snad by si pamatovaly aspoň to „příliš pozdě“. Pak jsem si ale vzpomněl, že Hardy napsal také povídku – před Tess – nazvanou Romantická dobrodružství venkovské děvečky; chvíli jsem váhal, mám-li to tam také někam dát, abych je ještě víc zmátl. Pak jsem si ale vzpomněl, že přede mnou na chodníku stojí paní Brocklebanková s hrstí pampelišek v ruce a čeká, až jí přinesu Život v přílivu. A nakonec jsem si vzpomněl, jak jsme s Owenem četli Tess z ďUrbevillů v desáté třídě na Gravesendské akademii; angličtinu nás učil pan Early – bylo to v podzimním semestru 1960 – a já jsem byl z Hardyho upřímně nešťastný. Pan Early byl blázen, že nám dal Tess už v desáté třídě. Na škole biskupa Strachana jsem kolegy dlouho přesvědčoval, že bychom měli s Hardym začít až ve třinácté třídě – i dvanáctá je moc brzy! Dokonce i Bratři Karamazovi jsou snazší než Tess!

„Nemůžu to číst!“ stěžoval jsem si tehdy s pláčem Owenovi. Snažil se mi pomoct; se vším mi dokázal pomoct, ale Tess byla zkrátka příliš těžká. „Nemůžu číst o tom, jak se dojí krávy!“ ječel jsem na něj.

„To není o tom, jak se dojí krávy,“ odsekl Owen naštvaně. „Je mi fuk, o čem to je; já to číst nebudu a hotovo!“ prohlásil jsem.

„To je opravdu inteligentní názor,“ řekl Owen. „Když to nemůžeš číst sám, chceš, abych ti to předčítal?“

Jak se dnes stydím, když si na to vzpomenu: byl ochoten pro mě udělat i to, že by mi Tess z ďUrbevillů nahlas předčítal! Tehdy mě ovšem představa, že bych měl poslouchat celý román v jeho podání, naprosto vyděsila.

„Nemůžu to číst a nemůžu to ani poslouchat,“ řekl jsem.

„V pořádku,“ řekl Owen. „Tak mi řekni, co mám udělat. Můžu ti to celé převyprávět nebo za tebe můžu napsat domácí práci – a u tabule to budeš muset nějak okecat! Kdybych ti to celé odvyprávěl, snad by sis aspoň něco zapamatoval. Podívej se, já za tebe klidně úkol napíšu – pro mě to není nic těžkého a udělám to rád; nebo tě můžu naučit, jak si to máš napsat sám. To by bylo o něco těžší – pro nás pro oba – ale nakonec by se ti možná hodilo, že si umíš napsat svou práci sám. Co chceš vlastně dělat – až tu nebudu?“

„Jak to myslíš, až tu nebudeš?“ zeptal jsem se.

„Podívej se na to takhle,“ vysvětloval mi trpělivě. „Hodláš si najít nějakou práci? Až vyjdeš ze školy – půjdeš někam pracovat? Nebo půjdeš na univerzitu? Půjdeme oba na stejnou univerzitu? A budu psát úkoly za tebe i tam? Jaký si zvolíš hlavní studijní obor?“

„Jaký hlavní obor si zvolíš ty?“ zeptal jsem se ho; jeho výtky se mě trochu dotkly, ale věděl jsem, kam míří a že má pravdu.

„Geologii,“ odpověděl. „Podnikáme přece s žulou.“

„Ty ses dočista zbláznil!“ zhrozil jsem se. „Ty přece s ničím nepodnikáš. Můžeš si studovat, co chceš, nemusíš se špinit s nějakými kameny!“

„Kameny jsou zajímavé,“ trval na svém Owen. „Geologie je vlastně historie země.“

„Nemůžu číst Tess z ďUrbevillů!“ rozčiloval jsem se. „Je to moc těžké!“

„Chceš říct, že je těžké ke čtení se donutit, že je těžké donutit se k soustředění,“ řekl Owen. „Samotná kniha těžká není. Thomas Hardy ti může připadat nudný, ale není na něm nic těžkého k pochopení – píše velice srozumitelně, řekne ti všechno, co potřebuješ vědět.“

„Říká mi víc, než chci vědět!“ vztekal jsem se.

„Že se nudíš, to je tvůj problém,“ pravil Owen. „Nudí tě nedostatek vlastní fantazie. Hardymu je svět jasný. Tess je zatracena. Její osud je zpečetěn. Je oběť; a jestliže jsi oběť, okolní svět tě zneužije. Jak ti může autor, který má svět takhle jasně a přehledně uspořádaný, připadat nudný? Proč by tě neměl zajímat člověk, který si našel svůj vlastní pohled na svět? Proto jsou spisovatelé zajímaví! Možná by sis měl jako hlavní předmět zvolit angličtinu. Aspoň bys četl knihy napsané lidmi, kteří skutečně dovedou psát! Nemusíš vlastně dělat nic zvláštního, když chceš studovat angličtinu, nepotřebuješ žádné zvláštní nadání, musíš se jenom soustředit na to, co ti chce sdělit někdo jiný – co někoho jiného znepokojuje a zlobí nebo jinak vzrušuje. Vždyť je to tak snadné; proto asi taky tolik lidí studuje angličtinu.“

„Ale pro mě to snadné není!“ bránil jsem se. „Já tu knihu nenávidím!“

„A nenávidíš i jiné knihy?“ zeptal se Owen.

„Ano!“ přisvědčil jsem.

„Takže uznáváš, že problém není v Tess,“ pokračoval.

„Ano,“ připustil jsem.

„Teď se konečně dostáváme k jádru věci,“ pravil Owen Meany – můj přítel, můj učitel.

Stál jsem na chodníku proti paní Brocklebankové a cítil jsem, jak se mi do očí derou slzy.

„Netrpíte nějakou alergií?“ zeptala se účastně paní Brocklebanková; zavrtěl jsem hlavou. Zastyděl jsem se, že mě jen na chvíli napadlo, že bych mohl svým žákyním z dvanácté třídy „napařit“ podlý test z Tess z ďUrbevillů. Když si vzpomenu, jak jsem jako student trpěl a jak moc jsem potřeboval Owenovu pomoc, nechápu, že mě vůbec mohlo napadnout být podlým učitelem.

„Já bych řekla, že musíte mít nějakou alergii,“ usoudila paní Brocklebanková podle mých slz. „Spousta lidí má na něco alergii a ani to neví; četla jsem o tom.“

„To budou ty pampelišky,“ řekl jsem a paní Brocklebanková pohlédla na vytrvalý plevel s novou nenávistí.

Každé jaro jsou v zahradách pampelišky; vždycky mi připomenou jarní semestr roku 1960 – rozpuk onoho dávno minulého desetiletí, které se Owenovi a mně kdysi zdálo tak nové. Toho jara našla konkursní komise nového ředitele. Začalo desetiletí, ve kterém jsme definitivně prohráli.

■ ■ ■

Randolph White byl ředitelem malé soukromé školy v Lake Forest ve státě Illinois; což je velice bohatá komunita, obývaná výhradně bílými anglosasy presbyteriánského vyznání, která se ze všech sil snaží předstírat, že není předměstím Chicaga – ovšem to jsou možná jen pomluvy; nikdy jsem tam nebyl. Pocházelo odtud několik studentů Gravesendské akademie a všichni se svorně zděsili, když se dozvěděli o jmenování Randolpha Whitea ředitelem akademie; pomyšlení, že je z Lake Forest pronásleduje až do New Hampshire, je očividně zdrtilo.

Kdysi jsme s Owenem mluvili s jedním chlapcem z Bloomfield Hills ze státu Michigan, který tvrdil, že Bloomfield Hills je ve srovnání s Detroitem totéž jako Lake Forest a Chicago a že – podle jeho názoru – Bloomfield Hills „smrdí“; na vysvětlenou pak uvedl příběh jedné černošské rodiny, která se tam přistěhovala a nakonec byla donucena prodat dům a vystěhovat se pryč, protože jim sousedé házeli na zahradu zapálené kříže. Něco takového nás s Owenem šokovalo; v New Hampshire jsme měli za to, že podobné věci se dějí pouze na Jihu. Černý student z Atlanty nás však ujistil, že o tom víme „kulový“; tvrdil, že kříže se pálí po celé zemi, a poznamenal, že tady na Gravesendské akademii „nejste zrovna mezi mořem černejch, že jo“? Ne, přisvědčili jsme, to opravdu nejsme.

Vzápětí jiný chlapec z Michiganu prohlásil, že Chicago a Lake Forest je spíš jako Detroit a Grosse Pointe, že Bloomfield Hills nejsou ten správný příklad, a ještě jiný student namítl, že Chicago a Lake Forest spíš připomínají Shaker Heights a Cleveland… a tak dál. Owen ani já jsme neměli zvláštní přehled o koloniích zbohatlíků a separatistů v naší vlasti; a když nám jeden židovský student z Highland Park v Illinois řekl, že do Lake Forest byl „Židům vstup zakázán“, začali jsme se trochu obávat, z jaké neblahé soukromé školy náš nový ředitel vlastně pochází.

Owen měl ještě jeden důvod, proč se na Randolpha Whitea díval s nedůvěrou. Ze všech kandidátů, které si v průběhu našeho desátého ročníku konkursní komise do školy pozvala, pouze Randolph White odmítl soukromý rozhovor s Hlasem. Owen se s ním setkal před kanceláří Archieho Thorndikea; Thorny je představil a nabídl se, že jim jako obvykle dá k dispozici svou kancelář, aby měl Owen pro svůj interview soukromí.

„Pro co?“ podivil se Randolph White. „Myslel jsem, že se studenty jsem už hovořil.“

„Totiž,“ řekl starý Thorny, „Owen, víte, je náš Hlas – znáte přece školní Popelnici?“

„Vím, kdo to je,“ řekl Randolph White, který dosud nestiskl Owenovu podávanou ruku. „Proč se mnou nemluvil spolu s ostatními studenty?“

„To byl studentský výbor,“ vysvětloval Archie Thorndike. „Owen žádá o soukromý rozhovor…“

„Žádost se zamítá, Owene,“ pravil Randolph White a konečně stiskl Owenovu malou dlaň. „Chci mít dost času na debatu s vedoucími kabinetů,“ dodal; Owen si mnul prsty, zčervenalé po jeho sevření.

Starý Thorny se pokusil zachránit situaci. „Owen je skoro jako vedoucí kabinetu,“ zažertoval.

„Studenti přece nemají svůj kabinet, nebo ano?“ obrátil se Randolph White k Owenovi, ale ten stál jako němý. White byl mohutný, dobře stavěný muž, který si denně dopřával zápas squashe, tvrdého, nemilosrdného sportu. Jeho žena mu říkala „Randy“ a on jí „Sam“ – od Samantha. Pocházela z rodiny „řeznických peněz“ z okolí Chicaga; i Randy měl předky v „mase“ – ačkoliv na manželčině straně byli údajně větší řezníci i větší peníze. Jedny z méně útlocitných chicagských novin označily jejich sňatek za „řeznickou svatbu“. Owen si v kandidátově žádosti všiml, že pan White byl oceněn za „revoluční převrat v obalové technice a distribuci masných výrobků“; řeznický obor vyměnil za školství poměrně nedávno – když jeho vlastní děti potřebovaly (podle jeho názoru) lepší školu; založil si proto školu zbrusu novou, s níž v Lake Forest překvapivě uspěl. Teď už byly jeho ratolesti na univerzitě a White se ohlížel po „další šanci, jak uplatnit své ambice ve vzdělávání“. V Lake Forest mu chyběla náležitá „tradice“; prohlásil, že ho láká možnost „revolučním způsobem měnit slavné tradice“.

Oblékal se jako důležitý obchodník; vedle zmačkaného a vrásčitého Archieho Thorndika působil neobyčejně agresivně. Měl na sobě ocelově šedý oblek s úzkým proužkem a nažehlenou bílou košili; nezapomněl na tenkou zlatou jehlici, která spínala neobvykle dlouhé špičky límečku tak těsně k sobě, že mu dokonale tuhý uzel kravaty vytlačovala příliš dopředu. Položil Owenovi ruku na temeno hlavy a prohrábl mu vlasy; až dosud si něco podobného k Owenovi dovolila jen Barb Wigginová při slavném Narození v roce 53.

„Promluvím si s Owenem, až to místo dostanu!“ ujistil starého Thornyho. Sám se svému žertu zasmál. „Stejně vím, o co mu jde,“ dodal a mrkl na Owena. „‚V první řadě pedagog a teprve potom finančník‘ – nemám pravdu?“ Owen přikývl, ale stále se nezmohl na slovo. „Víš, Owene, já ti povím, co dělá ředitel – ředitel řídí a rozhoduje. Ředitel je současně pedagog i finančník, ale především a hlavně rozhoduje.“ Pohlédl na hodinky a postrčil starého Thornyho zpátky do jeho kanceláře. „Nezapomeňte, že musím chytit letadlo,“ řekl. „Svolejte ty vedoucí kabinetů.“ A než zavřel Archie Thorndike dveře ředitelny, dolehla k Owenovi Whiteova poslední slova; Owen byl přesvědčen, že byla určena speciálně jemu: „Doufám, že ten klučina ještě vyroste,“ poznamenal Randy White. Pak se dveře ředitelny zaklaply; Hlas zůstal stát na chodbě němý; kandidát neslyšel od Owena Meanyho jediné slovo.

Duch Budoucnosti to pochopitelně všechno předvídal; někdy mám pocit, že Owen předvídal všechno, co se mělo stát. Vzpomínám si, jak předpověděl, že Akademie přijme Randolpha Whitea. Svůj sloupek v Popelnici nazval „Bílé brýle mámení“. Hned v úvodu se pravilo: „Členům správní rady se líbí obchodníci – protože jsou sami obchodníky! Náš profesorský sbor je banda typických učitelů – nerozhodných ňoumů, kteří neustále říkají ‚avšak na druhé straně…‘. A teď se tu objeví chlapík, který prohlašuje, že jeho specialitou je rozhodovat. Uvidíte, že jakmile začne svá rozhodnutí uplatňovat v praxi, všichni se z toho zblázníme – jen počkejte, až jeho geniální rozhodnutí pocítíme na vlastní kůži! Teď jsou samozřejmě všichni přesvědčení, že právě takového rozhodného muže potřebujeme. Teď ho všichni ‚baští‘ a nemohou se dočkat, až nastoupí,“ psal Owen. „Co Gravesend opravdu potřebuje, je ředitel, který by byl zkušený pedagog; pan White je zkušený řezník.“ A tak to šlo dál a tohle ještě nebylo nejhorší. Owen navrhl, aby někdo prověřil kritéria pro přijímání studentů na oné malé soukromé škole v Lake Forest; chodili do školy pana Whitea nějací Židé nebo černoši? Pan Early ve funkci pedagogického cenzora Popelnice Owenův úvodník vyškrtl; zvlášť mu asi byla proti mysli pasáž o profesorském sboru jako o „bandě typických učitelů – nerozhodných ňoumů“. Dan Needham s vypuštěním úvodníku souhlasil.

„Nemůžeš někoho jen tak obvinit z rasismu nebo antisemitismu, Owene,“ řekl. „Musíš pro to mít důkazy.“

Takové přísné odsouzení Owena urazilo, ale vzal si Danovu radu k srdci. Vyhledal gravesendské studenty, kteří pocházeli z Lake Forest, a donutil je, aby napsali domů a přiměli rodiče, aby se informovali na přijímací podmínky na Whiteově škole. Mohli třeba předstírat, že si ji vybrali pro své děti; mohli se například přímo zeptat, jestli se jejich děti budou muset stýkat s černochy nebo s Židy. Výsledek – bohužel samé informace z druhé nebo třetí ruky – byl typicky mlhavý; rodičům bylo řečeno, že škola „nestanoví žádné specifické podmínky pro přijetí“; zároveň byli ujištěni, že na škole nejsou žádní černoši ani Židé.

Dan Needham měl ze setkání s Randym Whitem vlastní zážitek; potom, co bylo Whiteovi místo ředitele oficiálně nabídnuto. Byl krásný jarní den – všude kvetl zlatý déšť a šeříky – a Dan se s Randym Whitem a jeho manželkou Sam procházel po hlavním nádvoří; paní Whiteová přijela na svou první návštěvu školy a zajímala se o divadlo. Pan White se téměř okamžitě po příjezdu rozhodl, že místo ředitele přijme. Dan tvrdil, že nepamatuje, že by škola vypadala půvabněji. Trávníky byly upravené a svěže zelené, nebyly však posekané tak nedávno, aby to bylo nápadné; na červených cihlových budovách se leskl břečťan a tmavozelené živé ploty z bílého cedru a ptačího zobu dokonale kontrastovaly s tu a tam rozhozenými žlutými hlavičkami pampelišek. Dan přihlížel, jak si nový ředitel zamazal prsty od hlíny a jak se elegantní blondýnka Sam nepřítomně a povzneseně usmívá.

„Podívej se na ty pampelišky, miláčku,“ řekl Randolph White.

„Měly by se vyrýpat i s kořeny,“ prohlásila rezolutně paní Whiteová.

„Jistě, jistě, můžeš se spolehnout!“ odpověděl nový ředitel. Dan se nám svěřil, že mu z manželů Whiteových přeběhl mráz po zádech.

„Ty si myslíš, že ti z nich běhá mráz po zádech teď,“ poznamenal Owen, „ale počkej, až začne rozhodovat!“

Toronto: 13. května 1987 – další nádherný den, slunečný a svěží; paní Brocklebanková a ostatní sousedé, kteří včera nemilosrdně hubili pampelišky, se dnes pustili do trávníků. Celá Russell Hill Road a Lonsdale Road voní jako rozkvetlá louka. Znovu jsem si přečetl The Globe and Mail, ale byl jsem hodný; nevzal jsem noviny s sebou do školy a zařekl jsem se, že nebudu mluvit o prodeji amerických zbraní do Iránu a převádění zisků nicaragujským rebelům – ani o daru brunejského sultána, který byl míněn jako pomoc vzbouřencům, ale byl omylem uložen na nesprávné konto ve švýcarské bance. „Omyl“ za deset miliónů dolarů! The Globe and Mail napsal: „Brunei byla jedinou cizí zemí, s níž Reaganova administrativa vedla jednání v rámci snah o získání finanční podpory pro povstalce poté, co Kongres jakoukoli pomoc ze strany americké vlády zamítl.“ Bdělá a ostražitá Claire Clooneyová ovšem právě tuhle větu při hodině angličtiny přečetla nahlas celé mojí třinácté třídě a zeptala se mě, jestli si nemyslím, že je to „nejkostrbatější věta na světě“.

Vedu své žákyně k tomu, aby v novinách a časopisech vyhledávaly krkolomné obraty, které pak čtou při vyučování, abychom se jim mohli společně zasmát – a nad „jednáním v rámci snah o získání“ se skutečně musí každému učiteli angličtiny protočit panenky – mně však bylo jasné, že se mě Claire Clooneyová snaží vyprovokovat, a udičku jsem nespolkl.

Vím, že teď na jaře mají moje žákyně plné hlavy všeho možného jen ne školy, a tak jsem jim připomněl, že jsme včera skoro vůbec nepokročili v rozboru třetí kapitoly Velkého Gatsbyho. Moje angličtinářky poněkud zabředly v bažinách dohadů o „zvláštní věčné jistotě“ Gatsbyho úsměvu; a ztratili jsme spoustu drahocenného času hledáním smyslu „velkoměstského odporu ke konkrétnu“ Jordan Bakerové. Mimochodem, Claire Clooneyová projevila tak „obecný odpor ke konkrétnu“, že si spletla Daisy Buchananovou s Myrtle Wilsonovou. Poznamenal jsem, že záměna manželky s milenkou svědčí o závažnějším omylu, než je pouhé přeřeknutí. Mám pocit, že Claire Clooneyová je na takovouhle chybu příliš chytrá a že do včerejška přečetla sotva první kapitolu; a dnes – soudě podle pokusů odvést mou pozornost k dennímu tisku – nedospěla ani ke kapitole čtvrté.

„Tady je ještě jedna, pane učiteli,“ pokračovala Claire ve svém nevybíravém útoku na The Globe and Mail. „Tohle je druhá nejkostrbatější věta na světě,“ řekla. „Tady: ‚Prezident Reagan včera popřel, že by se snažil získat pro pomoc povstalcům některou třetí zemi, jak pan McFarlane prohlásil v pondělí‘. To je dost nepovedený přílepek, nemyslíte?“ dorážela na mě. „Ten konec: ‚jak pan McFarlane prohlásil‘ – to je jako přilepené dodatečně!“ zvolala.

„Je to ‚jako přilepené‘, nebo je to ‚přilepené‘?“ zeptal jsem se. Uchichtla se a ostatní dívky se zavrtěly. Dnes mě nedonutí, abych čtyřicet minut bouřil proti Ronaldu Reaganovi. Ruce jsem ale musel skrývat pod katedrou – vlastně bych měl spíš říct pěsti. Bílý dům, ta banda zločinců a arogantních lumpů, kteří si osobují právo jednat bez ohledu na zákony – hanobí demokracii svým tvrzením, že všechno, co dělají, dělají právě pro demokracii! Měli by je všechny zavřít! Měli by je poslat do Hollywoodu!

Vím, že některé dívky doma vyprávěly o mých „zavilých výpadech“ proti Spojeným státům; pár rodičů si stěžovalo ředitelce a Katherine mě upozornila, abych nepletl politiku do vyučování – „nebo aspoň mluvte o Kanadě; studentky naší školy jsou koneckonců z valné většiny Kanaďanky, že.“

„O Kanadě nic nevím,“ bráním se.

„Já vím, že ne!“ směje se reverendka Keelingová; vždycky se ke mně chová přátelsky, i když mě hubuje, ale skrytý význam její výtky mě zabolí – i kdyby jen proto, že se přesně shoduje s kritikou, kterou mě neúnavně zásobuje kanovník Mackie. Stručně řečeno: Žijete mezi námi dvacet let; kdy se konečně o nás začnete zajímat?

Frances Moyesová z mé třinácté třídy prohlásila: „Já myslím, že lže.“ Mínila prezidenta Reagana, pochopitelně.

„Měli by ho hnát k zodpovědnosti. Proč ho nežalují?“ přidala se Debby LaRoccová. „Jestli lže, měli by ho postavit před soud. Jestli nelže – jestli za něj vedou úřad jiní šašci – pak je příliš hloupý na to, aby byl prezidentem. Tak jako tak by ho měli soudit. V Kanadě by se hlasovalo o důvěře a šel by!“

„Jasně!“ přisvědčila Sandra Darcyová.

„Co si o tom myslíte vy, pane učiteli?“ zeptala se sladce Adrienne Hewlettová.

„Já si myslím, že některé z vás nečetly čtvrtou kapitolu až do konce,“ řekl jsem. „Co je míněno tím, že Gatsby byl ‚náhle vypuzen z mateřského klína své sladké bezstarostnosti‘ – co to znamená?“ položil jsem jim otázku.

Aspoň Ruby Newellová doma něco dělala. „To znamená, že si Gatsby koupil dům na druhé straně zálivu, aby měl Daisy naproti – a že všechny ty večírky, které pořádá… vlastně pořádá pro ni. Znamená to, že není jenom blázen – ale že všechny ty peníze vydělává a utrácí jenom pro ni! Aby si ho všimla, víte?“ vykládala Ruby.

„Mně se líbí ten chlápek, co zfixloval výsledky basebalové ligy!“ zvolala Debby LaRoccová.

„Meyer Wolfshears!“ vmísila se Claire Clooneyová. „Wolfshiem,“ opravil jsem ji mírně. „Meyer Wolfshiem.“

„Jasně!“ vykřikla Sandra Darcyová.

„Mně se líbí, jak říká ‚Ogsford‘ místo Oxford,“ řekla Debby LaRoccová.

„Jako když si myslí, že Gatsby studoval na ‚Ogsfordu‘,“ řekla Frances Moyesová.

„Podle mě ten chlápek, co příběh vypráví, je snob,“ řekla Adrienne Hewlettová.

„Nick,“ poznamenal jsem tiše. „Nick Carraway.“

„Jasně,“ přisvědčila Sandra Darcyová. „Ale on má být snob – to patří k věci.“

„A když se chlubí, jak je čestný, když prohlašuje, že je ‚jeden z mála čestných lidí‘, se kterými se kdy setkal, tak to vlastně neříká vážně – aspoň ne tak docela,“ přidala se Claire Clooneyová. „Já vím, že on ten příběh vypráví, ale sám k těm lidem patří – on je sice soudí, ale sám je jedním z nich.“

„Všichni jsou to šmejdi,“ usoudila Sandra Darcyová.

„Šmejdi?“ opakoval jsem.

„Jsou hrozně bezohlední,“ opravila ji Ruby Newellová.

„Ano,“ přisvědčil jsem. „To nepochybně jsou.“ Žákyně naší školy jsou opravdu bystré, jen co je pravda. Moc dobře vědí, o co ve Velkém Gatsbym kráčí, a dokonce je jim jasné, i co by se mělo udělat s Reaganovou prohnilou administrativou! Ale já jsem se dnes ve třídě vzorně ovládl. Veškeré poznámky jsem omezil na Velkého Gatsbyho. Uložil jsem dívkám, aby si v dalších kapitolách zvlášť dobře všímaly Gatsbyho výroků o tom, že může „zopakovat minulost“, aby nepřehlédly jeho hodnocení Daisy – „v hlase jí zněly peníze“ – a aby si dávaly pozor, kolikrát se Gatsby vyskytuje ve světle měsíce (jednou na konci sedmé kapitoly „hledí jen tak do prázdna“). Upozornil jsem je, aby se zamyslely nad shodou Nickových třicátých narozenin; význam věty „Přede mnou se otevírala nebezpečná cesta do nového desetiletí“ jim patrně bude činit nejméně tolik potíží jako smysl výroku o „velkoměstském odporu ke konkrétnu“.

„A pamatujte si, co říkala Ruby!“ připomněl jsem jim. „Byli to velice ‚bezohlední‘ lidé.“ Ruby Newellová se usmála; Za „bezohledné“ označil postavy svého příběhu sám Fitzgerald; bylo jí jasné, že jsem pochopil, že knihu dočetla až do konce.

„Byli to bezohlední lidé,“ píše Fitzgerald, „… ničili věci i živé tvory a pak se uchýlili zpátky ke svým penězům nebo do své nekonečné bezohlednosti, nebo co je to vlastně spojovalo, a nechali na ostatních, aby po nich uklidili ten nepořádek, co způsobili…“

Reaganova administrativa je plná takových „bezohledných lidí“; jejich bezohlednost je amorální. A to se prezident Reagan považuje za křesťana! Jak se opovažuje? Typ lidí, kteří si dnes činí nároky na spojení s Bohem… z toho by se opravdový křesťan zbláznil! Všichni ti šarlatáni, co vyrábějí zázraky za peníze! Ach, vykládáním Slova Božího idiotům se dají vydělat pěkné prachy – nebo na idiotech, kteří je vykládají, jak se to vezme – navíc někteří pokrytci jdou ve své nepoctivosti tak daleko, že by svými sexuálními praktikami zahanbili i senátora Harta. Chudák Gary Hart se možná minul pravým povoláním; nebo jsou snad všichni stejní – kandidáti na prezidenta i misionáři – když je přistihnete se spuštěnými kalhotami? I Ronald Reagan byl přistižen se spuštěnými kalhotami, ale Američané omezují svůj odsudek pouze na sexuální prohřešky. Vzpomínáte si, jak náš národ likvidoval sám sebe ve Vietnamu a doma se celá země starala jen o to, jak dlouhé a čisté mají odpůrci války vlasy?

Evelyn Barberová, kolegyně angličtinářka, se mě ve sborovně zeptala na můj názor na článek v The Globe and Mail, kritizující pomoc nicaragujským partyzánům. Řekl jsem jí, že podle mě projevila Reaganova administrativa „velkoměstský odpor ke konkrétnu“. Pár kolegů, kteří očekávali obvyklé hromobití, se tomu s chutí zasmálo; na jedné straně si stěžují na moje „předem známé politické postoje“, ale přitom se chovají jako moje žákyně – rádi mě provokují. Už dvacet let učím dospívající mládež; nevím, jestli jsem nějak ovlivnil jejich dozrávání, ale vím, že oni ze mě a mých kolegů udělali puberťáky. A my puberťáci se hrozně rychle naštvem; my bychom například prezidenta Reagana v jeho úřadu nenechali.

Kolegové ve sborovně se hádali kvůli včerejším volbám do školní samosprávy; všiml jsem si, jak se dívky při ranní mši netrpělivě vrtěly – celé nervózní z volby předsedkyně. Hymnus „Synové Boží“ zpívaly snad ještě horlivěji než obvykle; mám tu píseň v jejich podání moc rád! Jsou v ní verše, které přesvědčivě vyzní pouze mladými dívčími hlasy.

Bratři, sestry, pojďte všichni s námi, Bůh nás vede života cestami; v Duchu mladí, s jeho požehnáním, žít budeme navěky!

Byl to Owen Meany, kdo mě naučil, že každá dobrá kniha se vyvíjí – od obecného ke specifickému, od jednotlivostí k celku, a zase zpátky. A stejně je nutno knihy i číst a o přečteném psát. Na příkladu Tess z ďUrbevillů mi ukázal, jak mám napsat ročníkovou práci; jak mám vylíčit události, předurčující Tessin osud, ve vztahu k oné zlověstné větě v závěru šestatřicáté kapitoly – „nové výhonky bezohledně vyrážejí vzhůru, aby zaplnily uprázdněné místo; nepředvídané příhody zabraňují předsevzetím a na staré záměry se zapomíná“. Dokázal jsem to: tím, že jsem napsal svou první ročníkovou práci o knize, kterou jsem skutečně přečetl, jsem se zároveň naučil číst. Owen mi však pomohl zdokonalit čtení i mechanicky: zjistil, že když čtu, těkají mi oči ve větě nalevo a napravo, a poradil mi, abych místo sledování neposlušných slov prstem, používal kus papíru s vystřiženým otvorem, a tím se díval na stránku. Vymyslel mi malý obdélník, jakési okénko, kterým jsem četl; pohyboval jsem jím po stránce – nebyly v něm vidět víc než dvě nebo tři řádky. Četlo se mi mnohem rychleji a snáze než předtím; čtu takovým okénkem dodnes.

Pokud jde o můj pravopis, pomohl mi Owen líp než doktor Dolder. To on přišel s nápadem, abych psal na stroji; psací stroj mě sice pravopis nenaučí, ale z toho, jak napsané slovo vypadá, často poznám chybu – psát rukou je pro mě dodnes utrpením. Owen mě také nutil, abych mu četl nahlas básně Roberta Frosta – „mým hlasem to nezní tak dobře“. A tak jsem se naučil nazpaměť „Oheň a led“ a „U lesů za večerů, když sněžilo“. Owen uměl „Břízy“, ale ta na mě byla moc dlouhá.

Když jsme se v létě roku 1960 koupali v zaplaveném lomu, neuvazovali jsme si kolem pasu lano, ani jsme se nekoupali na střídačku – pan Meany buď na svůj příkaz zapomněl, nebo na něm přestal trvat; patrně si uvědomil, že už nejsme děti. Toho léta nám bylo osmnáct. Koupání v lomu nám vůbec nepřipadalo nebezpečné; nic nám nepřipadalo nebezpečné. Toho léta jsme také byli poprvé u odvodu; a co má být? V šestnácti jsme dostali řidičák, v osmnácti jsme byli u odvodu. Tehdy se nám to nejevilo o nic nebezpečnější než koupit si na pláži zmrzlinu.

V neděli – když se nedalo jít na pláž – jsme obvykle hrávali s Owenem v tělocvičně Gravesendské akademie basketbal; žáci letní školy měli celý týden nabitý sportovní program a o víkendech si svou klaustrofobii kompenzovali na pláži, i když pršelo. Měli jsme basketbalové hřiště jenom pro sebe a v tělocvičně byl příjemný chládek. Starý školník tam docházel i o víkendu a znal nás ze školy; vybíral nám v šatně nejlepší míče a čisté ručníky a někdy nás dokonce nechal zaplavat v krytém bazénu – myslím, že byl mírně dementní. Vlastně jsem si tím skoro jist, protože ho skutečně bavilo pozorovat, jak s Owenem trénujeme naši nesmyslnou fintu s míčem – přihrávku, po které mi vyskočil do náruče a shora zasmečoval koš.

„Pojď trénovat střelbu,“ řekl vždycky; jinak jsme to nenazývali – prostě „střelbu“. Opakovali jsme ji pořád dokola. Owen chytil oběma rukama míč a vyskočil mi do náruče (aniž by na okamžik spustil oči z obroučky koše); někdy se ve vzduchu otočil a zavěsil míč do síťky zezadu, jindy ho zasmečoval jen jednou rukou. Já jsem se obvykle otočil právě včas, abych zahlédl míč v síťce a Owena v pádu k zemi – ruce měl ještě nad obroučkou, ale hlavu už pod ní a nohama třepal ve vzduchu. Vždycky doskočil perfektně na nohy.

Někdy jsme přemluvili starého školníka, aby nám velkými nástěnnými stopkami měřil čas. „Nastav tam osm vteřin,“ poručil mu Owen. Během léta se nám dvakrát podařilo zvládnout „střelbu“ pod pět vteřin, „Nastav to na čtyři,“ rozhodl Owen a pokračovali jsme v tréninku; pod čtyři vteřiny to byla fuška. Když mě to začalo nudit, míval Owen ve zvyku citovat Roberta Frosta: „Není to zlé, být rozhoupávač bříz.“

Povolávací rozkazy, uložené v náprsní tašce v kapse, nás vůbec netížily; nevěnovali jsme jim jediný pohled. Teprve na podzim 1960 – to už stanul v čele školy ředitel White – pro ně našli studenti Gravesendské akademie zajímavé využití. Přirozeně na to přišel Owen Meany. Hrál si v redakci Popelnice s novou kopírkou a zjistil, že si může povolávací rozkaz okopírovat, a dodatečně přišel i na způsob, jak ho okopírovat prázdný, bez vyplněného jména a data narození. Věková hranice pro konzumaci alkoholu je v New Hampshire dvacet jedna let; Owen sice nepil, ale byl si vědom, že spousta studentů Gravesendské akademie se s oblibou zpíjí do němoty – a žádnému ještě nebylo jednadvacet.

Za jeden průkaz si účtoval dvacet jedna dolarů, „magické číslo,“ říkal, „doplňte si jen nové datum narození, nikomu neříkejte, odkud to máte. Jestli vás chytí, tak vás neznám.“

Bylo to poprvé, co porušil zákon – nepočítáme-li pulce a žáby a Máří Magdalenu v brance.

Toronto: 14. května 1987 – ráno opět svítilo slunce, ale odpoledne se spustil déšť.

Prezident Reagan teď pro změnu hlásá, jak je hrdý na všechno, co udělal pro partyzány, o nichž řekl, že se „po morální stránce vyrovnají našim otcům zakladatelům“. Potvrdil, že o pomoci povstalcům „diskutoval“ s králem Fahdem ze Saudské Arábie; své pouze dva dny staré prohlášení tedy mírně poopravil. Noviny sice zdůraznily, že „jednání otevřel král Fahd“; ale cožpak na tom záleží, kdo je otevřel? „Můj deník dokazuje, že já jsem s tím nepřišel,“ nechal se slyšet prezident. „Vyjádřil jsem potěšení, že iniciátorem byl on.“ Nikdy bych si nemyslel, že by mi prezident mohl být něčím blízký; ale Ronald Reagan si také píše deník!

Owen si psal deník. Jeho první zápis zněl: „Tento deník jsem dostal k vánocům 1960 od své mecenášky paní Harriet Wheelwrightové; slibuji, že se vynasnažím, aby na mě byla hrdá.“

Ani já, ani Dan Needham jsme rozhodně nikdy babičku nepokládali za Owenovu mecenášku, přestože se jí vlastně – v pravém smyslu slova – nakonec stala; o Vánocích 1960 jsme však oba – i babička – měli důvod být na Owena obzvlášť hrdí. Owen na podzim nezahálel.

Nezahálel ani Randy White, náš nový ředitel; řídil a rozhodoval hlava nehlava a Hlas nenechal jediný jeho krok bez povšimnutí. V pozadí prvního rozhodnutí byla vlastně paní Whiteová; nelíbil se jí starý dům, kde původně bydleli Thorndikeovi – dům byl tradičním sídlem ředitele školy a bydleli v něm postupně už tři ředitelé (z nichž dva v něm zemřeli); starý Thorny se na penzi odstěhoval do svého bývalého letního bytu v Rye, kde hodlal trávit celý rok. Tradiční obydlí neodpovídalo nárokům, na jaké byli Whiteovi z Lake Forest zvyklí; byl to dobře udržovaný dům v koloniálním stylu na Pine Street, ovšem pro manžele Whiteovy byl „příliš starý“ a „příliš tmavý“, jak prohlásila paní ředitelová, a „příliš daleko od školy“, jak prohlásil pan ředitel; a „zcela nevhodný na pořádání večírků“, jak se shodli oba. Sam Whiteová si očividně potrpěla na „večírky“.

„Pro koho je chtějí pořádat?“ ptal se Hlas, který se k Whiteovým a jejich „společenským prioritám“ stavěl kriticky. Nutno uznat, že jejich rozhodnutí nepřišlo zrovna lacino; ředitel si nechal postavit nový dům přímo uprostřed nádvoří akademie, takže jeho probíhající výstavba hyzdila kampus po celý náš jedenáctý ročník. Po zahájení prací se dodatečně vyskytly jisté problémy s architektem – nebo si paní Whiteová rozmyslela některé detaily vnitřního uspořádání, a proto se dokončení opozdilo. Byla to poměrně jednoduchá krychle – „pěst na oko uprostřed starších budov akademie“, neopomněl poznamenat Owen; navíc její umístění narušilo krásný, rozlehlý trávník mezi starou knihovnou a hlavní budovou akademie.

„Co nevidět se stejně začne stavět nová knihovna,“ řekl ředitel; vypracoval velkorysý stavební projekt, který zahrnoval novou knihovnu, dvě nové koleje, novou jídelnu a „kousek stranou“ novou tělocvičnu pro chlapce i dívky. „V koedukaci,“ nechal se slyšet ředitel, „spočívá budoucnost každé progresivní instituce.“

Hlas to komentoval následovně: „Jaká ironie a sobectví, že v takzvaném ‚velkorysém stavebním projektu‘ přijde jako první na řadu nový dům pro ředitele školy! Hodlá v něm ‚pořádat večírky‘ pro hodně bohaté absolventy a získat tak proklamované ‚impulsy‘ pro rozběh ‚investic a dotací‘? Bude to snad dům, který nám zaplatí všechno ostatní – včetně té tělocvičny ‚kousek stranou‘?“

Když bylo ředitelské sídlo konečně připraveno k nastěhování, přemístil se reverend Merrill s celou rodinou z přeplněného bytu na jedné z kolejí do uvolněného ředitelova domu na Pine Street. Ten byl sice o něco dál od Hurdovy kaple, ale reverend Merrill musel být jako nový člen pedagogického sboru vděčný, že dostal k dispozici tak pěkné, staré obydlí. A vzápětí po této laskavosti učinil Randy White další rozhodnutí. Pravidelná ranní mše se od nepaměti konala v Hurdově kapli; nebyla to vlastně pravá bohoslužba, na začátku a na konci se zpívaly obvyklé písně a po promluvě či oznámení následovala společná modlitba. Ranní mši nesloužil pokaždé školní katecheta; nejčastěji ji řídil sám ředitel. Někdy vyslovil některý z pedagogů krátkou přednášku ze svého oboru nebo vystoupil zástupce studentů s naléhavou žádostí o přidělení nové klubovny. Občas se přihodilo něco vzrušujícího: vzpomínám si na ukázku šermování a jednou pro nás absolvent, který se stal slavným iluzionistou, uspořádal kouzelnické představení, při němž mu utekl králík a nikdy nebyl nalezen.

Pan White tedy rozhodl, že Hurdova kaple je příliš ponurá na to, abychom v ní zahajovali den, a přeložil ranní shromáždění do hlavní budovy akademie – do takzvané Velké auly. Přestože v ní bylo denní světlo jasnější a sál působil díky vysokému stropu prostorněji, panovala v něm zároveň jistá přísnost a chlad – majestátní portréty bývalých ředitelů a členů profesorského sboru, oblečených do talárů černých jako noc, pochmurně shlížely na naše shromáždění. Pedagogové, kteří se ranní bohoslužby zúčastnili (jejich účast nebyla na rozdíl od naší povinná), seděli na vyvýšeném pódiu a rovněž na nás shlíželi shora. Když někdy na pódiu stála scéna pro školní divadelní představení, zatáhla se opona a učitelům zbyl úzký pruh na předním okraji jeviště. To bylo první, co Owen na ředitelově rozhodnutí kritizoval: v Hurdově kapli seděli učitelé v lavicích se studenty – což je do jisté míry povzbuzovalo k účasti. Ovšem ve Velké aule, pokud na jevišti stály kulisy k některé z Danových produkcí, zbývalo na stupínku místo pro tak málo židlí, že to pedagogy od účasti spíše odrazovalo. Dál konstatoval, že „zvýšené pódium a jasný ranní svit poskytují řediteli zcela výjimečnou řečnickou tribunu; navíc je jeho místo chvílemi osvětlováno velice zvláštním paprskem slunce, který v nás vzbuzuje pocit, jako bychom se octli v přítomnosti jakési povznesené osobnosti. Rád bych věděl, zda byl výsledný efekt předem zamýšlen,“ napsal Hlas.

Musím se přiznat, že mě osobně se změna docela zamlouvala, jako většině ostatních studentů. Velká aula byla v druhém patře hlavní budovy a byl k ní přístup ze dvou stran – po dvou širokých a majestátních mramorových schodištích, vedoucích k vysokým dvoukřídlým dveřím. Při příchodu ani odchodu se nemuselo čekat a většině studentů začínalo vyučování v hlavní budově. Zvlášť v zimě byla Hurdova kaple nepříjemně z ruky, protože stála mimo ostatní budovy, v nichž se vyučovalo. Owen však trval na tom, že se ředitel vyvyšuje a že obratně vmanipuloval reverenda Merrilla do pozice, kde by od něj bylo nevděčné si stěžovat; získal koneckonců pěkný nový dům. Pokud byl přesun ranní bohoslužby z Hurdovy kaple opravdu útokem na reverendovy pravomoce – a pokud to reverend vskutku těžce nesl – neslyšeli jsme od tichého kongregacionalisty ani slůvko protestu; jenom Hlas měl výhrady.

Randy White se však teprve dostával do tempa; jeho příštím rozhodnutím bylo zrušení povinné latiny – předmětu, proti kterému všichni (kromě profesorů latiny) léta reptali. Otřepaný argument, že latina pomáhá žákům v pochopení všech ostatních jazyků, nikdo kromě latiníků nepropagoval. Bylo jich v kabinetu šest a třem zbýval rok nebo dva do penze. White počítal s tím, že zájem o latinu poklesne z původního počtu žáků asi na polovinu (k maturitě byly požadovány tři roky studia) a za rok nebo za dva se úměrně zmenší i počet pedagogů, takže bude možno přijmout nové učitele atraktivnějších jazyků – francouzštiny a španělštiny. Když tuto změnu na ranním shromáždění oznámil, sklidil bouřlivý aplaus. Nové pojmenování ranní bohoslužby se vžilo poměrně rychle; White ji nazýval „ranním shromážděním“ a jeho název se ujal.

Owen protestoval proti způsobu, jakým latinu zrušil.

„Takové populární rozhodnutí je od nového ředitele rána pod pás – může být něco populárnějšího než zrušení povinného předmětu? A zvlášť latiny! Mělo se o tom hlasovat na schůzi pedagogického sboru. Jsem si jist, že kdyby ředitel tuto změnu navrhl, pedagogové by jej podpořili. Ředitel má určité vlastní pravomoce! Má ale zapotřebí nás o nich přesvědčovat tak svévolně? Téhož cíle mohl dosáhnout mnohem demokratičtějším způsobem; bylo nutné dát ostatním členům pedagogického sboru tak okatě najevo, že jejich souhlas nepotřebuje? A je to vůbec legální a v souladu s řádem a stanovami, aby ředitel zrušil povinný předmět zcela o své vůli?“

Ředitel měl poprvé příležitost využít pódia ranního shromáždění, aby Hlasu odpověděl. Teď jsme ho, chtě nechtě, poslouchat museli. „Pánové,“ oslovil nás White. „Nemám sice k dispozici tak účinný prostředek komunikace, jakým je týdenní úvodník v Popelnici, ale rád bych využil svého krátkého času – mezi zpěvem a společnou modlitbou – abych vám objasnil principy školního řádu a stanov naší drahé, staré akademie. V žádném z těchto dokumentů se členům pedagogického sboru nepřiznávají žádné pravomoce nad zvoleným ředitelem, který je označen za nejvyššího, opakuji nejvyššího představitele školy; právo ředitele na prosazení jakéhokoli rozhodnutí není nikde žádným způsobem omezeno. A nyní, modleme se…“

Dalším rozhodnutím ředitele Whitea bylo nahrazení školního právníka – místního advokáta – právníkem z Lake Forest, bývalým vedoucím advokátní kanceláře, která vyhrála soudní proces, v němž zastupovala jistý velký chicagský masokombinát, obviněný z prodávání zkaženého masa; spousta lidí tehdy onemocněla, avšak obhájce z Lake Forest svedl vinu z masokombinátu a konzervárny na společnost, která dodala mrazírenské kamiony. Na radu tohoto právníka změnil Randy White podmínky pro vyloučení žáka z akademie.

Až dosud vyšetřoval případ každého studenta navrženého na vyloučení takzvaný Výkonný výbor, který vyslovil své doporučení před pedagogickým sborem, a ten pak hlasoval, zda provinilec na škole zůstane, nebo ji opustí. Právník z Lake Forest však usoudil, že v případě vyloučení se škola vystavuje nebezpečí žaloby, protože pedagogický sbor „jedná jako porota, aniž by do hloubky prověřila konkrétní případ, projednávaný Výkonným výborem.“ Právník radil, aby Výkonný výbor rozhodl o studentově vyloučení sám a pedagogický sbor neměl s celou záležitostí nic společného. Jeho návrh byl schválen ředitelem Whitem a změna byla oznámena – podobně jako zrušení povinné latiny – na ranním shromáždění.

„Aby předešel hypotetické možnosti soudu,“ napsal Owen, „nahradil náš ředitel demokracii oligarchií – budoucnost mladého člověka, který se octl v potížích, vzal z rukou většiny a vložil jeho osud do rukou několika vyvolených, podívejme se, kdo to jsou. Výkonný výbor se skládá z ředitele, vedoucího studijního oddělení, referenta pro stipendia a čtyř členů pedagogického sboru – z nichž pouze dva jsou voleni celým profesorským sborem; zbývající dva jmenuje ředitel. To je podle mě nefér! Kdo zná studenty nejlépe? Vedoucí koleje, jeho učitelé a vychovatelé! A právě ti v minulosti na schůzích pedagogické rady studenty hájili, případně sami věděli nejlépe, kdy provinilec nezaslouží zastání, podle mého názoru by každý student, který bude tímto výkonným výborem vyloučen, měl školu žalovat! Neznám lepší argument pro podání žaloby v případě vyloučení než následující: osobám, které mohou nejlépe posoudit, jakým přínosem pro školu ten který jednotlivec je, není umožněno na jeho obranu dokonce ani promluvit – nemluvě o hlasování!

Varuji vás: jakmile jednou stanete před tímto výkonným výborem, můžete si rovnou začít pakovat kufry! Proti vám hlasuje ředitel a dva pedagogové jim jmenovaní, pro vás hlasují dva pedagogové zvolení profesorským sborem. Takže prohráváte 3:2. A jak se zachová vedoucí studijního oddělení a referent pro stipendia? Neznají vás ani ze třídy, ani z tělocvičny, ani z koleje; jsou to úředníci – jako ředitel, referent pro stipendia se vás možná zastane, pokud jste stipendista; pak byste prohrál 4:3 místo 5:2. V každém případě vás ale čeká prohra.

Jestli nevíte, o čem mluvím, najděte si slovo ‚oligarchie‘ ve slovníku: ‚způsob vlády, kdy je moc soustředěna v rukou několika jednotlivců nebo vedoucí třídy nebo skupiny; vláda menšiny.‘“

V té době však byly v centru všeobecné pozornosti jiné otázky, související s „vládou“; dokonce i Owen posléze odsunul nového ředitele a jeho rozhodování do pozadí. Nikdo nemluvil o ničem jiném než o Kennedym a Nixonovi; a byl to samozřejmě Owen, kdo zorganizoval mezi studenty Gravesendské akademie jakési místní volby – v místnosti školní pošty zřídil volební místnost, kde se usadil za velikým stolem a každého si odškrtával podle jména. Pár chlapců přistihl při pokusu volit dvakrát a za studenty na kolejích, kteří se osobně nedostavili k urně, posílal „agenty“. Celé dva dny trávil veškerý volný čas po vyučování za svým ohromným stolem; nikomu nedovolil, aby mu pomohl se sčítáním. Hlasovací lístky měl zamčené v krabici a ta byla uložená v kanceláři referenta pro stipendia, pokud ji neměl Owen na očích. Seděl za stolem a na klopě bundy měl placku, velkou jako basebalový míček:

Kennedy prezidentem!

Owen podporoval katolíka!

„Tyhle volby nejsou žádný podfuk,“ říkal studentům, kteří přicházeli hlasovat, „jestli jste opravdu takoví zabedněnci, že budete volit Nixona, já vám ten váš pitomej hlas započítám – jako každému!“

Kennedy vyhrál na celé čáře, Hlas však předpovídal, že skutečné volby – v listopadu – budou mnohem těsnější; Owen nicméně věřil, že Kennedy dosáhne nepochybného a zaslouženého vítězství. „Tohle jsou volby, se kterými se mohou mladí lidé ztotožnit,“ napsal Hlas; a skutečně, ačkoliv ani jeden z nás ještě neměl volební právo, s Kennedyho „duchem mládí“ jsme se ztotožňovali rádi. „Nebylo by pěkné mít prezidenta, který by lidem pod třicet nebyl k smíchu? Proč hlasovat pro vybledlý Eisenhoverův stín, když můžeme mít Jacka Kennedyho?“

Ředitel podruhé usoudil, že by se při ranním shromáždění hodilo reagovat na „tisková prohlášení“ Hlasu. „Jsem republikán,“ oznámil nám Randy White, „a byl bych rád, kdybyste mi v zájmu alespoň částečné objektivity, kterou v Popelnici postrádám, popřáli na minutku sluchu – dokud je nadšení z Kennedyho drtivého vítězství ve zdejších volbách snad ještě živé, ale (jak doufám) už na ústupu. Nijak mne nepřekvapuje, že vás tak mladý kandidát svým ‚duchem‘ okouzlil, ale – naštěstí – o osudu země nerozhodují nedospělí chlapci, kteří ještě nemají volební právo. Zkušenosti pana Nixona vám možná nepřipadají tak oslnivé, ale volba prezidenta nejsou atletické závody, ani soutěž o titul královny krásy mezi manželkami kandidátů.

Jsem republikán z Illinois,“ pokračoval ředitel. „Illinois je stát Abrahama Lincolna, jak jistě víte, chlapci.“

„Illinois je stát Adlaie Stevensona,“ napsal Owen. „Pokud je mi známo, byl Adlai Stevenson občanem státu Illinois v mnohem nedávnější minulosti než Abraham Lincoln – a pokud je mi známo, je Adlai Stevenson demokrat a je dosud naživu.“

A pokud je známo mně, právě tato neshoda v názorech vedla Randyho Whitea k dalšímu rozhodnutí. Odvolal pana Earlyho z funkce pedagogického cenzora v redakci Popelnice a dosadil tam sám sebe, a tak byl Hlas nucen čelit mnohem rezolutnějšímu dohledu, než jaký nad ním vykonával pan Early.

„Měl by sis dát pozor, Owene,“ nabádal ho Dan Needham.

„Bacha na hubu, kamaráde,“ poradil jsem mu já.

Jednoho mrazivého večera po Vánocích zaparkoval Owen svou tomatově červenou dodávku na parkovišti církevní školy svatého Michala. Světla ozářila hřiště, mokré od předčasného, skoro jarního deště, který nyní umrzl v leskle černý povrch kluziště. „Škoda, že nemáme brusle,“ litoval Owen. Na protější straně hladké ledové plochy osvětlovaly reflektory dodávky sochu Máří Magdaleny v její brance, „škoda, že nemáme hokejky a puk,“ řekl Owen. V hranaté budově řádových sester bliklo světlo – pak ještě jedno; po chvíli se rozsvítila lucerna na zápraží a na schody vyšly dvě jeptišky a hleděly do světel, „už jsi někdy viděl tučňáky na ledě?“ zeptal se Owen.

„Pojďme radši domů,“ vyzval jsem ho a Owen otočil dodávku a vyjel z parkoviště směrem k číslu 80 na Hlavní třídě. V televizi dávali „film s příšerami“; v poslední době jsme zastávali s Owenem názor, že jediné dobré filmy jsou ty opravdu špatné.

Nikdy mi neukázal, co si píše do deníku – tehdy ne. Od Vánoc ho však často nosil u sebe a vím, že mu na něm záleželo, protože si ho ukládal na noční stolek u postele, hned vedle básní Roberta Prosta, pod ochranu maminčiny krejčovské panny. Když přespával u mě, ať už v Danově bytě nebo v čísle 80 na Hlavní třídě, vždycky si do něj psal, než mi dovolil zhasnout.

Nejzuřivěji jsem ho viděl psát večer po Kennedyho uvedení do funkce prezidenta; bylo to v lednu 1961 a já jsem ho marně prosil, aby zhasl. Owen psal a psal, až jsem nakonec usnul při světle – vůbec netuším, kdy vlastně skončil. Sledovali jsme inauguraci v televizi; babička a Dan se dívali s námi, a přestože si babička stěžovala, že je Jack Kennedy „příliš mladý a příliš hezký“ – že vypadá jako „filmová hvězda“ a že „by si měl vzít klobouk“ – byl to první demokrat, pro kterého Harriet Wheelwrightová v životě hlasovala a který se jí líbil. Dan, Owen a já jsme do něj byli celí pryč.

Ve Washingtonu – stejně jako v Gravesendu – byl jasný a mrazivý větrný den a Owen si dělal kvůli počasí starosti, „smůla, že je tak ošklivě,“ poznamenal.

„Měl by se naučit nosit klobouk, to by ho nezabilo,“ kritizovala Kennedyho babička. „V tomhle počasí si užene zápal plic.“

Když se náš oblíbený Robert Frost chystal přečíst svou oslavnou báseň, byl Owen hrozně nervózní; snad to bylo větrem, nebo básníkovi v mraze slzely oči nebo mu do nich svítilo slunce, anebo už mu prostě nesloužil zrak, v každém případě vypadal velice křehce a čtení básně mu dělalo velké potíže.

„Zem byla naše dřív než my její,“ začal Frost. Byl to „Úplný dar“, který znal Owen zpaměti.

„Pomozte mu někdo‘.“ volal Owen, když se začal Frost zakoktávat. Kdosi se mu pokusil napovědět – snad sám prezident nebo paní Kennedyová; už si nevzpomínám.

Tak či onak to nebylo moc platné a Frost se s básní potýkal dál. Owen mu radil, ale Frost nemohl Hlas slyšet – Gravesend byl přece jenom daleko. Owen recitoval verše zpaměti; pamatoval si celou báseň líp než autor.

Co upírali jsme, nám bralo sílu, shledali jsme pak, že to sami sebe bereme zemi, která nás přec živí, a našli spásu tím, že jsme se dali.

Byl to stejný hlas, který napovídal Zvěstujícímu andělovi, když před osmi lety zapomněl svůj text; novorozený Ježíš Kristus ze svých jesliček opět promluvil.

„Bože, copak mu nemůže nikdo pomoct?“ Zoufal si Owen.

Ale největším dojmem na nás zapůsobil projev prezidenta; Owen se nezmohl na jediné slovo a pak si dlouho do noci psal do deníku. Po létech – když už bylo po všem – jsem měl možnost přečíst si, co si tehdy zapsal; tenkrát jsem pouze chápal, jak velice je rozrušen, jak cítil, že díky Kennedymu je teď všechno jinak.

„To je konec mistra cynika,“ zapsal si. „to je konec všech cynických, negativních, radobyvtipných, puberťáckých keců! Přece jenom existuje způsob, jak může člověk sloužit své zemi a nepřipadat si přitom jako pitomec; existuje způsob, jak pro svou zemi něco udělat a nenechat se zneužít – nebýt otrokem starců a jejich zkostnatělých názoru!“ Napsal toho víc, mnohem víc. Byl přesvědčen, že je Kennedy věřící, a kupodivu mu nevadilo, že je katolík, „věřím, že je něco jako spasitel,“ psal si do deníku, „nevadí mi, že je slanečkožrout – má v sobě něco, co potřebujeme.“

V hodině Písma svatého se zeptal reverenda Merrilla, jestli souhlasí s tím, že Jack Kennedy představuje „to, co měl na mysli Izajáš – lid, který chodí v temnotách, uvidí velké světlo; nad těmi, kdo sídlí v zemi šeré smrti, zazáří světlo. Vzpomínáte si?“

„Víš, Owene,“ řekl opatrně pan Merrill, „jsem si jist, že Izajášovi by se John Kennedy líbil; ale nevím, jestli opravdu představuje to, co měl na mysli, jak říkáš.“

„Neboť se nám narodí dítě,“ recitoval Owen, „bude nám dán syn, na jehož rameni spočine vláda – vzpomínáte si?“

Ano, vzpomínám; a vzpomínám si také, jak mi po Kennedyho inauguraci Owen Meany stále citoval z jeho projevu slova: „Neptej se, co může tvá země udělat pro tebe – ptej se, co můžeš ty udělat pro svou zemi.“

Vzpomínáte si?

7. Sen

Bylo nám s Owenem devatenáct a studovali jsme na Gravesendské akademii v posledním ročníku – byli jsme nejméně o rok starší než ostatní spolužáci – když mi Owen zčistajasna řekl, co mi vlastně už symbolicky sdělil, když mu bylo jedenáct a zmrzačil mého pásovce.

„Bůh k sobě povolal tvou maminku,“ řekl mi, když jsem si stěžoval, že nemám náladu trénovat střelbu; nevěřil jsem, že se mu někdy podaří zasmečovat míč do koše v čase pod čtyři vteřiny, a věčné pokusy mě přestávaly bavit, „moje ruce byly jeho nástrojem,“ řekl. „Bůh vzal moje ruce. Já jsem nástrojem božím.“

Chápal jsem, že si něco takového mohl myslet, když mu bylo jedenáct – když nás oba netušený výsledek jeho nešťastného odpalu tak šokoval a když uvážím, do jakých zmatků ho uvrhla ona nevýslovná křivda, spáchaná na jeho rodičích, a následná rozporuplná náboženská výchova – tehdy jsem dokázal uznat, že si může myslet cokoli. Ale ne v devatenácti! Samozřejmost, s jakou mi své šílené přesvědčení oznámil, mě tak ohromila – „bůh vzal moje ruce“ – že když mi skočil do náruče, upustil jsem ho na zem. Míč se odkutálel za čáru. Na zemi Owen nevypadal zrovna jako nástroj boží – držel se za koleno, které si při dopadu pohmoždil, a svíjel se pod košem na podlaze tělocvičny.

„Jestli jsi nástrojem Božím, Owene,“ řekl jsem, „proč potřebuješ mou pomoc, když chceš vstřelit koš?“

Byly vánoční prázdniny roku 1961 a my jsme byli v tělocvičně sami – až na starého známého slabomyslného školníka (a jediného diváka), který nám zapínal oficiální stopky, kdykoli měl Owen chuť změřit, jak rychle střelbu zvládneme. Bohužel si nevzpomínám, jak se ten školník jmenoval; nikdo jiný obvykle během školnich prázdnin a víkendů nesloužil a obecně se soudilo, že je slabomyslný neboli „na hlavu“ – Owen kdysi slyšel, že ve válce utrpěl „šok z bombardování“. Nevěděli jsme vůbec, v které válce, a neměli jsme ani ponětí, co takový „šok z bombardování“ vlastně znamená.

Owen seděl na zemi pod basketbalovým košem a třel si koleno.

„Předpokládám, že jsi slyšel, že víra hory přenáší,“ řekl. „potíž s tebou je v tom, že ty žádnou víru nemáš.“

„A s tebou je zase potíž v tom, že jsi blázen,“ řekl jsem, ale sebral jsem ze země míč. „Od člověka tvého věku a vzdělání je vrchol nezodpovědnosti,“ pokračoval jsem, „chodit po světě a tvrdit, že je nástrojem Božím!“

„Já jsem zapomněl, že jsi mistr zodpovědnost,“ řekl.

Mistr Zodpovědnost mi začal říkat na podzim roku 1961, kdy jsme jako všichni studenti v posledním ročníku podstoupili kalvárii rozesílání přihlášek a absolvování přijímacích pohovorů na univerzitách. Protože jsem se ucházel o přijetí pouze na státní univerzitu v New Hampshire, Owen mě obvinil, že projevuji nulovou zodpovědnost vůči svému vzdělání. Sám se přirozeně přihlásil na Harvard i Yale; Univerzita New Hampshire mu nabídla takzvané výběrové stipendium, ale Owen se o ně neucházel. Společnost čestných členů Univerzity New Hampshire poskytovala každý rok zvláštní stipendium kandidátovi, kterého si vybrala jako nejlepšího studenta střední školy nebo přípravky z celého státu. Uchazeč musel mít v New Hampshire alespoň přechodný pobyt a výběrové stipendium bylo obvykle uděleno některému z absolventů státní střední školy, který (nebo která) dosáhl nejlepších výsledků v poslední třídě. Owen byl pochopitelně nejlepším žákem našeho ročníku akademie – bylo to poprvé, co takového úspěchu dosáhl newhampshireský rodák. „V soutěži s nejlepšími celé země vyhrál občan našeho Gravesendu!“ – jásal titulek v Gravesendské polnici‘, zprávu přetiskla většina deníků ve státě. Univerzita New Hampshire si nikdy nedělala iluze, že Owen stipendium přijme; po pravdě řečeno Společnost čestných členů nabízela stipendium nejlepším newhampshireským studentům každý rok – s tragickým vědomím, že stipendista pravděpodobně půjde na Harvard nebo Yale nebo jinou „lepší“ školu. Nepochyboval jsem, že jak Harvard, tak Yale Owena přijme – a současně mu nabídne plné stipendium; jediným důvodem, proč akceptovat stipendium v New Hampshire, by pro Owena mohla být Hester – ale co by tím získal? Nastoupil by na univerzitu na podzim 62 a Hester měla na jaře 63 končit.

„Mohl by ses o lepší univerzitu aspoň pokusit,“ vyčítal mi Owen.

Já jsem po něm nechtěl, aby se vzdal Harvardu nebo Yale a zůstal se mnou v New Hampshire. Zároveň jsem ale soudil, že je od něj nefér, aby mě nutil hlásit se na Harvard a Yale – jen abych na vlastní kůži okusil, jak mě odmítnou. Ačkoliv měl podstatné zásluhy na zlepšení mých studijných schopností, nemohl nijak ovlivnit moje průměrné hodnocení; já jsem prostě na Harvard nebo Yale nepatřil. Dopracoval jsem se k docela slušným výsledkům v angličtině a dějepise; byl jsem pomalý, zato důkladný čtenář, dovedl jsem napsat čitelnou, přehlednou kompozici, ale Owen mě stále vedl za ručičku v matematice a přírodních vědách a obtížně jsem se prokousával i houštinou cizích jazyků – učení mi prostě nikdy nešlo a nepůjde jako jemu; Owen byl rozený vědecký typ. Přesto se na mě zlobil, že jsem se smířil s tím, že nikdy nebudu mít na víc než na newhampshireskou státní univerzitu; já se však musím přiznat, že se mi Univerzita New Hampshire líbila. Durham mě neděsil o nic víc než Gravesend; byl dostatečně blízko, abych mohl často vídat Dana i babičku a koneckonců u nich mohl zůstat bydlet.

„Už vidím, že skončím taky v Durhamu,“ poznamenal Owen – s nepatrným náznakem sebelítosti v hlase, který mě nicméně stačil rozzuřit, „nemůžu tě v tom přece nechat samotného,“ dodal.

„Ujišťuju tě, že se o sebe dokážu postarat,“ ohradil jsem se naštvaně. „A na Harvard nebo Yale tě budu jezdit navštěvovat.“

„Ne, oba si najdeme nové přátele a navzájem ztratíme kontakt – tak už to chodí,“ povzdechl si filosoficky. „Ty si nepotrpíš na psaní dopisů – dokonce si ani nepíšeš deník,“ řekl.

„Jestli snížíš své nároky natolik, že půjdeš na newhampshireskou univerzitu kvůli mně, tak tě zabiju,“ varoval jsem ho.

„Musím myslet taky na rodiče,“ řekl. „Kdybych chodil do školy v Durhamu, mohl bych bydlet doma – a starat se o ně.“

„Proč by ses o ně měl starat?“ podivil jsem se. Měl jsem pocit, že až dosud věnoval rodičům tak málo času, jak jen to šlo!

„A taky musím myslet na Hester,“ dodal.

„Mohl bys mi konečně vysvětlit jednu věc?“ zeptal jsem se. „Ty a Hester – mám dojem, že se v jednom kuse hádáte a zase udobřujete. A spíš s ní vůbec – už ses s ní někdy vyspal?“

„Od člověka tvého věku a vzdělaní je tohle vrchol sprostoty!“ urazil se Owen.

Když vstal z podlahy tělocvičny, trochu kulhal. Hodil jsem mu míč; hodil mi ho zpátky. Dementní školník nastavil stopky: velká čísla jasně svítila.

00:04

To ukazoval ciferník. Měl jsem ho plné zuby! Sevřel jsem míč, Owen natáhl ruce.

„Jedem?“ řekl. Na ten povel spustil školník časomíru. Přihrál jsem mu míč; Owen mi skočil do náruče; zvedl jsem ho; Owen se natáhl nahoru, ještě výš a v otočce prohodil ten pitomý míč síťkou. Byl tak precizní, že nikdy ani nezavadil o obroučku. Ještě ve vzduchu, v seskoku na zem – s rukama nad hlavou, ale bez míče, a s očima upřenýma na hodiny po straně hřiště – vykřikl „čas!“ Školník zastavil stopky.

V tu chvíli jsem se podíval na hodiny; obvykle náš čas vypršel.

00:00

Ale když jsem se podíval tentokrát, zbývala na hodinách jedna vteřina.

00:01

Podařilo se nám zasmečovat míč pod čtyři vteřiny!

„Vidíš, co zmůže trocha víry?“ obrátil se ke mně Owen Meany. Dementní školník zatleskal. „Nastav je na tři vteřiny;“ poručil mu Owen.

„Ježíši Kriste!“ zaúpěl jsem.

„Jestli to dokážeme pod čtyři vteřiny, můžeme to stihnout pod tři,“ řekl Owen. „Chce to jen víc víry.“

„Chce to jen víc trénovat,“ namítl jsem jízlivě.

„I víra chce trénovat,“ pravil Owen Meany.

■ ■ ■

Rok devatenáct set šedesát jedna byl první rok našeho přátelství, který byl poznamenán hádkami a roztržkami. Základní rozpor se mezi námi poprvé projevil na podzim, kdy jsme nastoupili na akademii do závěrečného ročníku a stali se držiteli jistých výhod a privilegií, z nichž právě jedno zapříčinilo neshodu, kterou jsme oba dva zvlášť těžce nesli. Jako žáci posledního ročníku jsme měli dovoleno ve středu nebo v sobotu odpoledne vyrazit si vlakem do Bostonu; v ty dny jsme neměli odpolední vyučování; a když jsme na studijním oddělení ohlásili, kam jedeme, mohli jsme se do Gravesendu vrátit vlakem Boston-Maine téhož dne v deset hodin večer. Protože jsme s Owenem nebydleli na koleji, nemuseli jsme být ve škole dřív než na ranním shromáždění ve čtvrtek ráno – nebo na nedělní mši v Hurdově kapli, pokud jsme se rozhodli vyjet si do Bostonu v sobotu.

Dan s babičkou se dokonce ani v sobotu netvářili dvakrát nadšeně, že trávíme většinu noci v onom „neblaze proslulém“ městě; existoval totiž ještě takzvaný opilecký courák, který vyjížděl z Bostonu ve dvě hodiny po půlnoci a stavěl v každé zastávce mezi Bostonem a Gravesendem a tím jsme se dostali domů v půl sedmé ráno (přibližně v době, kdy se ve školní jídelně začínala podávat snídaně) – ale Dan i babička soudili, že podobně „divoký“ noční život bychom si měli šetřit na opravdu výjimečné příležitosti. Meanyovi nijak Owena neomezovali; Owen se ochotně podřídil pravidlům, která Dan s babičkou stanovili pro mě.

Na druhé straně však nebyl ochoten trávit čas v neblaze proslulém městě způsobem, kterému holdovala většina gravesendských studentů posledního ročníku. Značný počet absolventů Gravesendské akademie studoval na Harvardu. Typická vycházka studentů posledního ročníku akademie spočívala v tom, že se podzemkou odjelo na Harvardské náměstí, kde se s pomocí falešné vojenské knížky nebo za asistence některého ze starších absolventů akademie (nyní posluchačů Harvardu) nakoupila a bez zábran konzumovala neomezená kvanta „chlastu“. Někdy – spíše vzácně – byla i děvčata. Posíleni pitím (zásadně však bez děvčat) jsme se pak podzemkou vraceli do Bostonu, kde jsme se – opět díky falešnému datu narození – domohli vstupu na striptýz, oblíbené atrakci našich vrstevníků v podniku známém jako U Freddyho.

Já jsem na tomto ritualizovaném způsobu zábavy neshledával nic morálně zavrženíhodného. V devatenácti letech jsem byl dosud panic. Caroline O’Dayová mi nedovolila víc než poodkrýt směšných pár centimetrů své skládané sukně nad okrajem stejnobarevných školních podkolenek. A přestože mě Owen utěšoval, že za to může jén její katolická výchova, která mi brání získat její přízeň – „speciálně v uniformě školy Svatého Michala:“ – výraznějšího úspěchu jsem nedosáhl ani u Lorny Pikeové, dcery policejního náčelníka Bena Pikea, která katolickou výchovu ani žádnou uniformu neměla; jen jsem si o její podvazky natrhl ret. Patrně ji znechutila má krev nebo bolest, kterou mi způsobila – nebo obojí. A tak jsem chtěl v devatenácti svůj chtíč uspokojit aspoň nějak – třeba i laciným póvlem U Freddyho; když mohly naše první představy o lásce naplňovat filmy v Idahu, neviděl jsem nic špatného na tom, že své touhy ukájím v pochybné tančírně. Owen nejspíš panicem nebyl; jak by mohl zůstat panicem s Hester? A tak jsem jeho kritiku nechutných a potupných produkcí U Freddyho pokládal za čiré pokrytectví.

Bylo mi devatenáct a pil jsem jen občas – a výhradně pro vzrušující pocit dospělosti a možnosti být opilý. Owen samozřejmě nepil; nechtěl nad sebou ztrácet kontrolu. Kromě toho si Kennedyho prezidentský projev a výzvu – aby každý udělal něco pro svou zemi – vyložil svým typickým doslovným a jednoznačným způsobem. Nebude falšovat žádné další vojenské knížky; nebude pro své vrstevníky vyrábět žádná podvržená potvrzení, umožňující jim ilegální konzumaci alkoholu a návštěvy podezřelých podniků – a své rozhodnutí všude s hlasitou sebejistotou proklamoval. Falšování vojenských knížek bylo špatné, konstatoval.

A tak jsme se procházeli po Harvardském náměstí střízliví, třebaže těmto končinám střízlivost ani trochu neprospívá. Střízliví jsme navštěvovali své bývalé spolužáky z Gravesendu a já jsem si – střízlivý – představoval harvardskou společnost (a možnosti její morální proměny), až k ní bude patřit i Owen Meany. Jeden z bývalých spolužáků nás dokonce výslovně varoval, že Harvard je deprimující místo – je-li člověk střízlivý. Owen však prosadil, že jsme své výpravy do obávaného města brali jako seriózní vědecké expedice; což také v praxi byly.

Zachovávat střízlivost a přitom sledovat striptýz U Starého Freddyho bylo zvlášť rafinované mučení; na ženy U Freddyho se dalo dívat, jedině když byl člověk namol. Protože jsme měli padělané vojenské knížky ještě z doby předcházející Owenovu svatému rozhodnutí neporušovat zákon, dostali jsme se k Freddymu bez potíží.

„Je to nechutné!“ rozhořčoval se Owen.

Sledovali jsme asi čtyřicetiletou ženu s mohutnými ňadry, jak si zuby sundává flitrová kolečka z bradavek a pak je vyplivuje do rozdychtěného publika.

„Je to potupné!“ pobuřoval se Owen.

Dívali jsme se, jak se jiná nešťastnice snaží svým pohlavím zvednout ze špinavého jeviště mandarinku; zdvihla ji téměř do úrovně kolen – výš se jí to nepodařilo. Mandarinka jí vyklouzla a skutálela se z jeviště mezi diváky, kde se o ni dva nebo tři naši spolužáci poprali. Samozřejmě, že to bylo nechutné a potupné – byli jsme přece střízliví!

„Pojď se projít do nějakých hezčích končin,“ navrhl Owen.

„A co tam budeme dělat?“ zeptal jsem se.

„Koukat kolem sebe,“ odpověděl.

Teď si uvědomuji, že většina nejstarších studentů akademie v hezčích končinách vyrostla; Owen však, pomineme-li vážnější důvody, které ho k procházce vedly, doopravdy chtěl vidět, jak to tam vypadá.

A tak se stalo, že jsme se octli v Newbury Street – bylo to jedné středy odpoledne, na podzim roku 1961. Dnes vím, že to nebyla náhoda, že jsme zabloudili právě tam.

V Newbury Street byly soustředěny umělecké galerie, pár nóbl obchůdků s drahými starožitnostmi a různé elegantní a luxusní butiky s oblečením. Za rohem v Exeter Street byl biograf, kde se promítaly cizí filmy – docela jiné, než byly obvykle k vidění kolem Starého Freddyho; v Exeteru dávali filmy, které se musely číst, protože měly titulky.

„Ježíši!“ povzdechl jsem si. „Co tady pohledáváme?“

„Ty jsi tak nevšímavý,“ řekl Owen.

Díval se na manekýnu ve výloze – strašidelnou postavu bez obličeje, na svou dobu velice moderní, neboť byla holohlavá. Měla na sobě hedvábnou blůzu přes boky; blůza byla jasně červená jako hasičské auto, s velice sexy vypasovaným živůtkem.

Kromě ní neměla figurína už vůbec nic; Owen si ji upřeně prohlížel.

„To je senzace,“ vztekal jsem se. „Jedeme sem dvě hodiny vlakem, další dvě pojedeme zpátky a ty tady stojíš a koukáš na pitomou krejčovskou pannu! Na to jsi mohl zůstat doma a nevytáhnout paty z vlastní ložnice!“

„Nevšiml sis ničeho povědomého?“ zeptal se.

Přes sklo výkladní skříně byl napsán sytě červenou barvou ozdobným písmem název firmy Jerrolďs.

„Jerrolďs,“ přečetl jsem. „Co mi na tom má být povědomého?“

Sáhl svou malou dlaní do kapsy a vytáhl cedulku, kterou odpáral ze starých červených šatů mé maminky; ty šaty vlastně patřily její krejčovské panně, protože maminka je nikdy neměla ráda. Název byl opravdu povědomý.

Pokud jsem viděl dovnitř, bylo v obchodě všechno stejně sytě a ohnivě červené jako hasičské auto, jako vánoční hvězda.

„Tvrdila přece, že ten obchod vyhořel, ne?“ zeptal jsem se Owena.

„Tvrdila také, že zapomněla, jak se jmenoval, že se musela zeptat v sousedství,“ řekl Owen. „Název ale byl na visačce – a ta byla celou dobu přišitá ve výstřihu.“

Otřásl jsem se při vzpomínce, jak tetička Marta o mojí mamince prohlašovala, že je vlastně hloupá; nikdy se nikdo nezmínil o tom, že by byla lhářka.

„Říkala něco o advokátovi, který ji ujistil, že si může šaty nechat,“ řekl jsem. „Tvrdila, že obchod lehl popelem, že?“

„Shořely všechny účty, regály se zbožím, všechno – tak to tvrdila,“ řekl Owen.

„Telefon se prý roztekl žárem – vzpomínáš?“ zeptal jsem se.

„Oheň roztavil i pokladnu – vzpomínáš si?“ doplnil mě Owen.

„Možná obchod po požáru adaptovali,“ napadlo mě. „Možná to byl jiný obchod – třeba jich má firma víc.“

Neříkal nic; oba jsme věděli, že je nanejvýš nejisté spoléhat na tak velký zájem o červenou barvu, aby se uživilo víc obchodů, jako byl Jerrolďs.

„Jak jsi věděl, že je právě tady?“ zeptal jsem se Owena.

„Viděl jsem inzerát v nedělním Bostonském Heraldu,“ řekl. „hledal jsem kreslenou přílohu a všiml si toho písma – je to stejný styl jako na visačce.“

Pokud jde o rukopis, mohl jsem se na Owena spolehnout; jistě studoval cedulku z maminčiných červených šatů celá léta tak pečlivě, že by jej mohl přesně napodobit!

„Na co čekáme?“ obrátil se ke mně Owen. „Nepůjdeme dovnitř a nezeptáme se, jestli u nich někdy hořelo?“

V obchodě nás uvítala střídmost stejně nápadná, jako byla nepřehlédnutelná barva všech vystavených oděvních doplňků; jestliže bychom měli firmu jerrolďs něčím charakterizovat, pak by to byl záměrný, až přehnaný důraz na unikátnost všech modelů: byla tu jedna podprsenka, jeden župan, jedno kombiné, jedny krátké večerní šaty, jedna velká večerní toaleta, jedna dlouhá sukně, jedna krátká sukně, jedna blůza, naaranžovaná na figuríně ve výloze, a jedna skleněná police, na níž ležel jediný pár červených kožených rukavic, pár červených střevíčků na jehlovém podpatku, granátový náhrdelník (v soupravě s náušnicemi) a uzounký pásek – rovněž červený, pravděpodobně z krokodýlí nebo ještěrčí kůže. Stěny byly bílé, stínítka nepřímého osvětlení černá a prodavač za pultem asi stejně starý, jako by byla moje maminka, kdyby byla naživu.

Muž si nás přeměřil pohrdavým pohledem: viděl dva dospívající mladíky v šatech neodpovídajících stylu Newbury Street, kteří snad (a pokud ano, pak marně) vybírají dárek pro matku nebo přítelkyni; pochybuji, že bychom si mohli dovolit byť nejlacinější červenou kreaci firmy Jerrolďs.

„Nehořelo u vás někdy?“ zeptal se Owen muže za pultem.

Prodavač očividně trochu znejistěl; na pojišťovací agenty jsme byli příliš mladí, ale Owenova otázka – nemluvě o jeho hlasu – ho zaskočila.

„Muselo by to být někdy ve čtyřicátých letech,“ řekl jsem.

„Nebo začátkem padesátých,“ doplnil Owen.

„Možná nejste na téhle adrese tak dlouho?“ zeptal jsem se.

„Vy jste Jerrold?“ přerušil mě Owen; jako malý policista k němu přistrčil po skleněné desce pultu zmačkanou visačku z matčiných šatů.

„To je naše značka,“ přisvědčil muž a opatrně vzal důkaz do prstů. „Přišli jsme sem před válkou – ale nevzpomínám si, že by u nás hořelo. Jaký požár máte na mysli?“ zeptal se Owena, který, jak je jeho zvykem, zcela ovládl situaci.

„Vy jste Jerrold?“ opakoval Owen.

„To je můj otec – Giordano,“ odpověděl muž. „Jmenoval se Giovanni Giordano, ale po vylodění mu úřady zkomolily jméno.“

Přistěhovalecká historie nás nezajímala, a tak jsem se prodavače slušně zeptal: „Je váš otec ještě naživu?“

„Hej, táto!“ zvolal muž. „Jsi ještě naživu?“

V bílé stěně se otevřely neviditelné bílé dveře, kterých jsme si do té chvíle vůbec nevšimli. Do obchodu vešel stařík s krejčovským metrem kolem krku a klopami saka propíchanými nesčetnými špendlíky.

„Ovšem že jsem naživu!“ zahlaholil. „Čekáš snad na zázrak? Už se nemůžeš dočkat dědictví?“ Mluvil téměř bostonsky s mírným italským přízvukem.

„Táto, tihle mladí pánové chtějí mluvit s ‚Jerroldem‘ o nějakém požáru,“ oznámil mu syn lakonicky; jeho přízvuk byl silně bostonský.

„O požáru?“ otočil se k nám pan Giordano.

„Doslechli jsme se, že váš obchod vyhořel – někdy ve čtyřicátých nebo padesátých letech,“ řekl jsem.

„To je pro mě novinka!“ zvolal pan Giordano.

„Moje maminka se patrně musela zmýlit,“ vysvětloval jsem. Ukázal jsem mu starou visačku. „Koupila si u vás šaty – někdy ve čtyřicátých nebo padesátých letech.“ Nevěděl jsem, co bych ještě řekl. „Byly to červené šaty,“ dodal jsem.

„Opravdu?“ poznamenal syn.

„Mrzí mě, že nemám její fotografii,“ řekl jsem, „snad bych mohl přijít jindy a přinést ji s sebou. Možná byste si na ni vzpomněli, kdybych vám ukázal její obrázek,“ řekl jsem.

„Chce šaty přešít?“ zeptal se stařík. „Rád jí vyhovím, ale musí přijít sama. Nedělám úpravy podle fotografie!“

„Zemřela,“ řekl Owen. Znovu zalovil rukou v kapse. Vytáhl pečlivě složenou obálku; uvnitř byla fotografie, kterou mu moje maminka věnovala – její svatební fotografie, moc jí to na ní slušelo a ani Dan nevypadal špatně. Přiložila ji k poděkování, které Owenovi a jeho otci poslala za jejich neobvyklý svatební dar. „Náhodou mám jednu s sebou,“ řekl Owen a podal posvátnou relikvii panu Giordanovi.

„Frank Sinatra!“ zvolal stařík; syn mu vzal fotografii z ruky.

„Tohle že je Frank Sinatra?“ řekl.

„Ale ne!“ vytrhl mu stařík obrázek zpátky. „Zbožňovala jeho písničky – a taky je moc krásně zpívala. Často jsme si o něm povídali, vaše maminka říkala, že ‚Frankie‘ měl být žena – s takovým pěkným hlasem.“

„Nevíte, proč si koupila ty šaty?“ zeptal se Owen.

„Ovšem že to vím!“ ujistil nás stařík. „Byly to šaty, ve kterých vždycky zpívala! ‚Potřebuji něco, v čem bych zpívala!‘ – tak to řekla, když k nám přišla. Nikdy na ni nezapomenu. Neměl jsem ponětí, kdo vlastně je – když sem tehdy přišla, tenkrát ne!“ uzavřel obchodník.

„A kdo vlastně, sakra, byla?“ zeptal se syn. Při těch slovech jsem se zachvěl; v té chvíli jsem si totiž uvědomil, že ani já nevím, kdo vlastně byla moje maminka.

„Přece Dáma v červeném – copak se na ni nepamatuješ?“ řekl otec Giordano. „Zpívala v jednom podniku, ještě po tvém návratu z války. Jak se to tam jmenovalo?“

Syn chňapl po fotografii.

„Jo tahle!“ zvolal.

„Dáma v červeném!“ zvolali otec a syn jednohlasně.

Třásl jsem se od hlavy k patě. Moje maminka byla zpěvačkou v baru! Říkala si „Dáma v červeném“! Chodila tam pracovat – žila nočním životem! Ohlédl jsem se po Owenovi; tvářil se překvapivě klidně – vypadal skoro spokojeně a usmíval se. „není to zajímavější než u starého Freddyho?“ řekl.

Od Giordanových jsme se dozvěděli, že maminka byla zpěvačkou ve večerním klubu na Beacon Street – „velmi slušném podniku!“ ujistil nás stařík. Měli tam černého klavíristu, který hrál na staré piáno, a proto (tvrdili Giordanové) hrál samé staré melodie a hrál potichu, „takže bylo slyšet zpěvačku!“

Nebylo to místo, kam by chodili osamělí pánové a dámy; nebyl to bar, ale večerní klub a večerní klub (jak nám oba Giordanové vysvětlili) je restaurace s živou hudbou – „něco nenáročného, pro lepší trávení!“ Asi v deset hodin zazpívala zpěvačka s doprovodem klavíru pár kousků, hodících se spíš k tanci než povídání u stolu, a asi do půlnoci se tančilo; muži s manželkami nebo přinejhorším „vážnými“ známostmi. Nebyl to „žádný pajzl, kam by si chlap přivedl štětku nebo kde by ji našel.“ A skoro každý večer tam vystupovala nějaká „populární hvězda, o které už člověk slyšel“; ačkoli jsme v životě neslyšeli žádném z jmen, která Giordanovi uvedli. „Dáma v červeném“ zpívala jen jeden večer v týdnu; nepamatovali si už který, tento detail jsme však uměli doplnit sami. Musela to být středa – jedině středa. Učitel zpěvu, k němuž chodila maminka na hodiny, byl totiž tak slavný, že na ni měl čas pouze ve čtvrtek dopoledne a tak brzy, že musela v „neblaze proslulém“ městě strávit předcházející noc.

Proč nikdy nezpívala pod vlastním jménem – proč byla vždycky „Dáma v červeném“ – Giordanovi nevěděli. Nemohli si vzpomenout ani na jméno klubu; věděli pouze, že už tam není. Z ulice vypadal spíš jako obytný dům; a teď jako takový skutečně sloužil – „někde na Beacon Street“, na víc se rozpomenout nedokázali. Teď tam byl buď soukromý byt, nebo lékařská ordinace. Majitelem klubu byl nějaký Žid z Miami a Giordanovi slyšeli, že prý se vrátil zpátky na Miami. „Tam dole snad ještě lidi do večerních klubů chodí,“ poznamenal stařík. Zpráva o smrti mojí maminky ho překvapila a upřímně zarmoutila; „Dáma v červeném“ byla mezi pravidelnými místními hosty klubu dost oblíbená – „nebyla slavná jako některé ostatní zpěvačky, ale tak nějak k podniku patřila.“

Giordanovi se pamatovali, že se objevila, pak na nějaký čas zmizela a pak se zase vrátila. Později se ztratila nadobro; lidé se s tím nechtěli smířit a i po letech věřili, že se opět vrátí. To zmizení „na nějaký čas“ bylo pochopitelně kvůli mně.

Jediné, co si Giordanovi matně pamatovali, bylo jméno černošského pianisty; „hrál v podniku celou dobu, co existoval,“ prohlásili. Nedokázali si ale vybavit víc, než že jeho jméno znělo něco jako „Buster“.

„Big Black Buster!“ zvolal pan Giordano.

„Ten asi nebyl z Miami, řekl bych,“ poznamenal syn.

„Jisté je,“ konstatoval Owen, když jsme znovu vyšli na ulici, „že Big Black Buster tvůj otec není.“ Chtěl jsem se ho zeptat, jestli dosud uchovává jméno a adresu – a snad i telefonní číslo – učitele zpěvu a hlasové techniky, k němuž maminka chodila; věděl jsem, že mu ty informace dala, a pochybuji, že by někdy vyhodil cokoli, co mu svěřila.

Ani jsem se nemusel ptát. Jeho drobná ruka znovu vklouzla do kapsy, „je to někde v okolí,“ řekl. „nechal jsem se k němu objednat, aby mi ‚vyšetřil‘ hlas; když mě slyšel v telefonu, řekl, že mě přijme, kdykoli budu chtít.“

Takhle tedy přijel Owen Meany do Bostonu, toho neblaze proslulého města; přijel připraven.

Graham McSwiney, učitel zpěvu a hlasové techniky, bydlel na Commonwealth Avenue v místech, kde byla nejhustěji lemovaná stromy, za nimiž se ukrývaly řady elegantních městských vil; domovem pana McSwineyho však byl malý, přeplněný byt v horním patře bez výtahu v jednom ze zanedbaných starých domů, které byly rozdělené na byty a bytečky nejméně tolikrát, kolikrát zůstali nejrůznější nájemníci dlužni za činži nebo se s placením opozdili. Protože jsme přišli o něco dřív, než byl Owen objednán, posadili jsme se na chodbě před dveře McSwineyova bytu, na nichž byla připínáčkem připevněná rukou psaná kartička.

NEKLEPAT!!! ANI NEZVONIT, JE-LI SLYŠET ZPĚV!!!

Nevím, zda to, co jsme slyšeli, byl „zpěv“, ale za zavřenými dveřmi právě probíhalo jakési cvičení, a tak jsme s Owenem ani neklepali, ani nezvonili; posadili jsme se na trochu podivný, ale pohodlný kus nábytku – nebyla to pohovka, spíš něco jako sedadlo vymontované z městského autobusu – a poslouchali jsme zpěv, který jsme měli zakázáno rušit.

Silný a znělý mužský hlas zanotoval: „Me-me-me-me-me!“

Pronikavý ženský opakoval: „Me-me-me-me-me!“

Načež muž pravil: „No-no-no-no-no!“

A žena odpověděla: „No-no-no-no-no!“

Pak muž zazpíval jediný verš písně – byl to úryvek z My Fair Lady, který začíná: „Povedu tě cestou zrádnou…“

Žena pokračovala: „Horkým dnem i nocí chladnou…“

Společně: „Nemám jinou lásku žádnou…“

A nakonec žena sama: „Jen pro tebe budu ží-í-ít!“

„Me-me-me-me-me!“ začal znovu muž, tentokrát za doprovodu piana – jediné klávesy.

Dokonce i při pouhém cvičení byly jejich hlasy to nejúžasnější, co jsme s Owenem kdy slyšeli; dokonce i v tom „No-no-no-no-no,“ zněl ženský hlas mnohem krásněji než hlas mojí maminky.

Byl jsem rád, že musíme čekat, protože jsem měl čas vychutnat s pocitem jisté úlevy, že aspoň tato část našeho pátrání se zakládá na pravdě: pan McSwiney byl opravdu učitelem zpěvu a hlasové techniky a podle všeho měl skutečně úžasný hlas – dokonce i žačku, která zpívala ještě líp než moje maminka… to všechno znamenalo, že aspoň něco, co jsem o své matce věděl, byla pravda. Šokující zjištění u Jerrolda potřebovalo nějaký čas, abych se s ním vyrovnal.

Maminčina lež o červených šatech mi vlastně nepřipadala ani tak zdrcující a zavrženíhodná; ani skutečnost, že opravdu byla zpěvačkou – že profesionálně vystupovala před publikem! – jsem nepokládal za nic tak strašného, co by přede mnou, nebo dokonce před Danem (pokud i jeho držela v temné nevědomosti) musela skrývat. Nejvíc mnou otřáslo, jak snadno a elegantně nám nalhala ty historky o vyhořelém obchodě, jak přesvědčivě se kvůli těm šatům trápila. A jestli lhala o těch šatech – a nikdy nikomu v Gravesendu neprozradila nic o „Dámě v červeném“ – v čem nám lhala ještě?

Kromě toho, že jsem nevěděl, kdo je mým otcem, co ještě jsem nevěděl?

Owen Meany, který byl mnohem bystřejší než já, to vyjádřil velice stručně; aby nerušil lekci pana McSwineyho, pošeptal mi do ucha: „Takže teď už nevíš, ani kdo byla tvoje maminka.“

Z McSwineyova bytu vyšla drobná, elegantně oblečená žena a po ní jsme vstoupili do mistrova neuklizeného doupěte my; žalostně nevyvinutý hrudník odcházející umělkyně překvapivě kontrastoval s jejím mocným hlasem – největším dojmem však na nás zapůsobil profesionální nepořádek, jímž nás uvítal mistrův ateliér. Čtvercová koupelna neměla dveře a uvnitř byla zjevně narychlo, téměř komicky umístěna vana; nevedlo k ní žádné přívodní potrubí, zato všude na podlaze se povalovaly spousty trubek, zahnutých kolen a nejrůznějšího instalačního materiálu – bylo evidentní, že tu probíhá nějaká rekonstrukce, která ještě nějaký čas potrvá.

Mezi malou kuchyní a obývacím pokojem nestála žádná zeď (nebo byla zbourána) a police v kuchyňských skříňkách byly skoro prázdné až na šálky a hrnky na kávu – což by svědčilo buď o tom, že se pan McSwiney živí výhradně kofeinem, nebo že se stravuje jinde. Dále nebyla v obývacím pokoji postel – obývací pokoj vlastně tvořil jedinou místnost malinkého, přeplněného bytu – takže gauč, zavalený notami, podle všeho ukrýval rozkládací lůžko. Z rafinovaného rozmístění not se však zdálo téměř jisté, že na gauči nikdy nikdo neseděl – natož aby ho rozkládal – takže podle všeho pan McSwiney někde jinde i spal.

Všude byly suvenýry – programy divadel a koncertních síní; novinové výstřižky o slavných pěvcích; na stěnách visely zarámované diplomy a medaile na stuhách na důkaz toho, že nejen sportovní výkony, ale i zlato v hrdle může být po zásluze oceněno. Volná místa zaplňovaly veliké, názorné kresby hrudníku a krku, vyvedené do všech odborných detailů jako v Grayově učebnici anatomie a seřazené v přísně logické posloupnosti kolem dokola místnosti jako osvětové letáky v lékařské ordinaci. Pod anatomickými výkresy byla optimistická hesla, jaká obvykle v tělocvičnách vyvěšují ctižádostiví a pro věc zapálení trenéři:

Myslete na hrudní koš! Mějte horní polovinu hrudníku stále naplněnou vzduchem! Bránice je jednosměrný sval – provádí pouze nádech! Cvičte dýchání nezávisle na zpěvu! Nezvedejte ramena! Nezadržujte dech!

Celá jedna stěna byla věnována instrukcím ohledně výslovnosti samohlásek; nad dveřním otvorem, vedoucím do koupelny, se skvěl nápis: ZLEHKA! Uprostřed obývacího pokoje vévodilo celému bytu velké, černé, nádherně naleštěné koncertní křídlo, jehož cena na první pohled nepochybně převyšovala nejmíň dvojnásobek ročního nájmu McSwineyova ateliéru.

Pan McSwiney byl úplně holohlavý, pouze z uší mu trčely divoké chomáče chlupů – jakoby na ochranu před jeho mocným hlasem. Byl to asi šedesátiletý až sedmdesátiletý podsaditý muž s dobrosrdečným obličejem a hrudníkem, který mu sahal až někam k opasku kalhot – nebo jehož vydulé, svalnaté břicho pohltilo celý hrudník a usadilo se mu jako pivní mozol až pod bradou.

„Tak! Který z vás má ten hlas?“ zeptal se pan McSwiney

„Já!“ odpověděl Owen.

„Namouduši!“ zvolal pan McSwiney a dál mi nevěnoval jediný pohled, přestože Owen při představování zvlášť zdůraznil moje příjmení, o němž soudil, že by mohlo učiteli zpěvu a hlasové techniky znít povědomě.

„Tohle je můj přítel, John Wheelwright,“ řekl, ale pan McSwiney se už nemohl dočkat, až se podívá na Owenův ohryzek; jméno „Wheelwright“ mu patrně nic nepřipomnělo.

„Vždycky je to totéž, ať to nazýváte, jak chcete,“ prohlásil. „Ohryzek, Adamovo jablko, hrtan, hlasivkové pouzdro – ta nejdůležitější součást ústrojí pro tvorbu hlasu,“ vysvětloval a přitom usazoval Owena do „pěveckého“ křesla, jak je sám nazval, což byla obyčejná židle s rovným opěradlem, umístěná přímo před klavírem. Pak přiložil palec a ukazováček z obou stran k Owenově ohryzku. „Polkněte si!“ poručil. Owen polkl. Podržel jsem si ruku na ohryzku a polkl; cítil jsem, jak mi poskočil nahoru a dolů – Owenův se téměř nepohnul.

„Zívněte!“ zavelel pan McSwiney. Zívl jsem a ohryzek mi sjel v krku dolů, Owenův však zůstal téměř přesně na svém místě.

„Zakřičte!“ přikázal pan McSwiney.

„Uáááááááá!“ zaječel Owen; ani teď se jeho ohryzek viditelně nepohnul.

„Úžasné!“ pravil pan McSwiney. „Máte pevně fixovaný hrtan,“ oznámil Owenovi. „Taková věc se vidí velice zřídka,“ pokračoval. „Vaše hlasivkové vazy nikdy neklesnou do klidové polohy – váš ohryzek je neustále vysunut vzhůru v poloze trvalého výkřiku. Mohl bych vám zkusit dát nějaká cvičení, ale patrně byste měl zajít ke krčnímu lékaři; tady bude nejspíš nutná malá operace.“

„Nechci žádnou operaci a nepotřebuji cvičení,“ prohlásil Owen Meany. „Bůh měl jistě důvod, proč mi dal tento hlas,“ řekl.

„To se mu nikdy hlas nezmění?“ zeptal jsem se pana McSwineye, který se očividně chystal pronést nějakou jedovatou poznámku o Božích zásluhách na umísťování Owenova ohryzku. „Myslel jsem, že všichni chlapci mutují – v pubertě,“ dodal jsem.

„Jestli se mu nezměnil hlas doposud, pravděpodobně se mu nezmění nikdy,“ odpověděl pan McSwiney. „Hlasivky netvoří slova – hlasivky se pouze chvějí. Jsou to vlastně jakési rty v krku. Otvor mezi těmito rty se nazývá ‚glotis‘ A zvuk vzniká prouděním vzduchu při dýchání těmito zavřenými rty. Když se mužský hlas mění, je to jenom součást puberty a vývinu takzvaných ‚druhotných pohlavních znaků‘. Ale podle mě se váš hlas už nezmění,“ obrátil se k Owenovi. „To už by se změnil.“

„To ale nevysvětluje, proč se to nestalo,“ namítl Owen.

„To nevím,“ přiznal pan McSwiney. „Mohu vám poradit nějaká cvičení,“ opakoval, „nebo vám mohu doporučit doktora.“

„Já nečekám, že se můj hlas změní,“ řekl Owen.

Viděl jsem, že pan McSwiney začíná chápat, jak neotřesitelná umí být Owenova důvěra v Boží prozřetelnost.

„Tak proč jste za mnou přišel, mladíku?“ zeptal se.

„Protože jste znal jeho matku,“ ukázal Owen na mne. Graham McSwiney si mě přeměřil, jako by se obával, že ho na stará kolena poženu před soud v otcovské při.

„Jmenovala se Tabitha Wheelwrightová,“ řekl jsem. „Říkali jí Tabby. Byla z New Hampshire a chodila k vám na hodiny zpěvu někdy ve čtyřicátých a padesátých letech – než jsem se narodil, a pak až do mých asi osmi nebo devíti let.“

„Nebo deseti,“ doplnil mě Owen; ruka mu vklouzla do kapsy a vzápětí podávala panu McSwineyovi fotografii.

„Dáma v červeném!“ zvolal pan McSwiney. „Omlouvám se, že jsem zapomněl její jméno,“ otočil se ke mně.

„Vzpomínáte si na ni?“ zeptal jsem se.

„Ale ovšem, samozřejmě,“ ujistil mě. „Byla moc hezká a milá – to já jsem jí opatřil tu hloupou práci v klubu. Nebylo to vlastně opravdové koncertování, ale bavilo ji to; vzala si do hlavy, že ji tam možná někdo ‚objevi‘ – pořád jsem jí tvrdil, že v Bostonu se to ještě nikdy nikomu nepodařilo. Rozhodně ne ve večerním klubu!“

Vysvětlil nám, že majitel klubu mu čas od času telefonoval a hledal mezi jeho žáky místní talenty; jak už nám řekli otec a syn Giordanové, klub si najímal populární umělce na měsíční nebo i delší angažmá, ale středy si rezervoval pro vlastní objevy; ve středu dostávaly příležitost „místní talenty“. Moje maminka si získala malý okruh příznivců z nejbližšího okolí a klub si ji nechal nastálo. Nechtěla vystupovat pod vlastním jménem – snad z ostychu či provincialismu, které pan McSwiney označil za stejně pošetilé jako její nápad, že by ji mohl někdo „objevit“.

„Ale byla roztomilá,“ řekl. „Jako zpěvačka sice měla jen hlavový rejstřík – a byla líná. Ráda zpívala jednoduché populární písničky; nebyla moc ctižádostivá. A málo cvičila.“

Moji maminku, která zpívala jednou týdně, označil pan McSwiney za „pěvecký ekvivalent víkendového tenisty“. Měla hezký hlas – totéž jsem tvrdil i já – a také v dalších ohledech ji pan McSwiney hodnotil podobně, jak jsem si ji pamatoval; její hlas postrádal sílu a co do znělosti se nikdy nemohla rovnat žačce, kterou jsme před chvílí slyšeli skrze mistrovy zavřené dveře.

„Kdo vymyslel to jméno ‚Dáma v červeném‘?“ zeptal jsem se starého učitele ve snaze přivést ho nazpět k tématu, které nás zajímalo.

„Objevila v nějakém obchodě červené šaty,“ odpověděl. „Říkala, že chce být ‚někdo úplně jiný – ale jen jeden den v týdnu‘!“ zasmál se. „Nikdy jsem si ji nešel poslechnout,“ pokračoval. „Byl to jen večerní klub,“ vysvětloval. „Víte, nikdo, kdo tam zpíval, nebyl zas tak skvělý. Někteří z těch lepších ke mně chodili na hodiny, takže jsem je slyšel tady – ale do toho podniku jsem nikdy nevkročil. Meyersona jsem znal z telefonu; nevzpomínám si, že bych se s ním setkal osobně. Myslím, že právě on jí začal říkat Dáma v červeném.“

„Meyerson?“ zeptal jsem se.

„Majitel klubu. Byl to sympatický stařík – myslím, že odněkud z Miami. Byl poctivý a nebyl žádný snob. Všechny zpěvačky, které jsem k němu poslal, ho chválily – říkaly, že se k nim chová slušně,“ ujistil mě pan McSwiney.

„Pamatujete si jméno toho klubu?“ zeptal se Owen.

Klub se jmenoval Pomerančový háj; moje maminka s panem McSwineyem žertovala o jeho výzdobě, která sestávala ze záplavy květináčů s pomerančovníky a spousty akvárií s tropickými rybičkami, a společně si dělali legraci z manželských párů, které sem chodily oslavovat svá výročí. A to si namlouvala, že ji tam někdo „objeví“!

„Měla nějakého přítele?“ zajímal se Owen, ale pan McSwiney pokrčil rameny.

„Vím jen to, že nestála o mě!“ odpověděl a smířlivě se na mě usmál. „Vím to, protože jsem se o ni ucházel,“ vysvětloval. „Velice hezky mi to rozmluvila a já jsem to víckrát nezkoušel,“ řekl.

„V Pomerančovém háji měli klavíristu, černocha,“ řekl jsem.

„To máte pravdu, ale ten byl všude – hrál po celém městě, celá léta, než zakotvil tam. A když tam skončil, zase hrál po celém městě,“ řekl pan McSwiney. „Big Black Buster Freebody!“ zasmál se.

„Freebody,“ opakoval jsem.

„To bylo jen umělecké jméno jako Dáma v červeném,“ řekl pan McSwiney. „Ten rozhodně přítelem vaší matky nebyl – Buster byl teplej jako žehlička.“

Od Grahama McSwineyho jsme se ještě dozvěděli, že se Meyerson vrátil zpátky do Miami; ale řekl nám také, že byl starý už ve čtyřicátých a padesátých letech; „tak starý, že dnes už bude určitě po smrti nebo aspoň jednou nohou v hrobě“. Pokud šlo o Bustera Freebodyho, pan McSwiney si nemohl vzpomenout, kam šel velký černoch hrát po tom, co Pomerančový háj ustoupil ze slávy. „Vídal jsem ho na různých místech,“ řekl. „Víte, zvykl jsem si vnímat ho spíš jako součást zařízení.“ Buster Freebody hrál na piáno opravdu „lehkou rukou“; zpěvačky ho měly rády, protože je bylo dobře slyšet.

„Vaše maminka měla nějaký malér,“ vzpomněl si pan McSwiney. „Na nějaký čas zmizela – a znovu se vrátila. A pak zmizela nadobro.“

„On byl ten malér,“ řekl Owen a ukázal na mě. „A vy teď hledáte svého otce?“ zeptal se mě učitel zpěvu. „Nemám pravdu?“

„Ano,“ přisvědčil jsem.

„Pusťte to z hlavy, hochu,“ řekl pan McSwiney. „Kdyby vás chtěl najít, už by vás našel.“

„Bůh mu ukáže, kdo je jeho otcem,“ řekl Owen; Graham McSwiney pokrčil rameny.

„Já nejsem Bůh,“ řekl. „A ten váš,“ obrátil se k Owenovi – „ten váš Bůh má určitě plné ruce práce.“

Nechal jsem mu svoje gravesendské telefonní číslo – kdyby si náhodou vzpomněl, kde slyšel naposledy hrát Bustera Freebodyho. Varoval mě, že i Buster byl už velice starý nebo „aspoň jednou nohou v hrobě“. Pak si vzal na oplátku telefonní číslo od Owena – kdyby se někdy doslechl o nějaké teorii, proč se mu nezměnil hlas.

„Na tom nezáleží,“ řekl Owen, ale číslo mu dal.

„Vaše maminka byla velice milá a moc hodná – opravdu slušná mladá dáma,“ ujistil mě pan McSwiney.

„Děkuji vám,“ řekl jsem.

„Pomerančový háj byl trochu směšný podnik,“ pokračoval, „ale nebyl to žádný ‚pajzl* – tam se nemohla zaplést do žádných špinavostí,“ dodal.

„Děkuji vám,“ opakoval jsem.

„Nikdy nezpívala nic jiného než písničky Franka Sinatry – občas to byla nuda k pláči,“ přiznal se pan McSwiney.

„Myslím, že si můžeme být jisti, že aspoň někdo to poslouchal rád,“ řekl Owen.

Toronto: 30. května 1987 – měl bych mít rozum a nečíst v The New York Times ani titulky; třebaže – jak jsem své studentky na škole biskupa Strachana sám často upozorňoval – způsob, jakým v těch novinách používají středník, je skutečně pozoruhodný.

Reagan trvá vůči Zálivu na rozhodnosti; plány zatím nejasné.

Není to nádhera? Teď nemám na mysli středník; teď myslím, jestli právě tohle světu nechybí? Nejasná rozhodnost! To je typický příklad americké politiky: buďme nejasní, ale rozhodní!

V listopadu 1961 – když jsme se s Owenem dozvěděli, že jeho hlasivkové vazy nejsou nikdy v klidu a že moje maminka vedla mnohem bohatší (na radosti nebo strasti?) tajný život, než jsme kdy tušili – podal generál Maxwell Taylor prezidentu Kennedymu zprávu, že prostřednictvím americké vojenské, hospodářské a politické pomoci je možno v Jižním Vietnamu dosáhnout vítězství, aniž by se Spojené státy přímo zapojily do vojenského konfliktu. (Soukromě generál prezidentovi doporučil, aby do Vietnamu poslal osm tisíc příslušníků amerických bojových jednotek.)

Na Nový rok 1961, který jsme s Owenem a Hester oslavili v čísle 80 na Hlavní třídě dost zničujícím způsobem, jak se patří na rozloučenou s mládím (Hester bylo dvacet), a relativně tiše (protože babička šla brzy spát); na Nový rok bylo ve Vietnamu všeho všudy 3205 příslušníků americké armády.

Hester vítala Nový rok mnohem intenzivněji, než jsme byli schopni my dva; vstupovala do Nového roku po kolenou – na sněhu v růžové zahradě, aby ji babička neslyšela zvracet rum s colou (směs, kterou si oblíbila v době svého prvního romantického vzplanutí na Tortole). Já jsem z organizovaného jásání nad změnou letopočtu tak nadšený nebyl a nakonec jsem usnul u televize při sledování ubohého Charltona Hestona v Ben Hurovi – někde mezi závodem koňských spřežení a kolonií malomocných. Owen se vydržel dívat až do konce; při reklamách přenesl svůj nepřítomný pohled do okna s výhledem do růžové zahrady, kde se v přízračném svitu měsíce na sněhu svíjel bledý Hesteřin stín. Dodnes nechápu, že ho nástup Nového roku nechával tak chladným – když uvážím, že už tehdy byl přesvědčen, že „přesně ví“, kolik let života mu zbývá. Působil naprosto klidně a vyrovnaně a nevzrušeně sledoval Ben Hura a Hesteřino zvracení; v tom možná spočívá podstata víry – v tom klidu a smíření, dokonce i tváří v tvář budoucnosti.

Když jsme takhle společně vítali další Nový rok 1962, bylo ve Vietnamu 11300 amerických vojáků. Prvního ledna ráno si babička ve sněhu všimla zmrzlých zvratků, kterými Hester znečistila panensky neposkvrněnou plochu kolem ptačího koupátka uprostřed růžové zahrady.

„Dobrotivé nebe!“ zhrozila se. „Co je to u toho koupátka za neřád?“

A Owen jí stejně jako rok předtím odpověděl: „Vy jste neslyšela, co ti ptáci v noci vyváděli, pani Wheelwrightová? Být vámi, radši bych se šel podívat, co jim to ethel sype do krmítek.“

Owen by jistě ocenil knihu, kterou jsem četl teprve předloni: Ročenku Vietnamské války od plukovníka Harryho G. Summerse, juniora. Plukovník Summers je válečný veterán z Koreje a Vietnamu, kde sloužil u pěchoty, a nechodí kolem horké kaše – jak se říká u nás v Gravesendu. Úvodní věta jeho skvělé knihy zní: „Jedna z největších tragédií Vietnamské války spočívá v tom, že ačkoliv americké ozbrojené síly porazily severovietnamská vojska i vojáky Vietcongu ve všech důležitých bitvách, Spojené státy jako takové utrpěly největší porážku v dějinách.“ Představte si to! Hned na první stránce své knihy píše plukovník Summers o jednání prezidenta Franklina D. Roosevelta na Jaltské konferenci v roce 1945, kdy se Spojenci dohadovali o poválečném uspořádání světa. Prezident Roosevelt chtěl dát Indočínu čínskému vůdci generálu Čankajškovi, ale ten měl jisté znalosti o historii a tradicích Vietnamu; generál Čankajšek si byl vědom, že Vietnamci nejsou Číňané a že nikdy nedovolí, aby je Čína pohltila. Na Rooseveltovu štědrou nabídku – věnovat mu Indočínu – odpověděl: „My ji nechceme.“ Plukovník Summers poznamenává, že Spojeným státům trvalo třicet let – a válka je stála téměř padesát tisíc životů amerických vojáků – než pochopili, co Čankajšek vysvětlil prezidentu Rooseveltovi už v roce 1945. Jen si to představte!

Překvapí vás potom, že prezident Reagan slibuje být vůči Perskému zálivu „rozhodný“ a přitom jsou jeho „plány nejasné“?

Blíží se konec školního roku; děvčata ze školy biskupa Strachana se brzy rozjedou domů. Léto bývá v Torontu teplé a vlhké, mě však baví přihlížet, jak voda z rozstřikovačů skrápí trávníky kolem St. Clairské nádrže. Park Winstona Churchilla je zelený jako tropický prales – celé léto. Rodině Katherine Keelingové patří ostrov v zálivu Georgian Bay a Katherine mě vždycky zve na návštěvu; zpravidla tam každé léto aspoň jednou zajedu a užiji si svůj každoroční příděl koupání ve sladké vodě a skotačení s cizími dětmi. Hromady mokrých záchranných vest, spousty děravých kánoí, do kterých teče, vůně borového jehličí a smůly – bručlavému starému mládenci, jako jsem já, vystačí taková troška na dlouho.

V létě také jezdím do Gravesendu za Danem. Dan by těžce nesl, kdybych se nepřijel podívat na jeho divadelní představení, které každoročně připravuje se studenty gravesendské letní školy, ale chápe, že po Gravesendských ochotnících se mi nijak zvlášť nestýská. Pan Fish je už starý, ale stále hraje; hodně místních starousedlíků hraje kvůli Danovi, ale já o jejich představení nestojím. A už vůbec netoužím vidět publikum, o které jsme se s Owenem tak intenzívně zajímali před více než dvaceti lety.

„Je tam dneska?“ ptal se mě Owen šeptem, „vidíš ho?“

V roce 1961 jsme pátrali mezi diváky po jedné konkrétní – snad povědomé – tváři z tribuny basebalového hřiště. Hledali jsme muže, který odpověděl – nebo neodpověděl – mojí mamince na zamávání. Byli jsme přesvědčeni, že to musela být tvář s určitým výrazem, že musela nějak reagovat na to, co způsobil Owenův basebalový míček. Soudili jsme, že tu tvář musela maminka vídat mezi diváky při mnoha jiných příležitostech i dřív – nejen na utkáních Malé ligy, ale i mezi pomerančovníky v květináčích a akvárii s tropickými rybičkami v Pomerančovém háji. Hledali jsme tvář, pro kterou snad Dáma v červeném kdysi zpívala… a možná víckrát než jednou.

„Ty ho vidíš?“ ptal jsem se Owena.

„Dnes ne,“ odpověděl mi. „Buď tu není nebo na tvou maminku nemyslí,“ prohlásil jednou večer. „Co tím chceš říct?“ nerozuměl jsem mu.

„Co kdyby Dan nastudoval představení o Miami?“ uvažoval Owen. „Co kdyby gravesendští ochotníci nazkoušeli hru o večerním klubu na Miami, který se jmenuje Pomerančový háj a vystupuje v něm populární zpěvačka známá jako Dáma v červeném, která zpívá jen staré písničky Franka Sinatry?“

„Taková hra neexistuje,“ namítl jsem.

„Říkám kdyby!“ přesvědčoval mě Owen. „Na co máš fantazii? Bůh ti může ukázat, kdo je tvůj otec, ale ty tomu musíš věřit – musíš Bohu aspoň trochu pomoct! Zkus si představit, že taková hra existuje‘.“

„Oukej,“ řekl jsem. „Už si to představuju.“

„Kdyby se jmenovala Pomerančový háj nebo Dáma v červeném – nemyslíš, že by se na ni tvůj otec přišel podívat? A nemyslíš, že pak bychom ho poznali?“ naléhal Owen. „Myslím, že snad ano,“ přisvědčil jsem.

■ ■ ■

Problém byl v tom, že ani Owen, ani já jsme se neodvážili o Pomerančovém háji a Dámě v červeném říct Danovi; nebyli jsme si jisti, jestli o tom všem třeba už neví. Bál jsem se, aby si nemyslel, že ho snad nepovažuji za dost dobrého otce – jak jinak by si mohl vykládat mou zvědavost a touhu najít biologického rodiče než jako důsledek jeho selhání v přijaté roli?

A pokud by o Pomerančovém háji a Dámě v červeném opravdu nevěděl, neranilo by ho to stejně? Maminčina minulost – před seznámením s Danem – se v tomto světle jevila mnohem romantičtější, než jsem si kdy dokázal představit. Proč by měla Dana Needhama zajímat?

Owen navrhl způsob, jak Gravesendským ochotníkům nabídnout hru o zpěvačce ve večerním klubu na Miami, aniž bychom Dana do výsledků našeho pátrání zasvěcovali.

„Tu hru bych mohl napsat já,“ pravil. „mohl bych ji Danovi nabídnout jako první původní kus pro místní divadelní společnost. Okamžitě bych poznal, jestli Dan ví, jak to všechno bylo.“

„Ale ty nevíš, jak to všechno bylo,“ připomněl jsem mu. „Nemáš ponětí, co se vlastně stalo, znáš jen popis prostředí – a pár velice nejasných postav.“

„Nemůže být tak těžké nějaký příběh si vymyslet,“ řekl Owen. „Vždyť i tvoje maminka to svedla docela snadno – a nebyla žádná spisovatelka.“

„A ty snad jsi?“ popíchl jsem ho; pokrčil rameny.

„Nemůže to být tak těžké,“ opakoval.

Nakonec jsem ho přemluvil, aby to nezkoušel, protože by mohl Danovi ublížit; pokud by Dan o celé záležitosti věděl – i kdyby znal jen „prostředí“ – určitě by ho to ranilo.

„Nemám dojem, že máš strach o Dana,“ řekl.

„Jak to myslíš, Owene?“ zeptal jsem se; pokrčil rameny – někdy mám pocit, že Owen Meany krčení rameny vynalezl.

„Myslím, že se bojíš zjistit, kdo je vlastně tvůj otec,“ řekl.

„Jdi se bodnout, Owene,“ naštval jsem se; znovu pokrčil rameny.

„Podívej se na to takhle,“ řekl. „Dostal jsi znamení. Nemusel jsi pro to vůbec nic udělat. Sám Bůh ti je dal. A teď si můžeš vybrat: buď jeho dar využiješ, nebo ho promarníš, já si myslím, že trocha snahy a úsilí z tvé strany by byla na místě.“

„Já mám pocit, že kdo byl můj otec, zajímá víc tebe než mě,“ řekl jsem; Owen přikývl. Bylo to v předvečer Nového roku, jednatřicátého prosince 1961 asi ve dvě hodiny odpoledne, a my jsme seděli v neuklizeném obývacím pokoji Hesteřina bytu v Durhamu v New Hampshire, o který jsme se dělili s jejími dvěma spolubydlícími – studentkami univerzity, které se jí téměř vyrovnaly v nepořádnosti, bohužel nikoli v sexepílu. Dívky nebyly doma; odjely na vánoční prázdniny k rodičům. Nebyla tu ani Hester; nikdy bychom s Owenem neprobírali tajný život mojí maminky před ní. Ačkoli byly teprve dvě hodiny odpoledne, Hester stačila zkonzumovat několik dávek Coca-Coly s rumem a teď spala v ložnici jako dřevo – bezpečně vzdálená našim spekulacím jako moje maminka.

„Pojď, zajedeme si do tělocvičny trénovat střelbu,“ navrhl Owen.

„Nemám chuť,“ odmítl jsem.

„Zítra je Nový rok,“ řekl Owen. „Tělocvična bude zavřená.“

Z ložnice bylo i přes zavřené dveře slyšet Hesteřino oddechování; když pila, zněl její dech jako něco mezi chrápáním a vzlyky. „Proč tolik pije?“ zeptal jsem se Owena.

„Hester předběhla svou dobu,“ odpověděl.

„Jak to myslíš?“ podivil jsem se. „Budou snad příští generaci tvořit samí opilci?“

„Příští generaci budou tvořit sami nespokojenci,“ řekl Owen. „A další dvě generace už možná jenom ti, co jim je všechno fuk,“ dodal.

„Jak to víš?“ zeptal jsem se.

„Já nevím, jak to vím,“ odpověděl mi Owen Meany. „Já jenom vím, že to vím,“ řekl.

Toronto: 9. června 1987 – po víkendu nádherného slunečného počasí s modrým nebem a příjemně chladivým vánkem, jaký bývá na podzim, jsem nevydržel s nervy a koupil si The New York Times; díkybohu mě neviděl nikdo známý. O víkendu se ve školní kapli vdávala jedna z dcer Brocklebankových; naše žákyně si na to potrpí – vracejí se do své bývalé školy, aby tu řekly své „ano“; dokonce i ty, které zde jako studentky prožily nejednu krušnou chvilku. Někdy mě na svatbu pozvou – na tuhle mě pozvala paní Brocklebanková – a protože tuto její dceru jsem shodou okolností nikdy neučil, měl jsem pocit, že mě pozvala jen proto, že jsem šel náhodou kolem, když nelítostně zastřihávala živý plot. Oficiální pozvánku mi nikdo neposlal. Potrpím si aspoň na trochu obřadnosti; cítil jsem se jako vetřelec. Ke všemu si nevěsta brala Američana. Na Russell Hill Road jsem potkal auto plné Američanů; myslím, že ti zavinili, že jsem ztratil nervy a koupil si The New York Times.

Američané bloudili; nemohli najít školu biskupa Strachana ani kapli – měli auto s newyorským číslem a naprosto nechápali, jak se vyslovuje jméno Strachan.

„Kde je škola biskupa Strejčena?“ zeptala se mě žena.

„Biskupa Stróna“ opravil jsem ji.

„Cože?“ řekla. „Já mu nerozumím,“ obrátila se na manžela za volantem. „Myslím, že mluví francouzsky.“

„Mluvil jsem anglicky,“ sdělil jsem té huse. „Francouzsky se mluví v Montrealu. Tady jste v Torontu. V Torontu mluvíme anglicky.“

„Nevíte, kde je škola biskupa Strejčena?“ křikl na mě manžel. „Biskupa Stróna!“ křikl jsem na něj zpátky. „Ne, Strejčena!“ křikla manželka. Ze zadního sedadla se ozvalo jedno z dětí. „Myslím, že vám chce říct, jak se to vyslovuje,“ řeklo rodičům. „Mě nezajímá, jak se to vyslovuje,“ odbyl je otec, „chci vědět, kde to je.“

„Nevíte, kde to je?“ znovu se na mě obrátila žena.

„Ne,“ odpověděl jsem. „V životě jsem to jméno neslyšel.“

„V životě to jméno neslyšel!“ opakovala žena. Vytáhla z kabelky dopis a otevřela ho. „Víte, kde je Lonsdale Road?“ zeptala se.

„Někde tady v okolí,“ řekl jsem. „To už jsem, myslím, slyšel.“

Nakonec odjeli – směrem k St. Clairské nádrži; jeli samozřejmě na špatnou stranu. Jejich plány byly bezpochyby nejasné, nicméně projevili příkladnou americkou rozhodnost.

Patrně to ve mně probudilo jakýsi stesk po domově; čas od času se mi to stává. Že jsem si ale musel kupovat The New York Times právě ten den! I když nejspíš se nevyplácí kupovat je nikdy. To jsem si početl!

Nancy Reaganova tvrdí, že vyšetřování zanechalo prezidenta chladným.

Ach, bože. Paní Reaganova prohlásila, že vyšetřování obchodů s íránskými povstalci před Kongresem zanechalo prezidenta chladným. Paní Reaganova navštívila Švédsko, aby se informovala o výsledcích protidrogové kampaně na jisté střední škole na předměstí Stockholmu; zdá se, že paní Reaganova patří k té velké části dospělých Američanů, kteří jsou v pokročilejším věku přesvědčeni, že kořeny všeho zla je nutno hledat v mládeži a jejím sebepoškozování. Někdo by měl paní Reaganové vysvětlit, že mladí lidé – dokonce ani ti zdrogovaní – nejsou ti praví viníci, kteří nesou zodpovědnost za hlavní problémy našeho světa!

Manželky amerických prezidentů se vždycky velice angažují při prosazování svých libůstek a vrtochů; paní Reaganova je celá bez sebe kvůli drogám. Myslím, že to byla paní Johnsonová, která chtěla zemi vyčistit od starých aut – nepojízdných vraků, rezavějících tam, kde je poslední majitel opustil, a hyzdících krajinu… doslova vášnivě bojovala za jejich likvidaci. A pak byla ještě jedna manželka prezidenta, nebo snad viceprezidenta, která hlásala, že je přímo ostudné, jak málo pozornosti věnuje náš národ, naše země, „umění“; zapomněl jsem už, co hodlala v téhle věci podniknout.

Mě samozřejmě nijak nepřekvapuje, že prezidenta nechává vyšetřování Kongresu „chladným“; stejně „chladným“ ho totiž nechávají všechna rozhodnutí, kterými je Kongresem pověřen cokoli učinit nebo neučinit. Pochybuji, že by ho výsledek šetření mohl i v budoucnosti nějak „rozehřát“.

Komu vlastně záleží na tom, jestli opravdu „věděl“ – přesně nebo nepřesně – že peníze získané tajným prodejem zbraní do Iránu dostali nicaragujští partyzáni? Obávám se, že většině Američanů je to jedno.

Americké občany začaly problémy kolem Vietnamu nudit ještě dřív, než se Amerika z Vietnamu stáhla; aféra Watergate a otázka, co vlastně Nixon udělal nebo neudělal, je začala nudit dokonce ještě dřív, než byly shromážděny všechny důkazy. I Nicaragua je nudí; a než bude uzavřeno vyšetřování téhle záležitosti s tajným prodejem zbraní do Íránu, Američané nebudou vůbec vědět, co si o tom mají myslet – a nakonec jim to všechno poleze krkem. Brzy budou mít plné zuby i Perského zálivu. Iránu mají plné zuby už teď.

Tenhle pocit je mi stejně povědomý a známý jako Hesteřino novoroční zvracení. Psal se Nový rok 1963; Hester zvracela v růžové zahradě a já s Owenem jsme se dívali na televizi. Ve Vietnamu bylo 16 300 příslušníků americké armády. Na Nový rok 1964 jich tam bylo celkem 23 300; a Hester blila jako Diana. Mám pocit, že toho roku přišlo jarní tání předčasně; myslím, že Hester tenkrát zvracela v dešti, i když možná ta obleva přišla až na Nový rok 1965, kdy bylo ve Vietnamu 184 000 amerických vojáků. A Hester zvracela a zvracela; byla k nezastavení. Patřila k zapřísáhlým odpůrcům války; počítala se mezi radikály. Byla tak nesmiřitelná, že Owen říkal, že ho napadá jediný zaručený způsob, jak dostat všechny Američany z Vietnamu.

„Měli bychom tam místo nich poslat Hester,“ řekl. „Hester by se celým severním Vietnamem propila,“ dodal, „měli bychom ji poslat přímo do Hanoje. Mám skvělý nápad, Hester,“ obrátil se k ní. „co kdybys šla zvracet rovnou na Hanoj?“

Na Nový rok 1966 bylo ve Vietnamu 385 300 amerických vojáků, z toho 6644 jich padlo v bojových akcích. Hester, Owen a já jsme nebyli na Nový rok spolu. Díval jsem se v čísle 80 na Hlavní třídě na televizi sám. Nepochyboval jsem o tom, že Hester někde zvrací; jenom jsem nevěděl kde. V roce 67 bylo ve Vietnamu 485 600 amerických vojáků, z toho 16 021 jich padlo v boji. Zase jsem se sám díval na televizi v čísle 80 na Hlavní třídě. Tentokrát jsem to i já s pitím trochu přehnal; snažil jsem se rozpomenout, kdy si babička pořídila barevnou televizi, ale marně. Vypil jsem toho tolik, že tenkrát jsem v růžové zahradě zvracel já; byla taková zima, že jsem kvůli Hester doufal, že zvrací někde v teplejších krajích.

Owen byl v teplejších krajích.

Nevzpomínám si, kde jsem byl a co jsem dělal na Nový rok 1968. Ve Vietnamu bylo 536 100 amerických vojáků; stále ještě asi o 10 000 méně než maximální dosažený počet. Až dosud padlo v boji pouze 30 610 vojáků, což bylo asi o 16 000 méně než celkový počet Američanů, kteří nakonec ve Vietnamu zahynuli. Ať jsem byl na Nový rok 1968 kdekoli, jsem si jist, že jsem byl opilý a zvracel jsem; nevím, kde byla Hester, ale jsem si jist, že se opila a zvracela stejně jako já.

Jak jsem se už zmínil, Owen mi nedával svůj deník číst; teprve mnohem později – když už bylo po všem, nebo skoro po všem – jsem viděl, co si do něj psal. Je tam jeden záznam, který bych si přál číst v době, kdy si ho zapsal; je to velice starý zápis, nesoucí ještě stopy nadšeného optimismu po Kennedyho zvolení prezidentem, a není datován dlouho po záznamu, v němž Owen babičce děkuje za darovaný deník a slavnostně slibuje, že se bude vždy snažit, aby na něj mohla být hrdá. Ten záznam mi připadá důležitý; je datován 1. ledna 1962 a stojí v něm:

Vím tři věci. Vím, že se mi nikdy nezmění hlas, a vím, kdy zemřu. Rád bych věděl, proč se mi nikdy nezmění hlas, a rád bych věděl, jak zemřu; Bůh mi však dovolil vědět víc, než ví většina lidi – a tak si nestěžuji. Třetí věc, kterou vím, je to, že jsem nástrojem Božím; věřím, že mi Bůh dá vědět, co mám udělat a kdy to mám udělat. Šťastný nový rok!

V lednu toho roku jsme byli v posledním ročníku na Gravesendské akademii; kdybych tenkrát chápal jeho fatalistickou smířlivost s tím, co „věděl“, dokázal bych lépe pochopit, proč se choval tak, jak se choval – když se proti němu spikl celý svět a on ani nezdvihl ruku na svou obhajobu.

Ubíjeli jsme zrovna volný čas v redakci Popelnice, kde toho roku zastával Hlas funkci šéfredaktora, když nám jeden velice nesympatický student posledního ročníku jménem Larry Lish řekl, že se prezident Kennedy „šmajchluje“ s Marilyn Monroe.

Larry Lish – celým jménem Herbert Lawrence Lish junior (jeho otec byl filmový producent Herb Lish) – byl patrně nejcyničtějším a nejdekadentnějším ze všech studentů školy. Už v prvním ročníku přivedl jistou místní dívku do jiného stavu a jeho matka – nedávno rozvedená s jeho otcem – jí tak hbitě a šikovně zařídila potrat, že jsme se dokonce nikdy nedozvěděli, která to byla; Larry Lish zkazil nejlepší léta spoustě děvčat. O jeho matce kolovaly zvěsti, že je schopná posadit jeho přítelkyně do letadla do Švédska a nehnout přitom brvou; šuškalo se, že je osobně doprovází – aby měla jistotu, že záležitost opravdu vyřídily. Po takovém výletu do Švédska a zpátky už dívky Larryho nikdy nechtěly ani vidět. Byl to hlučný extrovert, vlezlý typ, který umí udělat dobrý dojem na ubohé, zapšklé chudáky, kteří se nechají oslnit nóbl výslovností a košilemi šitými na míru.

Byl vtipný – dokonce i Owen oceňoval jeho redaktorský talent a zásluhy o Popelnici – a celá škola, studenti i pedagogové bez výjimky, ho srdečně nenáviděli; říkám „srdečně“ v případě studentů proto, že by se mezi nimi bohužel nenašel nikdo, kdo by odmítl pozvání na některý z večírků pořádaných jeho rodiči. A pokud jde o pedagogy, ti ho „srdečně“ nenáviděli především kvůli otci, který byl tak bohatý, že se ho velká část pedagogického sboru bála – a pak ovšem kvůli rozvedené matce, známé krasavici a koketě. Jsem si jist, že někteří z učitelů se nemohli dočkat, až se na ní při rodičovské schůzce aspoň chvíli popasou očima; a pocity řady studentů byly obdobné.

Owen ani já jsme nebyli nikdy pozváni na žádný večírek pana nebo paní Lishových; obyvatelé New Hamsphire nejezdí moc často do New Yorku, natož do Beverly Hills. V Beverly Hills žil Herb Lish; tam také pořádal své hollywoodské mejdany a Larryho spolužáci, kteří měli to štěstí, že pocházeli z okolí Los Angeles, se dušovali, že na těch bombastických událostech skutečně potkávali opravdové filmové „hvězdičky“.

Večírky pořádané paní Lishovou na Páté avenue nebyly o nic umírněnější; oběma bývalým manželům očividně působilo potěšení svádět a kazit mládež. O newyorských dívkách bylo známo, že ani nemusejí toužit po kariéře u filmu, aby „to“ dělaly snad ještě ochotněji než jejich naoko zdráhavé kalifornské kolegyně.

Pan a paní Lishovi se po rozvodu pustili do souboje o pochybenou přízeň svého dospívajícího potomka a cestu k jeho srdci si dláždili nekonečnými večírky a drahým sexem. Larry dělil své prázdniny mezi New York a Beverly Hills. Na obou pobřežích se společnost, s níž se Lishovi „znali“, skládala z lidí, které mnozí studenti posledního ročníku Gravesendské akademie pokládali za nejúžasnější osobnosti na světě; Owen a já jsme o většině z nich v životě neslyšeli. O prezidentu Kennedym jsme však pochopitelně slyšeli a rozhodně jsme viděli všechny filmy, ve kterých hrála Marilyn Monroe.

„Víte, co mi řekla máti o prázdninách?“ zeptal se nás Larry.

„Já budu hádat,“ řekl jsem. „Slíbila, že ti koupí letadlo.“

„A když se o tom dozvěděl tvůj otec,“ dodal Owen, „nechal se slyšet, že ti koupí vilu ve Francii – na Riviéře!“

„To až napřesrok,“ poťouchle se zaculil Larry. „Máti mi řekla, že se JFK šmajchluje s Marilyn Monroe – a spoustou dalších,“ řekl.

„To je nejnechutnější lež, jakou jsem kdy slyšel!“ rozčílil se Owen.

„Je to pravda,“ zašklebil se Larry.

„Za takovéhle pomluvy by měli toho, kdo je šíří, zavřít.“ prohlásil Owen.

„Umíš si představit mou matinku ve vězení?“ zeptal se Larry. „Kromě toho to není žádná pomluva. Abys věděl, náš velkej šéf dostane každou ženskou, na kterou pomyslí – a Frajer Meany je vedle něj hotovej žabař.“

„Jak to může tvoje matka vědět?“ zeptal se Owen.

„Zná se s celou Kennedyho rodinou,“ odpověděl po patřičně napjaté odmlce Larry. „A můj táta zná Marilyn Monroe,“ dodal.

„Předpokládám, že ‚to‘ dělají v Bílém domě?“ řekl Owen.

„Pokud vím, dělali to v New Yorku,“ řekl Larry. „Nevím, jestli to dělali ještě jinde – ale je všeobecně známo, že to dělají už celá léta. A slyšel jsem, že až se jí nabaží prezident, má na ni zálusk Bobby.“

„Jsi hnusnej!“ prohlásil Owen.

„Svět je hnusnej!“ opravil ho vesele Larry. „Myslíš si, že lžu?“

„Ano, myslím,“ přisvědčil Owen.

„Příští víkend se pro mě máti staví a pojedeme spolu na lyže,“ řekl Larry. „Můžeš se jí zeptat sám.“

Owen pokrčil rameny.

„Chceš říct, že moje máti lže?“ řekl Larry; Owen znovu pokrčil rameny. Nenáviděl Larryho Lishe i jeho matku; nebo přinejmenším nenáviděl typ žen, k jakým podle něj Larryho matka patřila. V životě by ale neřekl, že něčí matka lže.

„Něco ti povím, Mistře Cyniku,“ řekl Larry. „Moje máti si potrpí na drby a na chlapy, ale není lhářka; nemá dost fantazie, aby si dokázala sama něco vymyslet!“

Tohle nám s Owenem na spolužácích z akademie vadilo nejvíc; nesnášeli jsme, jak velká většina našich vrstevníků s naprostou samozřejmostí svými rodiči opovrhuje. Tahali z nich peníze a tajně si půjčovali jejich letní byty a víkendové chaty – rodiče neměli tušení, že od nich mají jejich ratolesti klíče! A často se o rodičích vyjadřovali způsobem, jako by je považovali za naprostý póvl – nebo přinejmenším beznadějné hlupáky.

„Ví o Marilyn Monroe Jackie?“ zeptal se Owen.

„Zeptej se mojí máti,“ odbyl ho Larry.

Vyhlídka na rozmluvu s paní Lishovou Owenovi na náladě nepřidala. Celý týden byl jako na trní. Vyhýbal se redakci Popelnice, kde byl jinak pečený vařený od rána do večera. Marná sláva, JFK byl Owenův idol; problém prezidentovy osobní (respektive sexuální) morálky by patrně nezviklal důvěru normálního občana v prezidentovy politické zásady a cíle – ovšem Owen Meany zaprvé nebyl „normální občan“ a zadruhé ještě nedospěl tak daleko, aby posuzoval morálku veřejnou odděleně od morálky soukromé. Pochybuji, že by Owen vůbec někdy k takovémuto rozpolcenému náhledu na věc „dospěl“ – nejspíš by ho nezastával ani dnes, kdy se jako jediní zastánci nedělitelnosti morálky na veřejnou a soukromou jeví nejrůznější náboženští šarlatáni, kteří „vědí“, že Bůh dává přednost kapitalistům před komunisty a jaderným zbraním před dlouhými vlasy.

Kam by se Owen zařadil dnes? Byl šokován při pomyšlení, že by se J. F. Kennedy – ženatý muž! – mohl „šmajchlovat“ s Marilyn Monroe; nemluvě o „spoustě dalších“. Nikdy by ale netvrdil, že „ví“, čemu dává Bůh přednost; odjakživa se mu protivila všechna kázání – i při mši. Nesnášel, když někdo tvrdil, že „ví“, co si Bůh myslí o současnosti.

Dnes se nám skutečnost, že si prezident Kennedy užíval neřestných radovánek s Marilyn Monroe a „spoustou dalších“ – dokonce během své prezidentské funkce – jeví jen středně pobuřující a možná dokonce mírně stylová ve srovnání s hanebnými podvody, utajováním a porušováním zákona, jaké všeobecně praktikuje celá Reaganova administrativa. Představa prezidenta Reagana skotačícího v posteli – s kýmkoli! – je proti všem jeho ostatním lumpárnám vítaným a komickým zpestřením!

Rok 1962 však nebyl dnešek; a naděje, které Owen vkládal do Kennedyho vlády, překypovaly optimismem jeho devatenácti let a touhou sloužit své vlasti – být užitečný. Invaze na Kubu v Zátoce sviní předešlého roku na jaře ho sice znepokojila, ale třebaže šlo o varovný omyl, nebylo to cizoložství.

„Jestli dokáže Kennedy obhájit cizoložství, pak dokáže obhájit všechno!“ trápil se Owen. Pak se rozzlobil: „Pořád zapomínám, že je katolík! Když se můžou katolíci ze všeho vyzpovídat, můžou si všechno odpustit! a nesmějí se rozvádět; v tom je možná ta chyba. Podle mě je zvrhlé zakazovat lidem rozvod!“

„Podívej se na to jinak,“ radil jsem mu. „Jsi prezident Spojených států; jsi fešák. Chtějí se s tebou vyspat stovky žen – tisíce nejpůvabnějších dívek splní každé tvoje přání. Bez váhání přijdou po půlnoci do Bílého domu ke vchodu pro dodavatele!“

„Ke vchodu pro dodavatele?“ opakoval Owen.

„Víš dobře, jak to myslím,“ řekl jsem. „Kdyby ses mohl vyspat s absolutně každou ženskou, které by se ti zachtělo, udělal bys to – nebo ne?“

„Nechce se mi věřit, že na tobě výchova a vzdělání nenechaly žádné stopy,“ řekl. „Nač studovat dějiny a literaturu – nemluvě o znalosti bible a náboženství a etiky? Proč by si měl člověk něco odpírat – když jediným důvodem je obava, že by mohl být přistižen?“ ptal se „Tomu říkáš morálka? Tomu říkáš zodpovědnost? Prezident je volen proto, aby dbal na dodržování ústavy; řečeno obecněji, aby dbal na dodržování zákonů – nemá žádné právo jednat mimo zákon, prezident má jít celému národu příkladem!“

Vzpomínáte si na to? Vzpomínáte si na tu dobu?

Vzpomínám si, co Owen prohlásil o „Projektu 100 000“ – vzpomínáte si na něj? Šlo o návrh, vypracovaný ministrem obrany Robertem McNamarou v roce 1966. Z 24 000 prvních branců, povolaných do armády v letech 1966 až 1968, jich 40 % umělo číst na úrovni šesté třídy, 41 % z nich byli černoši, 75 % pocházelo z rodin s nízkými příjmy a 80% nedokončilo střední školu. „Chudí Američané dosud neměli příležitost získat svůj spravedlivý podíl z bohatství této země,“ pravil ministr McNamara, „nyní však dostanou šanci sloužit při obraně své vlasti.“

Owen byl bez sebe vzteky.

„On si snad myslí, že dělá ‚chudým američanům‘ nějakou laskavost!“ zuřil Owen. „Vždyť on říká, že člověk nemusí být ani bílý – a dokonce ani nemusí umět číst – aby mohl umřít! To je opravdu skvělá ‚šance‘! za to mu budou chudí američané opravdu vděční!“

Toronto, 11. července 1987 – poslední dny je takové horko, že se nemohu dočkat, až mě Katherine pozve na rodinný ostrov v Georgian Bay; jejich početná rodina však má určitě hostů víc než dost. Já jsem tady zatím propadl ošklivému zlozvyku: skoro každý den si kupuji The New York Times. Ani nevím, proč vlastně chci nebo potřebuji ještě něco vědět.

Podle The New York Times je z nových průzkumů veřejného mínění zřejmé, že většina Američanů soudí, že prezident Reagan lže; měli se jich ovšem zeptat, jestli jim to vadí!

Napsal jsem Katherine, kdy mě pozve do Georgian Bay. „Kdy mě konečně vysvobodíte od mých zlozvyků?“ ptal jsem se v dopise. Tak mě napadá, jestli jsou The New York Times k dostání v Pointe au Barii Station; doufám, že ne.

Mitzy Lishová, Larryho matka, měla natupírované, na pohled slepené vlasy medového odstínu, a její pleť potřebovala slunce; když se zrovna nevrátila z pravidelného pobytu v Round Hill na Jamaice, pokožka jí povadla a vybledla. Protože ji měla citlivou na chlad a náchylnou k lišejům a přílišné kouření jí narušovalo krevní oběh, týden lyžování v Nové Anglii – jakkoli mohl příznivě ovlivnit spor o synáčkovu přízeň – jí na vzhledu ani na náladě nepřidal.

Přesto v ní člověk nemohl nevidět skutečně atraktivní „starší“ dámu; Mitzy Lishová sice nedosahovala úrovně prezidenta Kennedyho, byla však krasavice podle všech měřítek, s nimiž jsme ji mohli s Owenem srovnávat.

Hesteřinu erotickému půvabu v rozpuku mládí rozháraná životospráva a nadměrná spotřeba alkoholu také neprospívala, ale přestože paní Lishová kouřila jako tovární komín a barvila si vlasy na jantarovo (protože jí u kořínků šedivěly), stejně vypadala mnohem víc sexy než Hester.

Na New Hampshire byla příliš ověšená zlatem a stříbrem; její oblečení, šperky i natupírovaný účes nepochybně odpovídaly poslední newyorské módě, ale hodily se víc do společnosti, kde se za normální pokládá večerní toaleta. V Gravesendu byla nápadná; sotva si dovedu představit, že by se v New Hampshire nebo ve Vermontu našla lyžařská chata, která by ji dokázala uspokojit. Jejím nárokům jistě nestačil obyčejný přepych vlastní koupelny; byla to žena, která vyžadovala obsluhu na pokoj, která potřebovala svou první ranní cigaretu, kávu a The New York Times ještě v posteli. A pak dostatečné osvětlení a veliký toaletní stolek se zrcadlem, u kterého stráví nemálo času; a pokud by na ni někdo pospíchal, nebude na něj zrovna milá.

V New Yorku jí vyplňovaly čas do oběda výhradně cigarety, káva a noviny – a pečlivá, obětavá péče o svůj zevnějšek. Paní Lishová byla značně netrpělivá osoba, pokud se ovšem nevěnovala svému líčení. Pak následoval oběd s přítelkyní nebo, teď po rozvodu, s advokátem nebo potenciálním milencem. Odpoledne si zašla ke kadeřnici nebo si vyjela na nákupy; v nejhorším případě si koupila aspoň pár časopisů a šla do kina. Později se možná sejde s někým na skleničku. Ovládala všechny zprávy a aktuální informace, kterými pravidelní a pečliví čtenáři The New York Times často nahrazují inteligenci, byla studnicí všech dostupných drbů a pomluv a měla „fůru“ času vstřebat všechny nejžhavější novinky. V životě nepracovala.

Hodně času jí zabrala večerní koupel, po níž následovalo večerní líčení; rozčilovalo ji, když měla večer schůzku před osmou hodinou – ale ještě víc ji rozčilovalo, když neměla žádnou schůzku. Neuměla vařit – ani vajíčka. Byla příliš líná, aby se namáhala s přípravou pravé kávy; k cigaretám a novinám jí docela stačila instantní. Rozhodně patřila k oněm prvním nadšeným obhájkyním nízkokalorických dietních nápojů – byla posedlá touhou zhubnout (a nenáviděla cvičení).

Své problémy s pletí kladla za vinu bývalému manželovi, který Ji udělal ze života peklo; po rozvodu se musela odstěhovat z Kalifornie, které dávala v zimních měsících přednost s ohledem na svou problematickou pleť. Přísahala by, že v New Yorku se jí viditelně zvětšují póry. Z pomstychtivosti si však podržela apartmá na Páté avenue, stejně jako do alimentů započítala každoroční zimní výlet na Jamaiku, kdy už jí stav její pokožky připadal neudržitelný, a pronájem letního bytu v Hamptons (Pátá avenue v červenci a srpnu opravdu není žádná legrace). Žena, zvyklá na životní úroveň, jakou pro sebe jako manželka Herba Lishe a matka jeho jediného dítěte vyžadovala, prostě a jednoduše potřebovala slunce a slaný vzduch.

Pár let si bude užívat ve společnosti jako populární rozvedená panička; nezdá se, že by na nový sňatek nějak pospíchala – po pravdě řečeno několik nabídek dokonce odmítne. Jednoho roku však podlehne obavám, že její krása začíná uvadat, nebo si snad dokonce uvědomí, že již uvadla; stále více času spotřebuje před zrcadlem jenom na to, aby obnovila, co tam kdysi bývalo. Pak se její chování změní; v otázce druhého sňatku se stane značně agresivní, protože pochopí, že nesmí ztrácet čas. Chudák přítel, který jí bude právě v tom okamžiku nablízku; bude obviněn, že ji k sobě připoutal – co hůř, že jí nikdy neumožnil, aby si vybudovala vlastní kariéru. Ubožák nebude mít jinou možnost věc čestně vyřešit, než vstoupit s ženou, kterou na sobě učinil tak závislou, ve svazek manželský. A bude vedlejší, co bude zač; on bude tou příčinou, proč nikdy nepřestala kouřit; protože sňatek tak dlouho odkládal, byla příliš nervózní, aby s kouřením přestala. Rovněž za mastnou pleť, kterou dosud kladla za vinu bývalému manželovi, teď mohl současný partner; jestli je bledá a neduživá, může za to on.

On je samozřejmě také příčinou její prohlubující se deprese. Pokud by se s ní snad chtěl rozejít – pokud by ji chtěl opustit, nebo se s ní dokonce neoženit – musí převzít finanční závazky související s vydržováním jejího osobního psychiatra. Kdyby ji koneckonců tak netrápil, žádného psychiatra by nikdy nepotřebovala.

Můžete se ptát, jak to, že toho o nešťastné Mitzy Lishové, matce mého spolužáka, tolik vím nebo jsem tehdy věděl. Už jsem se zmínil, že studenti Gravesendské akademie byli většinou velice vyspělí; a „nejvyspělejší“ byl bezpochyby Larry Lish. Řekl o své matce každému všechno; chápete? Měl z ní jenom legraci.

V lednu 1962 jsme z ní ale s Owenem měli hrůzu. Přišla oblečená v kožichu, na který padly stovky malých zvířátek, a na očích měla sluneční brýle, které zcela zakrývaly, co si o nás myslí – nám však bylo jasné, že nás pokládá za venkovské balíky, předem ztracené pro jakékoli pokusy o zcivilizování. Byli jsme si jisti, že by radši podstoupila i tu nejdrastičtější kůru na odvyknutí kouření, než by strávila jediný večer v naší společnosti.

„Dobrý den, paní Lishová,“ pozdravil ji Owen. „Rádi vás tady vidíme.“

„Dobrý den,“ řekl jsem. „Jak se vám daří?“

Paní Lishová patřila k tomu typu žen, které pijí zásadně vodku s tonikem, aby si uchovaly svěží dech; právě proto, že tolik kouřila, dělala si neustále starosti o svůj dech. Dnes by patřila k těm ženám, které si nosí v kabelce spreje na osvěžení dechu a v jednom kuse si je rozprašují v ústech pro případ, že by někoho posedla náhlá potřeba je políbit.

„No tak, řekni mu to,“ vybízel ji Larry.

„Syn mi říkal, že prý pochybujete o tom, že má prezident pletky s ženami,“ obrátila se k Owenovi. Při slovech „pletky s ženami“ si rozhalila kožich a závan jejího parfému zalétl až k nám. „Víte, něco vám povím,“ řekla, „pletky s ženami má – a často.“

„I s Marilyn Monroe?“ zeptal se jí Owen.

„S Marilyn Monroe – a spoustou dalších,“ řekla; měla přehnaně nalíčené rty – i na módu roku 1962 – a když se na Owena usmála, všimli jsme si na jednom z velkých předních řezáků šmouhy od rtěnky.

„Ví o tom jackie?“ zeptal se Owen.

„Nejspíš si už zvykla,“ odpověděla Mitzy Lishová; očividně vychutnávala Owenovo zděšení. „Co na to říkáte?“ zeptala se; mimo jiné jí dělalo dobře trápit nezkušené mladíky.

„Já to odsuzuji,“ prohlásil Owen.

„Ten kluk je neskutečný,“ obrátila se paní Lishová na syna. Vzpomínáte si na to? Vzpomínáte si, jak lidé užívali ten výraz, že je někdo „neskutečný“?

„Paráda, co?“ řekl místo odpovědi Larry.

„To je šéfredaktor vašeho časopisu?“ zeptala se ho matka; Larry se rozesmál.

„Správně,“ přisvědčil; mohl se umlátit smíchy.

„To je nejlepší student vašeho ročníku?“ pokračovala v dotazech.

„Ano!“ přikývl Larry a nepřestal se svíjet. Owen měl jako nejlepší student ročníku přednést na závěr školního roku slavnostní projev a bral svůj úkol tak vážně, že si řeč dokonce začal psát – přestože byl teprve leden. Ve většině škol se o studentovi, který přednese závěrečnou řeč, rozhoduje až v jarním semestru; Owenovy studijní výsledky však byly tak skvělé, že nikdo jiný nepřipadal v úvahu.

„Můžu se vás na něco zeptat?“ oslovila ho paní Lishová. „Kdyby měla Marilyn Monroe chuť vyspat se s vámi, chtěl byste?“ Bál jsem se, že se Larry složí – smál se, až mu tekly z očí slzy. Owen se tvářil celkem klidně. Nabídl paní Lishové cigaretu, ale ona si vzala vlastní; připálil jí a pak si zapálil sám. Zdálo se, že si odpověď důkladně rozmýšlí.

„No? Co vy na to?“ vrkala paní Lishová. „Jde o Marilyn Monroe – nejsenzačnější kus, jaký si umíte představit! Nebo se vám Marilyn Monroe nelíbí?“ Sundala si sluneční brýle; měla velmi hezké oči a byla si toho vědoma. „Chtěl nebo nechtěl?“ naléhala. Šelmovsky na něj mrkla a pak ho dlouhým nalakovaným nehtem cvrnkla do nosu.

„Kdybych byl prezidentem, tak ne,“ odpověděl Owen. „A rozhodně ne, kdybych byl ženatý!“

Mitzy Lishová se rozesmála. Znělo to jako něco mezi vytím šakala a zvuky, jaké vydávala ve svém opileckém komatu Hester.

„Tak tohle je naše budoucnost?“ řekla. „Nejlepší student na nejprestižnější škole, kruci – tohle můžeme čekat od budoucích předáků téhle země?“

Ne, paní Lishová – mohu vám dnes odpovědět. Právě tohle jsme od našich budoucích předáků očekávat nemohli. To nebyla naše budoucnost; naše budoucnost nás zavedla někam úplně jinam – k předákům, kteří se Owenovi Meanymu nepodobají ani trochu.

Tehdy jsem v sobě nenašel dost odvahy, abych jí odpověděl. Owen však nepatřil k lidem, které by mohl kdokoli beztrestně trápit – uměl se smířit s osudem, ale nesnášel, když ho někdo nebral vážně.

„Já pochopitelně nejsem prezident,“ pravil skromně. „A nejsem ženatý. Kromě toho Marilyn Monroe vůbec neznám,“ dodal. „Nehledě na to, že ona by se patrně se mnou nikdy vyspat nechtěla, ale – víte co?“ obrátil se k paní Lishové, která se – jako její syn – mohla potrhat smíchy, „kdybyste se se mnou chtěla vyspat vy – hned teď, když nejsem ani prezident, ani ženatý – sakra,“ podíval se jí do očí, „myslím, že bych to zkusil.“

Už jste někdy viděli psa, kterému zaskočila kost v krku? Psi někdy potravu vdechnou – a pak se umějí opravdu dramaticky dusit. V životě jsem neviděl, aby se někdo přestal smát tak náhle jako paní Lishová a její syn – doslova jim zamrzl úsměv na rtech.

„Co si to dovoluješ?“ užasla paní Lishová.

„No? co vy na to?“ opakoval Owen. „Chtěla byste nebo nechtěla?“ Nečekal na odpověď a pokrčil rameny. V redakci Popelnice se jako vždy koulila oblaka štiplavého cigaretového dýmu; Owen klidně přistoupil k věšáku, sundal z něj svou červeno-černě kostkovanou loveckou čapku a bundu ze stejné obnošené látky a vyšel ven do zimy, která tak neblaze působila na choulostivou pleť paní Lishové. Larry byl takový zbabělec, že neřekl ani slovo – neskočil mu po krku, ani mu nenacpal hlavu do nejbližší závěje. Buď byl tak zbabělý, nebo si uvědomoval, že čest jeho matky si takovou obranu nezaslouží; podle mého soudu si nezasloužila vůbec žádnou.

Zato náš pan ředitel Randy White byl kavalír – jakmile měl chránit slabší pohlaví, choval se jako rytíř ze staré školy. Zpráva o Owenových urážlivých výrocích na adresu paní Lishové ho přirozeně pobouřila; přirozeně, že oceňoval finanční částky, které pan a paní Lishovi škole poskytovali. „Přirozeně“, ujistil paní Lishovou, „nenechá její urážku bez potrestání“.

Když jsme byli s Owenem povoláni do ředitelny, nevěděli jsme, co všechno mu Mitzy Lishová o incidentu – jak to ředitel označil – napovídala.

„Hodlám ten ostudný incident důkladně prošetřit,“ oznámil nám ředitel. „Vy jste učinil paní Lishové v redakci Popelnice jistou nabídku, že?“ obrátil se k Owenovi.

„To byl žert,“ odpověděl Owen. „Paní Lishová se mi posmívala – bezostyšně se mi smála do očí,“ řekl. „tak jsem jí odpověděl, co jsem pokládal za vhodné.“

„Jak můžete pokládat za ‚vhodné‘ říct něco takového spolužákově matce?“ namítl ředitel. „A v prostorách školy!“ dodal.

Později jsme se dozvěděli, že právě tato okolnost, totiž že k oné nabídce došlo „v prostorách školy“, paní Lishovou zvlášť pobouřila; sdělila řediteli, že to rozhodně pokládá za dostatečný „důvod k vyloučení“. Řekl nám to Larry; ne že by nás měl rád, ale přece jen se trochu styděl, že si jeho matka tak umanula dosáhnout Owenova vyloučení.

„Jak můžete pokládat za ‚vhodné‘ říct něco takového spolužákově matce?“ opakoval Randy White.

„Pokládal jsem to za ‚vhodné‘ s ohledem na její chování,“ odpověděl Owen.

„Byla na něj zlá,“ zdůraznil jsem.

„Posmívala se mi, že jsem nejlepší student ze třídy,“ řekl Owen.

„Nahlas se mu smála,“ řekl jsem. „Smála se mu do očí – a provokovala ho,“ dodal jsem.

„Chovala se ke mně vyzývavě!“ řekl Owen.

Tehdy jsme ani Owen, ani já neuměli popsat, co bylo na vyzývavém chování paní Lishové tak kruté; možná by i Randy White uznal, že je naše nepřátelství vůči ní oprávněné, kdyby věděl, jak ošklivě nás trápila svou lascivní agresivitou – zvlášť Owena. Flirtovala s ním, provokovala ho a ponižovala – nebo se o to aspoň snažila. Jakým právem se pak sama cítila dotčená, když jí její hrubost oplatil?

Tohle všechno jsem však nebyl schopen vyjádřit slovy, když mi bylo osmnáct a nervózně jsem přešlapoval v ředitelově kanceláři.

„Zeptal jste se matky svého spolužáka, jestli by se s vámi vyspala – v přítomnosti jejího vlastního syna!“ obvinil Owena ředitel.

„Vy nechápete souvislosti,“ řekl Owen.

„Tak mi je popište,“ vyzval ho ředitel.

Owen se zatvářil zoufale.

„Paní lishová nám sdělila jisté velice nepěkné a zlovolné pomluvy,“ odpověděl. „A očividně jí dělalo dobře, když mě to rozzlobilo.“

„To je pravda, pane,“ přisvědčil jsem.

„Co to bylo za pomluvy?“ zeptal se ředitel. Owen mlčel.

„Owene – musíš se přece bránit, proboha!“ naléhal jsem.

„Buď zticha!“ okřikl mě.

„Co vám řekla, Owene?“ zeptal se ředitel.

„Bylo to velice nechutné,“ odpověděl Owen, který byl upřímně přesvědčen, že brání prezidenta Spojených států! Owen Meany bránil pověst svého vrchního velitele!

„Řekni mu to, Owene!“ prosil jsem.

„Je to důvěrná informace,“ řekl Owen. „musíte mi prostě věřit – říkala hrozné věci. Zasloužila si, abych si z ní vystřelil – abych jí to oplatil.“

„Paní Lishová tvrdí, že jste jí učinil necudnou nabídku v přítomnosti jejího syna – opakuji ‚necudnou‘,“ řekl Randy White. „Tvrdí, že jste ji urazil, že jste byl sprostý a oplzlý – a že jste antisemita,“ řekl ředitel.

„Ona je židovka?“ otočil se ke mně Owen. „Netušil jsem, že je židovka!“

„Tvrdí, že jste mluvil jako antisemita,“ trval na svém ředitel. „Protože jsem jí učinil nabídku?“ podivil se Owen.

„Takže se přiznáváte?“ udeřil na něj ředitel. „Co kdyby souhlasila?“

Owen Meany pokrčil rameny, „Nevím,“ řekl po chvilce přemýšlení, „asi bych to zkusil – ty ne?“ otočil se ke mně. Přikývl jsem. „Jsem si jist, že vy byste ji odmítl!“ obrátil se k řediteli – „protože jste ženatý,“ dodal. „V tom byl ten vtip,“ vysvětloval Whiteovi. „Dělala si ze mě legraci a ptala se mě, jestli bych ‚to‘ chtěl dělat s Marilyn Monroe, a když jsem řekl: ‚ne, kdybych byl ženatý‘, začala se mi smát.“

„S Marilyn Monroe?“ podivil se ředitel. „Co s tím má společného Marilyn Monroe?“

Ale Owen o tom odmítl dál mluvit. Později se mi svěřil: „Dovedeš si představit ten skandál, kdyby se to dostalo do novin?“

Snad si doopravdy myslel, že úvodník v Popelnici by mohl přivodit Kennedyho zkázu!

„Chceš se nechat vyhodit ze školy za to, že budeš chránit prezidenta?“ zeptal jsem se ho.

„Prezident je důležitější než já,“ odpověděl mi Owen. Dnes si nejsem tak jist, jestli měl v této věci pravdu; ve většině věcí pravdu měl, přesto se domnívám, že Owen Meany byl nejméně stejně důležitý a že si zasloužil stejnou ochranu jako J. F. K.

Jen se podívejte, jací hlupáci se snaží prezidenta chránit dnes!

Owen však byl neoblomný a odmítal se hájit; před Danem prohlásil, že paní Lishová svými pomluvami „ohrožuje bezpečnost země“; a ani ředitelův hněv ho nepřiměl její hanebné nactiutrhání opakovat.

Na schůzi pedagogického sboru trval ředitel na tom, že podobná neúcta k dospělým – k rodičům spolužáka! – nesmí být tolerována. Pan Early namítl, že ve školním řádu není žádný odstavec, který by zakazoval svádět matky spolužáků; podle pana Earlyho se Owen ničím neprovinil.

Ředitel se pokusil přehrát záležitost na Výkonný výbor; Dan si však byl vědom, že před touto sestavou převážně ředitelových stoupenců má Owen pramalé šance – jak Hlas sám upozornil, tvořili při každém hlasování většinu. Dan argumentoval, že tato věc před Výkonný výbor vůbec nepatří; Owen nespáchal žádný přestupek, který by se dal hodnotit jako obecně uznávaný „důvod k vyloučení“.

Kdepak! nesouhlasil ředitel. A co „nepatřičné styky s děvčaty“? Několik učitelů si pospíšilo připomenout, že Mitzy Lishová „není žádná dívka“. Na to ředitel přečetl telegram od jejího bývalého manžela Herba Lishe. Hollywoodský producent vyjádřil naději, že urážka jeho bývalé manželky – a trapné rozpaky, do nichž byl uvržen jeho syn – nezůstanou nepotrestány.

„Tak dejte Owenovi ředitelskou důtku,“ navrhl Dan. „Tím ho potrestáte víc než dost.“

Randy White však prohlásil, že proti Owenovi stojí mnohem vážnější obvinění než pouhá urážka spolužákovy matky; nepovažuje snad pedagogický sbor antisemitismus za „vážnou“ věc? Může škola tak širokého etnického záběru tolerovat takovou „diskriminaci“?

Paní Lishová ovšem své obvinění nikdy nedoložila. Dokonce ani Larry si na ředitelovo naléhání nedokázal vzpomenout, která z Owenových poznámek by mohla být vykládána jako protižidovská; po pravdě řečeno Larry připustil, že jeho matka má ve zvyku označovat za antisemitu každého, kdo k ní neprojeví náležitou úctu – jakoby jediným myslitelným důvodem její neoblíbenosti mohl být fakt, že je Židovka. Dan Needham připomněl, že Owen o židovském původu Lishových vůbec nevěděl.

„Jak to mohl nevědět!“ zvolal ředitel.

Dan podotkl, že ředitelova poznámka je rozhodně protižidovštější než kterýkoli z výroků připisovaných Owenovi.

A tak Owen nejhoršímu unikl; dostal pouze důtku s podmínkou do konce zimního semestru a s varováním, schváleným celou profesorskou radou, že jakýkoli přestupek jakékoli závažnosti bude pokládán za „dostatečný důvod k vyloučení“; v takovém případě bude postaven před Výkonný výbor a nikdo z přátel a příznivců mezi pedagogy ho nezachrání.

Ředitel navrhoval, aby byl Owen kromě udělení důtky i zbaven funkce šéfredaktora Popelnice, nebo aby byl alespoň do konce semestru umlčen jeho Hlas; případně obojí. Pedagogická rada však návrh zamítla.

Upřímně řečeno, obvinění z antisemitismu se paní Lishové spíš vymstilo, protože řada pedagogů zastávala sama dost otevřeně protižidovský postoj. A pokud šlo o Randyho Whitea: Dan, Owen i já jsme ředitele ohodnotili jako přinejmenším stejného antisemitu, jako byla většina jeho podřízených.

Nakonec byla záležitost uzavřena s tím, že Owen dostal důtku s podmínkou do konce zimního semestru; kromě rizika vyloučení, které mu hrozilo v případě dalšího porušení školního řádu, nepředstavoval trest žádná velká omezení, zvlášť pro denního studenta. V podstatě byl zbaven výsady studentů posledního ročníku jezdit ve středu a v sobotu odpoledne do Bostonu, a kdyby bydlel na koleji, přišel by o nárok trávit některé víkendy mimo školu; jako denní student ovšem stejně byl na všechny víkendy doma – nebo u mne.

Owen však nebyl za projevenou shovívavost ani trochu vděčný; dotklo se ho, že byl vůbec potrestán. Jeho nepřátelská reakce pochopitelně na oplátku rozhořčila pedagogy – včetně řady jeho zastánců. Očekávali díky za svou šlechetnost a odvahu, s níž se vzepřeli řediteli, a místo toho je Owen na nádvoří školy ani nepozdravil. Tvářil se, jako že je nevidí; chodil s očima zarytě upřenýma do země. Nemluvil – ani ve třídě! – a odpovídal pouze na otázky; když byl k řeči donucen, byly jeho odpovědi netypicky stručné. Co se týče funkce šéfredaktora Popelnice, Owen jednoduše úvodníky, kterými se Hlas tak proslavil, přestal psát.

„Co se stalo s Hlasem, Owene?“ zeptal se ho pan Early.

„Hlas se naučil držet hubu,“ odbyl ho Owen.

„Owene,“ domlouval mu Dan, „neměl bys tak kašlat na své přátele.“

„Hlas byl cenzurován,“ prohlásil Owen. „Řekněte prostě všem učitelům i panu řediteli, že hlas nemá čas – že má moc práce s přepisováním svého závěrečného projevu! Za to, co řeknu na absolventské slavnosti, už mě snad nikdo ze školy vyhodit nemůže!“

Tak odpověděl řediteli a pedagogům na své potrestání – vyhrožoval jim Hlasem, kterého se všichni báli a o němž si byli jisti, že utichl jen dočasně, aby skryl doutnající hněv a zlobu.

Kdo jiný než doktor Dolder, přitroublý psychiatr z Curychu, mohl na schůzi navrhnout, že by měli Owena poslat k němu?

„Taková nenávist!“ horlil doktor Dolder. „On přece je nadán se vyslovit – pravda? A teď své nadání před námi skrývá, sobě sám upírá potěšení mluvit, co má na duši – proč? Když on se nevyjádří, jeho nenávist ještě posílí – pravda?“ mudroval psychiatr. „Bude lepší, když já mu dám příležitost vybít svou nenávist na mně!“ prohlásil. „Nakonec konců my bychom jistě si nepřáli, aby ten případ opakoval s jinou paní. Co když to příště bude manželka od profesora – že?“ pravil.

A tak byl Owen poslán ke školnímu psychiatrovi.

„Otče, odpusť jim, neboť nevědí, co činí,“ řekl.

Toronto: 14. července 1987 – stále čekám, až dostanu pozvání do Georgian Bay; už je nejvyšší čas. The New York Times si celou záležitost s Íránem zjednodušily na jedinou otázku, jestli prezident Reagan „věděl nebo nevěděl“, že prostředky získané tajným prodejem zbraní do Iránu byly převáděny na pomoc nicaragujským partyzánům. Kristepane! Jako by nestačilo „vědět“, že prezident hodlal pokračovat v podporování vzbouřenců i poté, co se Kongres usnesl, že s tím musí přestat!

Mám už plné zuby kázání adresovaných plukovníkovi Oliveru Northovi; cožpak on za něco může? Plukovník je odhodlán podporovat partyzány – „z lásky k Bohu a z lásky k vlasti“; dokonce už prohlásil, že splní každý rozkaz svého vrchního velitele. A my teď musíme poslouchat senátory a poslance, kteří znovu kandidují na své funkce, jak plukovníka poučují o americké ústavě; jak mu vykládají, že vlastenectví nemusí být nutně totožné se slepou oddaností k určitému prezidentovu programu a že pochybnosti o prezidentově politice ještě nemusí být projevem protiamerického postoje. Mohli by rovnou dodat, že Bůh není usvědčený pravičák. Proč hájí a ospravedlňují pravdu před plukovníkem Northern? Proč si to netroufnou říct svému požehnanému vrchnímu veliteli?

Jestli tuhle frašku aspoň trochu sleduje Hester, vsadím se, že se jí žaludek obrací naruby. Docela určitě si pamatuje ty nevkusné samolepky na auta z období vietnamské války – ty roztomilé americké vlaječky se jménem naší milované vlasti červenobílomodrým písmem. Vsadím se, že plukovník North se na ně pamatuje.

America!

stálo na nich.

Love It or Leave It! Měj ji rád nebo odejdi!

Vlastně to docela dávalo smysl, ne? Vzpomínáte si na to?

Teď musíme poslouchat veřejné přednášky, ve kterých volení zástupci země poučují plukovníka amerického námořnictva o tom, že láska k vlasti a láska k Bohu (spolu s nenávistí ke komunismu) mohou být v demokratické společnosti klidně reprezentovány zcela odlišnými stanovisky. A plukovník převýchově srdnatě odolává; proč vlastně ti arogantní nadutci marní čas právě s ním? Bojím se však, že u prezidenta Reagana by s obrácením na cestu demokracie neuspěli.

Vzpomínám si, co vždycky říkala babička, když někde viděla nebo četla podobné „žvásty“. Owen si její rčení velice oblíbil a v posledním ročníku na akademii nás s ním doslova ničil. Kdykoli slyšel něco, co považoval na naprostý nesmysl a „žvásty“, prohlásil: „Víte, co to je? to je televizní estráda – tak je to!“

Přesně to by řekl o vyšetřování prodeje zbraní Iránu – jestli o něm prezident Reagan „věděl nebo nevěděl“.

„Televizní estráda,“ řekl by.

■ ■ ■

Stejnými slovy hodnotil Owen své návštěvy u doktora Doldera; na základě rozhodnutí pedagogické rady byl povinen docházet k němu dvakrát týdně, a když jsem ho požádal, aby mi své rozhovory s přitroublým Švýcarem vylíčil, stručně pravil: „Televizní estráda.“ Moc mi toho neřekl, ale rád parodoval otázky, které mu doktor Dolder kladl, a přeháněl jeho špatnou angličtinu.

„Áno! takže vám přitahují starší paní – proč je tomu tak?“

Napadlo mě, jestli se mu Owen svěřil, jak měl vždycky rád mou maminku – že do ní byl možná zamilovaný. To by doktora jistě potěšilo.

„Áno! takže ona žena, co vy ji zabil basebalovým míčem – to kvůli ní vy sváděl matku spolužáka, pravda?“

„Nepřeháněj,“ říkal jsem Owenovi. „Tak pitomý snad není?“

„Áno. A na kterou manželku od profesora vy jste teď vyhlédnul?“

„Nech toho!“ opakoval jsem. „Na co se tě ptá, doopravdy?“

„Áno! takže vy věříte na Boha? – to jest moc velice zajímavá věc!“

Nikdy mi neprozradil, o čem při svých návštěvách s doktorem skutečně mluvil. Nepochyboval jsem o tom, že je doktor Dolder pitomec, ale zároveň jsem si byl jist, že určité věci na Owenovi by byly nápadné i pitomci. Přestože psychiatr byl evidentně hňup, nemohl nepochopit aspoň něco z Owenovy teorie o nástroji božím, a dokonce i on musel postřehnout jeho zmatenou a znepokojivou zaujatost vůči katolíkům. Jeho charakteristický fatalismus by jistě dobrému psychiatrovi ledacos napověděl; jsem si jist, že doktor Dolder z něj byl k smrti zděšen. Jestlipak zašel Owen tak daleko, aby mu řekl o Scroogeově náhrobku? Naznačil mu aspoň, že ví, kolik času tady na zemi mu ještě zbývá?

„Co mu povídáš?“ zeptal jsem se ho.

„Pravdu,“ řekl Owen. „Na každou jeho otázku říkám pravdu, bez legrace,“ dodal.

„Pane Bože!“ povzdechl jsem si. „To by sis mohl pěkně zavařit!“

„Jak vtipné,“ utrousil.

„Ale, Owene,“ pokračoval jsem. „Říkáš mu všechno, o čem přemýšlíš a čemu věříš? Všechno, čemu věříš, snad ne, nebo ano?“

„Všechno,“ odpověděl, „všechno, na co se mě zeptá.“

„Ježíšikriste!“ zděsil jsem se. „A co na to říká on? Co ti radí?“

„Poradil mi, abych si promluvil s pastorem Merrillem – a tak musím chodit dvakrát týdně ještě k němu,“ řekl Owen. „U každého z nich sedím a mluvím o tom, o čem jsem mluvil s tím druhým. Řekl bych, že se o sobě navzájem dozvídají spoustu věcí.“

„Aha, rozumím,“ řekl jsem, ale nerozuměl jsem ničemu.

Owen se přihlásil na všechny předměty, které reverend Merrill na akademii vyučoval; navštěvoval jeho přednášky z náboženství i Písma svatého tak pilně, že na něj v posledním ročníku už žádné nezbyly, a pastor Merrill mu dovolil studovat některé problémy individuálně. Owen se speciálně zajímal o zázrak vzkříšení; zajímaly ho zázraky obecně a posmrtný život zvlášť a průběžně psal své nekonečné pojednání o vztahu těchto jevů k jednomu starému citátu z Izajáše, kap.5, verš 20, který měl tak rád: „Běda těm, kdo říkají zlu dobro a dobru zlo.“ Jeho názor na pastora Merrilla se výrazně změnil k lepšímu oproti dřívějšku, kdy při svých sklonech k dogmatismu těžce nesl pastorovy neustálé pochybnosti; mimo to si reverend Merrill chtě nechtě musel být vědom role, kterou Hlas sehrál při jeho jmenování školním katechetou. Nedovedl jsem si je představit, jak sedí v sakristii v družné rozmluvě, ale měl jsem pocit, že mezi nimi panuje dost značný vzájemný respekt.

Owen nepůsobil na lidi příliš uklidňujícím dojmem a já jsem v životě neviděl neklidnějšího člověka, než byl reverend Lewis Merrill; představoval jsem si, jak se při jejich rozmluvách, nebo jak to nazývali, celá Hurdova kaple od základů chvěje a otřásá. V duchu jsem viděl, jak poposedávají v sakristii na židlích, jak pastor Merrill otevírá a zase zavírá zásuvky starého psacího stolu a pojíždí v otlučeném křesílku s kolečky od jednoho konce stolu k druhému – zatímco Owen si mačká klouby na rukou, krčí rameny, vzdychá a přejíždí rukama po pastorově stole, bere do dlaně těžítko nebo modlitební knihu a zase je pokládá zpátky na místo.

„O čem mluvíte s pastorem Merrillem?“ zeptal jsem se.

„S pastorem Merrillem mluvím o doktoru Dolderovi a s doktorem Dolderem mluvím o pastoru Merrillovi,“ odpověděl.

„Pokud vím, máš pastora Merrilla docela rád, viď?“ zeptal jsem se.

„Mluvíme o posmrtném životě,“ řekl Owen.

„Aha, rozumím,“ řekl jsem, ale nerozuměl jsem ničemu. Nechápal jsem, že tohle je téma, které se Owenovi nikdy neomrzí.

Toronto: 21. července 1987 – dnes je ve městě opravdové vedro. Šel jsem se nechat ostříhat do svého obvyklého holičství na rohu Bathurst Street a St. Clair Street a holička (nikdy si nezvyknu, že mě obsluhuje mladá dívka!) se mě jako vždy zeptala: „Hodně nakrátko?“

„Jako Oliver North,“ odpověděl jsem.

„Kdo?“ zeptala se. Ach, Kanada! Jsem si však jist, že i ve Spojených státech jsou holičky, které nemají ponětí, kdo je Oliver North; za pár let se na něj nebude pamatovat nikdo. Kolik lidí se pamatuje na Melvina Lairda? A kolik na generála Creightona Abramse nebo generála Williama Westmorelanda – nemluvě o tom, který vystřídal kterého? Kdo přišel po generálu Maxwellu Taylorovi? A po generálu Curtisi LeMayovi? A koho nahradil Ellsworth Bunker? Pamatujete se na to? Samozřejmě, že ne!

Před holičstvím na rohu probíhaly jakési stavební práce a dovnitř doléhal hrozný hluk, jsem si však jist, že mě holička slyšela.

„Oliver North,“ opakoval jsem. „Plukovník Oliver North z amerického námořnictva,“ řekl jsem.

„Tak to asi chcete opravdu nakrátko,“ řekla holička.

„Buďte tak hodná,“ přisvědčil jsem; nedá se nic dělat – musím přestat číst noviny! Není v nich nic, co by stálo za zapamatování. Proč mi tedy dělá takové potíže to zapomenout?

Nikdo neměl paměť jako Owen Meany. Vsadím se, že si za celý zimní semestr 62 ani jednou nespletl, co řekl doktoru Dolderovi a co reverendu Lewisi Merrillovi – ale ti dva byli jistě popletení víc než dost! Vsadím se, že koncem zimního semestru došli oba k závěru, že Owen by měl být ze školy buď vyloučen, nebo zvolen novým ředitelem. Koncem zimního semestru pravidelně dohání newhamsphireské počasí celou akademii k šílenství.

Komu se nezprotiví vstávat každé ráno do tmy? A Owen musel vstávat dřív než většina ostatních; jako stipendista byl povinen pomáhat s obsluhou v profesorské jídelně, a tak ve dnech, kdy měl službu u stolů, musel být v kuchyni aspoň hodinu před snídaní. Služba měla za úkol prostřít a sama se v kuchyni nasnídat, než začali do jídelny přicházet první studenti a pedagogové; po snídani pak musela do zahájení ranního shromáždění – jak nový ředitel úspěšně přejmenoval ranní mši – jídelnu uklidit.

Jednoho sobotního rána v únoru odmítla tomatově červená dodávka poslušnost a Owen si musel vzít velký náklaďák Meanyho žulového lomu a nastartovat ho cestou dolů z kopce Maiden Hill – taková byla zima. Neměl rád, když na něj vyšla služba v jídelně o víkendu; navíc jako denní student do školy dojížděl a měl to opravdu daleko. Myslím, že byl pěkně naštvaný už ve chvíli, kdy ke škole dorazil, a tam před Hlavní budovou zjistil, že na kruhové příjezdové cestě, kde vždycky parkoval, stojí jiné vozidlo. Náklaďák byl tak velký, že stačilo jediné auto, aby se na příjezdovou cestu nevešel, a tak ho Owen musel nechat stát na Hlavní třídě, kde ovšem v zimě platil zákaz stání, vydaný městskou radou kvůli odklízení sněhu. To Owena rozběsnilo na nejvyšší míru. Automobil, který mu bránil zaparkovat náklaďák na příjezdové cestě u Hlavní budovy, byl malý volkswagen brouk doktora Doldera.

V souladu se svým chvályhodným a někdy denervujícím smyslem pro pořádek, vlastním všem jeho krajanům, byl doktor Dolder i ve vztahu ke svému autíčku neochvějně pečlivý. Jeho staromládenecký byt se nalézal v budově Quincy Hall, která stála dost daleko na opačném konci kampusu; po pravdě řečeno byla daleko odevšad, ale od Hlavní budovy snad úplně nejdál. Doktor Dolder nechával svého brouka zaparkovaného u Hlavní budovy jedině v tom případě, že předtím pil.

Býval poměrně častým návštěvníkem u manželů Whiteových; pokud byl pozván na večeři, parkoval u Hlavní budovy, a když se trochu víc napil, nechal tam auto až do rána a šel domů pěšky. Kampus nebyl tak velký, aby nemohl absolvovat pěšky obě cesty – tam i zpátky – ale doktor Dolder patřil k těm Evropanům, kteří vášnivě propadnou oné typicky americké zvrhlosti: nikdy nejít pěšky tam, kam se dá dojet autem. Jsem si jist, že v Curychu chodil pěšky všude; po Gravesendském kampusu však svého brouka proháněl, jako by podnikal okružní výlety po Nové Anglii.

Kdykoli byl volkswagen zaparkován na příjezdové cestě před Hlavní budovou, bylo všem jasné, že doktor opět podlehl své švýcarské úzkostlivosti; nebyl žádný opilec a na několika vedlejších cestách mezi Whiteovými a Quincy Hall by se mu sotva naskytla příležitost zmrzačit některého ze střízlivých a nevinných občanů Gravesendu. Spíš se dalo předpokládat, že by nepotkal vůbec nikoho; doktor však miloval svého broučka a byl to opatrný člověk.

Kdysi mu do čerstvě napadaného sněhu na okně volkswagenu student prvního ročníku němčiny prstem napsal: Herr Doktor hat zu viel betrunken! Obvykle jsem z jediného pohledu na Owena u snídaně nebo na ranním shromáždění poznal, jestli to předešlého večera doktor přehnal s pitím; když byla zima a Owen se tvářil nasupeně, bylo jasné, že měl ráno problémy s parkováním. Jen jsem se na něj podíval, poznal jsem, že dodávka odmítla nastartovat a neměl kam zaparkovat náklaďák.

„Co se děje?“ zeptal jsem se.

„Ten švycarskej násoska je zase v lihu!“ říkal Owen.

„Aha,“ pravil jsem.

Dovedu si představit, jak ho toho únorového rána musel švýcarský psychiatr se svým broukem rozčílit.

Představuji si to tak, že Owen seděl ve vymrzlé kabině náklaďáku – v té obludě se musel člověk po hodině jízdy přesvědčit, jestli má zapnuté topení – zcela jistě měl zapálenou cigaretu a pravděpodobně mluvil sám k sobě, když zvedl oči a v kuželu světel spatřil, jak se k němu blíží asi tři čtvrtiny školního basketbalového mužstva. V mrazivém vzduchu jim od úst vycházela pára, takže ho nejspíš napadlo, že také kouří, přestože je všechny znal a věděl, že jsou nekuřáci; nejméně dvakrát nebo třikrát do týdne je bavil svým neúnavným tréninkem střelby.

Později mi vyprávěl, že jich bylo asi osm nebo deset – nebylo to celé družstvo. Všichni bydleli na koleji tradičně vyhrazené školním sportovcům, a protože toho dne měli hrát zápas na jiné, dost vzdálené škole, byli právě na cestě do jídelny na časnou snídani se studenty nastupujícími do služby. Byli to velcí, veselí chlapíci, vykračovali si mohutnými kroky a vůbec jim nevadilo, že museli vstávat před rozedněním – těšili se, že jim odpadne sobotní vyučování, a den pro ně představoval příjemné dobrodružství. Owen nebyl zdaleka v tak růžové náladě; stáhl ojíněné okénko a zavolal je k sobě.

Jako vždy projevili bouřlivou radost, že ho vidí, a hned vyskočili na plošinu a začali se různě pošťuchovat a shazovat.

„Vypadáte dnes pěkně při síle,“ řekl Owen a mládenci souhlasně zahalekali. V kuželu světel z nákladního auta se třpytil nevinný obrys doktorova brouka, pokrytý jinovatkou a lehkým popraškem včerejšího sněhu, „vsadím se, že byste ten Volkswagen neuzvedli,“ řekl Owen. Samozřejmě by ho uzvedli; zvedli by ho jako pírko a klidně ho vynesli třeba ven za město.

Kapitán basketbalového mužstva byl dobrosrdečný obr; když Owen trénoval střelbu s ním, uzvedl ho jednou rukou.

„Neměj péči,“ prohlásil. „Kam ho chceš?“

Owen se mi zapřísahal, že ten nápad dostal až v tomto okamžiku.

Věděl jsem, že nikdy Randymu Whiteovi neodpustil, že přemístil ranní mši z Hurdovy kaple do Hlavní budovy a přejmenoval ji na ranní shromáždění. Nikdy to nepřestal pokládat za ředitelovo vyvyšování. Kulisy Danovy divadelní produkce, kterou nastudoval v zimním semestru, už byly zbourané a pódium Velké auly, jak se sál nazýval, bylo prázdné. K impozantním dvoukřídlým dveřím Velké auly vedlo široké, majestátní mramorové schodiště… Owen si byl jist, že po něm doktorův volkswagen snadno projde. To by bylo něco: postavit to odvážné autíčko přímo doprostřed jeviště – jako veselý a neškodný symbol dobré nálady na uvítanou řediteli i studentům; legrácka pro pobavení a povzbuzení pro nastávající březnové psí počasí, kdy už všichni čekají jako na smilování na jarní prázdniny.

„Odneste ho do hlavní budovy,“ řekl Owen kapitánovi basketbalového mužstva. „Vyneste ho nahoru do velké auly a postavte ho na pódium,“ poručil Hlas. „Umístěte ho přesně doprostřed, směrem do hlediště – hned vedle ředitelova stupínku. Dejte pozor, ať ho nikde nepoškrábete – a hlavně ho, proboha, neupusťte! nesmí na něm byt ani čárečka!“ kladl jim na srdce, „nesmíte nic poškodit – auto, schody, dveře, jeviště,“ nabádal je. „Ať to vypadá, jako by tam vyletělo,“ řekl. „Jako by tam s ním vyjel sám anděl!“

Když mu basketbalisté zmizeli s doktorovým autem z dohledu, velice dobře si rozmyslel, aby využil uvolněné místo k zaparkování; usoudil, že bude moudřejší zajet až k Waterhouse Hall a nechat náklaďák vedle Danova auta. Dokonce ani Dan ho při tom neviděl; a pokud ho náhodou někdo zahlédl běžet za svítání přes nádvoří k jídelně, nebylo na tom nic divného – jeden ze studentů majících službu v jídelně pospíchá, aby nepřišel pozdě.

V kuchyni si s ostatními stipendisty a nápadně vyhládlými a rozjařenými basketbalisty snědl snídani a právě prostíral stůl pro nejzasloužilejší členy pedagogického sboru, když se s ním přišel kapitán basketbalového družstva rozloučit.

„Všechno proběhlo hladce – žádná chybička,“ hlásil.

„Zlomte vaz!“ popřál mu Owen.

Brouka objevil na jevišti auly školník z Hlavní budovy, když přišel vytáhnout rolety a pustit dovnitř vysokými okny záplavu jitřního světla. Přirozeně, že ihned telefonoval řediteli. Z kuchyňského okna svého domu, umístěného zpupně přímo naproti Hlavní budově, viděl Randy White malý obdélník holé země, kde strávil doktorův volkswagen noc.

Dan nám později vyprávěl, že právě vylézal ze sprchy, když mu ředitel zatelefonoval; většina učitelů snídala doma nebo nesnídala vůbec, aby nemusela chodit do školní jídelny. Ředitel Danovi oznámil, že svolává všechny tělesně zdatné členy pedagogického sboru, aby zajistil odstranění doktorova volkswagenu z pódia Velké auly ještě před ranním shromážděním. Studenti se rozhodně nebudou „smát naposled“, ujistil ho. Dan mu odpověděl, že osobně se sice příliš tělesně zdatným necítí, ale bude se snažit pomoci. Když pokládal sluchátko, zadržoval smích – dokud nevyhlédl z okna a nespatřil hned vedle svého auta náklaďák Meanyho žulového lomu. V tom okamžiku mu blesklo hlavou, že na nápad umístit volkswagen doktora Doldera na pódium Velké auly nemohl přijít nikdo jiný než Owen. Jako by se pod něj podepsal.

A přesně totéž řekl ředitel, když s půltuctem nepříliš tělesně zdatných pedagogů, doplněných několika statnými manželkami, zápolil s doktorovým broukem.

„Pod tímhle je podepsaný Owen Meany!“ prohlásil.

„Pochybuji, že by Owen dokázal pohnout s volkswagenem,“ osmělil se poznamenat Dan.

„Myslím ten nápad!“ řekl ředitel.

Jak nám to Dan popisoval, nedokázali by shromáždění členové pedagogického sboru pohnout s ničím; ani nejatletičtější jedinci mezi nimi nebyli tak silní a pružní jako mladí hráči z basketbalového mužstva – a navíc si zapomněli uvědomit jednu zásadní věc: že je mnohem snazší vystrkat něco těžkého a neuchopitelného po schodech nahoru, než to snášet dolů.

Učitel tělocviku Tubulari to při sestupu z pódia trochu přehnal a zřítil se do první řady tvrdých dřevěných lavic, kde naštěstí dopadl hlavou na církevní zpěvník, který náraz ztlumil, takže si nepřivodil otřes mozku. Dan poznamenal, že u něj by se to „stejně nepoznalo“, ale tělocvikář si při pádu vymkl kotník a musel být odnesen na ošetřovnu. V důsledku toho se do souboje s ubohým ztroskotaným broukem mohla pustit jen hrstka tělesně téměř neschopných pedagogů a pár odvážných manželek. Vrak teď stál opřený o zadní nárazník, jak se převážil dozadu těžší částí, kde má volkswagen umístěný motor, a v této kuriózní vzpřímené pozici jako by skupinku zničených pedagogů, kteří jej tak bezohledně svrhli z jeviště, vítal či zdravil.

„Ještěže tu není doktor Dolder,“ podotkl Dan.

Ředitel White byl vzteky bez sebe, a tak si nikdo netroufl poznamenat, co bylo všem jasné: že by bývali udělali líp, kdyby nechali studenty, aby se „smáli naposled“, a pak si vybrali několik zdravých, silných sportovců, kteří by automobil bezpečně snesli z pódia na zem. Kdyby vůz doktora Doldera při vynášení z Hlavní budovy poškodili studenti, padla by zodpovědnost na ně. Takhle se věci hatily čím dál hůř, jak je tomu vždycky, pustí-li se amatéři do nějaké činnosti ve zlosti a spěchu.

Za deset či patnáct minut se začnou žáci školy scházet na ranní shromáždění; potlučený volkswagen, sedící na zadku před pódiem Velké auly, zcela nepochybně vyvolá větší a delší bouři veselí a smíchu než úhledné, pečlivě ošetřované autíčko, které by jim nepoškozené hledělo v ústrety z jeviště. Podobné výhrady však nebylo radno vyslovovat nahlas; ředitel s obličejem brunátným úsilím pohnout s bytelným německým zázrakem dálnic, poručil podřízeným, aby napnuli svaly a ušetřili ho svých poznámek.

Na povrchu auta byl namrzlý led a poprašek sněhu, který teď roztál. Karoserie byla mokrá a kluzká a pod koly se vytvořily loužičky. Jedna z manželek – zvlášť zasloužilá matka, vynikající spíš mohutností těla než šikovností – při převracení volkswagenu uklouzla a upadla pod něj; neutrpěla žádné zranění, ale ležela pevně zaklíněna pod vzpurným vozidlem. Německá firma patřila k pionýrům ve výrobě samonosných podvozků a nebohá žena zjistila, že pod autem není dost velká mezera, aby se mohla vysoukat ven.

Tato okolnost uvrhla ředitele do ještě trapnější situace: v okamžiku, kdy do zahájení ranního shromáždění zbývalo necelých deset minut, vytékal z motoru a převodovky zničeného automobilu olej na uvězněnou manželku člena pedagogického sboru, která navíc mezi studenty nepatřila právě k nejoblíbenějším.

„Kristaboha do prdele!“ ulevil si Randy White.

V aule se objevili první „šprti“. „Šprti“ byli studenti, kteří ve své vědychtivosti chodili na ranní shromáždění mnohem dřív, než bylo nutné. Nevím, jak se jim říká dnes, ale jsem si jist, že takovým studentům se nikdy neříká hezky.

K smrti je vyděsil ředitelův vzteklý řev, aby „vypadli a přišli, až bude čas!“ Mezitím při cloumání s volkswagenem, aby se zpod něj mohla tělnatá manželka bez úhony vyprostit, zvedli nezkušení manipulátoři brouka moc vysoko, takže se převážil na řidičovu stranu, a přitom vzalo za své levé postranní okénko a zrcátko; střepy, spolu se zadními světly, která se rozbila při nezvládnutém pádu vozidla z pódia, byly spěšně smeteny pod první řadu lavic, kde se poranil učitel Tubulari.

Kdosi navrhl, že by se měl přivolat doktor Dolder; kdyby automobil odemkl, mohlo by být vzpurné autíčko, pokud by nebylo schopné jízdy, aspoň dotlačeno k vrcholu širokého, majestátního schodiště. Snad by bylo snazší trefit se ke schodům, kdyby někdo seděl za volantem.

„Dolder se volat nebude!“ zuřil ředitel. Jiný pedagog poznamenal, že – s ohledem na rozbité okénko – to stejně není nutné. Kromě toho, podotkl další, volkswagen nelze tlačit ani řídit v poloze na boku, a proto by se měl napřed vyřešit tento problém. Netrénovaní pedagogové však špatně odhadli své síly a ve snaze postavit auto zpátky na kola zabrali příliš prudce a převrhli je až na stranu spolujezdce – přitom se jim podařilo rozmáčknout dřevěnou lavici v první řadě a zdemolovat okénko na straně spolujezdce a pravé postranní zrcátko.

„Neměli bychom ranní shromáždění zrušit?“ opatrně navrhl Dan. Ale v tom okamžiku ředitel k všeobecnému úžasu postavil volkswagen na všechny čtyři úplně sám! Musel mít pořádně rozpumpovaný adrenalin! Vzápětí se chytil oběma rukama za záda a s klením padl na kolena.

„Nesahejte na mě!“ křičel. „Nic mi není!“ cedil skrze zaťaté zuby – a vrávoravě se postavil. Vší silou kopl do zadního nárazníku Dolderova auta. Pak rozbitým oknem na řidičově straně sáhl dovnitř a otevřel dveře. S viditelnými známkami nesnesitelné bolesti, vystřelující mu do těla z dolní části zad, usedl za volant a poručil pedagogům, aby ho roztlačili.

„Kam?“ zeptal se Dan.

„Dolů z těch zatracenejch zkurvenejch schodů, kristaboha!“ zaúpěl ředitel. A tak ho roztlačili; nemělo smysl pokoušet se mu to rozmlouvat, tvrdil později Dan.

Za zvuku zvonu, ohlašujícího ranní shromáždění, zahájil Randy White svůj drncavý sestup po širokém a majestátním mramorovém schodišti. Dole ve vestibulu Hlavní budovy postávalo u paty schodiště několik studentů – normálních studentů, ne šprtů.

Patrně nebude nikdy možné zjistit, co se vlastně přesně přihodilo. Řediteli šlo v té chvíli o všechno. Rozhodně nelze podceňovat bolesti v kříži, které ho sužovaly; přece jenom zdvihl celé auto úplně sám – a jestli mu zádové svalstvo ochromila křeč až v průběhu pokusu uřídit volkswagen po schodech dolů, anebo ho postihla už při tom parádním kousku – to je koneckonců akademická otázka, že?

Stačí říct, že se studenti ve vestibulu před řítícím se autíčkem rozprchli na všechny strany. Nesmíme zapomínat, že kola byla vlhká od roztálého sněhu a ledu a mramor, jak každý ví, je kluzký. Bujné vozítko křižovalo schodištěm ze strany na stranu a otloukalo z naleštěných bočnic velké desky mramoru.

Chceme-li v New Hampshire říct, že je ohroženo něco velice křehkého a snadno poškoditelného, říkáme: „Jako když se kutálí vejce okapem!“

Přesně tak se kutálel ředitel po mramorovém schodišti z Velké auly do vestibulu – až na to, že nedosáhl tak docela kýženého cíle. Vůz se uprostřed schodiště převrhl na střechu a zbortil na stranu. Dveře nešly otevřít, takže ředitel nemohl být vyproštěn; dolní část zad mu ochromovaly takové bolesti, že se nedokázal zkroutit do polohy, v níž by byl schopen prolézt otvorem po vytlučeném předním skle. Seděl uvnitř hlavou dolů a křečovitě se držel volantu; osočil všechny přítomné ze „spiknutí studentů i pedagogů“, kteří – jak se teď prokázalo – jsou všichni „proti“ němu. Chrlil příval nepublikovatelných nadávek na adresu doktora Doldera, který by „neměl chlastat, když se o ten svůj krám tak bojí“, dštil oheň a síru na všechna německá auta, všechny „neschopné idioty a padavky“ mezi „údajně tělesně zdatnými“ členy profesorského sboru – včetně manželek! – řval a skučel, že má záda „na padrť“, dokud se nepodařilo přivolat jeho manželku Sam, která si klekla na otlučené mramorové schody a snažila se svému hlavou dolů visícímu choti poskytnout veškerou útěchu, jaké byla schopna. Teprve dlouho po skončení ranního shromáždění se přivolaným mechanikům podařilo ředitele ze zničeného auta vyprostit, když museli napřed autogenem odstranit dveře na řidičově straně.

Zbytek dne strávil Randy White na ošetřovně; sestry i školní lékař si ho tam chtěli nechat na pozorování přes noc, ale pohrozil jim, že je všechny propustí, když ho nenechají jít domů.

Zatím ale bylo pořád dokola slyšet, jak Randy White hlasitě láteří a nadává nebo skučí do ucha své manželce: „Jako by se pod to Owen Meany podepsal!“

Ten den bylo ranní shromáždění opravdu zajímavé. Trvalo nám skoro dvakrát tak dlouho, než jsme se usadili, protože jsme měli k dispozici pro příchod jen jedno schodiště – a pak tu byl problém s rozbitými lavicemi v první řadě; chlapci, kteří tam obvykle sedávali, si museli najít jiná místa na zemi nebo na pódiu. Všude byly střepy, zbytky oprýskaného laku a loužičky oleje – a s výjimkou úvodní a závěrečné písně, které přehlušily křik uvězněného ředitele, jsme nemohli neslyšet drama, odehrávající se na schodech. Bojím se, že toho dne jsme modlitbě reverenda Merrilla a pravidelnému kázání pana Earlyho nejstarším studentům nevěnovali patřičnou pozornost. Pan Early nám kladl na srdce, abychom si nenechali zkazit jarní prázdniny strachem z blížících se zkoušek (a eventuálního nepřijetí) na univerzitu.

„Ježíši Kriste, do prdele – nestrkejte mi ten autogen do ksichtu!“ doléhal k nám ředitelův řev.

V tlačenici po skončení ranního shromáždění se někteří studenti pokoušeli přeběhnout po převráceném volkswagenu, v němž dosud seděl uvězněný ředitel.

„Co je to za chování!“ osopila se na ně paní Whiteová.

S Owenem jsem mluvil až po shromáždění.

„Ty s celou tou věcí nemáš vůbec nic společného, viď?“ zeptal jsem se.

„Víra a modlitby,“ odpověděl mi. „Víra a modlitby – to funguje, opravdu.“

Toronto: 23. července 1987 – Katherine mě pozvala na ostrov; konečně se zbavím těch pitomých novin; pojedu do Georgian Bay! Další nesnesitelně parný den.

Na první stránce The Globe and Mail (zdá se, že začala okurková sezóna) je článek o tom, jak švédský Nejvyšší soud vstoupí do „dějin práva“; švédský Nejvyšší soud řeší odvolání za uvalení vazby v případě mrtvé kočky. Kam ten svět spěje? Televizní estráda!

Už déle než měsíc jsem nebyl v kostele; příliš jsem četl noviny. Čtení novin je příšerný zlozvyk, jako když člověk místo pořádného jídla chodí jen do automatů. Já se vždycky nechám strhnout nějakou zprávou, která se z morálně-filosofického nebo politicko-intelektuálního hlediska rovná hamburgeru s velkou oblohou, a dokud na ni myslím, nedokážu se soustředit na nic jiného; všechny moje osobní názory a schopnosti povznést se a zůstat nad věcí v takovém okamžiku podlehnou tomuhle karbanátku! Uvádím to jako sebekritiku; avšak žít „politicky“ znamená, že člověku jeho holdování karbanátkům vyhovuje – za cenu značných obětí v ostatních sférách života.

Vzpomínám si, jak Owen v zimním semestru 1962 samostatně studoval Písmo svaté pod vedením reverenda Lewise Merrilla. Rád bych věděl, jestli ti karbanátkové v administrativě prezidenta Reagana vědí, co je psáno v Izajáši, kapitola 5, verš 20. Jak by řekl Hlas: „Běda těm, kdo říkají zlu dobro a dobru zlo.“

■ ■ ■

Pastor Merrill byl po mně první, kdo se Owena zeptal, jestli měl něco společného s „neštěstím“, které postihlo doktora Doldera; nebohé autíčko bylo nuceno strávit celé jarní prázdniny v servisu.

„Rozumím tomu správně, že je téma našich rozhovorů přísně důvěrné?“ zeptal se Owen pastora, „víte, jak to myslím – vy jste kněz a já věřící u zpovědi; s výjimkou vraždy nebudete nikomu opakovat, co vám řeknu,“ chtěl vědět Owen.

„Rozumíš tomu správně, Owene,“ ujistil ho reverend Merrill. „byl to můj nápadi“ přiznal se Owen. „ale já jsem nehnul ani prstem. Dokonce jsem ani nevkročil do budovy – vůbec jsem u toho nebyl!“

„A kdo to udělal?“ zajímal se reverend.

„Kluci z basketbalového mužstva,“ odpověděl Owen. „Šli náhodou kolem.“

„A tebe to napadlo jen tak zničehonic?“ divil se pastor.

„Úplně – najednou mi to blesklo hlavou. Docela jako ten hořící keř,“ řekl Owen.

„No, tak úplně snad ne,“ zapochyboval reverend Merrill a ujistil Owena, že se o podrobnosti zajímá jen proto, aby se mohl všemi silami pokusit odvést od něj podezření, protože na Owena se ředitel Randy White soustředil především. „Bude užitečné,“ řekl pastor Merrill, „když budu moci řediteli potvrdit, že podle mého zjištění jsi se doktorova auta ani nedotkl, že jsi vůbec nevkročil do budovy – jak říkáš.“

„Slibte mi, že mu neudáte ty basketbalisty!“ požádal ho Owen.

„Samozřejmě, že ne!“ slíbil mu reverend a dodal, že by mu ovšem nedoporučoval, aby byl stejně upřímný i k doktoru Dolderovi, pokud by se psychiatr zajímal, co vlastně o „nehodě“ ví. Rozmluva lékaře s pacientem je sice rovněž považována za „důvěrnou“, měl by si však uvědomit, jak moc si pečlivý Švýcar na svém automobilu zakládá.

„Chápu,“ řekl Owen.

Dan Needham Owena ujistil, že nechce slyšet ani slovo o tom, co ví nebo neví o doktorově autu, a pak nám vylíčil, jak se ředitel před pedagogickým sborem vztekal a horlil o „neúctě k soukromému vlastnictví“ a „vandalismu“; což byly zločiny klasifikované jako „důvod k vyloučení“.

„To auto ale zničil ředitel s pány profesory,“ namítl Owen. „Bylo úplně v pořádku, dokud se ho ředitel a ti troubové nedotkli.“

„Jako jeden z ‚těch troubů‘ radši nechci vědět, jak si tím můžeš být tak jist, Owene,“ prohlásil Dan. „A radil bych ti, aby sis dával dobrý pozor na to, co říkáš – před kýmkoli!“

Do konce zimního semestru, kdy měla vypršet lhůta pro Owenovu „důtku s podmínkou“, zbývalo pár dní. Jakmile začne jarní pololetí, bude si moci dovolit pár menších přestupků proti školnímu řádu; stejně nikdy k žádným velkým kverulantům nepatřil.

Doktor Dolder přirozeně viděl v poškození svého auta vrchol „nepřátelství“, které ze strany studentů často pociťoval. Byl neobyčejně vnímavý ke všem projevům nepřátelství, ať už skutečného nebo imaginárního, protože bylo známo, že žádný ze studentů Gravesendské akademie nevyhledal jeho pomoc a radu dobrovolně; všichni pacienti k němu docházeli z donucení buď rozhodnutím školy, nebo na nátlak rodičů.

Owenovu první návštěvu po zničení automobilu zahájil doktor Dolder dotazem: „Já vím, že vy mě nenávidíte – pravda? Ale proč vy mě nenávidíte?“

„Nenávidím tyhle návštěvy,“ připustil Owen. „Ale není pravda, že bych nenáviděl vás – já, ani nikdo jiný, pane doktore.“

„Co na to řekl?“ zeptal jsem se.

„Dlouho neříkal nic – myslím, že plakal,“ odpověděl Owen.

„Ježíši!“ vzdychl jsem.

„Myslím, že Akademie se jednou bude za tohle období stydět,“ řekl Owen. To pro něj bylo typické; vyrukovat uprostřed choulostivé situace jako s námětem pro kritiku s naprosto odtažitým problémem!

Nakonec proti němu nebyly shromážděny žádné důkazy; ani ředitel ve své zavilé zlobě nedokázal svalit vinu za zničené auto na Owena Meanyho. Sotva však byla zažehnána jedna nepříjemnost, vynořila se další. Larryho Lishe „sbalila“ policie, když si chtěl v místním nákupním středisku koupit pivo; majitel obchodu mu zabavil falešné doklady – padělanou vojenskou knížku s vymyšleným datem narození – a zavolal policii. Lish přiznal, že falešný průkaz byl vyroben na kopírovacím přístroji v redakci Popelnice. Podle Lishe si podobnou falešnou vojenskou knížku nechaly vyrobit „spousty“ studentů Gravesendské akademie.

„Čí to byl nápad?“ vyptával se ředitel.

„Můj ne,“ hájil se Larry. „Já jsem si ji koupil jako všichni ostatní.“

Dovedu si představit, jak se ředitel zaradoval; výslech se odehrával v úřadovně gravesendského náčelníka policie Bena Pikea – našeho starého známého pátrače po „vražedné zbrani“ a „smrtícím nástroji“! Náčelník hned zkraje Larryho upozornil, že padělání vojenské knížky se rovná „trestnému činu“.

„Kdo ty dokumenty vyráběl a prodával, Larry?“ udeřil na něj Randy White.

Matinka Lishová by mohla být na svého syna hrdá – o tom nepochybuji.

„Owen Meany,“ odpověděl Larry.

A tak jarní prázdniny 1962 přece jen nepřišly včas. Ředitel uzavřel s policejním náčelníkem Pikem následující dohodu: policie nevznese proti žádnému studentovi akademie obvinění ze spáchání „trestného činu“, pokud jí ředitel odevzdá všechny falešné doklady vyrobené ve škole. To nebyl problém. Randy White na ranním shromáždění oznámil, že všichni žáci musí před odchodem z auly položit na pódium své náprsní tašky s doklady; pokud je nemají u sebe, neprodleně se vrátí na kolej a předají je určenému pedagogickému dozoru. Doklady budou studentům vráceny do poštovní schránky.

Ten den odpadlo dopolední vyučování; profesoři měli plné ruce práce s prohlížením a zabavováním padělaných vojenských knížek.

Na zvláštní schůzi pedagogické rady Dan Needham řediteli namítl: „To, co děláte, snad ani není legální! Rodiče všech žáků by vás mohli žalovat!“

Ale ředitel ho odbyl s tím, že chrání školu před hanbou, která by na ni padla, kdyby byla na její studenty podána trestní oznámení. Jeho zákrok rozhodně neuškodí dobré pověsti akademie tolik, jak by jí ublížilo trestní stíhání studentů. A pokud jde o „pachatele“, který vlastnoručně vyráběl a prodával padělané dokumenty – „se ziskem!“ – ředitel všechny ujistil, že o tomto studentovi a jeho osudu přirozeně rozhodne Výkonný výbor.

A tak ho ukřižovali – bez velkých cavyků. Vůbec nechtěli slyšet, že se svou nezákonnou činností skoncoval; nechtěli slyšet, že pod vlivem inauguračního projevu prezidenta J. F. Kennedyho prohlédl a je si vědom zneužívání jím vyrobených falešných dokladů k neoprávněnému kupování alkoholu, přestože pití neschvaluje a sám vůbec nepije! Všichni, kdo vlastnili padělanou vojenskou knížku, včetně Larryho Lishe, dostali důtku s podmínkou do konce jarního semestru. Owena Meanyho však Výkonný výbor obětoval úplně – přibili ho na kříž; bez milosti ho vyhodili ze školy.

Dan se pokusil zabránit jeho vyloučení tím, že navrhl zvláštní hlasování všech pedagogů; ředitel však prohlásil, že rozhodnutí Výkonného výboru je konečné – „i bez hlasování“. Pan Early telefonoval všem členům Správní rady; ale do konce zimního semestru zbývaly jen dva dny – Správní rada by stejně nemohla být svolána před prázdninami a bez řádného zasedání by rozhodnutí Výkonného výboru zrušit nemohla.

Verdikt o Owenově vyloučení pobouřil tolik lidí, že dokonce i bývalý ředitel, starý Archibal Thorndike, přerušil odpočinek, aby projevil svůj nesouhlas; studentům, píšícím do Popelnice, a reportérovi místní Gravesendské Polnice poskytl prohlášení, že „Owen Meany je jedním z nejlepších občanů, které kdy akademie vyprodukovala; věřím, že nás ten klučina ještě překvapí ohromnými věcmi“. Odsoudil rovněž „gestapácké manýry, jakými byli studenti připraveni o své portmonky“ a zpochybnil postup Randyho Whitea argumentem, že „takhle se úcta a respekt k soukromému vlastnictví neučí“.

„Starej žvanil,“ ulevil si Dan. „Chápu, že to myslí dobře, ale nikdo ho neposlouchal, dokud byl ředitelem, a nikdo ho nebude poslouchat ani teď.“ Podle Danova názoru je projevem značné samolibosti, když si akademie přivlastňuje zásluhy za „produkování“ studentů; a už vůbec, zlobil se Dan, se nemůže chlubit tím, že by „vyprodukovala“ Owena Meanyho. Výchovu k „úctě a respektu k soukromému vlastnictví“ hodnotil jako „mírně staromilskou“; a výraz „portmonky“ odsoudil jako archaismus. Dal však starému Thornymu za pravdu, že způsob, jakým Randy White postupoval, byl ryze „gestapácký“.

Všechen rozruch Owenovi nijak nepomohl. Reverend Lewis Merrill telefonoval Danovi a mně, jestli nevíme, kam se Owen poděl – reverend se ho pokoušel najít. U Meanyových ale bylo pořád obsazeno – patrně bylo vyvěšené sluchátko – nebo se ohlásil pan Meany a pravil, že podle něj bude Owen nejspíš v Durhamu. To by znamenalo, že je u Hester, ale když jsem jí zavolal, odmítla mi to prozradit.

„Máš pro něj nějakou dobrou zprávu?“ zeptala se. „Nechá ho ta vaše prašivá škola dostudovat?“

„Ne,“ musel jsem přiznat. „Žádnou dobrou zprávu nemám.“

„Tak ho nechte na pokoji,“ doporučila mi.

Později jsem byl při tom, když Dan hovořil telefonicky s ředitelem.

„Vy jste to nejhorší, co mohlo naši školu potkat,“ řekl mu. „Jestli tuhle ostudu přežijete, já tu nezůstanu – a nebudu jediný, kdo půjde. Tentokrát jste to přehnal a vaše jednání je neomluvitelné a dětinské; zachoval jste se přesně tak, jak by se zachovalo některé z těch dětí, pustil jste se do souboje se studentem – soupeřil jste s jedním z kluků! Sám se chováte jako kluk, když se necháte od Owena tak vyhecovat. Protože vás jeden kluk nemá rád, vy se mu to rozhodnete oplatit – takhle přece uvažují děti! Nejste dost dospělý, abyste mohl řídit školu! Byl to nejlepší stipendista!“ křičel Dan do telefonu. „Kluk, který dostane stipendium i na univerzitu – když ho na ni vezmou. A jestli Owena Meanyho nevezme ta nejlepší univerzita a nenabídne mu ty nejlepší podmínky – pak je to vaše vina!“

Myslím, že hned potom mu ředitel praštil s telefonem; alespoň jsem měl ten dojem, že Dan ještě zdaleka neřekl všechno, co chtěl, ale najednou zmlkl a zvolna odložil sluchátko zpátky do vidlice. „Idiot,“ ulevil si.

Večer nám zavolala babička a oznámila nám, že se jí Owen ozval.

„Paní Wheelwrightová?“ ohlásil se do telefonu.

„Kde jsi, Owene?“ zeptala se.

„Na tom nezáleží,“ řekl. „Chci vám jenom říct, jak moc mě mrzí, že jsem vás zklamal. Nechtěl bych, abyste si o mně myslela, že si nevážím šance, kterou jste mi poskytla – studovat na dobré škole.“

„Mně se ta škola moc dobrá nezdá, Owene – teď už ne,“ prohlásila babička. „A v ničem jsi mě nezklamal.“

„Slibuji vám, že na mě budete moci byt hrdá,“ řekl Owen.

„Já na tebe jsem hrdá, Owene!“ ujistila ho babička.

„Ale budete ještě víc!“ řekl Owen a pak – jako by ho to právě napadlo – dodal: „Vyřiďte, prosím vás, Danovi a johnovi, ať jdou určitě zítra na ranní bohoslužbu.“

To bylo pro něj typické – říkat „bohoslužba“, když jsme si už všichni zvykli mluvit o ranním shromáždění.

„Nevím, co má za lubem, ale měli bychom se pokusit mu v tom zabránit,“ rozhodl Dan. „Neměl by udělat nic, čím by si mohl ještě víc uškodit – musí se dostat na univerzitu a získat stipendium – nesmí provést žádnou šílenost.“

Přirozeně jsme stále nevěděli, kde vlastně je. Pan Meany nám řekl, že je „v Durhamu“; Hester tvrdila, že o něm neví – že snad dělá nějakou práci pro svého otce, protože jezdil velkým náklaďákem, ne dodávkou, a na korbě měl naloženou spoustu nářadí.

„Jakého nářadí?“ zeptal jsem se.

„Jak to mám vědět?“ odbyla mě. „Všelijaké těžké věci.“

„Ježíšikriste!“ chytil se Dan za hlavu. „Snad nechce vyhodit ředitelův dům do vzduchu dynamitem!“

Sjezdili jsme křížem krážem celé město i kampus, ale po Owenovi a jeho velkém náklaďáku jako by se země slehla. Několikrát jsme vyjeli až za město – na vrcholek Maiden Hill podívat se, jestli už je náklaďák zpátky v lomu, ale nebyl. Projezdili jsme takhle celou noc.

„Přemýšlej!“ naléhal Dan. „Co chce udělat?“

„Nevím,“ odpověděl jsem. Vraceli jsme se zpátky do města kolem benzínové pumpy vedle školy svatého Michala. Za rozbřesku vypadalo zanedbané hřiště církevní školy hezčí než ve skutečnosti; v záři předjitřního svitu se nerovný štěrkový povrch zdál hladký a rovný jako hladina jezera, kterou nezčeří ani závan větru. Budova řádových sester byla temná, ale v tom okamžiku vyšlo slunce a na hřiště dopadl první růžový paprsek světla, který se od čerstvě nabíleného kamenného oblouku nad svatou Máří Magdalenou odrazil zpátky ke mně. Všechno by bylo v pořádku, kdyby stála světice na svém místě. Branka však byla prázdná.

„Zastav,“ poručil jsem Danovi. Dan zabrzdil a vrátil se. Zajeli jsme na parkoviště u školy a Dan se pomalu sunul po hrbolatém povrchu hřiště k prázdné kamenné bráně.

Owen si opravdu dal záležet. Neměl jsem ponětí, jakého nářadí při tom použil – snad ta svá záhadná dláta a rozpěrky a pak nástroje, kterým říkal klíny a pera; ťukání kovu o kámen by však věčně bdělé jeptišky určitě probudilo. Možná si na to vzal některou ze speciálních pil na řezání žuly s diamatovým ostřím; nepochybuji, že s ní by dokázal Máří Magdalenu hladce oddělit od země – tedy spíš od podstavce. Je dokonce možné, že použil trošky dynamitu – pochopitelně velice rafinovaně umístěného. Určitě byl schopen vymyslet způsob, jak světici z jejího pozemského stanoviště zvednout do vzduchu – jsem si jist, že by dokázal pekelný rachot exploze utlumit tak šikovně, že by se jeptišky vůbec neprobudily. Když jsem se ho pak ptal, jak to provedl, dal mi svou obvyklou odpověď.

„Víra a modlitby,“ odpověděl mi. „Víra a modlitby – to funguje, opravdu.“

„Ta socha musí vážit nejmíň dva metráky!“ poznamenal Dan.

Mezi těžkými věcmi, které viděla Hester na korbě náklaďáku, byl určitě hydraulický zvedák nebo jeřáb, ačkoliv ani ten by mu nebyl moc platný při dopravě sochy vzhůru po dlouhém schodišti uvnitř Hlavní budovy a na pódium Velké auly. Na to nejspíš potřeboval nějaký vozík a určitě to nebylo snadné.

„Už jsem zvedal i těžší náhrobky,“ řekl později; pochybuji ale, že by měl ve zvyku tahat náhrobky do schodů.

Když jsme s Danem dorazili k Hlavní budově a vyběhli nahoru do auly, seděl v první lavici školník a zíral na světici na pódiu. Vypadalo to, jako by doufal, že k němu Máří Magdalena promluví, bude-li trpělivý; my jsme si však okamžitě všimli, že s ní něco není v pořádku.

„To udělal on – ten mrňous, co ho vyhodili ze školy, že jo?“ zeptal se školník Dana, který tu stál v němém úžasu.

Posadili jsme se vedle školníka do lavice ozářené vycházejícím sluncem. U Owena musel člověk vždycky vzít v úvahu všechny symboly. Odstranil Máří Magdaleně ruce nad lokty, takže její prosebné gesto směrem ke shromážděným divákům vyvolávalo dojem ještě větší pokory a bezmoci. Byli jsme si s Danem vědomi Owenovy posedlosti symbolem bezrukého torsa, jako byl známý Whatahantowetův totem, a stejnou amputaci provedl i na mém pásovci. Ostatně i maminčina krejčovská panna byla bezruká.

Ani jeden z nás však nebyl připraven na to, že bude Máří Magdalena bezhlavá – světice měla hlavu hladce oddělenou od těla, snad pilou nebo dlátem nebo dokonce dynamitem. Vzhledem k tomu, že maminčina krejčovská panna také neměla hlavu, napadlo mě, že se jí dvoumetráková Máří Magdalena docela podobá; maminka sice měla hezčí postavu, ale Máří Magdalena byla větší. Byla dokonce větší než ředitel, i bez hlavy; i sťatá Máří byla o něco vyšší než normální lidská postava – ramena a pahýl krku vyčnívaly nad stupínek výš, než kam dosahoval ředitel. A to ji Owen neumístil na žádný podstavec, ale přišrouboval ji přímo k podlaze jeviště. Spoutal ji ocelovými pásy, jaké se používají v lomu na přichycení žulových desek na plošinu náklaďáku; připevnil ji ke stupínku a pevně ji spojil s podlahou pódia, aby se nedala tak snadno odstranit jako volkswagen doktora Doldera.

„Řekl bych,“ obrátil se Dan ke školníkovi, „že ty ocelové pásy budou solidně připevněné.“

„To jo!“ přikývl školník.

„Šrouby jdou skrz stupínek až do podlahy pódia,“ řekl Dan, „a vsadím se, že je dotáhl opravdu pevně.“

„Kdepak,“ řekl školník, „přivařil je autogenem!“

„Takže to drží opravdu dobře,“ řekl Dan. „To jo!“ přitakal školník.

Zapomněl jsem se zmínit, že Owen uměl svářet – pan Meany chtěl, aby alespoň jeden z jeho dělníků uměl pracovat s autogenem, a Owen, kterému nikdy učení nedělalo potíže, se toho ujal.

„Hlásil jste to řediteli?“ zeptal se Dan školníka.

„Ani nápad!“ odpověděl školník. „A nebudu,“ dodal, „podruhý už ne.“

„No, myslím, že by si s tím stejně nevěděl rady,“ usoudil Dan. „Taky jsem si říkal,“ přikývl školník.

Odebrali jsme se s Danem do jídelny, přestože jsme obvykle na snídani nechodili; dnes jsme však měli hrozný hlad, jak jsme projezdili celou noc po městě, a navíc jsem chtěl mezi studenty rozšířit následující výzvu: „Ať všichni přijdou na ranní shromáždění o chvíli dřív.“ Obcházel jsem kamarády a zaslechl jsem, jak Dan nabádá své přátele z pedagogického sboru: „Kdybyste měli v životě jít jen na jedno ranní shromáždění, mělo by to být to dnešní.“

Z jídelny jsme odešli společně. Neměli jsme čas vracet se do Waterhouse Hall, abychom se před zahájením ranního shromáždění osprchovali, přestože jsme to potřebovali jako sůl. Měli jsme o Owena strach a byli jsme nervózní – nevěděli jsme, nakolik může být zmrzačená světice použita jako argument pro jeho vyloučení ze školy; doslechnou-li se o tomto znesvěcení na univerzitách, které by Owena určitě bez problémů přijaly, mohou přece jenom zaváhat.

„Nemluvě o tom, co s ním provedou katolíci – tedy řád svatého Michala,“ poznamenal Dan. „Myslím, že bych si měl promluvit s jejich představeným, otcem – jak se vlastně jmenuje?“

„Ty ho znáš?“ podivil jsem se.

„Vlastně ne,“ řekl Dan; „ale mám dojem, že je to docela slušný chlapík – otec O’neco, myslím. Kdybych si tak vzpomněl na jeho jméno – O’Malley, O’Leary, O’Rourke, O’Něco prostě,“ řekl.

„Pastor Merrill ho bude znát,“ řekl jsem. A tak jsme se před ranním shromážděním vypravili do Hurdovy kaple; reverend Merrill se tam občas ráno modlil, než se vydal do Hlavní budovy; někdy vstával velmi časně a trávil čekání v sakristii. Za kostelem jsme spatřili stát náklaďák Meanyho žulové společnosti. Owen seděl v sakristii za stolem pastora Merrilla na jeho židli; zakláněl se v ní dozadu a popojížděl na vrzajících kolečkách sem a tam. Pastor Merrill tu nebyl.

„Domluvil jsem si s ním na ráno schůzku,“ řekl Owen. „Asi se zdržel.“

Vypadal normálně – trochu unavený a nervózní, možná jen nesvůj. Nevydržel v klidu a hrál si se zásuvkami stolu, které pořád otvíral a zavíral, aniž by ho zajímalo, co je uvnitř – jen je otvíral a zavíral, protože tam byly.

„Pěkně ses v noci nadřel, viď, Owene,“ řekl Dan.

„Pěkně,“ přisvědčil Owen.

„Jak se cítíš?“ zeptal jsem se.

„Normálně,“ odpověděl. „Porušil jsem zákon, chytili mě a teď za to zaplatím – tak to na světě chodí,“ řekl.

„Ušili na tebe boudu!“ namítl jsem.

„Tak trochu,“ přisvědčil. „úplně nevinně v tom ale nejsem,“ dodal.

„Teď musíš myslet především na to, aby ses dostal na univerzitu,“ vmísil se do rozmluvy Dan. „Důležité je, aby tě vzali a abys dostal stipendium.“

„Jsou i důležitější věci,“ řekl Owen. Otevřel v rychlém sledu za sebou tři zásuvky na pravé straně reverendova stolu a stejně rychle je zase zavřel. V tom okamžiku vstoupil do sakristie pastor Merrill.

„Co to děláš?“ zeptal se Owena.

„Nic,“ odpověděl Owen. „čekám tu na vás.“

„Myslím u mého stolu – sedíš za mým stolem,“ řekl pastor. Owen se zatvářil překvapeně.

„Přišel jsem dřív,“ vysvětloval. „Seděl jsem jen na vaší židli – nic jsem nedělal.“ Vstal a přešel na druhou stranu stolu a posadil se na své obvyklé místo – aspoň myslím, že to bylo jeho „obvyklé“ místo; připomnělo mi „pěvecké křeslo“ v legračním ateliéru mistra Grahama McSwineye. Mrzelo mě, že se mi pan McSwiney neozval; patrně nezjistil o Big Black Buster Freebodym nic nového.

„Promiň, že jsem na tebe tak vyjel,“ omlouval se pastor Merrill. „Dovedu si představit, jak ti musí být.“

„Jsem v pořádku,“ ujistil ho Owen.

„Jsem rád, že jsi mi zavolal,“ řekl pastor.

Owen pokrčil rameny. Nikdy jsem ho neviděl, že by se na někoho ušklíbl, ale teď jsem měl pocit, jako by se skoro ušklíbl na pastora Merrilla.

„No dobrá!“ povzdychl si reverend a usedl za stůl do rozvrzané židle. „Ehm, je mi to všechno moc líto, Owene – všechno,“ řekl. Měl ve zvyku vcházet do místnosti – do třídy, do Velké auly, do Hurdovy kaple, dokonce i do vlastní pracovny v sakristii – jako by se celému světu omlouval. Zároveň z něj ale vyzařovala tak upřímná snaha, že člověk neměl srdce ho přerušovat nebo mu bránit v projevu. Měli jsme ho rádi a přáli mu, aby se dokázal uvolnit; ale on v nás vzbuzoval pocity viny za to, že nám jeho rozpaky vadí, ačkoliv se tak usilovně – a marně – snažil, aby nám s ním bylo dobře.

Dan se ozval: „Přišel jsem se vás zeptat na jméno představeného od svatého Michala – je to jedna osoba, za církev i za školu?“

„Správně,“ přisvědčil pastor. „Otec Findley.“

„Toho asi neznám,“ řekl Dan. „Myslel jsem, že se jmenuje O’Něco.“

„Ne, není žádný O’Něco,“ řekl pastor. „Je to Otec Findley.“ Netušil, proč chce Dan znát jméno hlavy katolické církve od svatého Michala. Owen pochopitelně věděl, oč běží.

„Nemusíš kvůli mně nic podnikat, Dane,“ řekl.

„Můžu se aspoň pokusit zachránit tě před vězením,“ řekl Dan. „Záleží mi na tom, aby ses dostal na univerzitu – a abys dostal stipendium. A tak se můžu aspoň pokusit, aby tě nepostavili před soud za krádež a vandalství,“ uzavřel.

„Co jsi vlastně provedl, Owene?“ obrátil se k němu reverend Merrill.

Owen sklonil hlavu; na okamžik mě napadlo, že se rozpláče – ale po chvíli se vzpamatoval. Zvedl hlavu a pohlédl reverendu Lewisi Merrillovi zpříma do očí.

„Chtěl bych, abyste se za mě pomodlil,“ řekl.

„Po-po-pomodlil – za tebe?“ zakoktal se kněz.

„Jenom trochu – jestli by vás to příliš neobtěžovalo,“ řekl Owen. „Je to přece vaše práce, ne?“

Reverend se zamyslel. „Ano,“ přitakal váhavě. „Na ranním shromáždění?“ zeptal se.

„Dnes – přede všemi,“ řekl Owen.

„Dobře, jak si přeješ,“ svolil reverend Merrill; z výrazu jeho tváře však nebylo jisté, jestli v poslední chvíli necouvne.

Dan mě vzal za loket a postrčil ke dveřím.

„Necháme vás o samotě, ať si můžete promluvit,“ řekl.

„Chtěl jste se mě zeptat ještě na něco?“ otázal se ho pastor.

„Ne, jen na Otce Findleye – na jeho jméno,“ řekl Dan.

„A ty jsi také nechtěl nic jiného – jen tu modlitbu?“ obrátil se pastor k Owenovi, který se nad svou odpovědí hluboce zamyslel – nebo jen čekal, až s Danem odejdeme.

Vyšli jsme do temné chodby, kde se po obou stranách táhly řady dřevěných věšáků; v příšeří tam viselo několik ztracených nebo zapomenutých kabátů, jako by to byli staří návštěvníci kostela, kteří se opírali o zeď tak dlouho, až tu usnuli. Stálo tu rovněž několik párů gumových přezůvek, ale ne přímo pod opuštěnými kabáty, takže to vypadalo, jako by se těla věřících oddělila od nohou. Na věšáku hned u dveří do sakristie visela prošívaná a trochu příliš mladistvá námořnická kazajka reverenda Merrilla a na vedlejším kolíku byla jeho lodnická čapka. Když jsme šli s Danem chodbou, slyšeli jsme, jak se pastor Merrill Owena ptá: „Owene? Je to kvůli tomu snu? Zase se ti zdál ten sen?“

„Ano,“ řekl Owen a rozplakal se – rozvzlykal se jako dítě. Naposledy jsem ho tak slyšel plakat na Den díkůvzdání, kdy si načůral do kalhot – jak počůral Hester.

„Owene? Owene, poslouchej mě,“ naléhal pastor Merrill. „Owene? Vždyť je to jenom sen – slyšíš mě? Je to jenom sen.“

„Ne!“ vyrazil ze sebe Owen.

Vyšli jsme s Danem do únorového chladu a šedi; v rozčvachtaném sněhu se rýsovaly zamrzlé šlápoty – zkameněliny duší spěchajících do Hurdovy kaple a zase ven. Bylo stále velice časně, a ačkoliv jsme viděli vycházet slunce, teď je pohltilo nízké, jednotvárně sinalé, mrazivé nebe.

„Jaký sen?“ zeptal se mě Dan.

„Nevím,“ odpověděl jsem.

Owen se mi se svým snem nesvěřil; tehdy ještě ne. Později mi ho vyprávěl a já jsem mu odpověděl totéž co pastor Merrill: že je to „jenom sen“.

Postupem času jsem přišel na to, že následky našich minulých činů jsou vždycky zajímavé; naučil jsem se dívat na současnost z hlediska budoucnosti. Ale tehdy jsem to ještě neuměl; tehdy jsme s Danem nedovedli dohlédnout dál než k Randymu Whiteovi a tomu, co řekne na bezhlavou a bezrukou Máří Magdalenu, připoutanou k řečnickému stupínku na pódiu Velké auly tak pevně, že bude nucen oslovit shromážděné žactvo z jiného, obnaženějšího místa.

Přesně naproti Hlavní budově si právě ředitel oblékal plášť z velbloudí srsti; manželka Sam mu smetla s přepychového kabátu neviditelný chloupek a s přáním úspěšného dne ho políbila na rozloučenou. Ředitele však čekal špatný den – osudný den, jak by řekl Owen Meany – přesto jsem si jist, že toho rána se Randy White nedíval do budoucnosti. Netušil, že ho Owen přece jenom zničí; netušil, že mu pedagogický sbor vysloví ve veřejném hlasování „nedůvěru“ ani že mu Správní rada neprodlouží smlouvu na místo ředitele akademie. Nevěděl, v jakou frašku se díky nepřítomnosti Owena Meanyho zvrhne závěrečná absolventská slavnost – jak v sobě ten nenápadný a nezajímavý, spíš zakřiknutý náhradní řečník z našeho ročníku najde dost odvahy, aby místo slavnostního projevu řekl jen: „Já nejsem nejlepší student tohoto ročníku. Nejlepší je Owen Meany; on je Hlas naší třídy – jediný Hlas, který chceme slyšet.“ A když se ustrašený mladík posadil, rozpoutalo se hotové peklo: celá škola pozvedla svůj hlas pro Hlas, nad hlavami studentů se rozvinula prostěradla a umně zhotovené transparenty, provolávající tiskacími písmeny (jak jinak) Owenovo jméno, a sborové skandování zcela přehlušilo ředitelovy pokusy vynutit si klid.

„Owen Meany! Owen Meany! Owen Meany!“ volali jedním hlasem žáci ročníku 62.

Toho únorového jitra, kdy se strojil do svého kabátu z velbloudí srsti, však ředitel nemohl tušit, že Owen Meany chystá jeho konec. Jaké zoufalství a bezmoc budou čišet z tváře Randyho Whitea na závěrečné slavnosti, kde se nám pokusí vyhrožovat nevydáním vysvědčení, jestliže okamžitě nepřestaneme bouřit; v té chvíli mu přece muselo být jasné, že prohrál… musel vidět, že i Dan Needham a pan Early a dobrá třetina či polovina pedagogů povstala a potleskem se přidala k naší vzpouře za Owena; dokonce se k nám přidali i někteří informovaní členové Správní rady, nemluvě o rodičích, kteří už dřív posílali řediteli písemné stížnosti proti svévolnému a nedemokratickému zabavení našich osobních dokladů. Jak jsem si přál, aby byl Owen s námi a tohle viděl; jenže Owen tam pochopitelně nebyl – Owen nedostudoval.

Nebyl ani na posledním ranním shromáždění v únoru před jarními prázdninami; avšak náhrada, kterou tam za sebe nechal, si svou groteskností získala naši plnou pozornost. Aula byla zaplněná do posledního místečka – přišli skoro všichni profesoři. A ze stupínku nás vítala Máří Magdalena: bezruká, ale vstřícná, bezhlavá, ale výmluvná – hladce useknutý pahýl jejího krku přesně v místě ohryzku dramaticky symbolizoval, kolik toho má na srdci, co nám musí říci. Mlčky jsme seděli a čekali na ředitele.

Randy White byl skutečný netvor! Na všech „slušných“ školách platí zásada, že vyloučí-li ředitel studenta v posledním ročníku několik měsíců před plánovanými závěrečnými zkouškami, nedělá mu už víc těžkostí s přijetím na univerzitu, než je nezbytně nutné. Poskytne univerzitě všechny potřebné informace, ale nezhoršuje zlo, které už napáchal – vyhodil kluka ze školy, a tak mu nemá znemožňovat dostat se i na univerzitu! To by ale nebyl Randy White; náš ředitel byl odhodlán podniknout jakoukoli špinavost, aby Owenovi zabránil ve studiu na univerzitě hned od samého počátku!

Owen složil zkoušky na Harvard i Yale a obě instituce mu nabídly plné stipendium. Ředitel White se však v Owenově posudku nespokojil s konstatováním, že byl vyloučen z Gravesendské akademie za padělání vojenských knížek a jejich prodávání spolužákům… Randy White toho oběma univerzitám (a také Univerzitě New Hampshire) řekl mnohem víc. Tvrdil, že Owen Meany je „tak zavile protináboženského založení“, že „zhanobil sochu světice římsko-katolické církevní školy“; že mezi studenty akademie zorganizoval „nepřátelskou protikatolickou kampaň“ pod záminkou protestu proti postnímu pátečnímu obědu ve školní jídelně; a konečně že „proti němu byla vznesena obvinění z antisemitismu“.

Společnost čestných členů Univerzity New Hampshire vzala svou nabídku čestného stipendia zpět; univerzita sice uvítá žáka s tak znamenitými výsledky, ale Společnost čestných členů ho „ve světle těchto smutných a politováníhodných skutečností“ nemůže poctít svým stipendiem; školné si musí hradit sám.

Harvard a Yale byly tolerantnější, ale na druhé straně si kladly náročnější podmínky. Univerzita v Yale si pozvala Owena k dodatečnému pohovoru; „obvinění“ z antisemitismu sice okamžitě prohlédla jako pustou lež, ale ve vztahu k (nebo spíš proti) katolické církvi byl Owen na její vkus příliš upřímný, a tak se rozhodla jeho přijetí o rok odložit. Do té doby předseda přijímací komise Owenovi navrhl, aby si „našel nějaké smysluplné zaměstnání“ a jeho zaměstnavatel by měl univerzitu pravidelně informovat o jeho „chování a dosažených výsledcích“. Dan Needham soudil, ze je to vcelku rozumný, spravedlivý a nikoli neobvyklý postup – ze strany tak dobré univerzity, jako je Yale. Owen se nehádal; prostě návrh odmítl.

„Je to jako podmínečné propuštění z vězení,“ konstatoval.

I Harvard byl tolerantní a rozumný – ale ještě rafinovanější než Yale. Studijní oddělení Harvardské univerzity si rovněž vymínilo roční odklad; jejich výklad „smysluplného zaměstnání“, které by si měl Owen do té doby najít, byl však o něco konkrétnější. Měl pracovat pro katolickou církev – kdekoli; mohl například nabídnout své služby katolické Charitě, mohl si najít místo jako sociální pracovník; mohl se dokonce ucházet o práci v té církevní škole, které patřila zničená socha. Představený řádu svatého Michala Otec Findley se projevil jako velice slušný člověk; nejenže proti Owenovi nevznesl žádná obvinění, ale po rozmluvě s Danem byl dokonce ochoten mu všemi dostupnými způsoby v přijetí na univerzitu pomoci.

Zastali se ho i někteří katoličtí studenti. Buzzy Thurstón, například – který v Malé lize odpálil ten jasný aut a měl být naším posledním hráčem, takže by po něm nešel Owen na pálku – dokonce i Buzzy Thurston se za něj přimlouval a prohlásil, že to Owen měl „fakticky těžký“; že „měl proč bejt mimo sebe“. Ředitel White a policejní náčelník Pike požadovali „co nejpřísnější potrestání“ za krádež a zhanobeníMáří Magdaleny, ale škola svatého Michala a Otec Findley byli shovívaví.

Dan mi řekl, že Otec Findley „zná Owenovy rodinné poměry“ a projevil opravdu nebývalé pochopení, když si uvědomil, kdo jsou jeho rodiče – kdysi s nimi řešil jakousi „záležitost“, a ačkoliv se o ní odmítl rozšířit podrobněji, slíbil, že pro Owena udělá všechno, co bude v jeho silách. „Rozhodně neudělám nic, čím bych mu ublížil!“ ujistil Dana.

Dan považoval harvardský návrh za přijatelný. „Spousta katolíků dělá spoustu užitečných věcí, Owene,“ přesvědčoval ho. „Proč by ses o jejich užitečnosti nepřesvědčil sám?“

Nějaký čas to vypadalo, že Owen harvardskou nabídku přijme – říkal tomu „katolický úděl“. Zašel dokonce za Otcem Findleyem, ale vrátil se zmaten – překvapilo ho, jak upřímně mu záleží na jeho blahu. Možná se mu Otec Findley dokonce líbil; a to ho nejspíš zmátlo ještě víc.

Nakonec však katolický úděl odmítl.

„Moji rodiče by to nikdy nepochopili,“ prohlásil. „a kromě toho, stejně chci jít na univerzitu New Hamsphire – chci zůstat s tebou. Půjdu tam, kam půjdeš ty,“ řekl.

„Ale tam ti nedají stipendium,“ připomněl jsem mu.

„O to se nestarej,“ řekl. Nechtěl mi prozradit, že už si „stipendium“ zařídil sám.

Přihlásil se do náborové kanceláře Americké armády v Gravesendu; zařídil si to „doma pod střechou“, jak se říká u nás v New Hampshire. Všechno o něm věděli – že byl nejlepším studentem ročníku na Gravesendské akademii, třebaže se mohl prokázat pouze závěrečným vysvědčením ze střední školy. Že úspěšně složil přijímací zkoušky na Univerzitu New Hampshire – i to věděli; psala o tom Gravesendská polnice. Kromě toho byl Owen jakýmsi místním hrdinou; zcela rozleptal průběh slavnostního zakončení školního roku na Gravesendské akademii, ačkoliv se ho nezúčastnil. A pokud šlo o padělání a prodávání falešných vojenských knížek, nedělali si důstojníci v náborové kanceláři žádné iluze: tady šlo o pivo – rozhodně se nejednalo o žádný protest proti branné povinnosti. A který z normálních mladých Američanů si občas nedopřál trochu toho vandalství?

Tak získal Owen Meany „stipendium“ na Univerzitu New Hampshire; přihlásil se ke Cvičné jednotce záložních důstojníků – Reserve Officers Training Corps – ROTC; říkali jsme jim rotsí, vzpomínáte si na to? Studium na univerzitě brancům hradila Americká armáda a budoucí důstojníci absolvovali na vojenské katedře několik kursů a přednášek z historie vojenství, taktiky malých jednotek a tak podobně; nic těžkého. V létě po prvním ročníku se povinně zúčastnili běžného šestitýdenního cvičení. Současně s univerzitním titulem obdrželi absolventi důstojnickou hodnost poručíka Americké armády – a dlužili své vlasti čtyři roky aktivní služby, plus dva roky v záloze.

„Co je na tom špatného?“ hájil se Owen před Danem a přede mnou. Když nám oznámil své úmysly, psal se teprve rok 1962; ve Vietnamu bylo celkem 11 300 příslušníků Americké armády, ani jediný z nich se však nezúčastnil bojových akcí.

Přesto se Danovi jeho rozhodnutí nelíbilo. „Harvardský úděl se mi zamlouval víc, Owene,“ řekl.

„Takhle nemusím rok čekat,“ namítal. „A budeme spolu – není to senzace?“ obrátil se ke mně.

„Jo, je to senzace,“ přisvědčil jsem. „Jenom mě to trochu zaskočilo,“ dodal jsem.

Po pravdě řečeno mě to nezaskočilo „trochu“ – fakt, že ho přijali do armády, mě naprosto šokoval.

„Copak oni nepožadují nějakou minimální výšku?“ šeptem se mě zeptal Dan.

„Taky jsem si to myslel,“ odpověděl jsem.

„Jestli vám dělá starost minimální výška a váha,“ řekl Owen, „tak je to 150 centimetrů – přesně – a 45 kilogramů.“

„A ty snad měříš metr padesát, Owene?“ podivil se Dan. „Odkdy vážíš pětačtyřicet kilo?“ dodal jsem.

„Jedl jsem hodně banánů a zmrzliny,“ odpověděl Owen, „a když mě měřili, zhluboka jsem se nadechl a vytáhl se na špičky!“

Takže nám nezbývalo nic jiného než mu blahopřát; byl náramně spokojený, jak se mu podařilo zařídit si „stipendium“ po svém. V té chvíli se zdálo, že Randyho Whitea vyřídil nadobro. Tehdy jsme ani Dan, ani já neměli tušení o jeho „snu“; myslím, že by nás jeho závazek k armádě přece jen víc znepokojil, kdyby nám svůj sen popsal už tenkrát.

Toho únorového rána, kdy reverend Lewis Merrill vstoupil do Velké auly a zůstal v němém úžasu stát před bezhlavým a bezrukým torsem Máří Magdaleny, jsme o budoucnosti moc nepřemýšleli; báli jsme se jen, že reverend nepřekoná strach a neodříká modlitbu – že při pohledu na zmrzačenou světici jeho obvykle mírné zadrhávání sklouzne do nesrozumitelného blekotu. Stanul pod pódiem a pozvedl zrak vzhůru – dlouho nehybně stál, zapomněl si dokonce sundat námořnickou kazajku a čapku, a protože duchovní církve kongregacionální nenosí kolárek, spíš než školního katechetu připomínal opilého námořníka, který se konečně dopotácel k obrácení na víru Boží.

Takto neschopen pohybu stál před pódiem i ve chvíli, kdy do auly vešel ředitel. Pokud ho zarazil nebývale vysoký počet přítomných členů pedagogického sboru, nijak se to neprojevilo na jeho obvyklém sebevědomém vykračování; jako vždy vyběhl schody na jeviště po dvou. Postavy na stupínku si vůbec nevšiml. Reverend Merrill často zahajoval ranní shromáždění úvodní písní, po které odříkal svou modlitbu. Pak následoval ředitelův proslov a ředitel nakonec ohlásil číslo závěrečné písně; to bylo všechno.

Trvalo mu několik vteřin, než poznal otce Merrilla v námořnické bundě a s lodnickou čapkou na hlavě, jak stojí pod pódiem a s otevřenými ústy zírá na prosebnou postavu na stupínku. Náš ředitel byl muž činu – náš Randy White rád řídil a rozhodoval. Když zpozoroval zmrzačenou sochu, podnikl první a vpravdě typicky ředitelskou věc, která ho napadla; přistoupil k ní a sevřel její cudně zahalené tělo do náruče, popadl ji kolem pasu a pokusil se ji zvednout. Pochybuji, že si všiml ocelových pásů kolem jejích boků a deseticentimetrových šroubů, které jí procházely chodidly a byly pod podlahou jeviště přivařené k matkám. Myslím, že měl ještě namožená záda ze souboje s volkswagenem doktora Doldera; ale ředitel se na záda neohlížel. Prostě a jednoduše drapl světici v pase; zasupěl – a nic. S Máří Magdalenou a vším, co symbolizovala, se nedalo zamávat tak snadno jako s volkswagenem.

„Asi vám to připadá jako báječný žert!“ zahromoval ke shromážděné škole; nikdo se však nesmál. „Ale já vám povím, co to je,“ pokračoval Randy White, „je to zločin,“ prohlásil. „Vandalství a krádež – a znesvěcení! To je zlovolné hanobení cizího a navíc svatého majetku!“

Z řad studentů zazněl výkřik. „Jaká bude píseň?“ zavolal kdosi nahlas.

„Cože?“ nerozuměl Randy White.

„Číslo písně!“ křikl další.

„Jaká bude píseň?“ přidali se sborem ostatní.

Neviděl jsem, kdy vystoupil reverend Merrill na pódium, ale určitě se mu přitom třásla kolena; když jsem ho spatřil, stál vedle umučené Máří Magdaleny. „Píseň je na straně tři sta osmdesát osm,“ pravil jasným hlasem. Ředitel mu cosi ostře vytkl, ale neslyšeli jsme, co – jeho slova utonula v hlučném vrzání lavic a bouchání zpěvníků, jak jsme se chystali ke zpěvu. Nevím, proč si pastor Merrill vybral právě tuto píseň. Kdyby mi Owen prozradil svůj sen, možná bych ji chápal jako zvlášť osudovou a zlověstnou, takhle to byl jen známý, poměrně často zpívaný hymnus, oblíbený snad pro svůj jásavý nápěv a ducha „svatých poutí a bojů“, které jsou pro mladé muže tak inspirující.

Syn Boží jde do boje, pro královskou korunu; krvavý prapor rudě v dáli vlaje; kdo ho následuje? Jen ten, kdo kalich hořkosti vypije a bolest překoná, kdo trpělivě svůj kříž na bedrech nese, ten ho následuje.

Byla to Owenova oblíbená píseň a my jsme ji odzpívali opravdu s chutí; vložili jsme do ní mnohem víc citu – a vzdoru – než obvykle. Ředitel si neměl kam stoupnout; stál sice uprostřed pódia, ale chyběl mu stupínek s pultem, vypadal obnaženě a nejisté. Burácení našeho sborového zpěvu reverenda Merrilla očividně povzbudilo – dokonce se přestal třást. Přestože nevypadal vedle sťaté Máří Magdaleny úplně klidně, stál u ní tak blízko, že část světla ozařujícího stupínek dopadala i na něj. Když jsme dozpívali, pravil: „Modleme se. Modleme se za Owena Meanyho,“ vyzval nás.

Velká aula ztichla, a přestože jsme měli skloněné hlavy, všechny oči se upíraly na ředitele. Čekali jsme, až pastor Merrill začne. Snad to dokáže, doufal jsem; ale pak jsem pochopil, že nám pokynul – s rozpaky sobě vlastními – abychom se modlili za Owena sami. Chtěl, abychom se za něj modlili v duchu; a jak se ticho prodlužovalo, bylo stále zřejmější, že na nás nehodlá pospíchat. Není hrdina, říkal jsem si; ale aspoň se snaží být statečný. A tak jsme se modlili, dál a dál; a kdybych tehdy znal Owenův sen, modlil bych se mnohem horlivěji.

Vtom zasáhl ředitel: „To stačí.“

„Pro-pro-promiňte,“ zakoktal pastor Merrill, „ale o tom, kdy to ‚stačí‘, rozhoduji já.“

Myslím, že v tom okamžiku ředitel pochopil, že prohrál; pochopil, že tohle je jeho konec. Co mohl dělat? Mohl nám poručit, abychom se přestali modlit? Modlili jsme se se skloněnými hlavami dál. Navzdory rozpakům a nejistotě nám reverend Merrill dal dostatečně jasně na srozuměnou, že za Owena Meanyho se lze modlit stále.

Po chvíli opustil Randy White jeviště; měl tolik rozumu, když ne slušnosti, aby se vzdálil potichu – slyšeli jsme jeho opatrné kroky na mramorovém schodišti a až zvenku k nám doléhalo chrupání jeho bot na přemrzlé jitřní jinovatce na cestě před Hlavní budovou. Když konečně přestaly jeho kroky rušit naši tichou modlitbu za Owena Meanyho, pravil pastor Merrill: „Amen.“

Ach, Bože, kolikrát jsem zatoužil, abych mohl prožít ten okamžik znovu; tenkrát jsem se moc dobře modlit neuměl – dokonce jsem v modlitby příliš nevěřil. Kdybych se mohl za Owena Meanyho modlit teď, dal bych si mnohem víc záležet; s tím, co vím dnes, bych se modlil mnohem vroucněji.

Snad by mi pomohlo, kdybych směl už tehdy nahlédnout do jeho deníku; ale Owen mi ho neukázal – střežil si ho pro sebe. Kolikrát jen napsal na jeho stránky svoje jméno – svoje celé jméno – tiskacím písmem, kterému říkal náhrobní písmo nebo gravesendská sazba; kolikrát opsal do deníku svoje jméno přesně tak, jak je viděl na Scroogeově hrobě. A to všechno dřív, než se přihlásil k jednotkám ROTC – dřív, než byl vyloučen ze školy a než přišel na to, jak si prostřednictvím Americké armády zajistit studium na univerzitě. Dřív než věděl, že se nechá naverbovat, viděl svoje jméno tak, jak vídáme jména na náhrobních kamenech.

Nadporučík Paul O. Meany, junior

Tak je psal; přesně tak, jak je viděl Duch Budoucnosti na Scroogeově hrobě; jméno a pod ním datum – datum si do deníku napsal také. Napsal si je tam mnohokrát, ale nikdy mi je neřekl. Možná bych mu mohl pomoci, kdybych to datum znal. Věřil, že ví, kdy zemře; a věřil také, že zná svou hodnost – zemře jako nadporučík.

Po tom snu věřil, že zná ještě víc. Jistota jeho přesvědčení mě vždycky trochu děsila a deníkový záznam, v němž popisuje svůj sen, není výjimkou.

Včera mě vyhodili ze školy. Dnes v noci se mi zdál sen. Vím teď čtyři věci. Vím, že se mi nikdy nezmění hlas – ale pořád nevím, proč. Vím, že jsem nástrojem božím. Vím, kdy zemřu – a teď ve snu jsem viděl, jak zemřu. Zemřu jako hrdina! Věřím, že mi bůh pomůže, protože to, co mám udělat, se zdá být velice těžké.

8. Prst

Do léta roku 1962 jsem se nemohl dočkat, až budu dospělý a moje okolí mě bude přijímat se stejnou vážností, s jakou – jak jsem se domníval – automaticky jedná se všemi dospělými, kteří jsou skálopevně přesvědčeni, že takové jednání zasluhují. Těšil jsem se, jak si budu užívat výsad, kterými byli podle mě dospělí zahrnováni. Až do prázdnin roku 1962 mi moje dlouhá učňovská léta dospívání připadala krušná a ponižující; Randy White mi zabavil falešnou vojenskou knížku a nebyl jsem dost starý, abych si mohl kupovat pivo, dost nezávislý, abych si troufl samostatně bydlet, dost bohatý, abych si mohl pořídit vlastní auto; a pak mi chybělo ještě něco, čím bych přiměl dívku, aby mě obdařila svou tělesnou přízní. Neuspěl jsem ještě ani u jediné! Až do léta 1962 jsem si myslel, že dětství a dospívání jsou očistec bez konce; že mládí stojí jedním slovem „za hovno“. Owen Meany, který věřil, že ví, kdy a jak zemře, s dospíváním na rozdíl ode mne nijak nepospíchal. Na moje nářky o „očistci“, řekl pouze: „Očistec není – to si vymysleli katolíci. Je život tady na zemi a pak je nebe – a peklo.“

„Podle mě je peklo život na zemi,“ řekl jsem.

„Přeju ti hezké prázdniny,“ řekl Owen.

Byly to první prázdniny a první léto, které jsme nestrávili společně. Myslím, že jsem za ně měl být vděčný, protože mi poskytly první náznak toho, jaký bude můj život bez Owena – dá se říct, že mě na něj připravily. Koncem léta 62 jsem se začal kvůli Owenovi bát, co nám budoucnost přinese. Už jsem nechtěl být dospělý; naopak jsem si přál, abychom mohli s Owenem zůstat až do smrti dětmi – někdy mi kanovník Mackie poněkud škodolibě říká, že se mi to podařilo. Kanovník Campbell, ať jeho duše odpočívá v pokoji, mě ujišťoval, že zůstat až do smrti dítětem je naprosto počestná snaha.

Léto roku 1962 jsem strávil v Sawyer Depot, kde jsem pracoval pro strýčka Alfréda. Po tom, co Owenovi provedla Gravesendská akademie, jsem nechtěl pracovat pro studijní oddělení jako průvodce, už nikdy. Eastmanova dřevařská společnost mi nabídla dobrou práci. Byla to únavná dřina pod širým nebem; ale pracoval jsem s Noahem a Simonem – a skoro každý večer jsme pořádali mejdany na jezeře Loveless Lake a skoro každý den a celé soboty a neděle jsme se koupali a lyžovali na vodních lyžích. Strýček Alfréd a teta Marta mě přijali jako člena rodiny; dostal jsem na léto Hesteřin pokoj. Hester zůstala celé prázdniny v pronajatém bytě v Durhamu, protože si našla práci jako číšnice v jedné z mnoha rybích restaurací na pláži… myslím, že to bylo v Kittery nebo Portsmouthu. Ve volném čase jezdili s Owenem v tomatově červené dodávce na „korso“ na Hamptonskou pláž. Její dvě spolubydlící odjely na prázdniny pryč, a tak Hester s Owenem trávili všechny noci v jejím bytě docela sami. Žili spolu „jako muž a žena“ – jak se nesouhlasně a chladně vyjádřila teta Marta, když se o tom někdy zmínila, což bylo zřídka.

Navzdory skutečnosti, že spolu žili jako muž a žena, nemohli jsme se s Noahem a Simonem nikdy s jistotou shodnout, jestli „to“ opravdu dělají. Simon tvrdil, že Hester bez toho nemůže žít, Noah nějak cítil, že už to spolu dělali, ale teď – z nějakého zvláštního důvodu – to dělat přestali. Já jsem měl velice podivný pocit, že mezi těmi dvěma je možné úplně všechno: že to dělají a vždycky dělali zcela bez zábran; že to nikdy nedělali, ale možná dělají něco mnohem horšího – nebo lepšího – a že skutečné pouto mezi nimi (ať „to“ dělali nebo ne) je mnohem vášnivější a smutnější než pouhý sex. Cítil jsem se od Owena vzdálený – pracoval jsem se dřevem a dýchal chladný, severní vzduch vonící lesem; on pracoval s žulou, vystavený palčivým paprskům slunce v nechráněném lomu, a vdechoval prach čpící dynamitem. Motorové pily byly poměrně nový vynález; Eastmanova společnost je při kácení stromů používala málokdy – byly těžké a neohrabané, zdaleka ne tak snadno ovladatelné a výkonné jako dnes. Tehdy jsme sváželi dříví z lesa pomocí koňských potahů nebo traktorů a kmeny se řezaly rámovými pilami a osekávaly sekerami. Na nákladní auta se dříví nakládalo ručně, pomocí obracáků a sochorů; dnes mají Noah a Simon auta s automatickým nakládáním, jeřáby, drapáky a osekávačky. Dokonce i pila je úplně jiná; a nikde kolem nejsou žádné piliny! V roce 1962 jsme zbavili kmeny kůry až na pile a pak je rozřezali na prkna různé tloušťky a šířky; všechna kůra a piliny přišly nazmar; dnes tomu Noah a Simon říkají „spalitelný odpad“ nebo dokonce „energie“ a používají ho pro výrobu vlastní elektřiny!

„Tomu říkám pokrok!“ libuje si Simon.

Dnes jsme tedy konečně dospělí, jak jsme tak nedočkavě toužili; teď můžeme vypít piva, kolik chceme, a nikdo se nás neptá, kolik je nám let. Noah a Simon mají každý svůj vlastní dům – a ženu a děti – a s obdivuhodnou láskou pečují o starého strýčka Alfréda a tetičku Martu, která je stále moc hezká, i když docela zešedivěla; velice se podobá mojí babičce, jak se na ni pamatuji z léta 1962.

Strýček Alfréd prodělal dvě operace srdce, ale zatím se drží. Díky Eastmanově společnosti prožili oba dlouhý a pěkný život. Teta Marta jen občas projeví svou starou zvědavost, kdo je mým skutečným otcem; minulé Vánoce v Sawyer Depot se jí podařilo zastihnout mě chvíli o samotě a hned spustila: „Ještě pořád to nevíš? Mně to můžeš říct. Vsadím se, že to víš! Musel jsi přece něco zjistit – za celou tu dobu!“

Přiložil jsem si prst na rty, jako bych jí hodlal říct něco, co chci před strýčkem Alfrédem, Danem, Noahem i Simonem utajit. Napjala pozornost – oči jí zazářily, ústa se jí roztáhla v šelmovském a spikleneckém úsměvu.

„Dan Needham je ten nejlepší otec, jakého by si mohl každý kluk přát,“ pošeptal jsem jí.

„Já vím – Dan je báječný,“ přisvědčila netrpělivě; tohle slyšet nechtěla.

A o čem se pořád – po všech těch letech – bavíme s Noahem a Simonem? Mluvíme o tom, co Owen „věděl“ nebo si myslel, že ví; a pak mluvíme o Hester. O Hester budeme mluvit i v hrobě!

„Hester – Sexter!“ neodpustí si Simon.

„Kdo by si myslel, co všechno se nakonec může stát?“ poznamená Noah.

A každé Vánoce strýček Alfréd nebo teta Marta říkají: „Doufám, že příští rok přijede Hester na Vánoce domů – aspoň to slíbila.“

A Noah a Simon poznamenají: „To slibuje vždycky.“

Myslím, že Hester byla jediné neštěstí, které mou tetu a strýce postihlo. Dokonce i v roce 62 jsem o tom byl přesvědčen. Chovali se k ní jinak než k Noahovi a Simonovi a ona je za to trestala; jak se na ně dovedla rozhněvat! Všude, kam přišla, s sebou nosila svůj hněv ze Sawyer Depot; a všude nacházela věci a lidi, kterými svou nekonečnou zlobu přiživovala.

Nemyslím, že Owen měl v sobě takovou zlobu jako ona; ne tak docela. Oba však trpěli jistou nespravedlností, obklopovala je atmosféra ublíženosti. Owen cítil, že mu Bůh svěřil roli, kterou není v jeho silách změnit; Owenovo vědomí vlastního údělu – jeho víra, že je pověřen posláním – ho připravovalo o smysl pro humor. V létě roku 1962 mu bylo teprve dvacet; avšak od okamžiku, kdy se dozvěděl, že se Jack Kennedy „šmajchluje“ s Marilyn Monroe, přestal dělat věci jen pro potěšení. A Hester byla v jednom kuse naštvaná; na ničem jí nezáleželo. Ti dva byli opravdu velice depresivní pár!

V létě roku 1962 jsem pokládal za dokonalý pár svou tetičku Martu a strýčka Alfréda; přestože mě deprimovali tím, jak spolu byli šťastní. Jejich štěstí mi připomínalo krátký čas, který spolu prožili moje maminka s Danem – a jak i oni spolu byli šťastní.

Pokud jde o mne, za celé léto se mi nepodařilo zaznamenat sebemenší úspěch u děvčat. Noah a Simon pro mě dělali, co mohli. Seznámili mě se všemi dívkami na jezeře Loveless Lake. Vzpomínám na to léto jako na léto vlhkých plavek, sušících se na anténě Noahova auta – můj nejintimnější sexuální zážitek se omezoval na pohled na kalhotky dívčích koupacích úborů, třepetající se ve větru za okénkem Noahova auta. Byl to kabriolet, černobílý křídlatý chevrolet z roku 57. Noah mi ho půjčoval, abych si mohl zajet do autokina, když se mi podařilo sehnat partnerku.

„Jaký byl film?“ ptal se vždycky, když jsem mu – jako vždy příliš brzy – auto vracel.

„Zdá se, žes ho viděl celý, od začátku až do konce,“ poznamenal Simon – a měl pravdu. Viděl jsem od začátku až do konce všechny filmy, na které jsem s dívkami šel. A aby byla moje hanba ještě větší, připravili mi bratranci bezpočet příležitostí, abych mohl být na jejich hausbótu ve společnosti různých děvčat sám. Po večerech fungovala loď jako laciný hotel, ale já jsem se na něm zmohl nanejvýš na hodně dlouhou partii šipek a někdy jsme s mojí dívkou jen tak seděli na palubě a mlčky pozorovali chladné a vzdálené hvězdy, dokud nás (konečně) nepřijel Noah nebo Simon vysvobodit. Začínal jsem mít strach – a nechápal jsem vlastně z čeho.

Georgian Bay: 25. července 1987 – je smutné, že i v Pointe au Barii Station dostanete The Globe and Mail a The Toronto Stan díkybohu tu neodebírají The New York Timesl Ostrov v Georgian Bay, který patří rodině Katherine Keelingové od roku 1933, kdy ho Katherinin dědeček údajně vyhrál v kartách, je od Pointe au Barii Station vzdálen asi 15 minut jízdy člunem; leží nedaleko ostrovů Burnt Island a Hearts Content Island a Peesay Point. Myslím, že se jmenuje Gibson Island nebo Ormsby Island – mezi Katherininými předky jsou jak Gibsonové, tak Ormsbyové; myslím, že její rodné jméno bylo Gibsonová, ale nevím to jistě.

Na ostrově stojí několik srubů z cedrového dřeva; není tam zavedená elektřina, ale je tu naprosto pohodlný a dostatečný zdroj energie z propanbutanových lahví – ledničky, boilery, sporáky i lampy, všechno funguje na plyn, který je na ostrov dopravován ve velkých bombách v člunu. Ostrov je vybaven vlastním kanalizačním systémem, což je tradiční námět debat početných hord Keelingových, Gibsonových a Ormsbyových, kteří se do něj všichni vyprazdňují a trnou hrůzou, že jednoho krásného dne odmítne poslušnost.

Nechtěl bych jezdit ke Keelingovým – nebo ke Gibsonovým nebo k Ormsbyovým – na návštěvu ještě v dobách před vybudováním kanalizace; historky o setkání s pavouky v temných koutech venkovských záchodů a nejrůznější hrůzostrašné zážitky z míst nejsoukromějších patří k dalšímu oblíbenému tématu hovorů mezi rodinami, které se každoročně v létě o ostrov dělí. Mnohokrát jsem už slyšel vyprávět o tom, jak na strýce Bulwera Ormsbyho v dřevěné budce bez dveří – „aby se líp větrala!“ tvrdily svorně všechny tři rody – zaútočila sova. Poklovala ho na hlavě, naštěstí právě v pauze uprostřed jedné z nejintimnějších lidských činností, a svým útokem nebohého strýce tak vyděsila, že z místnůstky prchl s kalhotami u kotníků a přivodil si ještě horší zranění, jak v bezhlavém úprku narazil čelem přímo do borovice, která mu stála v cestě.

Při každé návštěvě poslouchám známé dohady, o jaký druh sovy tehdy šlo – a jestli to vůbec byla sova. Katherinin manžel Charlie Keeling tvrdí, že to byl střeček nebo můra. Ostatní jsou toho názoru, že to byl patrně sýček, o kterých je známo, že dovedou bránit svá mláďata tak zuřivě, že si dokonce troufnou napadnout člověka. Tomu oponují jiní námitkou, že sýčci nehnízdí tak vysoko na severu, a že to byl určitě ostříž nebo krahujec; ti jsou velice útoční a v noci si je lidé často pletou se sovou.

Cítím se v Katherinině početné a přátelské rodině dobře. Rozhovory se točí kolem tradičních příhod a událostí na ostrově, z nichž spousta pojednává o projevech statečnosti nebo zbabělosti z časů dřevěných záchodů a temných budek. Stejně oblíbená jsou i problematická setkání s přírodou; celé dny se oddávám určování druhů ptactva, savců, ryb i plazů a, bohužel, i hmyzu, z něhož neznám téměř nic.

Byla to vydra, bobr nebo ondatra? Byla to husa, kachna nebo potápka? Štípe to, kouše to, nebo je to jedovaté? Tyto a podobné otázky jsou prokládány konkrétnějšími dotazy určenými dětem. Spláchly jste, vypnuly jste plyn, zavřely jste síťové dveře, nenechaly jste téct vodu? (Čerpadlo funguje na plyn.) Pověsily jste si plavky a ručník někam, kde uschnou? Připomíná mi to dny u jezera Loveless Lake – bez trápení s dívkami – až na to, že Loveless Lake je ve srovnání s Georgian Bay ubohá loužička. Už v létě roku 1962 ovládly jezero motorové čluny – a tehdy ještě valná část chat vypouštěla splašky přímo do jezera. Takzvaná volná příroda je v Kanadě o tolik volnější a hezčí, než kdy bývala za mých mladých časů v New Hampshire. Borová smůla se lepí na prsty všude stejně; děti mají celý den vlhké vlasy a mokré plavky a pořád má někdo rozbité koleno nebo zadřenou třísku; co chvíli je slyšet pleskání bosých nohou na palubě člunu… a věčné hádání, od rána do večera. Miluji to; občas je to velice uklidňující. Někdy si téměř dokážu představit, že mám za sebou úplně jiný život, než jsem ve skutečnosti prožil.

Tenkými stěnami letní chaty se dá lecčemu přiučit. Jednou jsem například slyšel, jak Charlie Keeling říká Katherine, že jsem „pasivní homosexuál“.

„Co to znamená?“ zeptala se Katherine. Zadržel jsem dech, abych nepřeslechl jeho odpověď – léta jsem toužil znát, co vlastně znamená být „pasivní homosexuál“. „Však ty dobře víš, co to znamená, Katherine,“ řekl Charlie. „Myslíš, že ‚to‘ jako nedělá,“ řekla. „Myslím, že ne,“ odpověděl Charlie.

„Ale když na to myslí, tak si to představuje s muži?“ zeptala se Katherine.

„Já myslím, že na to nemyslí vůbec,“ odpověděl její manžel. „Tak co je na něm homosexuálního, Charlie?“ podivila se Katherine.

Charlie si vzdychl; v chatce byly slyšet dokonce i vzdechy.

„Není ošklivý,“ řekl. „A nemá žádnou přítelkyni. Měl vůbec někdy nějakou ženskou?“

„Nechápu, proč by proto musel být buzerant,“ namítla Katherine. „Mně jako buzerant nepřipadá.“

„Já jsem neřekl, že je buzerant,“ bránil se Charlie. „Pasivní homosexuál nemusí vždycky vědět, co vlastně je.“

Tak, tohle tedy znamená být „pasivním homosexuálem“, pomyslel jsem si: znamená to, že nevím, co vlastně jsem!

Každý den se dohadujeme, co budeme jíst – a kdo si vezme člun, nebo jeden z člunů, a dovesluje do městečka pro potraviny a základní potřeby. Seznam nákupů obsahuje samé nezbytnosti:

benzín baterie náplasti kukuřice (pokud bude) repelent proti hmyzu hamburgery a housky (co nejvíc) vejce mléko mouka máslo pivo (hodně) ovoce (pokud bude) slanina rajčata zavírací špendlíky (pro Prue) citróny živé návnady na ryby

Rád nechávám menší děti, aby mi ukázaly, jak umějí kormidlovat. Chodím s Charliem Keelingem na ryby; a skutečně mě baví chytat malé okouny – jednou za rok. Pomáhám, když je na ostrově zapotřebí něco udělat; Ormsbyovi potřebují opravit palubu; Gibsonovi vyměňují prkna na střeše hausbótu.

Každý den se dobrovolně hlásím, že pojedu do městečka; hrozně rád nakupuji pro velkou rodinu – musím si ten krátký čas užít. Obvykle beru jedno nebo dvě děti s sebou – potěšení z kormidlování se celkem ochotně zřeknu. A vždy se dělím s jedním z Kee-lingových dětí o pokoj – nebo spíš ono se musí dělit se mnou. Usínám a přitom naslouchám překvapivě různorodým zvukům, které vydává spící děcko; na temné hladině jezera občas zakejhá kachna, vlny se tříští o pobřežní skály. Ráno, mnohem dřív než se dítě zavrtí, poslouchám racky a v duchu vidím tomatově červenou dodávku, projíždějící po pobřežní silnici mezi Hamptonskou pláží a Rye Harbor; slyším drsné, bojechtivé krákání vran a jejich pronikavé hádání a překřikování mi potvrzuje, že jsem se přece jen probudil do skutečného světa – do světa, který znám.

Na malou chvíli, než vrány spustí své vřeštivé hašteření, si mohu představovat, že jsem v Georgian Bay konečně nalezl to, co se dříve nazývalo Nový Svět – že jsem jako na úplném počátku přistál u břehů panenské země, kterou Watahantowet prodal mým předkům. Tady v Georgian Bay si totiž můžeme severní Ameriku představovat takovou, jaká kdysi byla – než ji Spojené státy začaly ničit svým zločinným pokrytectvím a bezohlednou lehkomyslností, která ji málem zahubila!

A pak zaslechnu vrány. Jejich zmatené skřehotání mě vrací zpátky do skutečnosti. Snažím se nemyslet na Owena. Snažím se povídat si s Charliem Keelingem o vydrách.

„Mají dlouhý, zploštělý ocas, který leží na vodě,“ vysvětluje mi.

„Aha,“ přikyvuji. Sedíme na kamenech v místech, kde jedno z dětí údajně zahlédlo ondatru.

„Byla to vydra,“ opravil je Charlie.

„Tys ji neviděl, tati,“ protestovaly děti.

A tak jsme se s Charliem rozhodli, že si na ni počkáme. Kolem ústí její pobřežní nory jsme našli spousty skořápek sladkovodních škeblí.

„Vydra je mnohem rychlejší než ondatra,“ tvrdí Charlie.

„Aha.“ Sedíme hodinu, dvě a Charlie mi vypráví, jak se výška hladiny v Georgian Bay každý rok mění – mění se na celém Hurónském jezeře. Charlie má strach, že kyselé deště ze Spojených států pomalu začínají jezero ničit a jako první jsou tím postiženy – jako vždy – základní články potravního řetězce.

„Aha,“ říkám.

„Napřed se změní rostliny a řasy. Už teď tu nechytíte štiku, která zde bývala běžná – a neříkejte mi, že jedna vydra mohla ulovit tolik škeblí!“ prohlásí a ukazuje na hromadu lastur.

„Aha,“ přikyvuji.

A pak – Charlie si zrovna šel ulevit „za křoví“, jak říkají Kanaďané – se na břehu mihne zvíře velké asi jako jezevčík, s mírně zploštělou hlavou a tmavohnědou srstí, a vklouzne do vody.

„Charlie!“ volám. Zvíře se potopilo a zmizelo. Okamžitě ke mně přiskočí jedno z dětí.

„Co to bylo?“ ptá se.

„Nevím,“ přiznávám se.

„Mělo to placatý ocas?“ volá Charlie z křovíček.

„Spíš placatou hlavu,“ odpovídám.

„To je ondatra,“ prohlásí jedno z dětí.

„Tys to neviděl,“ namítne jeho sestra.

„Jaký to mělo ocas?“ domáhá se Charlie.

„Ocas jsem neviděl,“ říkám.

„Bylo to pěkně rychlé, co?“ poznamená Charlie – vyleze z křoví a zapíná si zip.

„Řekl bych, že to bylo dost rychlé,“ souhlasím.

„To byla vydra,“ prohlásí Charlie.

(Mám chuť říct, že to byl „pasivní homosexuál“, ale mlčím.)

„Viděls tu kachnu?“ obrátí se ke mně malá holčička.

„To nebyla kachna, ňoumo,“ opraví ji bratr.

„Tys ji neviděl – potopila se!“ hájí se dívenka.

„Byla to samička,“ řekne kdosi.

„Jak to můžeš vědět?“ ptá se další.

„Já jsem nic neviděl,“ říkám.

„Dívejte se támhle – na stejné místo,“ radí mi Charlie Keeling.

„Musí se vynořit pro vzduch,“ vysvětluje. „Nejspíš to bude divoká kachna nebo ostralka nebo čírka modrá – jestli to byla samička,“ dodává.

Vdechuji omamnou vůni borovic a lišejníku na skalách, dokonce i voda v jezeře voní – nebo je to pach nějakého organického hnití, probíhajícího těsně pod hladinou té vodní spousty? Nevím, čím jezero tak nádherně voní, ale mám to rád. Mohl bych se Keelingových zeptat, co je to za vůni, ale radši se zaposlouchám do ticha – sotva slyšitelného šumění větru v korunách borovic, šplouchání vln, křik racků a skřehotání mořských vlaštovek.

„To je vlaštovka kaspická,“ řekl mi jeden z Keelingových synů. „Vidíte ten dlouhý červený zobák a černé nohy?“

„Aha,“ řekl jsem. Ale vlaštovka mě nezajímá; vzpomínal jsem na dopis, který jsem napsal Owenovi v létě roku 1962. Dan mi vyprávěl, jak viděl jednou v neděli Owena v tělocvičně Gravesendské akademie. Držel v rukou basketbalový míč, ale neházel; stál na čáře trestného hodu a upíral oči vzhůru k síťce – nedribloval, ani se nesnažil vystřelit. Vypadal prý velice divně.

„Jenom tam stál,“ říkal Dan. „Pozoroval jsem ho nejmíň pět minut a ani se nepohnul – prostě držel v rukou míč a díval se na koš. Víš, jak je malý, ten koš mu musí připadat kilometr daleko.“

„Asi přemýšlel o střelbě,“ poznamenal jsem.

„Hm, já jsem ho nerušil,“ řekl Dan. „Nevím, na co myslel, ale byl tak soustředěný, že mě vůbec neviděl – radši jsem mu ani neřekl ahoj. Stejně by mě nejspíš neslyšel,“ řekl Dan.

Poslouchal jsem Dana a začalo se mi stýskat, i po té pitomé střelbě, a tak jsem mu napsal, jen tak – slyšeli jste někdy, aby dvacetiletý mladík přiznal, že se mu stýská po nejlepším kamarádovi?

„Milý Owene,“ psal jsem. „Jak se máš? Tady je to dost nuda. Nejvíc se mi líbí práce v lese – když se svážejí klády. Ale jsou tu ovádi. Na pile a ve skladu je sice větší horko, ale nejsou tam ovádi. Strýček Alfréd tvrdí, že voda v jezeře Loveless Lake je ‚pitná‘ – říká, že jsme jí spolykali tolik, že bychom museli být mrtví, kdyby nebyla. Ale Noah tvrdí, že je v něm víc fekálií než v moři. Stýská se mi po pláži – co je tam letos nového? Možná by mě mohl příští rok tvůj otec zaměstnat v lomu?“

Ve své odpovědi se nezatěžoval obvyklým oslovením „Milý Johne“ – Hlas měl svůj styl, žádné kudrlinky, prostá tiskací písmena.

„Zbláznil ses?“ psal. „Ty chceš pracovat v lomu? A ve skladu dříví se ti zdá horko? Můj otec moc dělníků nenajímá – a určitě by ti neplatil tolik jako strýček alfred. A taky mám pocit, že jsi tam pořád ještě nepotkal svou vyvolenou.“

„Jak se daří Hester?“ zeptal jsem se ho v příštím dopise. „Nezapomeň jí říct, že se mi moc líbí v jejím pokoji – to ji určitě nadzdvihne! Obávám se, že střelbu s tebou asi netrénovala – jestli vyjdeš ze cviku, tak to bude zlé. Už jsi to skoro stihl pod tři vteřiny.“

Okamžitě odepsal: „Pod tři vteřiny se dostanu určitě, netrénoval jsem, ale myslel na to, a to je skoro stejně užitečné, můj otec tě příští léto najme – ale měl bys začít pomalu, nejdřív snad v kamenické dílně. Co se týká pláže, je skvělá – je tu spousta hezkých holek a ptala se po tobě caroline o’dayova. Měl bys ji vidět, když na sobě nemá školní uniformu svatého michala! Zahlédl jsem dana, jak někam jel na kole – potřeboval by trochu zhubnout. A jeden večer jsme s hester navštívili babičku; dívali jsme se pochopitelně na bednu; měl bys slyšet, jak babička hodnotí konferenci v ženevě – pravila, že v. ‚neutralitu‘ laosu uvěří teprve tehdy, až se rusové se svými jednotkami stáhnou… na měsíc! A ženevským dohodám uvěří v okamžiku, kdy budou ho či mina poslouchat jen opice a papoušci! Nebudu opakovat, co řekla hester na to, že bydlíš v jejím pokoji – bylo to totéž, co vždycky říká o svých rodičích a bratrech a všech dívkách na jezeře, takže ten výraz patrně budeš znát.“

Napsal jsem Caroline O’Dayové, ale neodpověděla mi. Byl srpen roku 1962. Vzpomínám si na jeden velice horký den – bylo dusno, obloha byla zatažená jako před bouřkou, která však nakonec nepřišla. Byl to podobný den jako před krupobitím na maminčině svatbě; říkáme tomu s Owenem typické gravesendské počasí.

Noah a Simon osekávali kmeny; ovádi nás doháněli k šílenství a navíc se k nim přidali i komáři. Simon byl z nás nejcitlivější a ovádi i komáři si ho oblíbili ze všech nejvíc. Osekávání kmenů je nejnebezpečnější, když je člověk netrpělivý; pily, sekery a háky jsou nástroje, patřící pouze do trpělivých rukou. Simon se při práci s drapákem umazal od bláta a nedával pozor – ohnal se zahnutým koncem po ovádovi a natrhl si lýtko. Byla to dost hluboká rána, asi deset centimetrů dlouhá, naštěstí ne vážná; přesto si vyžadovala sešití a protitetanovou injekci.

Noah a já jsme byli nadšení; i Simon, který dovedl snášet bolest jako málokdo, měl vlastně docela radost – díky jeho zranění se všichni dostaneme z lesa. Vyjeli jsme džípem po dřevařské cestě na silnici k Noahovu chevroletu, kterým jsme pak pokračovali na dálnici přes Sawyer Depot a Conway do northconwayské nemocnice na pohotovost.

Někde poblíž hranice s Maine došlo k automobilové nehodě, takže Simon musel čekat; nám to nevadilo, protože čím déle jeho ošetření potrvá – než dostane protitetanovku a než mu ránu sešijí, tím déle budeme pryč z lesa od ovádů, komárů a vedra. Simon dokonce předstíral, že neví, jestli je na něco alergický; museli jsme telefonovat tetě Martě a strýci Alfrédovi a to také nějaký čas trvalo. Noah začal flirtovat s jednou ošetřovatelkou; věděl, že s trochou štěstí se nám podaří strávit celý zbytek dne tady a do práce se už nevrátíme.

Jeden z méně postižených účastníků nehody seděl v čekárně s námi. Byl to chlapík, kterého Noah a Simon znali od vidění – typ tady na severu dost běžný, jeden z těch fanatických lyžařů, kteří očividně nevědí, co se sebou, když není sníh. Tenhle sportovec pil pivo z lahve, když do sebe auta narazila; dokonce se pochlubil, že sám jedno z nich řídil, a při nárazu se mu hrdlo lahve roztříštilo v ústech a pořezalo mu horní patro a dásně a zubatý okraj mu propíchl tvář. Hrdě nám ukazoval řezné rány a díru ve tváři a přitom si v jednom kuse otíral pusu i obličej žmolkem krví nasáklé gázy, kterou čas od času vyždímal do zakrváceného ručníku. Byl to ten druh místního potřeštěnce, kvůli kterým Hester svým rodištěm tak opovrhovala a zůstávala i v létě ve svém studentském bytě v Durhamu.

„Slyšeli jste to o Marilyn Monroe?“ zeptal se nás ten buran.

Čekali jsme nějaký sprostý vtip – byli jsme připraveni na opravdovou čuňárnu. Lyžařský maniak nás obdařil krvavým šklebem; jeho úsměv jako by se chtěl ošklivostí vyrovnat rozeklané trhlině v jeho tváři. Byl to odporný, slizký chlap – příjemné chvíle vítaného odpočinku od práce se nám nehezky zvrhly. Pokusili jsme se ho ignorovat.

„Slyšeli jste to o Marilyn Monroe?“ opakoval. Najednou to neznělo jako vtip. Možná to nějak souvisí s Kennedyovými! napadlo mě.

„Ne. Co je s ní?“ zeptal jsem se.

„Je mrtvá,“ řekl ten neotesanec. Zpráva mu působila zjevné sadistické potěšení; jak roztáhl v úsměvu obličej, vyhrkla mu z úst a z díry ve tváři krev. Měl jsem dojem, že se vyžívá v tom, jaké jeho oznámení vyvolává v posluchačích ohromení, že je opravdu pyšný na to, kolik dokáže z chuchvalce gázy vyždímat do mokrého ručníku vlastní krve. Kdykoli jsem si později představil, jak na tuto zprávu nejspíš reagoval Larry Lish a jeho matka, s jakou dychtivostí a krvelačností ji museli dál šířit mezi lidmi, vždycky jsem měl před očima mužovu pořezanou tvář. „Už jste to slyšeli? Cože, vy nic nevíte?“ S jakou vášní a ochotnickým nadšením se Larry a jeho matinka pustí do fabulování a vymýšlení, až jim tváře zrumění jako od krve!

„Jak se to stalo?“ zeptal jsem se sportovce.

„Předávkovala se prášky,“ řekl a znělo to trochu zklamaně – jako by ho mrzelo, že se to obešlo bez krve. „Možná to byla nehoda, možná sebevražda,“ dodal.

Možná za to mohli Kennedyovi, pomyslel jsem si. Sevřel mě strach. Počátkem léta jsem cítil strach z čehosi nepojmenovatelného, mlhavého; teď jsem měl strach z něčeho určitého, ale strach sám byl pořád mlhavý: jak se mohla smrt Marilyn Monroe týkat mě?

„Týká se nás všech,“ řekl Owen, když jsem mu večer telefonoval. „Marilyn Monroe byla jako celá naše zem – už ne mladá, ale ještě ne stará; trochu splašená, velice krásná, trochu hloupá a možná mnohem chytřejší, než se zdála. A něco hledala – myslím, že toužila byt dobrá. Podívej se na muže v jejím životě – Joe Dimaggio, Arthur Miller, snad Kennedyovi. Jak se nám zdáli dobří! A jak se nám ona zdála žádoucí! a to také byla: žádoucí. Byla veselá a sexy – a také zranitelná. Nikdy nebyla úplně šťastná, vždycky měla problémy s tloušťkou. Byla přesně jako naše zem,“ opakoval; rozpovídal se a nebyl k zastavení. Slyšel jsem, jak si Hester vzadu v pokoji brnká na kytaru, jako by se snažila z jeho řečí složit písničku. „A všichni ti muži,“ pokračoval, „všichni ti slavní, mocní muži – milovali ji opravdu? Starali se o ni? Jestli se přece jen zapletla s Kennedyovými, určitě ji nemilovali, ale jenom využívali; prostě si vyhodili z kopýtka a dopřáli si trochu vzrušení. A přesně to dělají mocní i s touto zemí – je to nádherná, žádoucí země, až se člověku tají dech, a mocní mužové ji využívají k tomu, aby sami sobě dopřáli vzrušení! Říkají, že ji milují, ale nemyslí to vážně. Říkají to, jen aby vypadali dobře – aby vypadali morálně. Kdysi jsem si o kennedym myslel, že mu záleží na morálce. Ale on nám jenom mazal med okolo pusy, prostě to s námi uměl. Považoval jsem ho za spasitele. Myslel jsem, že chce moc proto, aby mohl dělat dobro. Ale lidi jsou ochotní říkat a dělat cokoli, jen aby se dostali k moci, a pak ji využijí pouze k tomu, aby sami sobě dopřáli vzrušení. Marilyn Monroe celý život hledala toho nejlepšího – snad toužila po tom nejslušnějším, snad chtěla muže, který by uměl nejlépe dělat dobro. A tak ji všichni sváděli, znovu a znovu – všichni ji balamutili, podváděli a využívali, až ji zneužili docela. Jako tuhle zemi. Tahle země čeká na spasitele. Tahle země vždycky sedne na lep mocným mužům, kteří se tváří morálně. Myslíme si, že jim záleží na morálce, a oni nás pak zneužijí. A čeká to i nás dva,“ prohlásil Owen Meany. „I nás zneužijí.“

Georgian Bay: 26. července 1987 – The Toronto Star píše, že prezident Reagan „osobně řídil počáteční snahy utajit závažné detaily svého plánu výměny zbraní za rukojmí a snažil se v něm pokračovat i poté, co se o něm dozvěděla veřejnost“. The Toronto Star dodává, že „prezident od té doby učinil matoucí prohlášení o prodeji zbraní“ – celkem při čtyřech příležitostech!

Owen vždycky říkal, že na protiválečném hnutí – hnutí proti válce ve Vietnamu – je nejhorší skutečnost, že řadu odpůrců k němu přivedly osobní pohnutky; byl toho názoru, že kdyby s válkou jako takovou přímo nesouviselo jejich povolání do aktivní vojenské služby, scvrkly by se protesty na minimum.

Podívejte se na Spojené státy dnes. Povolává armáda mladé Američany do bojů v Nicaragui? Ne; zatím ne. Protestují masy mladých Američanů proti nepoctivému a podlému jednání Reaganovy administrativy? Kdepak; sotva kdo si toho všimne.

Vím, co by na to řekl Owen Meany; vím, co by na to řekl tehdy – a platí to dodnes.

„Jediný způsob, jak můžeš Američany donutit, aby si něčeho všimli, je zvýšit jim daně, povolat je do vojenské služby nebo je zabít,“ konstatoval Owen. Řekl to kdysi, když Hester navrhovala zrušení vojenské povinnosti. „Když zrušíš vojenskou povinnost,“ namítl Owen, „většina Američanů se prostě přestane zajímat o to, co vlastně děláme v ostatních částech světa.“

Dnes jsem zahlédl pod hausbótem vydru; měla štíhlé tělo a byla jen o málo větší než lasička – pohybovala se stejně vlnivě a plavně. Měla nádherně hustou, lesklou kožešinu, kterou mi okamžitě připomněla matku Larryho Lishe. Kde je jí asi konec? napadlo mě.

Vím, kde je Larry Lish; je známým novinářem v New Yorku – „nezávislým publicistou“, jak se teď říká. Četl jsem pár jeho článků; nejsou špatné – vždycky byl chytrý – a všiml jsem si, že si dokonce osvojil jisté „nezbytné“ vlastnosti („nezbytné“ pro novináře, který si chce udělat jméno, získat publikum, a tak podobně). Vyniká obzvláštní sebejistotou a mezi jeho charakteristické „nezbytné“ vlastnosti patří tón morálního pobouření. Larrymu Lishovi najednou záleží na morálce – jen si to představte!

Zajímalo by mě, co se stalo s jeho matkou. Jestlipak se jí podařilo – ještě včas – provdat za toho pravého? Možná i Mitzy Lishové najednou začalo záležet na morálce!

Když jsme s Owenem na podzim 62 nastoupili do prvního ročníku Univerzity New Hampshire, měli jsme jisté výhody, které nás odlišovaly od našich prostších a méně zkušených vrstevníků. Nemuseli jsme dodržovat kolejní řád, protože jsme bydleli doma – dojížděli jsme z Gravesendu a směli jsme parkovat vlastní vozidla na parkovišti univerzity, což bylo ostatním studentům prvního ročníku zapovězeno. Já jsem čas, který jsem trávil doma, dělil mezi Dana a babičku; to byla další výhoda, protože když se v Durhamu pořádal studentský večírek, mohl jsem říct Danovi, že budu u babičky, a babičce, že budu u Dana – a nemusel jsem chodit domů vůbec! Owen nemusel doma dodržovat žádnou přesně stanovenou dobu návratu, a když uvážíme, že v létě trávil každou noc u Hester, překvapovalo mě, že se vůbec namáhal předstírat, že doma bydlí. Mezitím se vrátily Hesteřiny spolubydlící; pokud zůstal Owen na noc u ní, nebylo pochyb o tom, v které posteli spal, a ať už „to“ spolu dělali nebo ne, museli přinejmenším sdílet Hesteřino královské lože v té nejintimnější blízkosti. Jakmile nám však začaly přednášky, nespal Owen u Hester častěji než jednou nebo dvakrát do týdne.

Kromě těchto výsad jsme měli proti našim spolužákům ještě několik dalších výhod. Na Gravesendské akademii jsme byli nuceni podřídit se přísným studijním nárokům, a tak nám učivo na Univerzitě New Hampshire připadalo velice snadné. Z této skutečnosti jsem těžil zejména já, protože – jak mi Owen vysvětlil – potřeboval jsem na zvládnutí všech zadaných úkolů víc času. A tady jsme dostávali o tolik méně úkolů, než jsem byl z akademie zvyklý, že jsem měl – poprvé v životě – dost času. Celkem snadno jsem získával dobré známky; a poprvé – třebaže to trvalo jen dva nebo tři roky – jsem se začal považovat za „chytrého“. Relativně nízké nároky však měly zcela opačný účinek na Owena.

Všechny úkoly zvládal levou rukou a zlenivěl. Rychle si zvykl spokojovat se i s horšími známkami, pokud mu stačily pro zachování armádního „stipendia“; nejlepší známky měl k mému překvapení z předmětů ROTC – z takzvané Vojenské odborné přípravy. Na řadu přednášek jsme chodili společně a z angličtiny a dějepisu jsem nakonec dostával lepší známky než on – Hlas dokonce začal zanedbávat i svoje psaní!

„Zdokonaluji se v minimalistickém stylu,“ odpověděl profesorovi angličtiny na výtku, proč se v písemných pracích nerozepíše podrobněji o daném tématu; nikdy neuvede víc než jeden příklad pro každý svůj argument. „Napřed mi tvrdíte, že nemohu psát jen tiskacími písmeny, teď chcete, abych se ‚rozepisoval‘ – abych se pouštěl do ‚podrobností‘. jak to jde dohromady?“ zeptal se učitele. „Nakonec po mně budete chtít, abych změnil celou svou osobnost!“

Jestliže na Gravesendské akademii přesvědčil Hlas většinu pedagogů o tom, že má na své výstřednosti nezadatelné právo, protože jsou neoddělitelně spjaty s jeho obecně uznávanými intelektuálními kvalitami, různorodější a mnohem vyhraněnější profesorský sbor Univerzity New Hampshire ideu „správného chlapce“ zcela ignoroval; univerzitní profesoři netvořili uzavřenou společnost a vůbec nesdíleli obecný obdiv k Owenovým intelektuálním kvalitám, natož aby projevovali starost, aby jeho individuální práva nedošla úhony, a jeho výstřednosti tolerovali. Ve svých hodinách si nekladli za cíl rozvíjet u posluchačů specifické nadání; zajímali se pouze a výhradně o svůj obor a angažovali se jedině v zájmu univerzity nebo vlastní katedry – pokud jde o nás, studenty, hlásali teorii, že se musíme přizpůsobit jejich metodám výuky.

Owen Meany, který byl celý život tak výrazná osobnost, se na Univerzitě New Hampshire snadno ztratil. V žádném z předmětů nevynikal tak, jako vynikala jeho tomatově červená dodávka mezi spoustou praktických vozítek, jež většině studentů, pyšnících se vlastním autem, pořídili rodiče. Mně babička opatřila volkswagena-brouka; na školním parkovišti bylo volkswagenů stejného roku výroby a tmavomodré barvy tolik, že jsem svůj poznal jedině podle čísla nebo nějakého povědomého předmětu, který jsem zanechal na zadním sedadle.

Přátelství s Hester, které jsme zpočátku řadili mezi výhody, bylo další příčinou, proč byl Owen v Durhamu najednou tak ztracený; Hester měla spoustu kamarádů mezi studenty, kteří končili poslední ročník, když jsme s Owenem nastoupili do prvního. S těmi jsme se spřátelili i my; nepotřebovali jsme si hledat kamarády mezi studenty z prváku – a když Hester a její spolužáci dostudovali, zůstali jsme bez přátel.

A tak můj podivný strach v létě roku 62 brzy vystřídal pocit osamělosti a zvláštní výlučnosti, ale bez pocitu opuštěnosti; ten se dostavil až později. Pokud jde o ten strach, člověk by si myslel, že ho lze dostatečně objasnit tehdejší aktuální říjnovou krizí kolem raket na Kubě; nebylo by nic divného, kdybychom byli hrůzou podělaní až za ušima, jak se cynicky říká u nás v New Hampshire. Ale Owen nás – tedy Hester, mě a pár povalečů v jejím bytě – uklidňoval: „Nebojte se. O nic nejde, to je jenom takové tahání atomového čerta za ocas – z toho nic nebude. Věřte mi. Já to vím.“

Jinak řečeno dával nám na srozuměnou, že „ví“, jak to dopadne s ním; že to nebudou rakety, které ukončí jeho život – ani sovětské, ani naše – a že ať už „to“ bude cokoli, nestane se to v říjnu 1962.

„Jak můžeš vědět, že z toho nic nebude?“ zeptal se ho někdo. Byl to mladík, který se neustále motal kolem Hester, jako by čekal, až Owen konečně jednoho krásného dne padne mrtev k zemi; Neustále Hester nutil, aby si přečetla Alexandrijský kvartet – zvlášť Justinu a Geo, o kterých prohlašoval, že je četl nejmíň čtyřikrát nebo pětkrát. Hester nebyla žádná velká čtenářka a já jsem četl jenom Justinu. Owen četl všechny čtyři a ujistil nás, že se zbývajícími třemi nemusíme zatěžovat.

„Je to pořád to samé, jenom hůř napsané,“ řekl. „jedna kniha o tom, jak se dělá sex v cizím prostředí, úplně stačí.“

„Co můžeš ty vědět o ‚sexu v cizím prostředí‘?“ popichoval ho propagátor díla. Owen mu neodpověděl. Musel vědět, že v něm má soupeře, pokud jde o Hesteřiny city; ale věděl také, že nejlépe protivníka zneškodní tím, že si ho nebude všímat.

„Hej!“ rýpal do něj mladík. „Mluvím s tebou! Proč si myslíš, že válka nebude?“

„Ale ano, válka bude, žádny strach,“ odpověděl Owen. „Jenom ne hned – ne kvůli Kubě. Buďto Chruščev svoje rakety z Kuby stáhne, nebo mu Kennedy nabídne jiné řešení, aby mu pomohl zachovat dekorum.“

„Ten prcek snad ví všechno,“ zahučel mladík.

„Neříkej mu prcek,“ naštvala se Hester. „Má největšího ptáka, jakýho jsem kdy viděla. A jestli má někdo většího, tak mně je to fuk,“ prohlásila.

„Nač ta silná slova?“ poznamenal Owen.

Tenkrát jsme chlapíka, který Hester nutil Alexandrijský kvartet, viděli naposledy. Musím přiznat, že jsem si ve sprše tělocvičny Gravesendské akademie po tréninku střelby všiml, že Owenovo přirození je opravdu nebývale veliké; alespoň v poměru k jeho celkovému vzrůstu. Ve srovnání s jeho tělem bylo přímo obrovské!

Bratranec Simon, který měl přirození poměrně malé – snad v důsledku Hesteřina dětského mučení – se nechal slyšet, že malé penisy se při erekci mnohem víc zvětší než velké; velké při ztopoření moc nenabydou. Musím se přiznat, že nevím – nemám ohledně penisů vypracovanou žádnou tak jednoznačnou a uspokojivou teorii jako Simon. Erekci jsem u Owena viděl jen jednou, když ležel zabalený v plenkách jako jedenáctiletý novorozený Ježíšek; a přestože do této situace jeho vztyčený úd naprosto nepatřil, nezdál se mi nijak ohromující.

Co se týká střelby, měli jsme výčitky svědomí, že zanedbáváme trénink; v závěru prvního ročníku v létě 1963 – konečně nám bylo jedenadvacet a dosáhli jsme věkové hranice pro legální konzumaci alkoholu! – nám dělalo problémy zavěsit koš v čase pod pět vteřin. Museli jsme tvrdě dřít celé prázdniny, abychom se dostali zpátky na původní výkonnost pod čtyři vteřiny. Toho léta se na protest proti válce ve Vietnamu zaživa upalovali buddhisté a Owen poznamenal: „Jak může být katolík prezidentem v zemi buddhistů?“ Toho léta byly dny prezidenta Diema na tomto světě sečteny; a stejně byly sečteny i dny prezidenta Johna F. Kennedyho. Toho léta jsem poprvé začal pracovat pro Meanyho žulovou společnost.

Byla to samozřejmě iluze, že pracuji pro pana Meanyho; iluze nás obou. Mnohokrát jsem se mohl přesvědčit, kdo koho v této rodině vlastně poslouchá. Měl jsem od začátku vědět, že o všem rozhoduje Owen.

„Otec tě chce napřed zaučit v kamenické dílně,“ oznámil mi. „Začneš se seznamovat s naší výrobou od konce – v tomhle oboru je snazší začínat u jemného dočišťování. Dostat materiál ze země muže být někdy pořádně zapeklitá fuška. Nemysli si, prosím tě, že se chci vytahovat, ale pracovat se žulou je jako psát slohovou práci – člověk může ztroskotat hned na prvním pokusu. Jakmile máš v dílně dobrý materiál, opracování je už hračka. Rozřezat kámen, vysekat nápis – to chce pečlivost. A pak tě čeká broušení a leštění – a to se nedá uspěchat.

Do lomu se moc nehrň. V kamenické dílně je aspoň velikost a váha kamenů zvládnutelná – pracuješ s menšími nástroji a na menších kusech. A v dílně je taky každý den jiný; nikdy nevíš, kolik budeš mít práce – lidi většinou neumírají podle plánu. Většina rodin si neobjednává náhrobky do zásoby.“

Nemám nejmenší pochyby o tom, že mu šlo především o moje bezpečí a že se opravdu v žule vyznal; bylo jistě správné vypěstovat si cit pro kámen v menším, zvládnutelnějším měřítku, než se s ním člověk utkal v celé jeho obludné velikosti a váze v lomu. Dělníci v lomu – praporkáři, jeřábník, vrtači a pyrotechnici – a dokonce i dělníci na pilách, kteří pracovali s žulovými bloky, než je rozřezali na náhrobky… dělníci z lomu si mohli dovolit menší chybu než my, kteří jsme pracovali v kamenické dílně. I tak jsem ale Owena podezíral, že to nedělá jen z opatrnosti, když mě celé léto v třiašedesátém roce nutil vydržet v dílně. Za prvé jsem si toužil vypracovat svaly; a fyzická práce v dílně byla mnohem méně namáhavá než dřina v lese pro strýčka Alfréda. A za druhé jsem Owenovi záviděl, jak je opálený – pracoval v lomu každý den, pokud nepršelo; když pršelo, pracoval s námi v dílně. A taky jsme ho volali, když si přišel nějaký zákazník objednat náhrobek; Owen si vymínil, že bude vyřizovat objednávky sám – a jestliže si náhrobek neobjednávala pohřební služba, ale člen rodiny nebo blízký přítel zesnulého, byli jsme vděční, že se toho ujal.

Uměl to opravdu dobře – dovedl respektovat žal a zármutek a jednal velmi taktně (zároveň ovšem uměl být velice konkrétní). Tím nemyslím pouze, že si dvakrát ověřil pravopis jména a správná data narození i úmrtí; důkladně se vyptal i na osobu zesnulého – Owenovou ctižádostí bylo navrhnout náhrobek vskutku vhodný a odpovídající. Bylo nutno vzít v úvahu všechna estetická hlediska; velikost, tvar a barva kamene patřily k nejzákladnějším požadavkům; Owen chtěl znát vkus a nároky pozůstalých, kteří se na náhrobek budou dívat častěji než jednou. Nikdy jsem se nesetkal se zákazníkem, kterého by konečný výsledek neuspokojoval; bohužel – hlavně pro Meanyho společnost – jsem zákazníků moc nepotkal.

„Nebuď marnivý,“ napomínal mě Owen, když jsem si stěžoval, že je moje učební doba v dílně příliš dlouhá. „Když si stoupneš na dno lomu a budeš se obdivovat, jak jsi pěkně opálený a jaké máš úžasné svaly, jsi na nejlepší cestě skončit pod deseti tunami žuly. Kromě toho otec je s tvou prací na náhrobcích velice spokojený.“

Nemyslím, že si pan Meany mé práce na náhrobcích vůbec všiml; já sám jsem se s ním v kamenické dílně setkal poprvé až v srpnu, a to se tvářil velice překvapeně, že mě vidí – on ale vždycky říkal totéž, ať mě potkal kdekoli a kdykoli: „Podívejme, to je přeci Johnny Wheelwright!“ divil se pokaždé.

Když nepršelo, nebo když osobně nejednal se zákazníkem, přicházel Owen do dílny jen v případě, že jsme obdrželi nějakou zvlášť obtížnou zakázku na nebývale složitý pomník rafinovaného tvaru, s řadou výčnělků a ostrých úhlů a tak podobně. Typické gravesendské rodiny však zachovávaly tváří v tvář smrti střídmost a důstojnost; měli jsme jen málo objednávek na složité kopírování, ještě míň na oblouky s drapériemi a ani jednu na andělíčky a smuteční vrby. Byla to škoda, protože pozorovat Owena při práci s diamantovým kotoučem byl skutečný umělecký zážitek v kamenosochařství. Nikdo neuměl s diamantovým kotoučem pracovat tak precizně jako on.

Diamantový kotouč se podobá ramenové kotoučové pile na dřevo, jakou jsem znal ze strýčkova dřevařského podniku; celý nástroj se skládá ze stolu a pilového kotouče, který však není součástí stolu; pilový kotouč má ostří z diamantů a spouští se ke stolu pomocí portálu. Kotouč má asi půl metru v průměru a je pokryt (neboli „posázen“) diamantovými segmenty – což jsou plošky s diamanty, centimetr dlouhé a půl centimetru široké. Když se kotouč spustí na žulu umístěnou na dřevěném hranolu, rozřezává kámen pod předem nastaveným úhlem. Kotouč je velmi ostrý a řez je přesný a hladký; hodí se na řezání přesných leštěných hran náhrobních pomníků – je jako skalpel: chyby dělá jen ten, kdo s ním pracuje. Ve srovnání s ostatními pilami v kamenictví je to tak jemný a přesný nástroj, že se mu ani neříká pila – vždycky jen „diamantový kotouč“. Krájí žulu tak snadno, že zvuk, který vydává, není zdaleka tak hrubý jako u většiny strojních pil na dřevo; diamantový kotouč zní jednolitým, vysokým tónem – velice úpěnlivým. Owen Meany říkal: „Pod diamantovým kotoučem jako by náhrobní kámen nahlas naříkal.“

Když si člověk představí, kolik času strávil Owen v ponuré kamenické dílně na Water Street, obklopen nedokončenými nápisy jmen nebožtíků – je pak s podivem, že „viděl“ na Scroogeově náhrobku své vlastní jméno a datum své smrti? Spíš je s podivem, že „neviděl“ podobné hrůzy každý den! A když si nasadil ty směšné ochranné brýle a spustil diamantový kotouč do pracovní polohy, příšerný, nepřetržitý jekot ostří mu musel připomínat „permanentní výkřik“, který vydával jeho vlastní, nikdy se neměnící hlas, jak konstatoval pan McSwiney. Po létě stráveném v kamenické dílně jsem dovedl pochopit, proč si Owen oblíbil ticho kostelů, pokoj modlitby a uklidňující melodii písní a litanií – a dokonce i ode všeho oproštěný atletický rituál trénování střelby.

Zbývající část léta 1963, kdy se buddhisté ve Vietnamu zapalovali jako živoucí pochodně a Kennedyům se pomalu chýlil vyměřený čas, pracovala Hester opět jako servírka v rybí restauraci.

„Hlavně že mám diplom z hudební vědy,“ prohlásila.

Konečně jsem mohl ocenit, co Owen mínil, když řekl o Randym Whiteovi: „Toho bych chtěl jednou dostat pod diamantový kotouč – a stačilo by mi pár vteřin. Rád bych pod ten kotouč dostal jeho ptáka,“ prohlásil.

Co se ptáků týče – zvlášť mého – ani toho léta se mi nedařilo. Katolická církev mohla být hrdá na to, jak udatně hájila Caroline O’Dayová svou počestnost, ať už v uniformě školy svatého Michala nebo bez ní – a na počestnost mnoha dalších mohly být hrdé další církve a sekty; se mnou byly počestné všechny. Podařilo se mi sáhnout si na chvíli na čísi nahá ňadra – jen jednou, a to ještě omylem – když jsme si jednoho teplého večera šli zaplavat ke Kančí hlavě a já jsem se nechal svést zvlášť nádhernými odlesky na hladině. Dívka byla Hesteřina přítelkyně z hudební školy; na zpáteční cestě tomatově červenou dodávkou do Durhamu, když mou partnerku definitivně znechutily moje neobratné, amatérské pokusy o sblížení, se Hester nabídla, že sedět na klíně mi bude ona.

„Pojď, sedni si doprostřed a já si sednu na něj,“ vyzvala ji. „Já už jsem mu toho chudáčka postavila a vůbec mi to nevadí.“

„Nač ta silná slova?“ poznamenal Owen.

A tak jsem se vezl z pláže u Kančí hlavy do Durhamu s Hester na klíně – opět ponížen svou hloupou erekcí. Pomyslel jsem si, že mně by pár vteřin pod diamantovým kotoučem docela jistě stačilo; a obával jsem se, že dostat mé přirození pod kotouč by nebyla žádná velká ztráta.

Bylo mi jedenadvacet a byl jsem pořád Josef; byl jsem Josef tehdy a jsem jím dodnes.

Georgian Bay: 27. července 1987 – proč si tady nemohu v klidu užívat přírodu? Přemluvil jsem jedno z Keelingových dětí, aby mě zavezlo na člunu do Pointe au Barii Station. Jako zázrakem nikdo z celého ostrova v městečku nic nepotřeboval: ani jediné vajíčko, ani kousek masa, ani kostku mýdla; dokonce ani žádnou živou návnadu. Já jsem byl jediný, kdo něco potřeboval; je mi hanba, ale „potřeboval“ jsem noviny. Potřeba znát poslední zprávy je hrozný zlozvyk a slabost, horší než většina jiných návyků, je to obzvlášť zhoubná choroba.

The Toronto Star píše, že Bílý dům byl tak zklamán postojem Kongresu a Pentagonu, že bylo rozhodnuto založit v rámci armády malou jednotku zvláštního nasazení; dále se zmiňuje o tom, že normální jednotky Americké armády ostřelovaly pozice nicaragujských vojáků z raket a kulometů – to vše bez vědomí Kongresu i Pentagonu. Jak to, že nejsou Američané sami nad sebou znechucení – nebo naštvaní – jako všichni ostatní? Vždyť svým otevřeně nedemokratickým jednáním prokazují demokracii medvědí službu! Musím ty nesmysly konečně přestat číst! Jen z těch titulků by člověk zpitoměl – a přitom za rok si na ně nikdo ani nevzpomene; a pokud ano, tak jen proto, jak byly nesmyslné. Žiji v Kanadě, mám kanadský pas – proč ztrácím čas a starám se o to, co dělají Američané, zvlášť když jim samotným je to jedno?

Musím se pokusit najít nějaké obecnější, univerzálnější téma – ačkoliv totální nedostatek souladu ve vládě je dostatečně „univerzálním“ jevem, nebo ne?

V The Toronto Star byl i jiný článek, který se lépe hodí k mému nadpozemskému pohledu na vesmír, jaký se mi naskýtá tady v Georgian Bay. Bylo to pojednání o černých dírách: vědci tvrdí, že černé díry mohou pohltit celé dvě galaxie! V článku se hovoří o potenciálním „zhroucení sluneční soustavy“ – může být snad něco důležitějšího?

Poslouchejte: „Černé díry jsou útvary, obsahující hmotu takové hustoty, že se zhroutila sama do sebe. Nic, dokonce ani světlo, se nedokáže vymanit z jejich mocného gravitačního pole.“ Představte si to! Dokonce ani světlo – panebože! Oznámil jsem tuto zprávu rodině Keelingových; jedno z prostředních dětí – odborník na přírodní vědy – mě docela hrubě odbylo.

„Jasně,“ prohlásilo, „jenže všechny černý díry jsou asi dva milióny světelných let od Země!“

A mě napadlo: Asi tak daleko od Země je teď Owen Meany; a asi tak daleko bych chtěl být i já.

■ ■ ■

A kde je dnes JFK? Jak daleko je on?

22. listopadu 1963 jsme seděli s Owenem v mém pokoji v čísle 80 na Hlavní třídě a učili jsme se na zkoušku z geologie. Měl jsem na Owena zlost, že jsem se nechal přemluvit, abych se zapsal na geologii, jejíž pravá podstata byla ve studijním plánu Univerzity New Hampshire zamaskována pod rádoby hippie názvem Nauka o Zemi. Owen mě přesvědčil, že tímto předmětem snadno vyplníme část předepsaných hodin přírodních věd – ujistil mě, že o horninách ví všechno, a zbývající část předmětu se týká už jen zkamenělin. „Bude fajn dozvědět se, jak žili dinosauři“ prohlásil a já jsem podlehl. U dinosaurů jsme pobyli s bídou týden a zkamenělinám jsme věnovali mnohem míň času než biflování příšerných názvů jednotlivých geologických období Země. Kromě toho se ukázalo, že Owen nerozezná metamorfovanou břidlici od vulkanické intruse – pokud to náhodou není žula.

22. listopadu 1963 jsem si zrovna pletl paleogén s pleistocénem a navíc mi dělalo potíže rozlišovat mezi érou a obdobím.

„Kenozoikum je éra, že?“ zeptal jsem se Owena.

„A není to fuk?“ odpověděl Owen. „Tuhle část můžeš s klidem zapomenout, a taky můžeš zapomenout všechny doby tak obsáhlé, jako jsou třetihory nebo čtvrtohory – to je všechno moc široké. Musíš si zapamatovat jen to specifické, co je pro který útvar charakteristické – například, který útvar je charakterizován rozvojem ptáků a živorodých savců?“

„Ježíšikriste, jak jsem se mohl nechat tak zblbnout, abych se na tohle zapsal?“ zaúpěl jsem.

„Dávej pozor,“ napomenul mě Owen. „Všechno se dá zapamatovat. Pleistocén si nejlíp zapamatuješ jako období vzniku člověka a velkých dob ledových – pamatuj si led, pleistocén – ledocén.“

„Ježíšikriste!“ zakvílel jsem.

„Já se ti jenom snažím poradit, jak si to máš pamatovat,“ řekl Owen. „Jestli si pleteš vznik ptáků a savců se vznikem člověka, tak jsi vedle asi o šedesát miliónu let – a to už je docela slušná chyba!“

„Největší chyba byla, že jsem se přihlásil na geologii!“ vztekal jsem se. Zničehonic se v pokoji objevila Ethel; neslyšeli jsme ji ani zaklepat, ani otevřít dveře – a nevzpomínám si, že by vůbec kdy (předtím nebo potom) do mého pokoje vkročila.

„Babička vás prosí, abyste šli k televizi,“ řekla.

„Něco se stalo s televizí?“ zeptal se Owen.

„Něco se stalo s prezidentem,“ řekla Ethel.

Když jsme zjistili, co se vlastně s Kennedym stalo – když jsme ho viděli postřeleného a později jsme se dozvěděli, že je mrtev – Owen prohlásil: „V pleistocénu jsme vznikli a teď nejspíš zanikneme – myslím, že milión let je na člověka víc než dost.“

V souvislosti s Kennedyho smrtí jsme byli svědky triumfu televize; to, co nám ukázala z jeho zavraždění a pohřbu, představovalo počátek naprostého ovládnutí naší kultury televizí – televize je ve své aroganci a samoúčelnosti nejnezapuditelnější ve chvílích, kdy zachycuje nečekaná úmrtí našich oblíbených idolů. Jako svědek vraždění hrdinů na vrcholu síly – stejně jako všech na pohled svatých nevinných – projevuje televize svou děsivou moc. Zakrvácené šaty a ztrhaná tvář paní Kennedyové pod závojem; sirotkové bez otce; Lyndon B. Johnson při prezidentské přísaze; a bratr Bobby – tak nápadně druhý v pořadí.

„Jestli byl Bobby druhý v pořadí u Marilyn Monroe, co ho čeká teď?“ poznamenal Owen.

A když byl ani ne za pět let spáchán atentát i na Roberta Kennedyho, řekla Hester: „V televizi dávaj skvělý horory.“ Podle mě jen parafrázovala názor mojí babičky, jak televize působí na staré lidi: jak urychluje jejich smrt. A pokud ji neurychluje, dovede z ní alespoň udělat příjemnou podívanou; televize totiž zobrazuje smrt tak nestydatě sentimentálně a romanticky, že živí diváci mají pocit, že o něco přicházejí – jen tím, že jsou ještě naživu.

V listopadu roku 63 jsme babička, Owen a já sledovali v čísle 80 na Hlavní třídě vraždění prezidenta celé hodiny; celé dny jsme byli svědky, jak je vražděn znovu a znovu, stále dokola.

„Už to chápu,“ řekl Owen. „Stačí, aby tě zavraždil nějaký maniak, a stane se z tebe hrdina – i kdybys byl jenom jeden z členů motorizovaného doprovodu!“

„Já bych si přála, aby nějaký maniak zavraždil mě!“ řekla babička.

„Jak to myslíte, paní wheelwrightová?“ zeptal se Owen.

„No, proč nemůže nějaký šílenec zavraždit starou bábu jako jsem já?“ řekla babička. „Radši bych se nechala zavraždit nějakým bláznem, než abych musela odejít z domova – a to mě jednou čeká,“ řekla. „Možná Dan, možná Marta, možná ty,“ obrátila se vyčítavě ke mně, „jeden z vás, nebo všichni dohromady, to vyjde nastejno, mě jednoho dne donutíte opustit tenhle dům. Dáte mě do ústavu plného starých, pomatených lidí,“ pokračovala. „A proto bych byla radši, kdyby mě zavraždil nějaký šílenec – tak je to. Jednoho dne už to Ethel nezvládne – jednoho dne bude zapotřebí stovky pečovatelek, jen aby po mně uklidili!“ řekla babička. „Jednoho dne už se ani ty nebudeš chtít se mnou dívat na televizi,“ obrátila se na Owena. „Jednoho dne,“ otočila se zpátky ke mně, „mě přijdeš navštívit a já tě nepoznám. Proč někdo těm šílencům neřekne, aby vraždili staré lidi a mladé nechali na pokoji? Vždyť je to taková škoda!“ rozplakala se. Spousta lidí říkala o smrti prezidenta Kennedyho totéž – s nepatrně odlišným významem, pochopitelně. „Jednoho dne ze mě bude nemohoucí senilní stařena,“ prohlásila babička; pak pohlédla Owenovi zpříma do očí. „Ty bys nebyl radši, kdyby tě zavraždil nějaký šílenec?“ zeptala se ho.

„Kdyby to bylo k něčemu dobré – pak ano,“ odpověděl.

„Já si myslím, že se moc díváme na televizi,“ poznamenal jsem.

„S tím se nedá nic dělat,“ řekla babička.

Po zavraždění prezidenta Kennedyho jsem dospěl k závěru, že ani s Owenem se čím dál víc „nedá nic dělat“; upadl do zvláštního stavu ducha, o kterém se mnou odmítal mluvit – poslední dobou se vůbec nápadně uzavíral do sebe. Často jsem vídal jeho tomatově červenou dodávku zaparkovanou u vchodu do sakristie Hurdovy kaple; docházel za reverendem Lewisem Merrillem, který si svou tichou a dlouhou modlitbou za Owena Meanyho získal úctu a respekt řady pedagogů i studentů Gravesendské akademie. Pastor Merrill byl vždycky relativně „oblíbený“, do té doby však postrádal respekt. Jsem si jist, že i Owen mu byl za jeho gesto vděčný – i když to bylo gesto tvrdě vybojované a navíc ani ne z pastorovy vlastní iniciativy. Po Kennedyho smrti však za ním Owen chodil stále častěji; nikdy mi neřekl, o čem spolu mluví. Snad mluvili o Marilyn Monroe a Kennedyových. Asi také mluvili o Owenově „snu“; ale tehdy jsem ho ještě z Owena nedokázal vytáhnout.

„Slyšel jsem, že se ti pořád vrací nějaký sen?“ zeptal jsem se ho jednou.

„Nevím, co jsi slyšel,“ odbyl mě.

Krátce před Novým rokem jsem se zeptal Hester, jestli ona neví něco o nějakém snu. Něco už vypila; chystala se opět zvracet, ale málokdy se přestávala úplně kontrolovat. Podezíravě si mě přeměřila.

„Co ty o tom víš?“ zeptala se.

„Jenom to, že mívá nějaký sen – a že se kvůli němu trápí,“ dodal jsem.

„To já taky,“ řekla. „Vždycky mě tím vzbudí. Nemůžu se na něj dívat, ani přitom, ani potom. A neptej se mě, o čem je!“ řekla. „Můžu ti říct jedno: buď rád, že to nevíš.“

Občas jsem vídal tomatově červenou dodávku i u svatého Michala – ne u školy, ale u chodníku před farním úřadem katolického kostela svatého Michala! Usoudil jsem, že Owen navštěvuje Otce Findleyho – snad že byl Kennedy také katolík – anebo byl skutečně povinován pravidelnými rozmluvami s duchovním od svatého Michala v souvislosti s požadovanou náhradou škody za zničenou Máří Magdalenu.

„Tak co Otec Findley?“ zeptal jsem se jednou.

„Nepochybuji, že to myslí dobře,“ odpověděl opatrně. „Nicméně ve víře je jistý základní krok, který mu celá jeho výchova – jeho katolické zázemí – nikdy nedovolí učinit. Obávám se, že nikdy nepochopí velikost… a nevýslovnou křivdu…“ odmlčel se.

„Ano?“ pobízel jsem ho. „Říkal jsi… nevýslovnou křivdu… máš na mysli své rodiče?“

„Otec Findley prostě není schopen pochopit, jak byli nuceni trpět,“ řekl Owen.

„Jistě,“ řekl jsem. „Chápu.“ Samozřejmě jsem to myslel ironicky! Ale buď můj žert nepochopil, nebo se k té záležitosti odmítl vyjádřit přesněji.

„Tobě se ale Otec Findley líbí, ne?“ pokračoval jsem. „Jak bych to… sám jsi řekl, že to myslí dobře. A povídáš si s ním rád, ne?“

„Ukázalo se, že Máří Magdalenu není možné opravit tak, jak byla – tedy tu sochu,“ odpověděl. „Můj otec zná firmu, která vyrábí sochy svatých a církevních postav – tedy z žuly, rozumíš,“ pokračoval, „ale účtuje si nesmyslné ceny. Otec Findley je velice trpělivý. Sehnal jsem mu opravdu kvalitní žulu – a někoho, kdo tyhle světice dělá o něco laciněji a dává jim trochu osobitější podobu, chápeš… ne to jejich typické prosebné gesto, kdy všechny vypadají, jako by žebraly. Slíbil jsem otci Findleymu, že mu mohu udělat mnohem lepší podstavec, než jaký měla, a snažím se ho přesvědčit, aby nechal odstranit ten nemožný oblouk – když nebude socha vypadat jako hokejista v brance, možná ji nebudou rošťáci pořád něčím ostřelovat. Víš, co myslím.“

„Vždyť jsou to skoro dva roky!“ užasl jsem. „Netušil jsem, že pořád ještě řešíš tu záležitost s Máří Magdalenou – neměl jsem ponětí, že ses do toho tak vložil,“ dodal jsem.

„No, někdo se o to postarat musí,“ řekl. „Otec Findley mi vyšel vstříc – a já bych nechtěl, aby ho kameníci ošidili. Potřebuješ narychlo sehnat sochu světce nebo biblické postavy a co oni udělají? Nechají si zaplatit a pak tě nechají čekat – myslí si, že tě mají v hrsti. A kdo si může dovolit mramor? Snažím se mu oplatit laskavost.“

Jestlipak se svěřil Otci Findleymu se svým snem? Trochu mi vadilo, že se stýká s někým, koho vlastně neznám, a možná s ním dokonce debatuje o věcech, o nichž se mnou odmítal hovořit. Myslím, že mi totéž vadilo u Hester, a nakonec mi začal jít na nervy i reverend Merrill. Nevídal jsem ho nijak často; chodil sice pravidelně na zkoušky i představení Gravesendských ochotníků, ale kdykoli jsem na něj narazil, prohlížel si mě, jako by se o mně dozvěděl něco neobvyklého (jako by s Owenem mluvili i o mně, jako bych byl i já v tom jeho zatraceném snu – takový jsem aspoň měl pocit).

Podle mého názoru nebyl rok 1964 nijak pozoruhodný. Generál Greene vystřídal generála Shoupa; Owen mě zásoboval spoustou vojenských novinek – jako pilný student ROTC se rád pochlubil svými znalostmi. Prezident Johnson dal příkaz ke stažení amerických jednotek z Jižního Vietnamu.

„Z obecného pohledu se to nejeví příliš optimisticky,“ konstatoval Owen. Většina profesorů na Univerzitě New Hampshire ho sice nepočítala mezi nejlepší studenty, pedagogy na vojenské katedře však zcela okouzlil. Toho roku vystřídal admirál Sharp admirála Felta, generál Westmoreland nahradil generála Harkinse, generál Wheeler generála Taylora, generál Johnson generála Wheelera – a generál Taylor nastoupil místo Henryho Cabot Lodgea do funkce amerického velvyslance ve Vietnamu.

„Něco se peče,“ poznamenal Owen. Toho roku byla podepsána rezoluce v Tonkinském zálivu, na kterou Owen reagoval otázkou: „Znamená to snad, že může prezident vstoupit do války, aniž by ji vyhlásil?“ Toho roku byl Owenův průměrný prospěch horší než můj; ve vojenské nauce však byly jeho výsledky hodnoceny jako vynikající.

Léto roku 64 proběhlo celkem poklidně – kromě definitivního dokončení výměny Máří Magdaleny na Owenově úchvatném podstavci na hřišti u školy svatého Michala po více než dvou letech, které uplynuly od zmrzačení její předchůdkyně.

„Jak můžeš být tak nevšímavý?“ zlobil Se Owen. „Brankářka už dva roky nestřeží svou svatyni a ty sis toho vůbec nevšiml!“

Čeho jsem si ale všiml okamžitě, byla skutečnost, že se mu podařilo přesvědčit Otce Findleye, aby odstranil branku. Kamenný oblouk natřený vápnem byl pryč; a s ním zmizela i bílá barva. Nová Máří Magdalena byla šedá jako žula; šedá jako náhrobní kámen; měla barvu, kterou Owen nazýval přírodní. Lehce zkormoucená tvář s téměř omluvným výrazem ladí s ponurou barvou; ruce neměla pozdvižené ve výmluvném gestu prosebnice, ale držela je sepjaté na drobných prsou a paže jí halily rukávy volné řízy, která jí splývala po těle až k malým, bosým, žulově šedým nohám. Na bývalou prostitutku se tvářila až příliš cudně – a na světici zas příliš upjatě. Přesto z ní vyzařovala jakási povolnost; působila dojmem, že se s ní dá dobře vycházet, podobně jako s mojí maminkou.

Podstavec, na který ji Owen umístil – na rozdíl od drsného povrchu vlastní sochy (žula není nikdy tak hladká jako mramor) – byl velice hladký, přesně zabroušený a vyleštěný; Owen do něj učinil diamantovým kotoučem několik jemných zářezů a celek působil dojmem, že se Máří Magdalena vznáší těsně nad hrobem, z něhož právě vystoupila.

„Co tomu říkáte?“ zeptal se Hester a mě. „Otec Findley byl velmi spokojen.“

„To není normální – je to celé šílené,“ vybuchla Hester. „Samá smrt a nic než smrt – a takový jsi celý, Owene.“

„Hester je tak citlivá,“ řekl Owen.

„Mně se líbí víc než ta první,“ řekl jsem váhavě.

„To se nedá srovnávat!“ odbyl mě.

„Líbí se mi ten podstavec,“ řekl jsem. „Vypadá to skoro jako… ehm… jako by právě vstala z hrobu.“

Owen nadšeně přikývl, „Máš postřeh,“ pochválil mě. „Přesně toho dojmu jsem chtěl docílit. Co jiného znamená být svatý? Světec by měl být symbolem nesmrtelnosti!“

„Žvásty!“ odtušila Hester. Ten rok byl i pro ni šedivý a nudný; po absolvování univerzity zůstala bydlet v ošuntělém bytě ve městě, kde vystudovala, a dál pracovala jako servírka v rybí restauraci v Kittery nebo Portsmouthu. Nikdy jsem tam nejedl, ale Owen tvrdil, že je to docela slušný podnik – v přístavu, trochu přeplácaný námořnickými rekvizitami (stěny byly ověšené rybářskými sítěmi, bójkami, kotvami a uvazovacími lany). Problém byl v tom, že Hester nenáviděla kraby – říkala jim „mořský hmyz“ – a každý večer si myla vlasy citrónovou šťávou, protože tvrdila, že jí páchnou rybinou.

Řekl bych, že její pozdní návraty domů (pracovala výhradně večer a v noci) byly z valné části příčinou zhoršení Owenových studijních výsledků; věrně jí jezdil po práci naproti a já jsem měl pocit, že Hester snad nemá jediný den volný. Vlastnila sice řidičský průkaz i auto – Noahův starý Chevrolet z roku 57 – ale hrozně nerada řídila; snad to nějak souviselo s tím, že jí rodiče dali už ojetý automobil z druhé ruky. Owen tvrdil, že je v lepším stavu než jeho dodávka, ale Hester věděla, že nebyl nový, už když ho dostal Noah, po kterém ho zdědil Simon, a ten s ním měl malou nehodu, než ho konečně získala Hester.

Když ji Owen vozil po práci domů, zřídka dorazili do bytu před jednou hodinou ráno; navíc Hester se po službě v restauraci necítila ani trochu ospalá, takže byla vzhůru nejmíň do dvou – napřed si musela umýt vlasy, což ji ještě víc probudilo; a pak si musela vylít srdce. Často ji někdo urazil; někdy s ní některý z hostů flirtoval, a když ho odmítla, dal jí mizerné spropitné. A ostatní servírky byly „šíleně bezohledné“; k čemu byly bezohledné, sice vysvětlit nedokázala, ale stěžovala si, že i ony ji často urážejí. Když nezůstal Owen na noc u ní – pokud jel domů do Gravesendu – dostal se většinou do postele až ve tři.

Hester celé dopoledne prospala, ale Owen měl přednášky a v létě nastupoval brzy ráno do lomu. Občas mi připomínal unaveného, starého muže – unaveného, starého, ženatého muže. Snažil jsem se ho přimět, aby se víc věnoval studiu; stále častěji však mluvil o škole jako o něčem, čeho se chce zbavit.

„Až odsud vypadnu,“ říkal, „čeká mě ještě aktivní služba a já nechci celou dobu prosedět za stolem – jaký má smysl být v armádě a starat se o lejstra?“

„Jaký má vůbec smysl být v armádě?“ namítl jsem. „A u stolu bys měl radši sedět častěji – když to takhle povedeš dál, nastoupíš do aktivní služby dřív, než se naděješ. Já ti nerozumím – s tvými schopnostmi bys tady měl excelovat se samými jedničkami.“

„K čemu mi bylo excelování se samými jedničkami na akademii, co?“ namítl.

„Kdyby sis nezapsal jako hlavní předmět tu pitomou geologii, možná by tě přednášky víc bavily,“ vyčetl jsem mu.

„Geologie mi jde snadno,“ hájil se. „O kamenech aspoň něco vím.“

„Neměl jsi ve zvyku dělat věci jen proto, že jsou snadné,“ řekl jsem.

Pokrčil rameny. Vzpomínáte si, jak se tehdy na všechno „kašlalo“? – vzpomínáte si na to? Owen byl první, kdo se „vykašlal“ na školu. Hester samozřejmě „kašlala“ na všechno a pořád; možná se to Owen naučil od ní, ale já bych řekl, že byl originálnější. Owen byl originální a paličatý.

Já jsem byl taky paličatý; ve dvaadvaceti člověk bývá paličatý. Owen se mě snažil udržet v kamenické dílně ještě celé léto roku 64, ale já jsem se vzbouřil, že jedno léto v dílně docela stačí – buď mě pustí do lomu, nebo dám výpověď.

„Jde mi o tvoje dobro,“ vysvětloval. „Máš nejlepší práci – a nejsnazší.“

„A co když nechci dělat to, co je nejsnazší,“ řekl jsem. „A nemohl bych o tom, co je ‚nejlepši‘ rozhodovat sám?“

„Jak je libo, dej výpověď,“ řekl.

„Fajn,“ odpověděl jsem. „Myslím, že bych to měl oznámit tvému otci.“

„Můj otec tě nepřijímal,“ řekl Owen.

Žádnou výpověď jsem samozřejmě nedal; ale aspoň jsem mu oplatil jeho paličatost – naznačil jsem mu, že mě přestává bavit trénovat střelbu. V létě roku 64 Owen na spoustu věcí kašlal, ale znovu se mu vrátila chuť do tréninku. Dohodli jsme se na kompromisu: až do srpna se budu zaučovat na diamantovém kotouči a v srpnu – v Tonkinském zálivu byla napadena americká vojenská plavidla Maddox a Turner Joy – nastoupím do lomu na místo praporkáře. Když bude pršet, mohu pracovat s dělníky na pilách a koncem léta nastoupím do učení k vrtačům.

„Příští léto bys to mohl zkusit na jeřábu,“ řekl. „A v srpnu ti dám malou lekci s dynamitem – až se vrátím ze cvičení.“

Těsně před tím, než jsme nastoupili do prvního ročníku na univerzitu – než se na Gravesendskou akademii a všechny školy a univerzity po celé zemi začali sjíždět noví studenti – zasmečoval Owen v tělocvičně akademie basketbalový míč do koše v čase pod tři vteřiny.

Vyslovil jsem podezření, jestli slabomyslný školník nezapnul stopky o chvíli později, ale Owen nepochyboval o tom, že jsme udělali rekord – řekl, že hodiny měřily přesně a náš výkon platí. „Cítil jsem ten rozdíl – už ve vzduchu,“ prohlásil vzrušeně.

„Všechno šlo prostě o trošku rychleji, o trošku přirozeněji.“

„Teď mě nejspíš začneš přesvědčovat, že to jde stihnout pod dvě vteřiny!“ řekl jsem.

Dribloval s míčem – bláznivě se s ním hnal kupředu jako zrychlený záznam z utkání Harlemských Světoběžníků. Myslím, že mě vůbec neslyšel.

„Teď mě nejspíš začneš přesvědčovat, že to jde stihnout pod dvě vteřiny!“ křikl jsem na něj.

Zastavil se. „Nebuď směšný,“ řekl. „Pod tři vteřiny to stačí.“

Překvapilo mě to. „Myslel jsem, že jde o to dokázat to co nejrychleji. Pořád se ještě můžeme zrychlit,“ řekl jsem.

„Jde o to, abychom to dokázali dost rychle,“ odpověděl.

„Finta je v tom, jestli to svedeme pod tři vteřiny pokaždé. O to jde.“

A tak jsme trénovali dál. Když zabrali tělocvičnu studenti, chodili jsme na hřiště ke škole svatého Michala. Neměli jsme nikoho, kdo by nám měřil čas – a nic, co by aspoň trochu připomínalo oficiální časomíru v tělocvičně, a Hester se odmítla našeho tréninku zúčastnit; nehodlala suplovat za slabomyslného školníka. Rezavá obroučka koše byla mírně šišatá, síťka dávno utržená a škvárový povrch hřiště tak hrbolatý, že jsme vůbec nemohli s míčem driblovat, ale nám to nevadilo. Owen tvrdil, že cítí, když se nám podaří zasmečovat míč v čase pod tři vteřiny. Nebyl tam sice slaboduchý školník, aby nás povzbuzoval, ale z druhé strany hřiště nás ze své budovy často sledovaly řádové sestry; někdy nám dokonce mávaly a Owen jim pozdrav opětoval, přestože tvrdil, že mu z nich stále běhá mráz po zádech. A vždycky tu byla Máří Magdalena; cítili jsme její tichou podporu. Když sněžilo, smetal z ní Owen sníh. Tehdy na podzim začalo sněžit brzy – dlouho před Svátkem díkůvzdání. Vzpomínám si, jak jsem trénoval střelbu v lyžařském kulichu a rukavicích; Owen měl vždycky ruce holé. Když se v polovině odpoledne zšeřilo, rozsvěcela se světla v budově řádových sester dřív, než jsme dotrénovali. Máří Magdalena ještě víc zešedla; téměř splývala s šerými stíny.

Jednou, když už nebyl koš ve tmě skoro vidět, zahlédl jsem koutkem oka sochu na hranici absolutní tmy. Napadlo mě, že připomíná anděla, o kterém Owen tvrdil, že ho viděl stát u postele mojí maminky. Řekl jsem mu to a on se na sochu zadíval; dýchal si na zmrzlé, holé ruce a přitom si ji soustředěně prohlížel.

„Ne, vlastně se mu vůbec nepodobá,“ řekl. „Anděl nestál tak klidně – pořád se hýbal, jako by měl hrozně naspěch. A stále hýbal pažemi – někam je napřahoval a rozevíral náruč.“

To bylo poprvé, co jsem slyšel, že se anděl hýbal – že Owen viděl tak aktivního anděla.

„Nikdy jsi mi neřekl, že se hýbal,“ podivil jsem se.

„No ano, hýbal se,“ řekl Owen. „Proto jsem o tom nikdy nepochyboval. Nemohla to byt krejčovská panna, protože se v jednom kuse pohyboval,“ opakoval. „Panna se za všechny roky, co ji mám, ani jednou nepohnula.“

Odkdy Owen o něčem nikdy pochyboval? pomyslel jsem si. Jak často se doma díval na krejčovskou pannu mojí maminky? Nejspíš čekal, až se pohne, pomyslel jsem si.

Když se setmělo, že nebylo vidět na koš, neviděli jsme ani světici. Owen ze všeho nejradši trénoval tak dlouho, dokud nám úplně nezmizela ve tmě. Pak se postavil vedle mě pod koš a zeptal se: „Ještě ji vidíš?“

„Už ne,“ odpověděl jsem.

„Nevidíš ji, ale víš, že tam je – ano?“ řekl.

„Samozřejmě, že tam je!“ řekl jsem.

„Víš to jistě?“ zeptal se.

„Samozřejmě, že to vím jistě!“ zlobil jsem se.

„Ale nevidíš ji,“ nepřestával mě popichovat. „Jak víš, že tam opravdu je, když ji nevidíš?“

„Protože vím, že tam je – vím, že nemohla nikam zmizet – prostě to vím!“ rozčiloval jsem se.

Jednoho mrazivého dne koncem listopadu nebo v prosinci – Johnson porazil v prezidentských volbách Goldwatera; Chruščeva odstranil Brežněv s Kosyginem; při útoku Vietcongu na leteckou základnu v Bien Hoa zahynulo pět amerických vojáků – mě Owenova hra, že Máří Magdalenu nevidím, ale vím, že tam je, zvlášť provokovala.

„Ani trochu nepochybuješ o tom, že tam je?“ dobíral sí mě.

„Ovšemže nepochybuji!“ řekl jsem.

„Ale vždyť ji nevidíš – mohl by ses mýlit,“ namítl.

„Ne, nemýlím se – je tam, vím, že tam je!“ To už jsem na něj křičel.

„Jsi si absolutně jistý, že tam je – i když ji nevidíš?“ nedal se odbýt.

„Jo!“ zařval jsem.

„Dobře, takže teď chápeš, co já cítím k Bohu,“ řekl Owen Meany. „Nevidím ho – ale jsem si absolutně jistý, že tam je!“

Georgian Bay: 29. července 1987 – Katherine mi dnes opět kladla na srdce, abych se pokusil nečíst noviny. Všimla si, jak mi The Globe and Mail vždycky zkazí celý den, a přitom je tady na ostrově uprostřed spousty vod tak nádherný klid a mír; je opravdu hanba neodpočinout si a nevyužít této příležitosti trochu se duševně sebrat a povznést. Katherine to se mnou myslí dobře; vím, že má pravdu – měl bych všechny zprávy pustit z hlavy, prostě na ně zapomenout. Čtením zpráv ještě nikdy nikdo nezmoudřel.

Kdyby si někdo troufl učit moje studentky na škole biskupa Strachana angličtinu s tak povrchním a mělkým pochopením pro Charlese Dickense, Thomase Hardyho nebo Robertsona Davise, s jakým já přistupuji k dění ve světě – nebo třeba jen k prohřeškům americké politiky, byl bych pobouřen. Tolik soudnosti jako učitel angličtiny ještě mám, abych si uvědomoval, že moje chápání neblahých aktivit Spojených států – například ve Vietnamu, nemluvě o Nicaraguji – je mělké a povrchní. Může si snad někdo čtením novin zbystřit inteligenci? Jsem si jist, že neumím americké zločiny skutečně do hloubky rozebrat, přesto nedokážu ty zprávy nevnímatl Člověk by si myslel, že se nechám poučit svými zkušenostmi se zmrzlinou. Kdykoli mám v ledničce zmrzlinu, sním ji – sním ji všechnu, a najednou. Naučil jsem se proto zmrzlinu nekupovat. A noviny jsou horší než zmrzlina; titulky a nafouklé senzace, ze kterých se titulky živí – to je čistá šlehačka.

Nemohu si stěžovat na místní knihovnu na ostrově, která je plná atlasů a příruček o všem, co jsem nikdy pořádně neznal; a teď mám na mysli opravdové věci, ne „události“. Mohl bych studovat jehličí borovic nebo rozlišovací znaky ptáků – tento obor je dokonce rozdělen podle různých hledisek do samostatných kategorií: pohyby za letu, sedavé siluety, pokřik při krmení a páření. Nepochybně je to fascinující. A uprostřed okolní spousty vod bych si jistě mohl udělat víc než jeden den času na to, abych si vyjel s Charliem na ryby; vím, že ho mrzí, že mě rybaření moc nebaví. A Katherine mi vytkla, že jsme si spolu hrozně dlouho nepovídali o svých odlišných vírách – o věcech, které jsou nám ve víře společné a v kterých se lišíme. Kdysi jsem s ní o tom vydržel mluvit celé hodiny – a před ní s kanovníkem Campbellem. Teď se jí stydím přiznat, kolikrát jsem vynechal nedělní mši.

Katherine má pravdu. Musím se pokusit s těmi novinami přestat. The Globe and Mail dnes napsal, že nicaragujští partyzáni popravují zajatce; bylo zahájeno vyšetřování „dvaceti dvou závažných případů porušování lidských práv“ – a titíž špinaví vzbouřenci jsou podle prezidenta Reagana „morálně rovni našim otcům-zakladatelům“! Mezitím ajatoláh, íránský duchovní vůdce, vyzval muslimy, aby „rozmáčkli Ameriku jako štěnici“; to je ten pravý, komu by měla Amerika prodávat zbraně – že? Spojené státy prostě přišly o rozum.

Souhlasím s Katherine. Měl bych si udělat čas na rybaření; na pozorování plochého ocasu onoho malého vodního savce – byla to vydra nebo ondatra? Měl bych to vyzkoumat. A co je to támhle, kde se voda zálivu zbarvuje do zelena a místy do modrofialova jako krvavá podlitina – je to kachna nebo lyska, co se tam potápí? Měl bych si udělat čas a jít se tam podívat; všechno ostatní bych měl pustit z hlavy. Je opravdu „nejvyšší čas“, jak říká kanovník Mackie, abych se pokusil být Kanaďanem.

Když jsem přijel do Kanady, myslel jsem si, že bude snadné stát se Kanaďanem; jako tolik hloupých Američanů jsem si Kanadu představoval jako nějakou severnější a zaostalejší provincii Spojených států – domníval jsem se, že to bude, jako bych se přestěhoval do Maine nebo Minnesoty. Byl jsem velice překvapen, když jsem zjistil, že v Torontu nesněží a nemrzne zdaleka tolik jako v New Hampshire a že má daleko do zaostalosti. A ještě víc mě překvapilo, jak jsou Kanaďané jiní – byli tak milí! Přirozeně jsem se zpočátku všude omlouval. „Já vlastně neutíkám před vojenskou službou,“ říkal jsem; ale většině Kanaďanů to bylo prostě jedno. „Nejsem tady, abych se vyhnul odvodu,“ vysvětloval jsem. „Mně nevadí, když mě někdo označuje za ‚odpůrce války‘,“ říkal jsem všem, „ale já se odvodu vyhýbat nemusím – to není důvod, proč jsem tady.“

Většinu Kanaďanů ale nezajímalo, proč jsem odjel z Ameriky; na nic se mě neptali. Byl rok 1968, pravděpodobně vrchol přílivu přistěhovalců z řad „odpůrců“ Vietnamské války, kteří se rozhodli odejít z USA do Kanady; většina Kanaďanů s nimi sympatizovala – i oni pokládali válku ve Vietnamu za nesmyslnou a zrůdnou. V roce 1968 potřeboval uprchlík získat padesát bodů, aby mu byl přidělen statut přistěhovalce a mohl žádat o kanadské občanství, na které měl nárok po uplynutí pěti let. Získání padesáti bodů mi nečinilo žádné potíže; měl jsem titul bakaláře s vyznamenáním a doktorát z angličtiny – s Owenovou pomocí jsem napsal doktorskou práci o Thomasů Hardym. Na to navazovaly dva roky učitelské praxe; zároveň s postgraduálním studiem na Univerzitě New Hampshire jsem externě vyučoval na Gravesendské akademii, kde jsem v devátém ročníku vedl literární kroužek. Místo jsem získal díky doporučení Dana Needhama a pana Earlyho.

V roce 1968 byl každý devátý Kanaďan přistěhovalec; a odpůrci války ve Vietnamu měli lepší vzdělání a lepší šanci najít zaměstnání než většina ostatních imigrantů. Toho roku byla založena takzvaná Unie Američanů v exilu, AMEX; ve srovnání s Hester a jejími přáteli organizovanými v SDS, neboli „Studenti za demokratickou současnost“, mi těch pár chlapíků, které jsem z Unie Američanů v exilu znal, připadalo jako dost zakřiknutá společnost. Byl jsem zvyklý na rebely; Hester v té době nesměla chybět na žádné demonstraci. V Chicagu se dokonce nechala zatknout.

Při demonstraci před budovou, kde probíhal sjezd Demokratické strany, utrpěla zlomeninu nosu. Vyprávěla nám, jak jí policista přimáčkl obličej na posuvné dveře policejního antonu; ale Hester by byla zklamaná, kdyby se z Chicaga vrátila se všemi kostmi v pořádku. Američané, s nimiž jsem se setkal v Torontu mezi členy AMEXU i opravdovými dezertéry, byli oproti Hester a spoustě dalších krajanů, které jsem znal ještě „z domova“, mnohem rozumnější.

Obecně panoval jistý zmatek v posuzování takzvaných „dezertérů“; ti, se kterými jsem se setkal, byli politicky umírnění. Nikdy jsem nepotkal uprchlíka, který by skutečně fyzicky byl ve Vietnamu; stejně jako jsem nepotkal nikoho, komu hrozilo, že tam bude převelen. Všechno byli mladí branci, kteří dostali povolávací rozkaz, ale odmítli nastoupit; někteří dokonce šli ještě k odvodu. Jenom pár jich výslovně prohlásilo, že zběhli, protože se styděli mít cokoli společného s touto nepřijatelnou válkou; a ani jejich příběhy mi nepřipadaly zvlášť důvěryhodné; měl jsem pocit, že argument o „nepřijatelné“ válce používají proto, že se jim osvědčil jako politicky výhodný.

V té době panovalo nedorozumění ještě v jedné věci: v rozporu s obecným míněním nebylo rozhodnutí, vyhnout se vojenské povinnosti odchodem do Kanady, vlastně vůbec chytré a rafinované; existovaly mnohem snazší a lepší způsoby jak armádu „převézt“ – jeden vám později popíši. Odchod do Kanady – ať už tam člověk šel jako odpůrce války nebo vojenský zběh nebo dokonce z osobních, složitějších důvodů – se nicméně rovnal velice silnému politickému prohlášení. Vzpomínáte si na to? Vzpomínáte si na doby, kdy všechno, co člověk udělal, bylo svým způsobem „prohlášení“? Vzpomínám si, jak mi jeden z členů AMEXU řekl, že „odpor formou exilu je nejvyšší soud“. Nadšeně jsem s ním souhlasil! Připadalo mi vrcholně důležité vyslovit takovýto osobní „nejvyšší soud“.

Musím se po pravdě přiznat, že jsem nikdy netrpěl. Když jsem přišel v roce 68 do Toronta, setkal jsem se s několika zmatenými a nešťastnými mladými Američany; byl jsem o něco starší než většina z nich, ale rozhodně mi nepřipadali o mnoho zmatenější a nešťastnější než většina Američanů, které jsem znal z domova. Nenabourali se například plnou rychlostí autem do mostního pilíře, aby se vyhnuli odvodu, jako Buzzy Thurston. A neuštkla je zmije Russellova, když čekali ve frontě na vietnamskou prostitutku, jako Harryho Hoyta.

K mému překvapení jsem byl Kanaďanům dokonce sympatický. A se svým absolventským diplomem a zkušenostmi pomocného učitele na tak prestižní škole, jako byla Gravesendská akademie, jsem si ihned získat respekt a téměř okamžitě našel práci. Své ukvapené ujišťování snad všech Kanaďanů, s nimiž jsem se setkal – že tu nejsem jako zběh, ani se neukrývám před odvodem – jsem si mohl ušetřit. Mnohem víc to zajímalo Američany, které jsem tady potkal, a mě popuzoval způsob, jakým na ně reagovali: já osobně jsem fakt, že jsem do Kanady odešel z vlastní vůle (nebyl jsem uprchlík a do Toronta jsem vlastně nemusel), pokládal za dostatečný důkaz o závažnosti osobních důvodů, které mě k tomu vedly; oni naproti tomu soudili, že moje situace nebyla tak kritická, a tudíž i mé důvody byly nicotnější. Pravda je, že my Wheelwrightové jsme v životě málokdy trpěli. A na rozdíl od většiny těchto Američanů jsem se mohl obrátit k církvi; nepodceňujte církev a její moc v ústraní uzdravovat a těšit.

První týden v Torontu jsem absolvoval pohovor na Upper Canada College; nemohl jsem se zbavit pocitu, že jsem vlastně vůbec neopustil Gravesendskou akademii! Na katedře angličtiny neměli momentálně místo, ale ujistili mě, že můj životopis je naprosto „vyhovující“ a že nebudu mít problémy s hledáním místa jinde. Byli neobyčejně laskaví; poslali mě o kus dál na Lonsdale Road do kostela Milosti Boží na vršku; ujistili mě, že kanovník Campbell zvlášť obětavě pomáhá Američanům.

Měli pravdu. Když se mě kanovník zeptal, k jaké církvi se hlásím, odpověděl jsem, že „asi k episkopální“.

„Říkáte asi?“ podivil se.

Vysvětlil jsem mu, že jsem nebyl na bohoslužbě v episkopálním kostele od proslulého „Narození“ v roce 53; pak jsem si vzpomněl na Hurdovu kapli a pastora Merrilla a jeho poněkud pokleslý kongregacionalismus a opravil jsem se: „Myslím, že budu nejspíš nezávislý.“

„Žádný strach, s tím si poradíme!“ ujistil mě kanovník Campbell. A pak mi věnoval mou první anglikánskou modlitební knihu, mou první kanadskou modlitební knihu; je to Kniha obecných modliteb, kterou mám dodnes. Bylo to vlastně velice prosté: vstoupil jsem do církve, stal se ze mne anglikán. Nic z toho se nedá nazvat utrpením.

A tak první Kanaďané, se kterými jsem přišel do styku, byli věřící a téměř do jednoho velice laskaví a obětaví lidé, mnohem méně zmatení a nešťastní než těch pár Američanů, které jsem poznal v Torontu (a většina Američanů, které, jsem znal z domova). Anglikáni z kostela Milosti Boží na vršku byli konzervativní; „konzervativnost“ – zejména v určitých otázkách morálky – nám Wheelwrightům dokonale vyhovuje. V tomto ohledu mají obyvatelé Nové Anglie víc společného s Kanaďany než s krajany z New Yorku! Velice rychle jsem se například naučil preferovat názory obsažené v Torontském protiválečném programu před drsnějšími prohlášeními Unie Američanů v exilu. Torontský protiválečný program propagoval „asimilaci přistěhovalců do standardního kanadského způsobu života“, Unii Američanů v exilu považoval za „příliš politickou“ – čímž měl na mysli příliš organizovanou, příliš militantně protiamerickou. Cílem Torontského protiválečného programu bylo dosáhnout co nejrychlejší asimilace Američanů; doporučoval nám, abychom svůj proces asimilace začali tím, že Spojené státy pustíme z hlavy.

Zpočátku mi to připadalo velice rozumné – a snadné.

Rok po mém příchodu dokonce i Unie Američanů v exilu vykazovala známky asimilace. Změnila zkratku na AMCA – Unie Američanů v Kanadě. Nezní to z hlediska cíle dosáhnout „asimilace do standardního kanadského způsobu života“ mnohem vstřícněji? Já bych řekl, že ano.

Když se mě někteří anglikáni z kostela Milosti Boží na vršku ptali, co si myslím o „starém názoru“ premiéra Pearsona – že zběhové (na rozdíl od odpůrců války) spadají do kategorie amerických občanů, které by Kanada neměla přijímat – tak jsem s ním souhlasil! I když jsem musel přiznat, že s žádným opravdu drsným zběhem jsem se nikdy nesetkal. Ti, které jsem poznal, spadali do „kategorie občanů“, které by nechtěla přijmout žádná země. A když se na osmadvacátém zasedání parlamentu v roce 1969 mluvilo o tom, že američtí dezertéři jsou na hranicích zadržováni a posíláni zpět jako „osoby, u nichž je pravděpodobné, že by mohly způsobit veřejné ohrožení“, nikdy jsem před nikým – ani před svými kanadskými přáteli – nevyslovil vnitřní obavu, že tito zběhové nemusí představovat o nic větší „veřejné ohrožení“ než já sám. Tou dobou už mě kanovník Campbell seznámil se Starým Bručounem Kilgourem, a ten mi nabídl místo učitele na škole biskupa Strachana. My Wheelwrightové jsme měli vždycky prospěch ze známostí.

Owen Meany žádné známosti neměl. Vždycky mu dělalo potíže se zařadit. Myslím, že vím, co by řekl na žvásty, které otiskly The Toronto Daily Star; tehdy jsem pokládal jejich hodnocení za tak trefné, že jsem si článek vystřihl a přilepil na ledničku –17. prosince 1970. Byla to odpověď na prohlášení AMCA, kde bylo vysloveno „prvních pět požadavků“ pro Američany v Kanadě (ten pátý obsahoval doporučení, „aby se snažili zařadit do kanadské společnosti“). Cituji z The Toronto Daily Star: „Dokud mladí Američané, za něž AMCA hovoří, nepřesunou požadavek číslo pět na první místo, riskují, že Kanaďané vůči nim budou stále častěji zaujímat nepřátelský a podezíravý postoj.“ Nikdy jsem nepochyboval, že je to pravda. Vím však dobře, co by na to řekl Owen Meany. „To snad musel říct Američan!“ řekl by. „Požadavek číslo jedna na každého mladého Američana je, aby se snažil zařadit do americké společnosti. Copak si ty pitomé noviny neuvědomují, co jsou mladí Američané v Kanadě zač? Jsou to Američané, kteří opustili svou vlast pravě proto, že se nemohli a nechtěli zařadit. A teď by se měli především snažit zařadit tady?! To je opravdu velice rozumná úvaha; to je skutečně bystré. Za to by si autor článku zasloužil nějakou z těch jejich pitomých novinářských cen!“

Ale já jsem si nestěžoval; já jsem neprotestoval – tehdy ještě ne. Měl jsem pocit, že jsem si vyslechl tolik Hesteřina „protestování“, že mi vystačí do konce života. Vzpomínáte si na zákon o opatřeních v době války? Ani jsem nepípl; se vším jsem souhlasil. Omezení občanských svobod na šest měsíců? No a co? Zadržení osob bez soudní žaloby až na devadesát dní? No a co? Všechny protesty probíhaly v Montrealu. V Torontu by ani Hester neskončila ve vězení! Já jsem byl zticha; rozvíjel jsem styky se svými kanadskými přáteli a většina z nich soudila, že Trudeau má vždycky pravdu; byl to jejich idol. I můj drahý přítel kanovník Campbell si neodpustil poznámku – z mého hlediska dost jalovou, ale nikdy bych si nedovolil ho kritizovat. Řekl: „Víte, Trudeau je náš Kennedy.“ Byl jsem rád, že to neslyšel Owen; myslím, že vím, co by mu odpověděl.

„Ach, chcete říct, že se Trudeau ‚šmajchloval‘ s Marilyn Monroe?“ řekl by Owen.

Nepřišel jsem však do Kanady proto, abych si hrál na nafoukaného Američana, který je ze všech nejchytřejší; kanovník Campbell mi prozradil, že většina „nejchytřejších“ Kanaďanů má tendenci stěhovat se do Spojených států. Nechtěl jsem být jedním z těch, kdo všechno jenom kritizují. V sedmdesátých letech byla v Torontu spousta nespokojených Američanů; někteří kritizovali dokonce i Kanadu – stěžovali si, že Kanada prodala Spojeným státům munici a vojenský materiál za víc než pět miliónů dolarů.

„Kanadských nebo amerických?“ ptal jsem se vždycky. Byl jsem prostě nad věcí; nechtěl jsem se do ničeho plést. Zkrátka, ze všech sil jsem se snažil být Kanaďanem; nehodlal jsem se utrápit kvůli tomu, co všechno zatracené Spojené státy udělaly tuhle a tamhle! A když jsem se dozvěděl, že v roce 1970 vydělala Kanada vývozem zbraní do zahraničí víc peněz „na hlavu“ než kterákoli jiná země na světě, řekl jsem: „Skutečně? To je velice zajímavé!“

Kdosi mi kdysi řekl, že většinu odpůrců války, kteří se později vrátili do Spojených států, vyhnalo kanadské klima. Zeptal se mě, jestli podle mého názoru „takoví lidé“ myslí svůj odpor proti válce vážně, když je odradí trocha zimy?

Odpověděl jsem mu, že v New Hampshire bývalo chladněji.

Jestlipak vím, proč do Kanady přichází tak málo Američanů černé pleti? zeptal se mě. A ti, kteří sem přijdou, tu nezůstávají, dodal druhý. Je to proto, že jejich rodné ghetto se k nim chová líp, vysvětlil mi další. Neříkal jsem nic.

Stal jsem se anglikánem víc, než jsem kdy byl kongregacionalistou nebo episkopálem nebo dokonce nezávislým, nebo co vlastně byla farnost Hurdovy kaple. V obci věřících při kostele Milosti Boží na vršku jsem žil mnohem intenzivnějším náboženským životem než kdykoli předtím; a postupně se ze mě stával i dobrý učitel. Byl jsem ještě mladý; bylo mi teprve šestadvacet let. A neměl jsem žádnou přítelkyni; přesto když jsem začal učit děvčata na škole biskupa Strachana, nikdy jsem se na žádnou z nich takhle nedíval; dokonce ani na ty, které na mě zkoušely své studentské triky. Ach, už to bude hezkých pár let, co jsem jim za to stál – teď už ne, teď už je to, samozřejmě, pryč. Ale dodnes se na všechny ty hezké dívky pamatuji; některé mě dokonce pozvaly na svou svatbu!

V prvních letech, kdy jsem měl v kanovníku Campbellovi nejbližšího přítele a duchovní oporu – když jsem s sebou všude nosil svou Knihu obecných modliteb a Příručku mladého přistěhovalce do Kanady, opravdu všude! – tehdy jsem byl skutečným Kanaďanem jak se patří!

Kdykoli jsem náhodou narazil na někoho z AMEXU, což se ve Forest Hill nestávalo často, nepadlo o Spojených státech nebo Vietnamu jediné slovo. Patrně jsem tehdy věřil, že moje zloba a pocit opuštěnosti prostě zmizí – když si jich nebudu všímat.

Byly demostrace, pochopitelně; byly protestní akce. Ale já jsem se jich nezúčastnil; nebyl jsem ani v Yorkville – z toho je vidět, jak jsem byl mimo! Stejně tak jsem neoplakával „Riverboat“, ani jsem nezpíval slavné folkové písně. Naposlouchal jsem se jich dost od Hester. A vlasy jsem nosil krátké jako dnes. Nikdy jsem si nenechal narůst vousy. Ach, časy hippies a protestsongů a „sexuální svobody“, vzpomínáte si na to? Owen Meany obětoval mnohem víc a také mnohem víc trpěl – ani v nejmenším mě nezajímaly oběti jiných lidí ani jejich představy o vlastním hrdinném utrpení.

Říká se, že nikdo se v náboženské horlivosti nevyrovná pochybovači, obrácenému na víru – přesně takovým anglikánem jsem byl já. Říká se, že nikdo není takový vlastenec jako čerstvý imigrant – a nikdo se nesnažil „zařadit“ upřímněji a usilovněji než já. Říká se, že nikdo není tak nadšený a zapálený pedagog jako začínající učitel – a já jsem svoje žákyně na škole biskupa Strachana učil číst a psát, až propotily uniformu!

V roce 1967 bylo v Americké armádě zaznamenáno 40 227 případů dezerce; v roce 1970 jich bylo 89 088 – a jen toho roku bylo za odmítnutí vojenské služby 3 712 Američanů postaveno před soud. Kolik se jich kromě toho chystalo spálit, nebo už spálilo, povolávací rozkaz? Mně to však bylo jedno. Pálení povolávacího rozkazu, odchod do Kanady, nos přeražený policajtským obuškem v Chicagu – taková gesta jsem nikdy nepokládal za projev hrdinství; ve srovnání s Owenovým rozhodnutím. V roce 1970 přesáhl počet padlých Američanů ve Vietnamu čtyřicet tisíc; mám pocit, že žádný z nich by na spálení povolávacího rozkazu nebo odchodu do Kanady nespatřoval nic tak úžasně „hrdinského“, stejně jako by si nemyslel, že je nutné padnout na zadek před každým, kdo se nechal zavřít při demonstraci v Chicagu.

A pokud jde o Gordona Lightfoota a Neila Younga, nebo loni Mitchellovou a lana a Sylvii – mně stačil Bob Dylan a Joan Baezová a Hester. Poslouchal jsem, jak Hester zpívá „Čtyři silné větry“. Uměla obstojně hrát na kytaru a po matce zdědila pěkný hlas, ačkoliv tetička Marta neměla zdaleka tak pěkný hlas jako moje maminka, a i ta ho měla jenom pěkný, ani dost silný, ani školený. Hester by jistě neuškodilo, kdyby aspoň pět let navštěvovala hodiny Grahama McSwineye, ale Hester nevěřila, že se dá zpívání naučit. Tvrdila, že zpěv je něco „uvnitř“.

„To zní, jako by to byla nějaká nemoc,“ poznamenal Owen, přestože byl jejím hlavním zastáncem. Když se pokoušela skládat vlastní písně, vím, že jí pomohl s nějakými nápady; později se mi svěřil, že několik písní dokonce sám napsal. Hester tehdy jako folková zpěvačka i vypadala – v souladu s obecnou módou nosila všechno, co jí přišlo pod ruku: vypadala trochu jako šmudla, trochu jako snob, se kterým se život nemazlí. Ve tváři měla trvale unavený výraz jako po dlouhé cestě, jako by spala v dece na zemi (se spoustou mužů); vypadala, jako by jí vlasy opravdu páchly rybinou.

Vzpomínám si, jak zpívala – vidím to jako dnes.

Myslím, že odjedu do Alberty, na podzim tam bejvá hezký počasí a mám tam pár kamarádů, co mi daj práci.

„Kde je alberta?“ zeptal se jí Owen.

„V Kanadě, pitomče,“ odpověděla.

„Nač ta silná slova?“ ohradil se Owen. „Je to pěkná píseň. Musí to být smutné odjet do Kanady.“

To bylo v roce 1966. Brzy měl být povýšen na nadporučíka Americké armády.

„Ty si myslíš, že je ‚smutné‘ odjet do Kanady?“ obořila se na něj Hester. „Tam, co tě chtějí poslat, je to mnohem ‚smutnější‘.“

„Nechci umřít někde, kde je zima,“ řekl Owen.

Tím chtěl říct, že je přesvědčen, že zemře někde, kde je teplo – hodně teplo.

Na Vánoce 1964 bombardovali partyzáni Vietcongu americká kasárna a zabili přitom dva americké vojáky; o týden později, na Nový rok, Hester opět zvracela – bylo jí opravdu hrozně špatně a Owen si to vykládal jako nešťastné znamení.

„Zdá se, že, nás čeká špatný rok,“ poznamenal, když jsme se dívali, jak se Hester v růžové zahradě svíjí v křečích.

Toho roku skutečně začalo jít do tuhého; i průměrní nevšímaví Američané si konečně začali uvědomovat, že s Vietnamem není všechno v pořádku. V únoru uskutečnilo Americké letectvo operaci Hořící šíp – takzvanou „taktickou vzdušnou odvetu“.

„Co to znamená?“ zeptal jsem se Owena, který tak exceloval v hodinách vojenské nauky.

„To znamená, že po našich náletech nezůstane z cílů v Severním Vietnamu ani hovno,“ odpověděl.

V březnu zahájilo Americké letectvo operaci Dunící hrom, zaměřenou na „zamezení přísunu zásob na jih země“.

„A co znamená tohle?“ zeptal jsem se.

„To znamená, že po našich náletech nezůstane z cílů v Severním Vietnamu ani hovno,“ pravil Owen.

V březnu se také ve Vietnamu vylodily první americké bojové jednotky; v dubnu prezident Johnson oficiálně schválil nasazení Amerických pozemních sil „k útočným akcím v Jižním Vietnamu“.

„To znamená ‚vyhledej a zlikviduj‘,“ vysvětlil nám Owen.

V květnu zahájilo Americké loďstvo operaci Čas trhu s cílem „vypátrat a obklíčit plavidla v pobřežních vodách Jižního Vietnamu“. Akce se zúčastnil i Harry Hoyt; jeho matka tvrdila, že je u námořnictva velice spokojený.

„Ale co tam doopravdy dělají?“ zeptal jsem se Owena.

„Zajímají a likvidují nepřátelské lodě,“ řekl. Z rozhovorů, které vedl s jedním z přednášejících v hodinách vojenské nauky, dospěl k názoru: „Tohle nikdy neskončí. Vietnamci proti nám vedou partyzánskou válku – jsme opravdu připravení zdecimovat celou zemi? Naše velení říká ‚vyhledej a zlikviduj‘ nebo ‚zajmi a zlikviduj‘ – ale obojí to znamená prostě ‚zlikviduj‘. neexistuje způsob, jak to zastavit.“

Nedokázal jsem si představit, jak může Harry Hoyt „vyhledat a zlikvidovat nepřátelské plavidlo“; takový nebetyčný moula! Neuměl ani basebal v Malé lize! Pořád jsem mu nemohl odpustit ten zkažený odpal, po kterém následoval ploužák Buzzyho Thurstona… což mělo za následek, že na pálku nastoupil Owen. Kdyby Harry míči aspoň nastavil pálku, mohlo všechno dopadnout jinak. Ale Harry dělal všechno hezky pomalu a v klidu.

„Jak může někdo chtít, aby Harry Hoyt něco vyhledal a zlikvidoval?“ zeptal jsem se Owena. „Je tak pitomý, že nepozná nepřátelské plavidlo, ani kdyby mu plulo před nosem!“

„To ti ještě nedošlo, že ve Vietnamu jsou samí pitomci jako Harry Hoyt?“ zeptal se mě Owen místo odpovědi.

Profesor vojenské nauky, který učinil na Owena tak silný dojem svým katastrofickým výkladem taktického a strategického vedení války, byl otrlý a jízlivý plukovník pěchoty a maniak na tělesnou zdatnost, který soudil, že Owen je pro bojovou jednotku příliš malý. Jsem přesvědčen, že Owen při hodinách vojenské nauky vynikal především proto, aby starého krobiána přesvědčil, že svůj malý vzrůst dokáže víc než dostatečně kompenzovat; vydržel s tím starým otrapou po přednáškách hodiny klábosit – byl rozhodnut dosáhnout nejvyššího hodnocení a graduovat s vyznamenáním jako nejlepší student jeho jednotky ROTC. Byl si jist, že s vyznamenáním se k bojové zbrani dostat musí – k pěchotě, obrněným jednotkám nebo dělostřelectvu.

„Nechápu, proč se k bojovým zbraním tak cpeš,“ poznamenal jsem.

„Když je někde válka a já jsem voják, chci bojovat,“ prohlásil. „Nechci válku prosedět za stolem. Podívej se na to takhle: oba víme, že je Harry Hoyt pitomec. A kdo má dohlédnout na to, aby si takoví pitomci nenechali hned první den ustřelit hlavu?“

„Aha, pán chce být hrdina!“ rozčílil jsem se. „Kdybys byl jen trochu chytřejší než on, měl bys tolik rozumu, že by ti vysedávání za stolem nevadilo!“

Začal jsem si plukovníka, podle něhož byl Owen do bojové jednotky příliš malý, vážit. Jmenoval se Eiger a jednou jsem se pokusil s ním promluvit; byl jsem přesvědčen, že to dělám pro Owenovo dobro.

„Pane plukovníku,“ oslovil jsem ho. I přes jaterní skvrny na hřbetech rukou a sluncem sežehlý zátylek, který mu trochu přetékal přes tuhý hnědý límec, vypadal jako velitel, schopný svých pětasedmdesát svalovců udržet na uzdě. „Vím, že znáte Owena Meanyho, pane,“ řekl jsem; plukovník mlčel a čekal, co bude následovat. Žvýkal žvýkačku tak nenápadně, že nebylo jisté, jestli vůbec nějakou v ústech má; možná jen prováděl nějaké složité cviky s jazykem. „Chtěl bych vám říct, že s vámi souhlasím,“ pokračoval jsem. „Ani já si nemyslím, že se Owen Meany hodí do bojové jednotky.“ Plukovník – ačkoliv dalo práci to postřehnout – přestal žvýkat. „Nejde jen o jeho výšku,“ troufl jsem si dodat. „Jsem jeho nejlepší přítel a dokonce i já musím pochybovat o jeho vyrovnanosti – myslím emocionální vyrovnanosti,“ řekl jsem.

„Děkuji vám. Můžete jít,“ řekl plukovník.

„Děkuji, pane,“ řekl jsem.

To bylo v květnu 1965; pozorně jsem Owena sledoval, jestli se ho plukovník Eiger znovu pokusí zviklat v jeho rozhodnutí. K něčemu dojít muselo – plukovník mu určitě něco řekl, protože toho roku na jaře přestal Owen kouřit; ze dne na den, bez náhrady. A začal běhat! Za dva týdny běhal pět mil denně; oznámil mi, že chce do konce měsíce dosáhnout průměrného času šest minut na míli. A začal pít pivo.

„Proč pivo?“ podivil jsem se.

„Už jsi někdy viděl důstojníka, který by nepil pivo?“ odpověděl.

Znělo to, jako kdyby mu právě tohle plukovník Eiger vytkl; patrně mu dal pocítit, že každý vidí, jaký je srab – když nepije pivo.

A tak se dostal před letním cvičením do skvělé formy; naběhané kilometry znamenaly vzdor pivu velice blahodárnou změnu oproti krabičce cigaret denně. Owen sice připustil, že ho běhání nebaví, ale pivu přišel na chuť. Nikdy ho nevypil moc – nikdy jsem ho neviděl opilého, aspoň ne před cvičením – ale i Hester konstatovala, že mu pivo dělá dobře.

„Nedá se říct, že by Owen mohl po něčem změknout,“ řekla, „ale můžeš mi věřit: pivo mu vyloženě prospívá.“

Připadal jsem si divně, že mám pro Meanyho žulovou společnost pracovat sám, bez Owena.

„Budu pryč jen šest týdnů,“ chlácholil mě. „A pamatuj si: mám mnohem lepší pocit, když máš kamenickou dílnu na starosti ty. Když někdo zemře, dokážeš objednávku vyřídit nejlíp. Věřím ti, že to zvládneš vkusně a důstojně.“

„Hodně štěstí!“ popřál jsem mu.

„Nečekej, že budu mít čas psát dopisy – bude to pěkná zabíračka,“ řekl. „V podstatě musím zabodovat ve třech oborech – v teorii, ve velení a v tělesné zdatnosti. Upřímně řečeno mám trochu vítr z překážkové dráhy – slyšel jsem, že je tam zeď přes tři metry vysoká. S tím bych mohl mít problémy.“

Hester si zpívala; odmítla se zúčastnit naší debaty o cvičení; prohlásila, že jestli uslyší Owena ještě jednou vyjmenovávat bojové jednotky, kterým by dal přednost, bude zvracet. Nikdy nezapomenu, co zpívala; byla to kanadská píseň, kterou jsem pak slyšel snad stokrát. Do smrti mi při ní bude běhat mráz po zádech.

Jestli jste už byli v šedesátých letech na světě, pak jste ji jistě slyšeli. Tohle Hester zpívala a tohle si budu pamatovat, co budu naživu.

Čtyři silné větry vanou do všech stran, a sedm moří ve vlnách se zmítá, ale budou tu stále, ať se stane, co se stane. Jen naše dobré časy jsou pryč a já se chystám jít, snad tě zase najdu, jestli se někdy vrátím.

Owen odjel do posádky Fort Knox, nebo to byl Fort Bragg, nevím – jednou jsem se Hester zeptal, jestli si pamatuje, kde byl na cvičení.

„Já vím jen to, že tam neměl jezdit – že měl odjet do Kanady,“ řekla.

Já si to říkám pořád! Občas se přistihnu, jak ho vyhlížím – jak čekám, že ho někde uvidím. Jednou jsem v parku Winstona Churchilla pozoroval skupinku dětí při nějakém darebáctví – pobíhaly sem a tam a najednou jsem zahlédl chlapce, velkého asi jako Owen; držel se trochu stranou a váhavě, třebaže velice soustředěně, sledoval ostatní, jako by toužil se k nim přidat, ale dosud nebyl rozhodnut nebo teprve čekal na nejvhodnější okamžik, kdy se ujme velení.

Owen však neodjel do Kanady – odjel do posádky Fort Knox nebo Fort Bragg a tam ztroskotal na překážkové dráze. Byl první v teorii a ve velení – kdoví, co za těmito názvy Americká armáda skrývá, ale s tou zdí měl pravdu; byla na něj příliš vysoká a zkrátka se přes ni nedostal. „Neuspěl při postupu přes zeď“ – znělo oficiální hodnocení. A protože celkové výsledky shrnují hodnocení z teorie, velení i tělesné zdatnosti, nebyl Owen Meany – jak prosté! – zařazen do první kategorie, a tudíž neměl nárok zvolit si „bojovou zbraň“.

„Umíš přece tak dobře skákat!“ řekl jsem. „Tos tam nemohl vyskočit – chytit se až nahoře a pak se nějak překulit na druhou stranu?“

„Vůbec jsem nahoru nedosáhl!“ odpověděl. „Umím skákat, ale měřím jen metr padesát, kruci! To není jako trénovat střelbu – tam mě nesmí nikdo zvednout!“

„Smůla,“ řekl jsem. „Zbývá ti ale ještě jeden celý ročník. Nemůžeš nějak zpracovat plukovníka Eigera? Vsadím se, že ho dokážeš přemluvit, aby ti vyhověl.“

„Zařadili mě do druhé kategorie – copak to nechápeš? Na to jsou předpisy. Plukovník Eiger mě sice má rád – ale myslí si, že na to nestačím!“ Byl tak zdrcený svým neúspěchem, že jsem mu ani nepřipomínal slíbenou lekci práce s dynamitem. Měl jsem výčitky svědomí, že jsem s plukovníkem mluvil – Owen byl tak nešťastný. Rozhodně mě však nemrzelo, že se k bojovým jednotkám nedostal.

Na podzim roku 65 jsme nastoupili v Durhamu do posledního ročníku a konečně jsme zažili protestní akce proti americké politice ve Vietnamu i u nás; v říjnu probíhaly demonstrace asi ve třiceti nebo čtyřiceti městech po celé Americe a myslím, že Hester se zúčastnila přinejmenším poloviny z nich. Já jsem z toho byl jako obvykle trochu nesvůj: cítil jsem, že demonstranti mají rozhodně víc rozumu než všichni ostatní, kteří třeba nepřímo podporovali „americkou politiku“; ale zároveň jsem viděl, že Hester a většina jejích přátel jsou samí blázni a ztroskotanci. Hester dokonce o sobě začala prohlašovat, že je „socialistka“.

„Ó, promiň, já myslel, že jsi servírka!“ řekl Owen. „Nebo ty se dělíš o spropitné s kolegyněmi?“

„Jdi do háje, Owene,“ pravila Hester. „I kdybych se prohlásila za republikánku, pořád bych měla víc rozumu než ty!“

Musel jsem s ní souhlasit. U Owena bylo přinejmenším nepochopitelné, že tolik stál o přidělení k bojové jednotce; on, který tak neomylně prohlédl všechny podvody a žvásty – proč vůbec chce jít do Vietnamu? Válka i protesty byly teprve v začátcích; to mohl každý jasně vidět.

Na Vánoce přikázal prezident Johnson přerušit operaci Dunící hrom – zastavil bombardování Severního Vietnamu, aby přispěl k „zahájení mírových jednání“. Opravdu se tím nechal někdo obelhat?

„Televizní estráda!“ ušklíbl se Owen. Tak proč tolik stál o to, aby ho tam poslali? Toužil tak moc stát se hrdinou, že byl ochoten jít kamkoli?

Na podzim mu bylo oznámeno, že se s ním počítá do sboru generálských pobočníků, ale to nechtěl slyšet; sbor generálských pobočníků nebyla bojová jednotka. Owen se proti rozhodnutí odvolal; takové omyly ohledně přidělení k jednotce se stávají velice často, tvrdil.

„Myslím, že plukovník Eiger je na mojí straně,“ řekl. „A pokud jde o mě, pořád ještě čekám na zprávu z bojové jednotky.“

Do Nového roku 1965, který Hester tradičně vítala v růžové zahradě čísla 80 na Hlavní třídě, padlo v bojích pouze 636 příslušníků Americké armády; to byl teprve začátek. Domnívám se, že v tomto počtu nebyla zahrnuta smrt Harryho Hoyta; ubohý Harry nepadl tak docela „v boji“. Připadalo mi to, jako by se opakovala nešťastná situace z basebalu – nechat se uštknout jedovatým hadem ve frontě na protitutku, nechat se uštknout při močení pod stromem.

„Jako získat metu zadarmo,“ řekl owen. „Chudák Harry.“

„Chudák jeho matka,“ řekla babička; využila příležitosti, aby se rozhovořila o své teorii umírání. „Radši bych se nechala zavraždit maniakem než uštknout hadem,“ prohlásila.

A tak nám v Gravesendu nezosobňoval představu smrti ve Vietnamu onen typický partyzán Vietcongu v sandálech a černém pyžamu, s podivným kloboukem připomínajícím stínítko na lampu a sovětským samopalem ráže 7,62 mm, který mohl střílet po dávkách nebo plně automaticky. Ne, my jsme listovali v babiččině Whartonově encyklopedii jedovatých hadů, která kdysi inspirovala nemálo mých i Owenových zlých snů, a tam jsme našli svou představu nepřítele v Jihovýchodní Asii: zmiji Russellovu. Ach, jak bylo svůdné redukovat celé neblahé americké dobrodružství ve Vietnamu na jediného protivníka, kterého jsme si mohli dobře prohlédnout!

Matka Harryho Hoyta dospěla k závěru, že máme nepřítele sami v sobě. Ani ne za měsíc po Novém roce – to už jsme znovu bombardovali Severní Vietnam a operace Dunící hrom byla opět v plném proudu – vyvolala pozdvižení v kanceláři Gravesendské vojenské správy, když tam na nástěnku vylepila inzerát, že hodlá zdarma radit brancům, jak se vyhnout odvodu. Podařilo se jí rozhlásit zprávu o své poradně po celé Univerzitě v Durhamu – Hester mi vyprávěla, že tam získala víc zájemců než v celém Gravesendu. Univerzitní studenti byli bezprostředněji ohroženi odvodem než studenti Gravesendské střední školy, kteří ještě měli šanci zapsat se na jakoukoli, třeba nejhorší, univerzitu nebo vysokou školu.

V roce 1966 měly dva milióny mladých Američanů takzvaný odklad vojenské služby ze studijních důvodů. Za rok se situace změnila – odklad se už nevztahoval na studenty postgraduálního studia, pokud však byli v druhém nebo vyšším ročníku, dostali výjimku. Já jsem se trefil přesně do vzniklé mezery. Když došlo ke zrušení odkladů pro postgraduální studium, měl jsem právě nastoupit do prvního ročníku a můj odklad byl tudíž zrušen také. Dostal jsem tedy pozvánku na zdravotní prohlídku před Gravesendskou odvodní komisi a nebyl důvod, proč bych neměl být ohodnocen jako schopen bez vady, jinými slovy kategorie 1 – A, pro službu v první linii.

Právě na tyto okolnosti se nás paní Hoytová snažila připravit a už v únoru 1966 začala varovat mladé chlapce, kteří byli ochotni jí naslouchat; vyhledala si v Gravesendu všechny Harryho vrstevníky.

„Teď mě dobře poslouchej, Johnny Wheelwrighte!“ kladla mi na srdce; nechala si mě v čísle 80 na Hlavní třídě zavolat k telefonu a šel z ní strach. I babička soudila, že by se měla chovat „adekvátněji svému žalu“; ale paní Hoytová byla jako utržená ze řetězu. Owenovi držela přednášku v kamenické dílně, když vybírala pro Harryho náhrobek!

„Nechci žádný kříž,“ prohlásila. „Od Pánaboha se nikdy nedočkal ničeho dobrého!“

„Jistě, paní Hoytová,“ řekl Owen.

„A nechci ani ten placatý kámen, co vypadá jako obrubník – to je pro armádu typické, přidělit člověku hrob, na který mu budou lidi šlapat!“ horlila paní Hoytová.

„Jistě, rozumím,“ přisvědčil Owen.

Pak se do něj pustila kvůli jeho „úpisu“ k jednotkám ROTC a naléhala, aby se všemi způsoby snažil najít si místo někde „u psacího stolu“ – jestli ovšem ví, co je pro něj dobré.

„A tím nemyslím psací stůl v Saigonu!“ dorážela na něj. „Neopovažuj se zúčastnit té genocidy!“ pokračovala. „Chceš snad vraždit napalmem malé asijské ženy a děti?“ zeptala se ho.

„Ne, paní Hoytová!“ odpověděl Owen.

Pak se obrátila ke mně: „Nedovolí ti ani získat titul z angličtiny. Copak jim záleží na nějaké angličtině? Sami ji pořádně neumějí!“

„Ano, paní Hoytová,“ přisvědčil jsem.

„Postgraduální studium tě nezachrání, věř mi, to není k ničemu,“ ujišťovala mě. „A pokud nejsi nějak postižený – myslím tělesně – čeká tě smrt někde uprostřed rýžového pole. Nemáš nějakou vadu?“ zeptala se.

„Pokud vím, tak ne, paní Hoytová,“ odpověděl jsem.

„Takže máš o čem přemýšlet,“ řekla. „Znám jednoho psychiatra, který dává konzultace; ten by ti mohl poradit, mohl by ti říct, co máš dělat, abys vypadal jako blázen. Ale to je riskantní a musel bys s tím začít hned – potřebuješ čas vypracovat si anamnézu, jestli chceš někoho přesvědčit, že jsi blázen. Nestačí se opít a naplácat si do vlasů psí lejna den před odvodem; když nebudeš mít pořádnou psychiatrickou anamnézu, simulování na poslední chvíli tě nezachrání.“

Právě to však zkusil Buzzy Thurston – a fungovalo to. Fungovalo to až moc dobře. Jeho „anamnéza“ trvala přesně dva týdny; ale i za tak krátký čas dokázal vpravit do svého těla tolik alkoholu a drog, že se takový přísun jeho tělu zalíbil natrvalo. Paní Hoytová ho označila za stejnou oběť války, jako byl Harry; Buzzy zemře proto, aby se do Vietnamu nedostal.

„Co Mírové jednotky?“ navrhla mi. Líčila mi, jak jednomu mládenci, také absolventovi s titulem z angličtiny, poradila, aby se přihlásil do Mírových jednotek. Byl jmenován učitelem angličtiny v Tanzanii. Byla smůla, připustila, že rudá Čína poslala v létě 65 do Tanzanie asi čtyři sta „poradců“ a Mírové jednotky se, přirozeně, urychleně stáhly. „Aspoň o tom uvažuj!“ naléhala. „I Tanzanie je lepší než Vietnam!“

Řekl jsem, že si to rozmyslím; pořád jsem ale byl přesvědčen, že mám spoustu času! Jen si to představte: studujete v posledním ročníku na univerzitě, jste panic – věřil byste, kdyby vám někdo říkal, že si máte vybrat mezi Vietnamem a Tanzanií?

„Myslím, že bys tomu věřit měl,“ poznamenala Hester.

To bylo v únoru 1966, kdy Výbor pro mezinárodní vztahy amerického Senátu začal přenášet svá zasedání v televizi.

„Myslím, že by sis měl s paní Hoytovou přece jenom promluvit,“ řekla mi babička. „Nepřeji si, aby měl některý z mých vnuků s touhle lumpárnou něco společného.“

„Poslechni mě, Johne,“ radil mi Dan Needham. „Tentokrát není správné dělat to, co Owen. Tentokrát se Owen mýlí.“

Svěřil jsem se Danovi se svými výčitkami, že jsem sabotoval Owenovu touhu po „bojových jednotkách“; přiznal jsem se mu, že jsem přesvědčoval plukovníka Eigera o Owenově problémech s „emocionální stabilitou“, abych ho utvrdil v názoru, že ho nemá zařadit do bojové jednotky. Svěřil jsem se mu s pocitem viny, že jsem Owena „za jeho zády“ pomlouval.

„Jak se můžeš trápit pocitem viny za to, že se mu snažíš zachránit život?“ utěšoval mě Dan.

Když jsem se přiznal Hester, že jsem Owena zradil plukovníku Eigerovi, řekla mi totéž.

„Jak můžeš říkat, že jsi ho zradil? Jestli ho máš rád, nemůžeš chtít, co on! Vždyť on je blázen!“ rozhořčila se. „Pokud o něm ta zhovadilá armáda prohlásí, že se do bojové jednotky nehodí, snad bych se dokonce naučila mít ji ráda!“

Poslední dobou mi začali připadat jako „blázni“ všichni. Babička seděla v jednom kuse u televize a něco si pro sebe mumlala – od rána až dlouho do noci. Začínala zapomínat věci i lidi – pokud je neviděla v televizi – ale horší bylo, že všechno, co viděla v televizi, si pamatovala s otupující, nelidskou přesností. Dokonce i Dan mi připadal jako blázen; jak se může někdo tolik let s takovou vášní obětovat ochotnickému divadlu, a konkrétně problému, která role ve Vánoční koledě sedí panu Fishovi nejlíp? A třebaže jsem nesouhlasil s tím, jak Gravesendská plynárna propustila paní Hoytovou z místa sekretářky, sdílel jsem obecný názor, že paní Hoytová je také blázen. A místní „vlastenci“, které policie přistihla, jak jí demolují auto a garáž, byli ještě větší blázni než ona. A rektor Wiggin a jeho manželka Barbara… ti byli blázni vždycky; teď hlásali, že Bůh „podporuje“ americké jednotky ve Vietnamu – čímž naznačovali, že ten, kdo přítomnost amerických jednotek ve Vietnamu nepodporuje, je proti Americe i proti Bohu. A přestože reverend Lewis Merrill byl spolu s Danem Needhamem hlavním mluvčím hlasů, které se v Gravesendu daly označit za protiválečné, dokonce i reverend Merrill mi připadal jako blázen, protože přes všechno své řečnění o míru nezaznamenal u Owena Meanyho žádný pokrok.

Owen byl samozřejmě blázen ze všech největší; často jsem váhal mezi ním a Hester, ale svým aktivním úsilím dostat se k bojovým jednotkám mě přesvědčil, že tentokrát je větší blázen on.

„Proč vlastně toužíš být hrdina?“ ptal jsem se ho.

„Tomu ty nerozumíš,“ odpověděl.

„Ne, to máš pravdu,“ souhlasil jsem. Bylo to na jaře 1966 v závěrečném ročníku; byl jsem už přijat na postgraduální studium na Univerzitě New Hampshire – přinejmenším celý příští rok zůstanu doma; měl jsem odklad ze studijních důvodů a toho jsem se držel. Owen si již podal oficiální žádost o důstojnické zařazení – svou vysněnou hodnost, jak říkal. Do osobní karty vyplnil, že se „dobrovolně hlásí ke službě v zámoří“. Na všech formulářích jmenovitě uvedl, že má zájem nastoupit do Vietnamu: k pěchotě, k obrněným jednotkám nebo k dělostřelectvu – v tomto pořadí. Neviděl to příliš optimisticky; s hodnocením druhé kategorie nemuselo vojenské velení k jeho přání vůbec přihlížet. Přiznal, že mu nikdo nedává moc nadějí, pokud jde o odvolání a žádost o přeřazení ze sboru generálských pobočníků k bojovým jednotkám – ani plukovník Eiger.

„Armáda ti dává iluzi volby – svobodné volby pro všechny,“ řekl. Zatímco čekal na přeřazení, oslňoval nás nejrůznějšími stupidními vojenskými termíny jako jezdecký výcvik, letecký výcvik, zvláštní oddíly – jednou poznamenal, že by rád absolvoval školu skoků nebo kurs jak přežít v džungli; tehdy Hester zvracela.

„Proč tam vlastně chceš jít?“ křičel jsem na něj.

„Já prostě vím, že tam půjdu,“ odpověděl mi. „A nezáleží ani tolik na tom, jestli chci nebo ne.“

„Počkej, tohle mi musíš konečně vysvětlit,“ řekl jsem. „Ty víš, že půjdeš – kam?“

„Do Vietnamu,“ odpověděl.

„Aha, chápu,“ řekl jsem.

„Ne, nechápeš nic!“ přerušila nás Hester. „Zeptej se ho, jak to ví, že půjde do Vietnamu,“ vyzvala mě.

„Jak to víš, Owene?“ obrátil jsem se na něj; v duchu jsem tušil, jak to ví – ze svého snu, a při tom pomyšlení mi přeběhl mráz po zádech.

Seděli jsme na dřevěných židlích s rovnými opěradly v Hesteřině kuchyni prolezlé šváby. Hester vařila rajskou omáčku; nebyla moc nápaditá kuchařka a v kuchyni čpěl štiplavý pach cibule z mnoha předchozích rajských omáček. Nechala v laciném olivovém oleji na litinové pánvi zavadnout cibuli a pak na ni vyklopila plechovku rajčat. Zalila je vodou – přidala bazalku, oregano, sůl, červenou papriku a někdy zbylou kost z vepřové nebo jehněčí kotlety. Směs vyvařila asi na polovinu původního objemu plechovky do hustoty omáčky a výslednou šlichtu pak vyklopila na rozvařené špagety. Občas nás ohromila salátem – v zálivce bylo moc octa a tentýž laciný olivový olej, na kterém utrápila cibuli.

Po večeři jsme někdy v obývacím pokoji na gauči poslouchali hudbu nebo nám Hester zpívala. Teď však byl gauč vyřazen z provozu, protože Hester podlehla citům: ujala se jednoho z durhamských toulavých psů a voříšek se jí odvděčil tím, že jí do gauče nasadil hejno blech. Tohoto života si tedy Owen, jak se nám s Hester zdálo, dost necenil.

„Nechci byť hrdina,“ řekl. „Nejde o to, co chci – já prostě budu hrdina. Vím, že se to ode mne očekává.“

„Ale jak to víš?“ opakoval jsem.

„Nejde o to, že chci jít do Vietnamu – já tam prostě jít musím. Tam budu hrdina. Zkrátka tam musím,“ řekl.

„Řekni mu, jak to víš, ty blázne!“ zaječela na něj Hester.

„Jako člověk ví určitě věci, zná své povinnosti nebo svůj osud,“ řekl. „Jako víš, co od tebe chce Bůh.“

„Bůh od tebe chce, abys šel do Vietnamu?“ zeptal jsem se.

Hester utekla z kuchyně a zavřela se v koupelně; začala si napouštět vodu do vany. „Já už ty kecy odmítám poslouchat, Owene – víckrát to nechci slyšet, varovala jsem tě!“ křičela.

Když Owen po chvíli vstal od kuchyňského stolu, aby stáhl pod rajskou omáčkou plyn, slyšeli jsme, jak Hester v koupelně zvrací.

„To je zase ten sen, viď?“ zeptal jsem se. Míchal omáčku, jako by věděl, co dělá. „Řekl ti pastor Merrill, že po tobě Bůh chce, abys šel do Vietnamu?“ pokračoval jsem. „Řekl ti to Otec Findley?“

„Oni tvrdí, že je to jenom sen,“ řekl Owen. „To já říkám taky – já ho sice neznám, ale stejně říkám, že je to jenom sen,“ řekl jsem.

„Ale ty nevěříš,“ namítl. „V tom je ta potíž.“

Z koupelny se ozývaly zvuky jako na Nový rok; rajská omáčka tiše bublala.

Owen Meany si někdy dovedl nasadit masku zvláštního klidu, kterou jsem na něm neměl rád; když ho to popadlo během tréninku střelby, snažil jsem se ho co nejmíň dotýkat – při přihrávkách jsem měl divný pocit, a když jsem ho musel vzít do náruče, měl jsem dojem, jako bych v rukou nedržel stvoření tak docela lidské a skutečné. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby se ve vzduchu otočil a kousl mne; nebo se prostě vznesl a odletěl někam do oblak.

„Je to jenom sen,“ opakoval jsem.

„Ale není to tvůj sen,“ namítl Owen.

„Přestaň mě napínat, to tě to tak baví?“ ohradil jsem se.

„Vůbec mě to nebaví,“ řekl. „Myslíš, že se hlásím do bojové jednotky jen tak pro legraci?“

Vrátil jsem se znovu na začátek. „V tom snu jsi hrdina?“ zeptal jsem se.

„Zachráním nějaké děti,“ odpověděl mi. „Spoustu dětí.“

„Děti?“ opakoval jsem.

„V tom snu,“ řekl, „nejsou tam vojáci, jsou tam děti.“

„Vietnamské děti?“ zeptal jsem se.

„Proto vím, kde jsem – určitě jsou to vietnamské děti. A já je zachráním. Nepodnikal bych přece celou tu anabázi, kdybych měl zachraňovat vojáky!“ dodal.

„Ale, Owene, nebuď takový dětina!“ řekl jsem. „Nemůžeš přece věřit, že všechno, co ti prolítne hlavou, něco znamená. Nemůžeš mít sen a věřit, že ‚víš‘, co se od tebe očekává!“

„Takhle přesně to s vírou není,“ řekl a soustředil se na rajskou omáčku. „Já nevěřím všemu, co mi prolítne hlavou – víra si přece jenom trochu víc vybírá.“

I některé sny si trochu víc vybírají, pomyslel jsem si. Owen zapálil plamen pod velkým hrncem vody na špagety – jako by z Hesteřiných dutých zvuků v koupelně usoudil, že se jí brzy vrátí chuť k jídlu. Pak zašel do ložnice a přinesl odtud svůj deník. Nepůjčil mi ho; pouze nalistoval pasáž, kterou hledal, a začal číst. Nevěděl jsem, že poslouchám cenzurovanou verzi. V jeho zápisu se ani jednou nevyskytovalo slovo „sen“, jako by to, co popisoval, vlastně ani sen nebyl, ale něco, co viděl s mnohem větší určitostí a jistotou než nějaké vidiny ve spánku – jako by popisoval sled událostí, jichž byl bezprostředním svědkem. Přesto zůstával poněkud stranou, jako by se na všechno díval za sklem, a tón jeho výpovědi byl mnohem méně naléhavý než obvyklé vyjadřování Hlasu; jistota a určitost jeho slov mi připomínala prosté, nevzrušené líčení skutečných událostí, charakteristické pro nejznámější, nezpochybnitelné části Bible.

„Neslyším výbuch. Slyším jen to, co po něm následuje, zvoní mi v uších a slyším tikání a praskání, jaké vydává rozpálený motor těsně po vypnutí; padají na mne kousky oblohy a útržky čehosi bílého – snad je to papír, snad omítka – snášejí se jako vločky sněhu. Ve vzduchu jiskří stříbřité záblesky – možná jsou to střepy skla. Všude je kouř a pach spáleniny; nevidím plameny a všechno kolem doutná.

Ležíme na zemi. Vím, že děti jsou v pořádku, protože jedno po druhém vstávají z podlahy. Detonace musela být velice hlasitá, protože některé si ještě zacpávají ušij některým teče z uší krev. Nemluví anglicky, ale jejich hlasy jsou první lidské zvuky po výbuchu. Menší děti pláčou; starší se je snaží utišit – brebentí a drmolí jedno přes druhé, ale je to uklidňující.

Z toho, jak se na mě dívají, vím dvě věci. Vím, že jsem je zachránil – i když nevím jak. A vím, že o mě mají strach. Sebe však nevidím – nemůžu tedy říct, co je se mnou v nepořádku, z dětských tváří vidím, že něco v nepořádku je.

Najednou se objeví jeptišky; stojí kolem mne tučňáci. Jedna se skloní ke mně dolů. Neslyším se, co jí říkám, ale ona se tváří, že mi rozumí – možná umí anglicky. Až když mě zvedne do náruče, vidím krev – roušku kolem tváře má potřísněnou krví. Dívám se na ni a krev nepřestává stříkat – zalévá jí tvář, ale ona se nebojí. Obličeje dětí, které si mě prohlížejí, jsou vyděšené, ale řádová sestra, která mě drží v náruči, je plná klidu a míru.

Je to pochopitelně moje krev – má na sobě mou krev – ale sestra je velice klidná. Když vidím, že mi chce udělat křížek, chci jí v tom zabránit, ale nemůžu – jako bych vůbec neměl ruce. Jeptiška se na mě stále usmívá. A když nade mnou udělá kříž, opustím ji, prostě je všechny opustím, všechno zůstane jako dřív, jen já tam nejsem. Sklánějí se ke mně dolů, ale já tam nejsem. Shlížím shora dolů sám na sebe. Vypadám jako tenkrát, když jsem hrál novorozeného ježíška – pamatuješ se na ty nesmyslné obvazy a plenky? Tak vypadám, když opouštím sám sebe.

Všechno se začíná zmenšovat – nejen já, ale i jeptišky a děti. Jsem vysoko nad nimi, ale oni se nedívají vzhůru; pořád shlížejí dolů na tělo, které bývalo mnou. A pak jsem vysoko nad vším; palmy ční vzpřímeně vzhůru, ale brzy jsem i nad korunami palem. Nebe a palmy jsou velice krásné, ale je tam moc horko – vzduch je mnohem teplejší, než jsem kdy zažil. Vím, že nejsem v New Hampshire.“

Mlčel jsem; odnesl deník zpátky do Hesteřiny ložnice, zamíchal omáčku, nahlédl pod pokličku, jestli se vaří voda na špagety. Pak šel zaklepat na dveře koupelny; uvnitř bylo ticho.

„Za minutku přijdu,“ ozvala se Hester.

Owen se vrátil do kuchyně a posadil se ke mně za stůl.

„Je to jenom sen, Owene,“ řekl jsem. Založil si ruce a útrpně se na mě zadíval. Vzpomněl jsem si, jak jsme se kdysi koupali v jezírku v opuštěném lomu a Owen si odvázal bezpečnostní lano. Vzpomínám si, jak se zlobil, když jsme se okamžitě nevrhli do vody, abychom ho zachraňovali.

„Nechali jste mě utopit!“ vztekal se „Nic jste nepodnikli! Prostě jste se dívali, jak se topím! Vždyť já jsem mrtvý!“ křičel. „Pamatujte si to! Nechali jste mě umřít!“

„Owene,“ řekl jsem. „Když jsi tak zaujatý vůči katolíkům, není divu, že vidíš ve snu Anděla smrti jako jeptišku.“

Sklopil oči na ruce položené na stole; slyšeli jsme, jak Hester vypouští vanu.

„Je to jenom sen,“ opakoval jsem; pokrčil rameny. Díval se na mě s týmž lehkým soucitem a pohrdáním, jaké jsem už znal – jako když se po železničním mostě na Maiden Hill přehnal Létající Yankee ve chvíli, kdy jsme projížděli pod ním, a já jsem to označil za „náhodu“.

Z koupelny vyšla Hester zabalená do bleděžluté osušky a v náruči si nesla šaty. Aniž na nás pohlédla, prošla do ložnice a zavřela za sebou dveře; slyšeli jsme, jak se přehrabuje ve skříni, až se věšáky hlasitě bouří proti její neurvalosti.

„Owene,“ řekl jsem. „Jsi velice originální, ale ten sen je banální – je zkrátka hloupý. Přihlásil ses do armády, ve Vietnamu je válka, čekáš snad, že se ti bude zdát o tom, jak zachraňuješ americké děti? Přirozeně, že tam jsou palmy – co bys čekal? Iglú?“

Hester vyšla z ložnice čistě převlečená a ledabyle si vysušovala ručníkem vlasy. Měla na sobě skoro totéž co předtím – jiné modré jeansy a jiný vytahaný pulovr s rolákem; variace jejího šatníku se omezovaly na černou a tmavě modrou a naopak.

„Owene,“ pokračoval jsem. „Nemůžeš přece věřit, že tě Bůh posílá do Vietnamu, abys tam zachránil nějaké postavy ze svého snu?“

Nepřikývl, ani nezavrtěl hlavou; seděl bez hnutí a upíral zrak na dlaně, složené na desce stolu.

„Přesně tomu věří – teď jsi trefil hřebíček na hlavičku,“ řekla Hester. Popadla velký bleděžlutý ručník a smotala ho pevně do ruličky; říkalo se tomu „krysí ocas“. Máchla jím Owenovi těsně kolem obličeje, ale ten se ani nehnul. „Ze je to tak, viď? Pitomče!“ rozkřikla se na něj. Znovu mávla ručníkem, pak ho uvolnila, vrhla se na Owena a omotala mu ho kolem hlavy. „Tak ty si myslíš, že tě do Vietnamu posílá Bůh, jo?“ ječela na něj.

Strhla ho ze židle, hlavu v ručníku mu svírala pod paží a celou vahou ho přitiskla k podlaze. Pak mu začala volnou pěstí bušit do obličeje. Owen kopal nohama a snažil se ji chytit za vlasy; Hester však byla nejméně o patnáct kilo těžší a zdálo se, že ho bije opravdu ze všech sil. Když jsem viděl bleděžlutým ručníkem prosakovat krev, popadl jsem ji kolem pasu a snažil se ji odtáhnout.

Nebylo to snadné; musel jsem ji vzít pod krkem a málem uškrtit, aby ho přestala mlátit a pokusila se uhodit mne. Měla hroznou sílu a navíc byla hysterická; zkusila na mne chvat kolem krku, ale Owen vyprostil hlavu z ručníku a chňapl ji za kotníky. Pak ji pro změnu musel odtrhávat on ode mne. Tekla mu krev z nosu a z natrženého spodního rtu, který mu rychle otékal, ale společně jsme ji nakonec přemohli. Owen jí seděl na lýtkách a já jsem klečel mezi lopatkami a držel jí ruce podél těla; i tak mohla aspoň házet hlavou – pokusila se mě kousnout, a když se jí to nepodařilo, začala mlátit obličejem o zem, až se spustila krev z nosu i jí.

„Ty mě nemiluješ, Owene,“ vyrážela ze sebe. „Kdybys mě miloval, nejezdil bys tam – ani kvůli všem zatracenejm fakanům na celým světě! Kdybys mě miloval, zůstal bys tady!“

Seděli jsme na ní, až se rozplakala a přestala tlouct obličejem do země. „měl bys radši jít,“ řekl mi Owen.

„Ne, ty bys měl radši jít,“ vyjela na něj Hester. „Táhni ke všem čertům!“

A tak si vzal z ložnice deník a odešli jsme. Byl teplý jarní večer. Jel jsem za tomatově červenou dodávkou na pobřeží; věděl jsem, kam má namířeno. Byl jsem si jist, že chce sedět na vlnolamu v Rye Harbor. Vlnolam byl vybudován z úlomků žulových desek z Meanyho žulové společnosti; Owen vždycky tvrdil, že má právo na něm sedět. Byl odtud moc hezký rozhled na malý přístav; na jaře nebylo na moři tolik člunů – bylo to jiné než v létě, kdy jsme tu sedávali nejčastěji.

Tohle léto mělo být celé jiné. Na podzim jsem nastupoval na místo učitele anglické literatury a slohu v devátém ročníku Gravesendské akademie, a proto jsem nemusel v létě pracovat. Zaměstnání na částečný úvazek mi bohatě pokrývalo všechny výdaje na postgraduální studium; práce při studiu mi za po celý školní rok vynese víc než další léto v Meanyho žulové společnosti.

Mimo to jsem měl nějaké peníze od babičky a Owen měl po prázdninách nastoupit k armádě. Dopřál si třicetidenní pauzu mezi závěrečnými zkouškami a nástupem do aktivní vojenské služby v hodnosti poručíka. A tak jsme se dohodli, že si vyjedeme na výlet. Kromě cvičení v posádkách Fort Knox nebo Fort Bragg nebyl Owen nikdy mimo Novou Anglii a já také ne.

„Měli byste jet oba do Kanady,“ prohlásila Hester. „A měli byste tam zůstat!“

O vlnolam se tříštila slaná voda; pod čárou nejvyššího přílivu se mezi kameny tvořila malá jezírka. Owen si do jednoho ponořil obličej; z nosu mu krev téct přestala, ale ret měl roztržený dost hluboko a stále mu krvácel, a nad obočím měl pořádnou bouli. Kolem obou očí měl monokly a jedno víčko tak černé a napuchlé, že mu z oka zbývala jen úzká štěrbinka.

„Ty si myslíš, že je to nebezpečné ve Vietnamu,“ řekl. „Měl bys zkusit žít s Hester!“

Za to si ale mohl sám! Jak s ním měl někdo vydržet a trpně snášet jeho utkvělé představy, a přitom nemít chuť ho zmlátit do bezvědomí?

Seděli jsme na vlnolamu, dokud se nesetmělo a nezačali nás obtěžovat komáři.

„Nemáš hlad?“ zeptal jsem se.

Ukázal na svůj spodní ret, který stále krvácel, „Bojím se, že bych stejně nemohl nic jíst,“ řekl. „Ale půjdu s tebou.“

Šli jsme do jedné z mnoha restaurací s mořskými specialitami na „korsu“. Snědl jsem hromadu mušlí a Owen brčkem usrkával pivo. Číšnice nás znala, byla to studentka z Univerzity New Hampshire.

„Měl by sis nechat ten ret sešít, než ti upadne,“ poradila Owenovi.

A tak jsme jeli do Gravsendské nemocnice na pohotovost – Owen ve své tomatově červené dodávce a já za ním ve volkswagenu. Byla klidná noc – ani sezóna, ani víkend – a tak jsme nemuseli čekat dlouho. Vyskytly se dohady ohledně způsobu, jak za ošetření zaplatí.

„Co kdybych zaplatit nemohl?“ zeptal se. „Znamenalo by to, že mě neošetříte?“

Překvapilo mě, že nemá nemocenské pojištění; v jeho rodině se o to asi nikdo nestaral a Owen si neplatil ani povinný studentský příspěvek na hromadné pojištění. Nakonec jsem navrhl, aby poslali účet mojí babičce; Harriet Wheelwrightovou každý znal – dokonce i sestra v přijímací kanceláři – a po telefonické domluvě byla tato forma úhrady akceptována.

„To je země!“ řekl Owen, zatímco mu nervózní mladý chirurg, který ke všemu nebyl Američan, čtyřmi stehy sešíval spodní ret. „Až nastoupím k armádě, budu mít aspoň nemocenskou!“

Prohlásil, že se stydí brát od babičky peníze – „už mi dala víc, než si zasluhuji!“ Když jsme však přijeli do čísla 80 na Hlavní třídě, nastal jiný problém.

„Dobrotivé nebe, Owene!“ zhrozila se babička. „Ty ses pral!“

„Spadl jsem se schodů,“ vymlouval se.

„Owene! Neopovažuj se mi lhát!“ rozhořčila se babička.

„Přepadla mě na Hamptonské pláži parta chuligánů,“ zkusil to jinak.

„Neopovažuj se mi lhát!“ opakovala babička.

Viděl jsem, jak se Owen snaží odhadnout, jestli jí může říct, že ho takhle zřídila její vlastní vnučka. Hester se v babiččině domě – kromě tradičního zvracení – vždycky poměrně krotila.

Nakonec ukázal prstem na mě. „To on,“ řekl.

„Dobrotivé nebe!“ zvolala babička. „Měl by ses stydět!“ obrátila se ke mně.

„Já jsem nechtěl,“ řekl jsem. „Neprali jsme se doopravdy – jen jsme tak blbnuli.“

„Byla tma,“ dodal Owen. „Pořádně mě neviděl.“

„Stejně by ses měl stydět!“ trvala na svém babička. „Ano,“ přisvědčil jsem.

Tohle malé nedorozumění Owena trochu rozveselilo. Babička o něj začala osobně pečovat – okamžitě zavolala Ethel a poručila jí, aby připravila v mixéru něco výživného: čerstvý ananas, banán, nějakou zmrzlinu a pivovarské kvasnice. „Aby to chudák mohl vypít brčkem!“ velela.

„Ty pivovarské kvasnice můžete vynechat,“ ozval se Owen.

Když si šla babička lehnout, dívali jsme se na Noční show a Owen si mě dobíral pro mou novou pověst rváče. Dávali aspoň dvacet let starý film – Měsíc nad Miami s Betty Grableovou. Hudba i prostředí mi připomněly Pomerančový háj a mou maminku coby „Dámu v červeném“. O tom se už asi nikdy víc nedozvím, pomyslel jsem si.

„Vzpomínáš si na tu hru, co jsi chtěl napsat?“ zeptal jsem se Owena. „O nočním podniku a Dámě v červeném?“

„Jasně, že si vzpomínám. Byl jsi proti tomu,“ řekl.

„Myslel jsem, žes ji stejně napsal,“ řekl jsem.

„Začal jsem, několikrát,“ řekl. „je to těžší, než jsem si myslel – vymyslet zápletku.“

V Měsíci nad Miami hrála Carole Landisová a Don Ameche; vzpomínáte si? Je to příběh o tom, jak najít na Floridě manžela. Owenovu tvář ozařoval jen svit obrazovky, když řekl: „Musíš se naučit dělat věci důsledně – když ti na něčem záleží, musíš to dotáhnout až do úplného konce. Musíš se o to aspoň pokusit. Vsadím se, že ses nikdy nepodíval do bostonského telefonního seznamu, jestli tam není Buster Freebody?“ řekl.

„To bylo umělecké jméno,“ namítl jsem.

„Je to jediné jméno, které známe,“ řekl.

„Ne, nedíval jsem se do seznamu,“ přiznal jsem.

„Vidíš?“ řekl. „A přitom tam opravdu několik Freebodyů je – ovšem žádný Buster,“ dodal.

„Možná je Buster jenom přezdívka,“ řekl jsem s rostoucím zájmem.

„Z Freebodyů, se kterými jsem mluvil, nikdy nikdo o žádném busterovi neslyšel,“ řekl Owen. „a sociální ústavy nesdělují jména – víš proč?“ obrátil se ke mně.

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Protože by si podle nich mohli zloději zjistit, kdo nebydlí doma. Pokud by to jméno našli v telefonním seznamu a byt nebo dům neměl jiného nájemníka – šli by na jisto: dům je opuštěný, hurá na lup. Proto ti v sociálním ústavu neřeknou žádné jméno,“ vysvětloval. „zajímavé, co? jestli je to pravda,“ dodal.

„Dal sis s tím práci,“ řekl jsem; pokrčil rameny.

„Pokud jde o noční podniky, kde nabízejí živou hudbu, které jsou v seznamu,“ pokračoval, „v celém Bostonu nikdy nikdo neslyšel o pianistovi jménem Big Black Buster Freebody! Je to tak dávno, že Buster Freebody musí být dnes po smrti.“

„Nechtěl bych vidět tvůj účet za telefon,“ řekl jsem.

„Volal jsem od Hester,“ řekl.

„To se divím, že tě za to nezbila,“ poznamenal jsem.

„Zbila,“ řekl Owen; odvrátil obličej od zářící obrazovky, „Nechtěl jsem jí říct, kam jsem telefonoval, a ona si myslela, že jsem si našel jinou.“

„A proč si vlastně nenajdeš jinou?“ zeptal jsem se ho; znovu pokrčil rameny.

„Ona mě nebije pořád,“ řekl.

Co jsem na to mohl říct? Já jsem neměl žádnou. „Měli bychom si domluvit ten výlet,“ řekl jsem. „Zbývá nám třicet dní – kam bys chtěl jet?“

„Někam, kde je teplo,“ řekl.

„Teď je teplo všude – je červen,“ připomněl jsem mu.

„Rád bych jel někam, kde jsou palmy,“ řekl.

Chvíli jsme se mlčky dívali na Měsíc nad Miami. „Mohli bychom jet na Floridu,“ navrhl jsem.

„Dodávkou ne,“ řekl. „Dodávka by až na Floridu nedojela“

„Mohli bychom jet mým volkswagenem,“ řekl jsem. „Broukem dojedeme klidně až do Kalifornie.“

„A kde budeme spát?“ namítl. „Já na motely nemám.“

„Babička nám půjčí,“ řekl jsem.

„Od babičky už další peníze nemůžu brát,“ řekl.

„Tak ti půjčím já,“ řekl jsem.

„To jsou stejné peníze,“ řekl Owen.

„Mohli bychom si vzít stan a spací pytle,“ navrhl jsem. „Mohli bychom kempovat.“

„To mě taky napadlo,“ řekl. „Ale jestli chceme vézt věci na kempování, hodila by se nám spíš dodávka – jenže ta takovou vzdálenost nepřežije.“

Bylo vůbec něco, na co by Owen nepomyslel dřív, než to napadlo mě? říkal jsem si v duchu.

„Nemusíme jezdit až někam, kde jsou palmy – to byl jen takový nápad,“ řekl Owen.

Neměli jsme zrovna náladu na Měsíc nad Miami; příběh o shánění manžela vyžaduje zvláštní rozpoložení. Owen vzal venku z dodávky baterku a společně jsme se vydali po Hlavní třídě na Linden Street a kolem gravesendské střední školy ke hřbitovu. Byla teplá a jasná noc. Maminčin hrob vypadal moc hezky. Babička nasázela kolem dokola pás krokusů, narcisů a tulipánů, takže tu bylo i na jaře plno barev; babiččina ruka byla patrná i na odborně seříznuté popínavé růži na mřížce za náhrobkem, která připomínala jakousi pelest v záhlaví maminčina hrobu. Owen obkroužil kuželem světla zkosené hrany pomníku; už jsem viděl lepší práci s diamantovým kotoučem, Owenovy náhrobky byly mnohem, mnohem dokonalejší. Nikdy bych ale nepředpokládal, že by Owen tehdy byl dost starý, aby mohl vyrobit náhrobní kámen pro mou maminku sám.

„Můj otec to s diamantovým kotoučem nikdy moc neuměl,“ poznamenal Owen.

Dan Needham položil nedávno na hrob kytici čerstvých jarních květů, i přes ni jsme však mohli přečíst nápis a data.

„Bylo by jí čtyřicet tři let, kdyby byla dnes naživu,“ řekl jsem. „Umíš si to představit?“

„Pořád by byla krásná‘.“ řekl Owen.

Když jsme se vraceli zpátky po Linden Street, napadlo mě, že bychom si mohli vyrazit na výlet „dolů na jih“, jak se u nás v New Hampshire říká – čímž je míněno dolů podél pobřeží Maine do Nové Scotie.

„Myslíš, že by to dodávka zvládla do Nové Scotie?“ zeptal jsem se Owena. „Kdybychom se neštvali a jeli pomalu po pobřeží Maine – žádný spěch a žádné nervy, kdy a jestli do Nové Scotie vůbec dojedeme – myslíš, že by to šlo?“

„I na to jsem myslel,“ řekl. „Myslím, že bychom to zvládli – kdybychom nechtěli urazit příliš velké vzdálenosti v jednom dni. Do dodávky by se nám určitě vešly všechny věci na kempování – mohli bychom si dokonce postavit stan vzadu na korbě, kdybychom nenašli suché nebo rovné místo…“

„To by bylo fajn!“ souhlasil jsem. „V Nové Scotii jsem nikdy nebyl a ani Maine moc neznám.“

Na Hlavní třídě jsme se zastavili, abychom podrbali zatoulanou kočku.

„Uvažoval jsem taky o Sawyer Depot,“ řekl Owen.

„A co s ním?“ řekl jsem.

„Nikdy jsem tam nebyl, víš,“ řekl.

„V Sawyer Depot nic tak úžasně zajímavého není,“ řekl jsem opatrně. Obával jsem se, že by tetička Marta a strýček Alfréd Owena do svého domu nevítali zrovna s otevřenou náručí, a uvážíme-li, co se právě odehrálo mezi ním a Hester, nechápal jsem, co ho do Sawyer Depot tak táhne.

„Prostě bych to všechno rád viděl,“ řekl. „Tolik jsem o tom slyšel. Kdyby mě Eastmanovi nepozvali k nim, snad bys mi mohl aspoň ukázat jezero Loveless lake a hausbót a třeba ten kopec, kam jste chodívali lyžovat. A Firewatera‘.“ dodal.

„Ten už je dávno mrtvý!“ řekl jsem.

„No jo!“ povzdechl si.

Příjezdová cesta k babiččině domu připomínala parkoviště. Stál tam babiččin starý cadillac, můj volkswagen brouk a zaprášená tomatově červená dodávka; jako poslední byl zaparkovaný Hesteřin zděděný chevrolet ročník 57.

Asi se rozjela Owena hledat; a když zahlédla dodávku před babiččiným domem, vydala se za ním dovnitř. Našli jsme ji spící na gauči; zalévalo ji pouze přízračné sinalé světlo z televize, přepnuté na jiný kanál – ani Hester podle všeho neměla náladu na Měsíc nad Miami. Usnula při sledování Vévodkyně z Idaha.

„Hester nesnáší Ester Williamsovou, pokud není pod vodou,“ poznamenal Owen. Šel a posadil se k ní na gauč; pohladil ji po vlasech a pak po tváři. Přepnul jsem kanál; vysílání nekončilo po Noční show – už dávno ne. Po Měsíci nad Miami následovala Půlnoční show – dávali Operaci v Pacifiku s Johnem Waynem.

„Hester nesnáší Johna Waynea,“ řekl Owen a Hester se probudila.

John Wayne právě v nitru ponorky za druhé světové války bojoval proti Japoncům.

„Nechci vidět žádný válečný film,“ prohlásila Hester; rozsvítila lampu na stolku vedle gauče a zblízka si prohlédla stehy na Owenově spodním rtu. „Kolik?“ zeptala se.

„Čtyři,“ odpověděl.

Velice jemně ho políbila na horní ret a na špičku nosu a koutky úst – opatrně se vyhýbala šití. „Promiň! Miluju tě!“ šeptala. „To nic není,“ řekl Owen.

Přepínal jsem programy, dokud jsem nenašel něco zajímavého – Sherlocka Holmese v Hrůzách noci s Basilem Rathbonem. „Nevzpomínám si, že bych tenhle viděla,“ řekla Hester. „Já jsem ho viděl, ale už se na něj nepamatuju,“ řekl jsem.

„To je ten s drahokamem ve vlaku – ten je docela dobrý,“ řekl Owen. Stočil se vedle Hester do klubíčka, položil jí hlavu do klína a ona ho objala do náruče. Za pár minut tvrdě spal.

„Trochu to ztiš,“ požádala mě šeptem. Když jsem na ni pohlédl, jestli jsem zvuk dostatečně ztlumil, plakala.

„Půjdu si lehnout,“ řekl jsem tiše. „Sherlocka Holmese jsem viděl nejmíň stokrát.“

„Chvíli tu zůstaneme,“ odpověděla. „Dobrou noc.“

„Chtěl by jet do Sawyer Depot,“ řekl jsem.

„Já vím,“ přikývla.

Dlouho jsem ležel v posteli a nemohl usnout. Když jsem zaslechl na příjezdové cestě jejich hlasy, vstal jsem a přešel do maminčiny prázdné ložnice, odkud je bylo z okna vidět. V maminčině ložnici se nikdy nezatahovaly závěsy; na památku, jak nenáviděla tmu.

Bylo už skoro ráno a Hester se s Owenem dohadovala, jak pojedou zpátky do Durhamu.

„Pojedu za tebou,“ řekla.

„Ne, já pojedu za tebou,“ prohlásil Owen.

Pak jsem složil závěrečné zkoušky na Univerzitě New Hampshire a obdržel titul bakaláře s vyznamenáním. Owen absolvoval jako poručík Paul O. Meany, junior, s titulem bakaláře přírodních věd z geologie. K bojové jednotce přeložen nebyl; dostal rozkaz hlásit se v posádce Fort Benjamin Harrison v Indiáne, kam měl nastoupit na osmi až desetitýdenní kurs Základů administrativy pro Sbor generálských pobočníků. Po ukončení kursu se měl hlásit na velitelství radiokomunikací v Arizoně. Později ho sice mohli poslat kamkoli v zemi – dokonce i do Saigonu – ale přece jen dostal práci za stolem.

„Poručíci mají zastávat hodnost velitele čety!“ Rozčiloval se. Přirozeně jsme s Hester nesměli dát najevo, jak jsme rádi. Dokonce ani ve Vietnamu nevykazovaly Sbory generálských pobočníků zvlášť vysokou úmrtnost. Bylo nám ovšem jasné, že se Owen jen tak nevzdá; vždycky po uplynutí několika měsíců hodlal podat novou osobní žádost o přeřazení – a tvrdil, že mu plukovník Eiger dal jméno a telefon jistého majora v Pentagonu, který měl údajně na starost všechny osobní záznamy a údaje o zařazení mladších důstojníků. Hester ani já jsme rozhodně nepodceňovali Owenovu schopnost manipulovat s lidmi.

Prozatím jsme však usoudili, že mu nebezpečí nehrozí; a já jsem doufal, že Americká armáda není manipulovatelná tak snadno jako dětské vánoční představení v kostele.

„Co vlastně příslušníci Sboru generálských pobočníků dělají?“ zeptal jsem se ho opatrně. Ale Owen o tom odmítl hovořit.

„Je to jen přechodné zařazení,“ prohlásil.

Museli jsme se s Danem smát; připadalo nám legrační, jak asi v Indianě na kursu Základů administrativy trpí, když si v duchu představoval, jak bude se samopalem M-16 na rameni skákat z vrtulníku a prosekávat si mačetou cestu džunglí. Owen byl naštvaný, ale ne zoufalý; byl nervózní, ale rozhodnutý vytrvat.

Jednou večer jsem se procházel po školním pozemku Gravesendské akademie a na kruhové příjezdové cestě, odkud se ke své historické roli vznesl volkswagen brouk nešťastného doktora Doldera, jsem zahlédl tomatově červenou dodávku. Její reflektory ozařovaly široký pruh trávníku před Hlavní budovou, na jehož ploše stály za sebou řady židlí a lavic z Velké auly – podle mého odhadu se sem mohlo vejít asi pět set lidí. Celá akademie se modlila, aby nepršelo; židle a lavice byly přichystány na závěrečnou slavnost. Pokud by pršelo, muselo by být shromáždění ke všeobecnému zklamání přeloženo do tělocvičny; ani Velká aula nebyla dost velká, abychom se do ní všichni vešli.

Když absolvoval náš ročník, s nímž měl správně končit i Owen a přednést závěrečný projev, konala se slavnost venku.

V kabině dodávky seděla Hester; zamávala na mě, abych se k ní posadil.

„Kde je Owen?“ zeptal jsem se. Ukázala do světel. Za nekonečnými řadami židlí a lavic se tyčilo provizorní pódium, potažené suknem v barvách akademie, a na něm byly rozmístěné židle pro hodnostáře a řečníky; uprostřed pódia byl stupínek a na něm stál Owen Meany. Hleděl před sebe vstříc stovkám prázdných sedadel; vypadal, jako by ho reflektory oslepovaly, ale on světlo potřeboval, aby mohl přečíst svou závěrečnou řeč.

„Nechce, aby ji někdo slyšel – chce ji jenom přednést,“ vysvětlila mi Hester.

Když se vrátil do kabiny vozu, řekl jsem: „Byl bych si to rád poslechl. Nepřečetl bys ji aspoň nám?“

„Je po všem,“ řekl. „Už je to za námi.“

A tak jsme odjeli na sever – do Sawyer Depot a k jezeru Loveless Lake. Jeli jsme dodávkou, sami, bez Hester. Nevím, jestli chtěla jet s námi. Přinutila se zatelefonovat rodičům; strýček Alfréd a tetička Marta mě vždycky rádi viděli a k Owenovi se chovali zdvořile, třebaže ne docela srdečně. První noc jsme strávili v Sawyer Depot v jejich domě. Já jsem spal v Noahově posteli; Noah sloužil u Mírových jednotek – myslím, že učil „Lesnictví“ nebo „Technologii zpracování dřeva“ černochy někde v Nigérii. Strýc Alfréd o jeho práci mluvil jako o „propustce“ – Afrika a Mírové jednotky byly Noahovou „propustkou z Vietnamu“.

Toho léta se o dřevařskou společnost staral Simon; za svůj dosavadní život se stačil na lyžích tolikrát potlouct, že mu jako „propustka z Vietnamu“ posloužila vlastní kolena. Odvodní komise ho zařadila do kategorie 4-F; neschopen ze zdravotních důvodů. „Pokud nás nepřepadnou Marťani,“ smál se Simon, „strejček Sam o mě nestojí!“

Owen hovořil o svém kursu Základů administrativy pro Sbory generálských pobočníků jako o provizoriu. Arizona bude také provizorium, prohlásil. Strýček Alfréd si jeho odhodlání narukovat do Vietnamu velice vážil, ale tetička Marta u slavnostně prostřeného stolu zapochybovala o „morálce“ této války.

„Ano, i mě to znepokojuje,“ přisvědčil Owen. „Mám ale pocit, že se člověk musí přesvědčit sám. Rozhodně se přikláním ke kennedyho názoru na vietnamský problém – jak ho vyslovil v roce 1963. Jestli si vzpomínáte, prezident tehdy řekl: ‚můžeme jim pomoci, můžeme jim poskytnout techniku, můžeme tam poslat naše lidi jako poradce, ale zvítězit musejí oni, vietnamský lid.‘ podle mě to platí stále – a všichni jasně vidíme, že ‚vietnamský lid‘ nevítězí. Zatím to vypadá, že se snažíme zvítězit za ně.

Zkusme na okamžik předpokládat, že souhlasíme s cíli, které si ve vietnamské politice stanovila administrativa prezidenta Johnsona, a že tuto politiku podporujeme. Souhlasíme s tím, že je nutno porazit komunistickou agresi v Jižním Vietnamu – ať vychází ze Severního Vietnamu nebo z Vietcongu. Podporujeme ideu práva Jižního Vietnamu na sebeurčení a chceme nastolit v jihovýchodní Asii mír. Jsou-li toto naše cíle – pakliže se všichni shodneme na tom, že o tohle nám všem jde – proč se tedy stále víc a víc válčí?

V Saigonu je momentálně u moci vláda, která se bez nás očividně neobejde. Nebo snad obyvatelům Jižního Vietnamu vojenská junta maršála Kya vyhovuje? Přirozeně, že Hanoj a Vietcong odmítají vyjednávat o mírovém urovnání konfliktu, jestliže jsou přesvědčeni, že ve válce zvítězí! Spojené státy mají všechny důvody k tomu, aby ponechaly v Jižním Vietnamu své pozemní síly a přesvědčily tak Hanoj i Vietcong, že vyhrát nemohou. Co ale máme z bombardování severu?

Jestliže opravdu myslíme svá prohlášení vážně – že chceme zaručit Jižnímu Vietnamu svobodu, aby si mohl vládnout sám – pak bychom měli jižní vietnam chránit před útoky zvenčí. Takhle to ale vypadá, že na celou zemi útočíme ze vzduchu my! Jestli celý Vietnam rozbombardujeme na kaši – abychom ho chránili před komunismem – co je to ochranu?

A v tom je podle mě podstata problému,“ uzavřel Owen, „stejně bych to ale rád viděl na vlastní oči.“

Strýček Alfréd se nezmohl na slovo. Tetička Marta pravila: „Jistě, chápu!“ Owenův proslov na oba zapůsobil mocným dojmem. Uvědomil jsem si, že tohle byl jeden z důvodů, proč Owen tak toužil jet do Sawyer Depot; chtěl na Hesteřiny rodiče nějak zapůsobit, chtěl mít konečně možnost učinit na ně dojem. Já už jsem jeho vietnamskou teorii slyšel, nebyla úplně původní, myslím, že si ji vypůjčil z nějakého projevu nebo článku Arthura Schlesingera mladšího, ale Owen ji uměl znamenitě podat. Bylo mi líto, že se Hester tak málo snaží svým rodičům imponovat a že oni tak málo imponují jí.

Když jsme šli spát, slyšel jsem Owena družně rozmlouvat s tetou Martou – ubytovala ho v Hesteřině pokoji. Vyptával se na různé plyšové medvídky, panenky a loutky.

„A kolik jí bylo, když měla ráda tuhle?“ ptal se. „Tahle je asi ještě z dob Firewatera, že?“ řekl.

Než jsme ulehli, poznamenal Simon uznale: „Je pořád stejně praštěnej! Není skvělej?“

Před usnutím jsem vzpomínal na to, jak se moji bratranci poprvé seznámili s Owenem – v podkroví čísla 80 na Hlavní třídě, když jsme se hádali nad šicím strojem a Owen stál pod vikýřem a slunce mu prosvětlovalo uši. Vzpomínal jsem, jak se nám tehdy jevil: jako anděl sestoupivší z nebe – jako malinký rozhněvaný bůžek seslaný na zem, aby posoudil naše chyby a omyly.

Ráno Owen navrhl, abychom se přesunuli k jezeru Loveless Lake. Simon nám poradil, abychom jako základnu použili hausbót. Slíbil nám, že až skončí na pile, přijede si s námi zalyžovat na vodních lyžích; a v noci můžeme na hausbótu přespat. Bylo tam pár pohodlných rozkládacích lehátek a nové okenice. Svítilo se petrolejkami; záchod byl nedaleko a voda se čerpala ruční pumpou do dřezu vedle baru; v kuchyňce byl propan-butanový vařič a konvice na převaření vody na pití. Tehdy ještě nebylo na jezeře zakázáno koupání (i s mýdlem!).

Shodli jsme se, že je to útulnější bydlení než ve stanu; a já jsem si oddechl, že jsem unikl strýčkovi Alfrédovi a tetičce Martě a Owenově snaze jim imponovat. Přes den jsme byli na jezeře sami; Simon přijížděl až odpoledne a bral nás na lyže – měl vážnou známost a večer jsme ho vídali zřídka. Na můstku vedle lodi jsme si na grilu s dřevěným uhlím opékali karbanátky a chytali jsme z paluby ryby – občas jsme si vyjeli na kánoi na malé okouny. Večer jsme seděli na palubě, dokud nás komáři nezahnali dovnitř. Pak jsme šli do kabiny, rozsvítili si petrolejky a chvíli si povídali nebo četli.

Snažil jsem se přečíst Konec přehlídky; ale byl jsem teprve na začátku. Studenti postgraduálního studia mívají v četbě značné ambice, ale spoustu knih nedočtou do konce; i já jsem přečetl Konec přehlídky celý až někdy ve čtyřiceti, když jsem se do něj pustil podruhé. Owen četl vojenskou příručku nazvanou Útěk a přežití.

„Přečtu ti kousek ze své knihy, když mi ty přečteš kousek z tvé,“ navrhl Owen. „Oukej,“ souhlasil jsem.

„Přežití je především otázka psychické připravenosti,“ četl.

„To zní rozumně,“ řekl jsem.

„Teď poslouchej tohle,“ řekl. „Jsou tu rady, jak vycházet s domorodci.“ Nemohl jsem se ubránit představě, že jediní „domorodci“, se kterými bude muset vycházet, budou obyvatelé Indiány a Arizony, „respektujte soukromý majetek, zejména jejich ženy,“ četl.

„Opravdu tam píšou tohle?“ užasl jsem.

„Poslouchej dál!“ řekl. „Nenápadně se vyhýbejte fyzickému kontaktu.“

To nás oba dorazilo – i když jsem nepřiznal, že se směju hlavně proto, že si v duchu představuji „domorodce“ z Indiany a Arizony.

„Chceš slyšet, jak máš pečovat o nohy?“ Zeptal se.

„Radši snad ne,“ řekl jsem.

„A co ochrana před moskyty?“ zeptal se „Rozmažte si po obličeji bláto, zvlášť před usnutím,“ četl. Přemohl nás záchvat hysterického smíchu.

„Tady je pasáž o jídle a pití,“ řekl. „Nepijte moč.“

„To zní jako polní příručka pro mimina!“ neudržel jsem se.

„To taky většina vojáků je,“ podotkl Owen.

„Kam ten svět spěje!“ povzdechl jsem si.

„Tady je jedna bezvadná rada, jak vyskakovat z jedoucího vlaku,“ řekl Owen. „Než vyskočíte, ujistěte se, že skáčete na správnou stranu, abyste neskočili pod kola protijedoucího vlaku.“

„Kecáš!“ zvolal jsem.

„Poslouchej dál,“ pokračoval. „V tropických pralesech Jihovýchodní Asie roste strychninový keř, na němž dozrává velká úroda lákavě vyhlížejících bílých nebo žlutých plodů. Ovoce má nápadně hořkou slupku a semena obsahují prudký jed.“

Netroufl jsem si nahlas zapochybovat, že v Indiáne nebo Arizoně sotva najde strychnin.

„Tady je další skvělá rada,“ řekl. „Popisuje se tu technika útěku, když člověk neví, jestli je na přátelském nebo nepřátelském území – poslouchej! Bývá obtížné rozlišit partyzány od přátelských domorodců.“

Teď už jsem to nevydržel: „Doufám, že tě podobný problém nepotká v Indiáne nebo Arizoně.“

„Přečti mi něco se své knihy,“ řekl a zavřel příručku.

Pokusil jsem se mu vylíčit dceru paní Satterthwaiteové, která opustila manžela a utekla s jiným mužem, a teď se chtěla ke svému manželovi zase vrátit, přestože ho nenáviděla a byla odhodlána učinit mu ze života peklo. Rodinný přítel – kněz – paní Satterthwaiteové předpovídá, jak její dcera jednoho dne potrestá manžela za nevěru, která je podle jeho názoru nevyhnutelná. Kněz je přesvědčen, že žena „udělá z domova kůlničku na dříví“; a že „celým světem bude znít ozvěna jejích křivd“.

Toto je úryvek, který jsem Owenovi přečetl:

„Chcete říct,“ pravila paní Satterthwaiteová, „že Sylvia udělá něco neslušného?“

„Neudělají to nakonec všechny ženy, které ztratí manžely, jež po léta týraly?“ opáčil kněz. „Čím víc si zvyknou, že ho mohou mučit, tím méně jsou ochotné připustit, že by ho mohly ztratit.“

„Kam ten svět spěje!“ poznamenal Owen.

Na jezeře Loveless Lake bylo víc motorových člunů než potáp-lic; dokonce i v noci jsme slyšeli častěji hluk motorů než zvuky přírody. Rozhodli jsme se, že pojedeme dál na sever, přes Dixville Notch až k Lake Francis; to byla opravdová „divočina“, jak nás ujistil Simon. Stanování na Lake Francis, jednom z nejsevernějších newhampshireských jezer, bylo nádherné, ale ani Owen, ani já nejsme praví zálesáci. Křik potáplic na Francis Lake byl tak žalostný, že nám běhal mráz po zádech, a neproniknutelná černá tma opuštěných jezerních břehů nás děsila. V noci bylo všude tolik zvuků – hmyz, ptáci, zvěř – že jsme nemohli spát. Jednou ráno jsme zahlédli losa.

„Pojeďme domů, než potkáme medvěda,“ navrhl Owen.

„Stejně,“ dodal, „měl bych taky nějaký čas pobýt s Hester.“

Ale když jsme odjížděli od Lake Francis, zamířil s dodávkou dál k severu – ke Quebecu.

„Máme to jen kousek do Kanady,“ řekl. „Chci se tam podívat.“

V těch panenských končinách není na hranici skoro nic k vidění – samé lesy, táhnoucí se na míle daleko, a úzká cesta s uhlově šedými, mrazem ztuhlými vyježděnými kolejemi. Na hranici stála budka celnice a závora přes silnici byla tenká a nenápadná jako závora na železničním přejezdu – a dokonce byla zdvižená. Kanadští celníci nám nevěnovali sebemenší pozornost, přestože jsme zaparkovali asi padesát metrů od hranice čelem do Spojených států, spustili zadní postranici, posadili se na korbu a dívali se do Kanady. Seděli jsme tak asi půl hodiny, než jeden z kanadských celníků popošel pár kroků směrem k nám a začal si nás prohlížet.

Za celou dobu kolem nás neprojelo jediné auto a temné borovice, tyčící se po obou stranách cesty, neprojevovaly ke státním hranicím žádnou úctu.

„Jsem si jist, že je to hezká země, kde se dá dobře žít,“ řekl Owen. Pak jsme vyrazili na zpáteční cestu domů do Gravesendu.

Uspořádali jsme Owenovi v čísle 80 na Hlavní třídě skromný večírek na rozloučenou; Hester a babička si trochu poplakaly, ale vcelku proběhla oslava poměrně vesele. Dan Needham – náš historik – přednesl dlouhou a zmatenou úvahu na téma, po kterém příbuzném Williama Henryho Harrisona byla posádka Fort Benjamin Harrison pojmenována, jestli po otci nebo vnukovi. Podobně mlhavé dohady pak rozvířil ohledně původu slova „Hossier“, o němž jsme všichni věděli, že je to přezdívka pro obyvatele státu Indiana, ale nikdo netušil, co znamená. Nakonec jsme Owena zavřeli do tajné sklepní chodby a pan Fish mu, snad až příliš nahlas, odrecitoval jeho oblíbený úryvek ze Shakespearova Julia Césara.

„Sketa, než zemře, stokrát umírá, chrabrý jen jednou ochutnává smrti“, deklamoval pan Fish.

„Já vím, já vím! Otevřete dveře!“ křičel Owen.

„Ze všeho divného, co jsem kdy slyšel,“ pokračoval pan Fish, „je nejdivnější, že se člověk bojí, ač ví, že smrt, náš nutný konec, přijde, kdy přijít má.“

„Oukej, souhlasím! Já se nebojím, ale jsou tu pavučiny! Pusťte mě ven!“ prosil.

Tma v chodbě ho patrně inspirovala k tomu, že nás s Hester donutil jít s ním na půdu. Chtěl, abychom si vlezli do skříně s dědečkovými šaty; tentokrát jsme ale nehráli hru s pásovcem – neměli jsme baterku – a nemuseli jsme se bát, že nás bude Hester chytat za pindíky. Chtěl jenom, abychom tam s ním chvíli ve tmě postáli.

„Proč to děláme?“ zeptala se Hester.

„Pst! Udělejte kruh, podejte si ruce!“ poručil. Poslechli jsme ho; Hesteřina dlaň byla mnohem větší než Owenova. „Co teď?“ zeptala se.

„Pst!“ okřikl ji. Vdechovali jsme naftalín; staré kabáty se o sebe otíraly a šustily, dráty starých deštníků byly tak zrezivělé, že už je nikdy nikdo neroztáhne, a zpuchřelé krempy starých klobouků by popraskaly, kdyby se je někdo pokusil zformovat, „Nebojte se,“ řekl Owen. To bylo všechno, co nám chtěl říct, než odjel do Indiany.

Uplynulo několik týdnů, než nám dal o sobě vědět; myslím, že ho ve Fort Benjamin Harrison pěkně proháněli. Čas od času jsem potkal Hester na „korse“ na Hamptonské pláži; obvykle ji doprovázel nějaký mladík, zřídkakdy stejný, ale nikdy se mi ho nenamáhala představit.

„Už se ti ozval?“ ptal jsem se.

„Zatím nic,“ odpověděla. „A tobě?“

Když se konečně ozval, napsal nám oběma najednou; jeho první dopisy neobsahovaly nic zvláštního – zněla z nich spíš nuda než nadšení. Hester a já jsme patrně věnovali víc energie tomu, jak jsme o nich mluvili, než kolik Owen obětoval jejich napsání.

Zmiňoval se o jakémsi majorovi, který si ho oblíbil, a psal, že zkušenosti z práce v redakci Popelnice se mu při plnění svěřených úkolů a povinností hodí víc než znalosti, kterými ho vybavila armáda v kursech ROTC a na cvičení. Shodli jsme se s Hester, že zní sklíčeně, „každý den máme spoustu psaní,“ konstatoval suše.

Asi druhý měsíc začaly být dopisy zajímavější. Vyjadřoval se nadějněji o případném přeložení; donesly se mu nějaké příznivé zprávy o Fort Huachuca v Arizoně. Z řečí, které o posádce kolovaly ve Fort Benjamin Harrison, doufal, že si polepší; měl zastávat místo pobočníka na velitelství pro strategické spoje a doslechl se, že generálmajor, který posádce velel, je v otázkách přeřazení „flexibilní“; bylo o něm známo, že žádosti mladších důstojníků podporuje.

Když jsem na podzim roku 66 nastoupil do postgraduálního studia, stále jsem neměl v Durhamu vlastní byt; zkoušel jsem to i v Newmarketu, mezi Durhamem a Gravesendem. Moc energie jsem hledání nevěnoval, i když ve čtyřiadvaceti jsem musel sám sobě přiznat, že Owen měl zase pravdu, když tvrdil, že jsem už příliš starý, abych bydlel u babičky nebo svého adoptivního otce.

„A nechceš se nastěhovat ke mně?“ navrhla mi Hester. „Měl bys vlastní ložnici,“ dodala – zbytečně.

Když její předchozí dvě spolubydlící dostudovaly, vzala si novou jen jednu; hodně času u ní koneckonců trávil Owen a s jednou spolubydlící to bylo snazší. A když se odstěhovala i ta, protože se měla vdávat, Hester další nehledala. Mou první starostí ohledně společného bydlení s Hester bylo, jestli by to nevadilo Owenovi.

„Byl to jeho nápad,“ uklidnila mě Hester. „Tobě o tom nepsal?“

Dopis přišel, když už byl převelen do Fort Huachuca.

„Jestli ještě pořád bydlí Hester sama, mohl by ses nastěhovat k ní,“ psal. „Pak bych vám mohl oběma telefonovat – na účet volaného – na jedno číslo!

Měl bys vidět Fort Huachuca! Třiasedmdesát tisíc akrů! Prérijní tráva, nadmořská výška 15oo metrů, všechno žluté a spálené sluncem, jen modrofialové hory v dálce se někdy zbarví do růžová. Hned za důstojnickým klubem je jezero plné ryb! Je tu skoro dvacet tisíc mužů, ale posádka je tak obrovská, že bys to nikdy neřekl – od západní brány k letišti je to šest mil, pak míli k velitelství a odtud můžeš jet dalších šest mil na východ. Začnu chodit na tenis – a můžu se přihlásit do kursu létání, když budu chtít! A do Mexika je to jenom dvacet mil! Prérie není poušť, rostou tu juky a kaktusy a žijí tu divoká prasata a kojoti. Víš, co žerou kojoti nejradši? Domácí kočky!

Fort Huachuca má ze všech vojenských posádek nejvíc koní. Koně a budovy v architektonickém stylu z přelomu století, dřevěné ubikace a nádvoří pro slavnostní přehlídky – pozůstatky z dob válek s Indiány – člověk má pocit, že se octl v minulosti. A přestože je všechno tak obrovské, je to stranou, izolované; a to také působí, jako by ses octl v minulosti.

Po dešti tu páchnou kreosotové keře. Většinou ale svítí slunce a je teplo – naštěstí ne moc horko; vzduch je tady mnohem sušší, než kdekoli jsem zatím byl. A nemusíš mít strach – nejsou tu žádné palmy!“

A tak jsem se nastěhoval k Hester. Brzy jsem pochopil, že jsem jí křivdil, když jsem ji považoval za nepořádnou. Odbývala jenom sebe; společné místnosti udržovala v relativní čistotě a uklízela dokonce i moje oblečení a knihy, které jsem nechal v kuchyni nebo obývacím pokoji. Ani ti švábi nebyli v kuchyni proto, že by tam měla nějakou zvláštní špínu; a přestože se znala se spoustou chlapců, žádného si nezvala do bytu a žádný u ní nestrávil noc. Často chodila domů pozdě, ale nestalo se, že by nepřišla vůbec. Neptal jsem se jí, jestli je Owenovi „věrná“; nechtěl jsem jí brát výhodu nejistoty – a navíc: oba jsme se mohli jen dohadovat, co vlastně dělá Owen.

Z jeho dopisů bylo zřejmé, že hodně píše na stroji; také prý hrál tenis, což nám připadalo nepravděpodobné, a skutečně absolvoval pár hodin létání, což jsme pokládali za neuvěřitelné. Bydlel v kasárnách pro svobodné důstojníky, kde měl jakýsi studentský pokojík s vlastní koupelnou, stěžoval si však, že se v něm cítí stísněně. Jinak si nestěžoval skoro na nic. Přiznal se, že „pochlebuje“ veliteli – generálmajorovi LaHoadovi.

„Říkáme mu Latoad – Žabák,“ psal, „Je to ale správný chlap. Mohly mě potkat mnohem horší věci než skončit jako jeho pobočník – a tohle je směr, kterým to strkám. Omlouvám se za ten výraz – párkrát jsem si v klubu zahrál kulečník.

Typická armáda! Když jsem se po příjezdu hlásil na velitelství strategických spojů, bylo mi řečeno, že došlo k omylu – že mám nastoupit na osobním oddělení. Oficiálně se to jmenuje ‚posádkové velení‘. Tak jsem podepsal propouštěcí rozkaz a hlásil se u sboru pobočníků a náhradních důstojníků – a tady dělám písaře. Nejhorší, co jsem dosud absolvoval, byla noční hlídka: vyfasuju baterku a vysílačku a dvě hodiny kontroluju po celé posádce všechny zámky, se kterými by si mohl někdo hrát: kantýnu, kluby, skladiště, garáže, velitelství a muniční sklad. Poplašné směrnice z příručky pro členy důstojnického štábu umím nazpaměť: po vyhlášení poplachu v případě jaderného útoku musíte varovat… a tak dál.

Nejlepší je, když si mě generálmajor LaHoad vybere za barmana na svoje večírky – na posledním jsem celou noc nosil pití jeho paničce; opít se mi ji sice nepodařilo, ale ocenila vzornou obsluhu. Prohlásila o mně, že jsem ‚roztomilý‘ – znáš ten typ. Říkám si, že kdyby se mi podařilo byt Žabákovým pobočníkem – kdybych si to dokázal nějak zařídit, měl by pochopení pro mou žádost o přeložení. Jen si představ, jaká by to byla rána pro osobní oddělení – tam by se beze mě neobešli! Dnes jsem podepsal dovolenku posádkovému kurátovi a pomohl jedné hysterické matce najít syna v signální jednotce – ten darebák podle všeho vůbec nepsal domů.

Což mi připomíná, že si beru na vánoce deset dní dovolené!“

A tak jsme s Hester čekali, až přijede. V říjnu navštívil americké vojáky ve Vietnamu prezident Johnson; pokud šlo o Owenovy snahy nebo úspěchy ve věci přeložení, neměli jsme žádné nové zprávy. Psal jen: „Generálmajor LaHoad je klíčová osoba. Mažu mu med kolem pusy… zbytek znáte.“

Teprve v prosinci se zmínil o tom, že poslal do Washingtonu další žádost o přeložení do Vietnamu; žádosti musely pokaždé projít přes všechny nadřízené, včetně generálmajora LaHoada.

V prosinci ho generálmajor převelel na místo důstojníka „Oddělení evidence zranění a ztrát“ na posádkovém velitelství. Tam zřejmě Owen příznivě zapůsobil na jakousi truchlící rodinu z Arizony, která měla konexe v Pentagonu, protože generálmajor obdržel zvláštní písemnou pochvalu: posádkové Oddělení evidence zranění a ztrát na sebe může být hrdé – poručík Paul O. Meany, junior, poskytl cenná slova útěchy rodičům jistého poručíka pěchoty, padlého ve Vietnamu. Zvlášť dojemný byl jeho přednes oslavného projevu při předávání stříbrné medaile pozůstalým. Generálmajor LaHoad osobně Owenovi blahopřál.

V posádce Fort Huachuca se Oddělení evidence zranění a ztrát sestávalo z poručíka Paula O. Meanyho, juniora, a seržanta, vojáka z povolání, kterému bylo něco přes třicet – „věčně nespokojeného kariéristy“, konstatoval Owen; seržant měl za manželku Italku, jejíž domácí špagety byly „ve srovnání s Hesteřinými taková lahůdka, že se vyplatilo seržantovi občas vyhovět“.

V Oddělení evidence zranění a ztrát měli poručík a seržant k ruce ještě „dva bažanty – třiadvacet a dvaadvacet let – ze spec pětky a spec čtyřky.“

„O jakých ptácích to mluví?“ rozčilovala se Hester. „A co je, kruci, ‚Spec pětka‘ a ‚Spec čtyřka‘ – jak to máme podle něj vědět?“

V odpovědi jsem se zeptal: „Co vlastně takový důstojník z Oddělení evidence zranění a ztrát dělá?“

Vysvětlil nám, že na stěně kanceláře visí mapa Arizony a Vietnamu a vedle nich seznam vojáků z Arizony, kteří jsou vedeni buď jako váleční zajatci nebo padlí, a u nich jsou uvedena jména jejich příbuzných. Je-li z Vietnamu dopraveno tělo rodáka z Arizony, musí je v Kalifornii převzít doprovod na cestu domů; tělo, vysvětloval Owen, musí být doprovázeno vojákem stejné nebo vyšší hodnosti – například padlého vojína může doprovázet seržant, a poručík by mohl být vyslán jako doprovod k tělu jiného poručíka nebo náhradního šikovatele.

„Hester!“ zvedl jsem hlavu od psaní. „On doprovází těla! Vozí příbuzným domů mrtvoly!“

„To je ve svém živlu,“ odtušila Hester. „V tomhle oboru má aspoň jisté zkušenosti.“

Můj „živel“ bylo, jak se zdálo, čtení; neměl jsem žádné větší ambice než najít si dobrý studijní materiál. Miloval jsem školu; jako student i jako novopečený učitel, ale zároveň jsem cítil, jak jsem obyčejný a zbabělý. Už jen z představy, jak někdo doprovází domů těla padlých a předává je příbuzným, mi běhal mráz po zádech.

Owen si do deníku zapsal: „Kancelář oddělení evidence ztrát je v budově, která byla postavena těsně po trestné výpravě proti pancho villovi – budova je stará a nabílená vápnem, uvnitř se ze stropu odlupuje mátově zelená omítka. Na stěně visí plakát, zobrazující všechna vyznamenání, jaká se v armádě udělují. Na dvě nástěnky si každý týden píšeme inkoustovou tužkou jména padlých vojáků a válečných zajatců, pocházejících z Arizony. Podle oficiální armádní terminologie jsem ‚důstojník oddělení ztrát‘; ve skutečnosti jsem funebrák.“

„Páni! Povídej mi o tom!“ naléhal jsem, když přijel na Vánoce domů.

„Jak se ti líbí postgraduální studium?“ zeptal se mě.

„A jaký je spolubydlící?“ zeptal se Hester. Byl opálený a zdál se ve formě; snad díky tomu tenisu. Na blůze měl medaili.

„Tu dávají každému!“ prohlásil. Na levém rukávu měl vyšité jméno posádky, na ramenou výložky s mosazným proužkem na znamení toho, že je poručík; na límci mosazný znak Americké armády a červeno-modře pruhovaný stříbrný erb své jednotky: Sboru důstojnických pobočníků. Poslední nášivkou byla jmenovka MEANY – odznaky střelecké třídy ani žádné jiné značky už na sobě neměl.

„Žádné vyznamenání za pobyt v zámoří – není na co koukat,“ omlouval se; nemohli jsme od něj s Hester odtrhnout oči.

„Jsou opravdu v igelitových pytlích – ta těla?“ zeptala se Hester.

„Musíte obsah pytle zkontrolovat?“ zeptal jsem se já. „Je tam někdy jen hlava a utrhané prsty a tak?“ zeptala se Hester.

„Možná si to teď rozmyslíš, jestli tam ještě pořád chceš jet,“ poznamenal jsem.

„Dělají rodiče scény?“ zajímalo Hester. „A co manželky – musíš mluvit taky s manželkami?“

Vypadal hrozně vyrovnaně – připadali jsme si před ním, jako bychom ještě nevyšli ze školy; což byla koneckonců pravda.

„Do kalifornie je to pěkná dálka,“ pravil klidně. „letím do Tucsonu a odtud do Oaklandu, kde na vojenské základně obdržím instrukce ohledně těla.“

„Co jsou to ‚instrukce ohledně těla‘, kristepane?“ skočila mu do řeči Hester, ale Owen si jí nevšímal.

„Někdy letím zpátky do San Franciska,“ pokračoval. „V každém případě musím zkontrolovat kontejner v nákladovém prostoru letadla, asi dvě hodiny před startem.“

„Kontroluješ ten igelitový pytel?“ zeptal jsem se.

„Je to překližková bedna,“ řekl. „Žádný pytel tam není. Tělo je nabalzamované. A je v rakvi. V kalifornii kontroluji jenom překližkovou bednu.“

„A co na ní kontroluješ?“ zeptal jsem se.

„Jestli neteče,“ odpověděl.

Hester se zatvářila, jako by na ni šlo zvracení.

„Jsou k ní připevněné doklady, které musím zkontrolovat podle karty K. I. A.“

„Co to znamená?“ řekl jsem.

„Killed in action – padl v boji,“ odpověděl.

„Aha, rozumím,“ řekl jsem.

„Teprve po příletu do Arizony kontroluji tělo – v márnici,“ řekl.

„Já už víc slyšet nechci,“ přerušila ho Hester. „oukej,“ pokrčil rameny.

Když jsme Hester opustili a vydali se do tělocvičny Gravesendské akademie trénovat střelbu – co jiného – vyzvídal jsem dál.

„Obvykle se domluvíš s pohřebním zřízencem, jestli se tělo dá ukazovat nebo ne, jestli se může vystavit rodině,“ řekl. „Někdy tě pozůstalí vezmou mezi sebe – mají pocit, jako bys byl jeden z nich. Jindy ti dají najevo, že by ses měl radši držet stranou – tohle musíš odhadnout na místě, podle okamžité situace. Pak následuje skládání vlajky – obvykle se předává matce nebo manželce, když se účastní obřadu. Přitom předneseš krátkou řeč.“

„A co říkáš?“ zeptal jsem se.

Dribloval s míčem, skoro nepostřehnutelně pokyvoval hlavou do rytmu a nespouštěl oči z obroučky koše.

„Dovolte, abych vám předal tuto vlajku naší země jako výraz úcty a uznání za služby, které našemu národu prokázal váš syn – tady, přirozeně, řekneš váš manžel, když odevzdáváš vlajku manželce,“ dodal.

„Přirozeně,“ přisvědčil jsem; přihrál mi míč.

„Jedem?“ zeptal se. V té chvíli už se pohyboval směrem ke mně – v duchu už měřil čas a viděl, jak míč prolétává obroučkou – když jsem mu ho házel zpátky.

Tak jsme trávili naše krátké dny a noci; snažili jsme si vzpomenout, který mluvčí vlády řekl, že Operace Dunící hrom „už brzy obklíčí Hanoj“.

„Já myslím, že si s tím Hanoj poradí,“ řekl Owen.

Podle vyjádření Ministerstva zahraničí – řečeno slovy Deana Ruska – jsme „vítězili ve vyčkávací válce“. Na to Owen pravil:

„Takovou válku ale nevyhrajeme.“

Nové zkušenosti ho přiměly přehodnotit některé z jeho dřívějších názorů na vietnamskou politiku. Veteráni, s nimiž se setkal ve Fort Huachuca, ho přesvědčili, že maršál Ky sice kdysi byl populární, ale poslední dobou si stále větší podporu jihovietnamských rolníků získávali vojáci Vietcongu – naše jednotky se totiž stáhly z obydlených území a marnily čas pronásledováním severovietnamských partyzánů v džungli a po horách. Owen se zeptal, proč se naše jednotky nepřesunou zpátky na obydlená území a nečekají, až tam vojáci Severního Vietnamu a Vietcongu přijdou za nimi. Jestliže tvrdíme, že „chráníme“ Jižní Vietnam, proč tedy nejsme u jeho obyvatel a nechráníme přímo je?

Na druhé straně bylo ovšem matoucí, že spousta vysloužilců, s nimiž se Owen setkal, zastávala názor, že bychom měli bojovat „prostě všude“; že bychom měli Severní Vietnam bombardovat ještě víc, zaminovat přístavy, vytvořit si na sever od demarkační zóny leteckou základnu na moři a odříznout severovietnamské armádě přísun zásob – zkrátka bojovat na vítězství. Není možné správně posoudit, co bychom měli dělat, pokud se o tom člověk nepřesvědčí na vlastní oči na místě, prohlásil Owen. Přitom stále zastával názor, že chtít porazit Severní Vietnam v konvenční válce je pitomost. Měli bychom zůstat v Jižním Vietnamu a chránit jeho obyvatele před severovietnamskou agresí a před Vietcongem – dokud si Jižní Vietnam nevybuduje armádu a, co je ještě důležitější, nezvolí vládu dostatečně silnou a populární na to, aby se dokázal ochránit sám.

„Až dokáže Jižní Vietnam na Severní sám zaútočit – tak to myslíš?“ popíchla ho Hester. „Mluvíš jako LBJ,“ dodala. Nikdy by neřekla „prezident Johnson“.

Na adresu prezidenta Johnsona Owen prohlásil:

„Horšího prezidenta jsme ještě neměli – a horšího jsme ani mít nemohli, pokud by nezvolili McNamaru.“

Hester se zmínila o „mírovém hnutí“.

„Jaké mírové hnutí? Myslíš snad to hnutí ‚nechoďte k odvodu‘? jiné hnutí neznám,“ odtušil Owen.

Naše řeči byly jako sama válka – nikam nevedly. Vystěhoval jsem se z bytu, aby mohl Owen strávit pár nocí s Hester – ani nevím, jestli to ocenili. Užil jsem si několik příjemných večerů s Danem a babičkou.

Přemluvil jsem babičku, aby se mnou jela na Vánoce vlakem do Sawyer Depot; před časem se rozhodla, že vlakem už nikdy nepojede. Domluvili jsme se, že Dan přijede na Štědrý den za námi, po posledním představení Vánoční koledy. A tetička Marta a strýček Alfréd tak dlouho přemlouvali Hester, až svolila pozvat do Sawyer Depot na Vánoce Owena – podařilo se mu zapůsobit opravdu výrazným dojmem. Hester vyhrožovala, že se plánované rodinné sešlosti nezúčastní; jsem si jist, že by stejně přijela jen kvůli Owenovi – zvlášť na Vánoce.

Ale pak se nám všechno zhatilo. Nikdo si nevšiml, jak se v poslední době zhoršilo vlakové spojení; zjistili jsme, že se z Gravesendu do Sawyer Depot prostě vlakem nedostaneme – a na Štědrý den, sdělil výpravčí Danovi, nejezdí vlaky nikam! A tak jsme se uchýlili k tradičním oslavám v soukromí. Na Štědrý den jsme s Owenem trénovali v tělocvičně akademie střelbu a Owen řekl, že bude na Vánoce doma u rodičů; já jsem trávil svátky s babičkou a Danem. Hester, poznamenal Owen, přijala na poslední chvíli pozvání někam na slunce.

„Měl by sis to rozmyslet a přihlásit se k mírovým jednotkám, kamaráde,“ řekl mi. Myslím, že to oslovení pochytil ve Fort Huachuca. „Já to vidím jako nejlepší šanci, jak se konečně s někým vyspat… stačí, když se budeš tvářit trochu ujetě nebo se pořád mračit, to taky není marné, a musíš pořád říkat, že jsi ‚proti válce‘. Neznám samozřejmě nikoho, kdo by byl pro ni, ale říkej prostě, že jsi proti válce a tvař se, jako bys tím osobně trpěl. Uvidíš, že se ani nenaděješ a skončíš v posteli – na to dám krk!“

Smečovali jsme jeden koš za druhým; dodnes se mi tají dech, když si vzpomenu, jak nám to šlo! Hvizd – hodil mi míč. „Jedem?“ řekl a – hvizd – přihrál jsem mu ho zpátky a připravil se zvednout ho do vzduchu. Jednal jsem úplně automaticky, skoro v témže okamžiku, kdy jsem mu hodil míč, mi Owen skákal do náruče a letěl vzhůru. Neobtěžoval se ani křiknout „čas“ – už ne. Nic jsme neměřili; trvale jsme to zvládali pod tři vteřiny, o tom nebylo pochyb, a myslím, že někdy jsme byli i rychlejší.

„Kolik těl míváte do týdne?“ zeptal jsem se.

„V Arizoně? Řekl bych, že průměrně bývají tak dvě – maximálně tři – ztráty týdně. Někdy žádná, nebo jen jedna. Podle mého odhadu ale jen asi polovina ztrát souvisí s Vietnamem – máme taky spoustu nehod v autech, víš, a sebevraždy.“

„Kolik procent těl – jak jsi to říkal? – se ‚nedá ukazovat‘?“ zeptal jsem se.

„Zapomeň na těla,“ odbyl mě. „To není tvůj problém – tvůj problém je, že ti utíká čas. Co budeš dělat, až ti přestane platit odklad ze studijních důvodů? Máš nějaký plán? Víš vůbec, co chceš dělat – dokud si můžeš vybírat? Armáda pro tebe není. Vím, že nechceš do vietnamu. Ale mírové jednotky pro tebe taky nejsou. Jsi připravený na to, že bys šel do kanady? Moc na to nevypadáš – aspoň podle mě ne. Nevypadáš ani jako velký rebelant. Jsi pravděpodobně jediný člověk, kterého znám, který by se mohl přidat k mírovému hnutí a neskončil by v posteli. Neumím si představit, že by sis namluvil některou z těch slepic – vlastně si tě neumím představit v posteli s nikým. Ale rád bych ti řekl jedno: jestli si chceš dělat svoje, budeš muset dospět k nějakému rozhodnuti – budeš v sobě muset najit trochu odvahy.“

„Chci zůstat ve škole,“ řekl jsem. „Chci se stát učitelem. Neumím nic než číst knihy,“ řekl jsem.

„Říkáš to, jako by ses za to styděl,“ řekl. „Umět číst je dar, opravdové nadání.“

„Naučil jsem se to od tebe,“ řekl jsem.

„To je jedno, kde ses to naučil – je to dar. Pokud ti na něčem záleží, musíš si to chránit; pokud máš to štěstí, že jsi našel způsob života, který ti vyhovuje, musíš najít odvahu ho žít.“

„K čemu potřebuji odvahu?“

„Budeš ji potřebovat,“ řekl. „Až dostaneš předvolání na zdravotní prohlídku k odvodu, budeš trochu odvahy potřebovat. Po prohlídce – až tě prohlásí za ‚schopného bez vady‘ – bude na jakákoli rozhodnutí pozdě. Jakmile tě zařadí do kategorie jedna a, bude ti odvaha houby platná. Měl by sis to rozmyslet včas, kamaráde,“ uzavřel.

Ještě před Novým rokem se vrátil do Fort Huachuca; Hester trávila Nový rok sama, nikdo nevěděl kde – a babička prohlásila, že je na vítání Nového roku stará. Moc jsem se neopil, jen trochu. Škody, které Hester každoročně páchala v růžové zahradě, patřily již neodmyslitelně k tradici, a proto se mi její a Owenova nepřítomnost zdála zlověstná.

Ve Vietnamu bylo víc než 385 000 Američanů a téměř 7 000 již přišlo o život; zdálo se mi vhodné připít na jejich počest.

Když se Hester vrátila z výletu za sluncem, zdržel jsem se komentáře při pohledu na její bledé líce. Konaly se další protestní demostrace, ale nepozvala mě, abych ji doprovázel. Do společného bytu si však nikoho nevodila, a když jsme mluvili o Owenovi, ujišťovali jsme se navzájem, jak moc ho máme rádi.

„Když tak sleduju, jak ho máš rád a co cítíš ke mně, mám obavy, jestli se vůbec někdy s někým vyspíš,“ řekla mi.

„Ještě pořád se můžu zapojit do mírového hnutí,“ řekl jsem. „Rozumíš, můžu se tvářit trochu ujetě – nebo se pořád mračit, to taky není marné – a můžu všude rozhlašovat, že jsem ‚proti válce‘. Osobní utrpení, to je klíč k úspěchu! Musí být vidět, jak moc trpím a jak mě válka pobuřuje – a ani se nenaděju a skončím v posteli!“ Ale Hester se nezasmála. „To jsem slyšela stokrát,“ řekla.

Napsal jsem Owenovi, že jsem si zvolil za téma doktorské práce Thomase Hardyho; pochybuji, že ho to překvapilo. Ujistil jsem ho také, že jsem důkladně přemýšlel o jeho radě: že budu muset sebrat odvahu a rozhodnout se co dál, až přijdu o odklad ze studijních důvodů. Snažil jsem se promyslet, jaký druh rozhodnutí by přicházel v úvahu, ale nenalézal jsem žádné uspokojivé řešení; kromě toho jsem nechápal, proč bych k tomu měl potřebovat odvahu. Pokud pominu možnost jít do Vietnamu, všechny další eventuality mi nepřipadaly z hlediska odvahy nijak náročné.

„Vždycky mi vyčítáš nedostatek víry,“ napsal jsem Owenovi. „Už to chápeš? Proto jsem tak nerozhodný. Čekám, co se stane, protože nevěřím, že cokoli bych se rozhodl udělat, může věci nějak ovlivnit. Znáš Hardyho báseň Náhoda? ‚Proč z radosti jen žalost zbývá,/ a naděje mé v plody neuzrají?/ To Čirá Náhoda mi déšť i slunko skrývá,/ a Kostky Času o štěstěnu hrají…/ V mé pouti světem tito slepí Katani,/ rozkoš i blaho mění v strádání…‘ Nepochybuji, že víš, co tím chci říct: ty věříš v Boha, ale já věřím v náhodu, ve štěstí. Tak je to. Už mi rozumíš? K čemu jsou mi rozhodnutí, o kterých mluvíš? K čemu je mi odvaha, když všechno, co se stane, je jen loterie?“

Odepsal mi: „Nebuď takový cynik – všechno není ‚jen loterie‘. opravdu si myslíš, že tvé rozhodnutí věci nijak neovlivní? budu ti vyprávět o tělech. Představ si, že budeš mít štěstí, že nepůjdeš do vietnamu, že nikdy nedostaneš horší práci, než mám já. Musíš dohlédnout na to, aby tělo v pořádku naložili do letadla a zase ho v pořádku vyložili – ručíš za to, aby hlava byla vždycky výš než nohy. Je to pěkný hnus, když tělní tekutiny prosáknou otvory v hlavě – za předpokladu, že mají čím prosáknout.

Pak tě čeká zřízenec místní pohřební služby. Je dost pravděpodobné, že mrtvého neznal. I když předpokládáme, že mrtvola není ohořelá, že má celý nos a tak podobně, ani jeden z vás neví, jak tělo vypadalo původně. V polní márnici ve vietnamu nejsou moc cimprlich. Uvěří ti příbuzní, že je to ten pravý? Když jim ale řekneš, že se tělo ‚nedá vystavit‘, není to pro ně ještě horší? jakou hrůznou věc si budou pod víkem rakve představovat? a tak říkáš: ‚ne, na tělo byste se neměli dívat,‘ ale zároveň máš nutkání dodat: ‚ale, víte, tak strašné to zase není.‘ Pokud je necháš do rakve nahlédnout, je lepší se někam ztratit. Je to opravdu těžké rozhodování. A tebe taky čeká těžké rozhodování – tak těžké ale zase není; jen bys ho neměl moc odkládat.“

Když jsem dostal na jaře 1967 předvolání na gravesendskou vojenskou správu ke vstupní zdravotní prohlídce, pořád jsem si nebyl jist, jak to Owen myslí. „Měl bys mu zavolat,“ radila mi Hester, když jsme společně četli předvolání stále dokola. „Měl bys radši zjistit, jak to myslí – a rychle,“ řekla.

„Ničeho se neboj,“ řekl mi. „Na žádnou prohlídku nechoď – nedělej vůbec nic,“ radil mi důrazně, „Ještě není pozdě. Vezmu si volno a přijedu, jak nejdřív budu moct. Ty musíš jenom vědět, co chceš. Chceš jít do Vietnamu?“

„Ne,“ odpověděl jsem.

„Chceš strávit zbytek života v Kanadě – a užírat se, jak ti tvá vlast ublížila?“ zeptal se.

„Když to stavíš takhle, tak ne,“ odpověděl jsem.

„Dobře. Budu tam co nejdřív, žádný strach. Chce to jen trochu odvahy,“ ujistil mě.

„Co chce jen trochu odvahy?“ zeptala se Hester.

Bylo to jednu neděli v květnu, když mi Owen zatelefonoval z kamenické dílny; americká letadla vybombardovala elektrárnu v Hanoji a Hester se právě vrátila z velké protiválečné demonstrace v New Yorku.

„Co děláš v kamenické dílně?“ užasl jsem; odpověděl mi, že pomáhá otci, kterému se nakupilo několik neodkladných zakázek. Nemám chuť za ním zajet?

„Nemohli bychom se sejít na nějakém příjemnějším místě – třeba si zajít na pivo?“ navrhl jsem.

„Piva tu mám spoustu,“ řekl.

Bylo zvláštní setkat se s ním v kamenické dílně zrovna v neděli. Byl v té příšerné díře sám. Měl na sobě překvapivě čistou zástěru a kolem krku mu volně visely ochranné brýle. Cítil jsem v dílně jakýsi neznámý pach – měl tam pro mě otevřené pivo a sám také jedno pil; možná tam bylo tak nezvykle cítit to pivo.

„Ničeho se neboj,“ uklidňoval mě.

„Já se ani tak nebojím,“ řekl jsem, „jen nevím, co mám dělat.“

„Já vím, já vím,“ řekl a položil mi ruku na rameno. Diamantový kotouč vypadal jinak než jindy.

„Je nový?“ zeptal jsem se.

„Jenom kotouč,“ řekl.

V životě jsem neviděl, že by se tak leskl; diamantové plošky mě oslepovaly.

„Není jen nový – navíc jsem ho vyvařil,“ řekl. „A pak umyl lihem.“ To byl ten neznámý pach! Líh. I dřevěná řezná deska na pracovní ploše vypadala nově – nebyla na ní ani jediná rýha. „Tu jsem taky vyvařil a pak ji naložil do lihu,“ řekl Owen.

Odjakživa mi všechno trvá déle než ostatním; jsem dokonalý čtenář! Teprve když jsem v dílně pochytil ten závan nemocničního pachu, pochopil jsem, co myslel tou trochou odvahy. Za diamantovým kotoučem stál pracovní stůl na nejrůznější nástroje, používané na vysekávání nápisů; Owen si na něm rozložil sterilní obvazy a potřeby na výrobu škrtidla k zastavení krvácení.

„Rozhodnout se, přirozeně, musíš sám,“ řekl.

„Přirozeně,“ řekl jsem.

„Příslušný paragraf vojenského řádu stanoví, že branec není ze zdravotních důvodu schopen služby, jestliže mu chybí první článek palce nebo dva články ukazováku, prostředníku nebo prsteníku. Uznávám, že dva články budou těžší,“ řekl Owen Meany. „Ale o palec bys asi přijít nechtěl.“

„To ne,“ přisvědčil jsem.

„Chápeš, že prostředník nebo prsteník je o něco těžší pro mě; spíš bych měl říct pro diamantový kotouč, aby se trefil tak přesně, jak bych chtěl – kdyby to měl být prostředník nebo prsteník. Rád bych ti slíbil, že nic nezkazím, a bude pro mě snazší slib dodržet, když to bude ukazovák,“ řekl.

„Rozumím,“ řekl jsem.

„Vojenský řád nerozlišuje praváky nebo leváky, ale ty jsi pravák, viď?“ zeptal se.

„Ano,“ přisvědčil jsem.

„V tom případě myslím, že by to měl být pravý ukazováček – pro jistotu,“ řekl. „Aby bylo jasno, oficiálně se jedná o tvůj ‚spoušťový‘ prst.“

Ztuhl jsem. Přistoupil k pracovnímu stolu pod diamantovým kotoučem a ukázal mi, jak mám položit ruku na špalek – dával pozor, aby se ho nedotkl; tím by v jeho představách utrpěla jeho sterilita. Sevřel ruku v pěst, objal prsty palcem a ukazováček natáhl rovně vedle nich. „Takhle,“ poručil, „jde o to, aby se mi tam nepřipletl kloub prostředníku.“ Nedokázal jsem se pohnout, ani ze sebe vypravit slovo; Owen na mě pohlédl, „dáme si ještě jedno pivo,“ vyzval mě. „ke čtení ti stačí ostatní prsty – stránky můžeš otáčet kterýmkoli ze zbývajících,“ řekl. Viděl, že jsem s nervy v koncích.

„Je to jako všechno ostatní – třeba hledání tvého otce. Chce to odvahu. A viru,“ dodal. „Víra by ti pomohla. Teď ale prostě musíš sebrat odvahu. Víš, přemýšlel jsem o tvém otci – vzpomínáš si na ‚pouto chtíče‘, jak jsme tomu říkali? Tvůj otec, ať už to byl kdokoli, musel mít podobný problém – nebyl sám se sebou spokojený. A věř mi, že měl nepochybně strach. A ty taky nejsi sám se sebou spokojený. Na druhé straně tvoje maminka, ať už byla jakákoli, určitě neměla strach nikdy,“ řekl Owen. Nemohl jsem mluvit, ani se pohnout; nemohl jsem ani polknout. „Nemusíš si dávat další pivo,“ řekl, „ale pokus se aspoň dopít to první!“ Dopil jsem ho. Ukázal na umyvadlo.

„Měl by sis tu ruku umýt – pořádně si ji vydrhni,“ poručil mi. „A pak si ji polej lihem.“

Udělal jsem, co mi řekl.

„Všechno bude v pořádku,“ ujistil mě. „do pěti minut jsme v nemocnici – nejpozději do deseti – spolehni se! Jakou máš krevní skupinu?“ zeptal se mě; zavrtěl jsem hlavou, neznal jsem svou skupinu. Owen se usmál, „Já jí znám – ty si nepamatuješ vůbec nic! Máš stejnou jako já! Když budeš potřebovat krev, můžu ti dát svoji.“ Stál jsem u umyvadla jako socha.

„Nechtěl jsem ti to říkat, nechtěl jsem tě strašit, ale v tom snu jsi i ty. Nechápu, jak je to možné, ale je to tak – pokaždé jsi v něm i ty,“ řekl.

„V tvém snu?“ užasl jsem.

„Já vím, že si myslíš, že je to ‚jenom sen‘; ale stejně mi to dělá starosti, říkám si,“ pokračoval Owen Meany, „že když nechceš jít do Vietnamu, tak v něm být nemůžeš!“

„Jsi totální blázen, Owene,“ řekl jsem; pokrčil rameny – a pak se na mě usmál.

„Musíš se rozhodnout sám,“ řekl.

Odtrhl jsem se od umyvadla a přistoupil k pile; diamantový kotouč se blýskal, že jsem se na něj vůbec nemohl podívat. Položil jsem prst na dřevěný špalek. Owen spustil motor.

„Nedívej se na ostří ani na prst,“ řekl. „dívej se na mě.“ Nasadil si ochranné brýle; zavřel jsem oči. „Nezavírej oči – mohla by se ti zatočit hlava,“ vyzval mě. „Dívej se pořád na mě. Nemusíš se ničeho bát, jenom se nesmíš pohnout – nesmíš sebou cuknout,“ řekl. „Dřív než něco ucítíš, bude po všem.“

„Já to nedokážu,“ vypravil jsem ze sebe.

„Ničeho se neboj,“ uklidňoval mě Owen. „Dokážeš všechno, pro co se rozhodneš – když si budeš věřit.“

Skla ochranných brýlí byla velice čistá; za nimi na mě hleděly jeho jasné oči.

„Mám tě moc rád,“ řekl Owen. „nic zlého se ti nestane – věř mi,“ řekl. Pak začal spouštět diamantový kotouč dolů a já se snažil neposlouchat jeho zvuk. Dřív než jsem cokoli ucítil, viděl jsem, jak se mu na sklech ochranných brýlí rozstříkla sprška krve; ani nezamrkal – zvládl svůj úkol dokonale. „Ber to ode mně jako takový malý dárek,“ řekl Owen Meany.

9. Střelba

Kdykoli slyším někoho chválit „šedesátá léta“, mám podobné pocity jako Hester – chce se mi zvracet. Vzpomínám na ty zavilé hlupáky, kteří prohlašovali – a to bylo po masakru 2 800 civilistů v Hué v roce 1968 – že vojáci Vietcongu a severovietnamské armády jsou z morálního hlediska lepší než my. Vzpomínám si, jak se mě jeden můj vrstevník ptal – s umrtvujícím nedostatkem smyslu pro humor – jestli si někdy nemyslím, že celá naše generace bere sebe sama příliš vážně; nenapadlo mě prý někdy, jestli to není díky marihuaně, že jsme takoví vnímaví?

„Vnímaví k čemu?“ zeptal by se ho Owen Meany.

Vzpomínám si na agresivitu takzvaných „květinových dětí“ – ano, přesvědčení o vlastní neomylnosti ve věci míru, jako ostatně v každé věci, je projevem agresivity. Vzpomínám si na mystickou zmatenost nejrůznějších myšlenkových proudů; na mluvení s květinami. A vzpomínám si, jak nám s výjimkou Owena Meanyho a Beatles scházela vzácná ironie.

Proto neuspěla Hester jako zpěvačka a písničkářka – kvůli tragickému nedostatku ironie. A možná právě proto je tak úspěšná teď: v žánru, k němuž její hudba dospěla od folku – ve vizuálním ztvárnění úděsných rockových videoklipů, přihlouplých a slizkých asociací a „vizí“ nahrazujících příběh, promítaných na všech rockových televizních kanálech po celém světě – tam už není ironie zapotřebí. Pouze umělecké jméno, které si dala, nese stopy ironického nadhledu, jehož kdysi bývala schopná – ve vztahu s Owenem. Jako folková zpěvačka byla známá pod jménem Hester Eastmanova – snaživá nula, propadák. Jako stárnoucí hard-rocková hvězda, jako vadnoucí královna toho nejšpinavějšího a nejupocenějšího rokenrolu, si říká „Hester Sexter“!

„Věřili byste tomu?“ směje se Simon. „Hester Sexter byla její dětská přezdívka. Ta potvora by mi měla platit procenta – to jméno jsem pro ni vymyslel já!“

To, že jsem jejím bratrancem, mi v očích studentek na škole biskupa Strachana dodává zvláštní úcty, ačkoliv jinak mají spíš tendenci hodnotit mě jako známého mrzouta a puntičkáře – náladového, nakrátko ostříhaného strejdu v manšestrákách a tvídovém saku, excentrika pouze pokud jde o politické názory a ohavný zlozvyk nacpávat si dýmku pahýlem amputovaného ukazováčku. A proč ne? Můj pahýl se do hlavičky dýmky perfektně vejde; my mrzáci se musíme naučit své handicapy co nejlépe využívat.

Když má Hester v Torontu koncert, chodí její nadšené fanynky z řad mých studentek za mnou pro vstupenky; vědí, že ode mne jich dostanou nejmíň tucet. A já mám při návštěvě jejích občasných koncertů v našem městě v doprovodu takových hezkých děvčat tu výhodu, že se do davu šílených bigbíťáků celkem nenápadně vmísím; fakt, že ta mladičká děvčata doprovázím jako jejich dvorní dáma, je v Hesteřiných očích vlastně skoro „frajeřina“.

„Ještě pořád máš šanci,“ nezapomene si do mě rýpnout, když se jí moje svěřenkyně vecpou v zákulisí do přeplněné šatny, kde přirozeně stanou v němém úžasu při pohledu na její charakteristickou bohorovnost a nedbalost.

„Jsou to moje studentky,“ hájím se.

„Tím se nenech odradit,“ říká Hester. A na adresu jedné nebo dvou z nich vždy utrousí: „Jestli hledáte ‚bezpečný sex‘, tohle je ten pravý člověk“ – a bodře mě poplácá po rameni. „On je totiž panic, víte?“ říká mým žákyním. „Bezpečnějšího nenajdete!“

Dívky se chichotají a culí – myslí si, že je to žert. Takové drsné vtipkování od Hester Sexter čekají. Jsem si jist, že je nikdy nenapadlo, že by její tvrzení – že jsem panic – mohla být pravda!

Hester ví, že je to pravda. Nevím, proč jí to vadí. Po tolika letech ponižujících pokusů přijít o panictví, které zjevně netrápilo nikoho jiného než mě, protože se mě o ně nikdo nepokusil připravit, jsem usoudil, že má koneckonců cenu jedině tehdy, když si je uchovám. Nemyslím, že jsem „pasivní homosexuál“, ať to znamená cokoli. Moje zkušenosti mě prostě neutralizovaly. Nemám zkrátka chuť být „aktivní“.

Hester vlastně zůstala svým způsobem také panna. Její životní láskou byl Owen Meany; po něm už nikdy k nikomu nenavázala vážný vztah.

Říká: „Mám ráda čas od času mladého kluka, abych držela krok s dobou. Víš, že propaguju ‚bezpečný sex‘, a proto dávám přednost panicům. Ti mladíčci se mi neopováží lhát! A tak snadno se s nimi loučí – vlastně mi bývají skoro vděční! Umíš si představit něco lepšího?“ ptá se mě sestřenka. A já jí musím její škodolibý úsměv oplatit.

Hester Sexter! Mám všechny její desky, ale nemám gramofon; mám také všechny kazety, ale nevlastním přehrávač – dokonce ani ten do auta. Nemám ani auto. A moje studentky mě spolehlivě informují o všech nových Hesteřiných rockových videoklipech.

„Pane Wheelwrighte! Viděl jste už ‚Řídím bez rukou‘?“ Otřesu se děsem. Stejně je nakonec vidím všechny – člověk se těm zatraceným nechutnostem nevyhne; Hesteřiny rockové videoklipy jsou proslulé. Dokonce i reverendka Katherine Keelingová jim propadla! Tvrdí, že se na ně dívají její děti a ona chce znát všechny nové mánie, kterými si zaměstnávají mozek.

Hesteřina videa jsou opravdu ohavná. Zpívá mnohem hlasitěji, když už ne líp než dřív; doprovodná hudba jsou samé elektrické baskytary a podobné dunění a její nosový zpěv připomíná kvílení zbité stařeny, volající o pomoc ze dna plechového sudu. Vizuální pozadí tvoří záhadná a matoucí směs současných záběrů na tělesné vnady indiferentních mladíků, prostříhané s černobílými dokumenty z vietnamské války. Oběti napalmu, matky svírající v náruči mrtvé děti, přistávající a startující vrtulníky, hořící trosky letadel řítící se k zemi, polní nemocnice plné raněných, stovky a tisíce řadových vojínů s hlavami v dlaních – a Hester ve dveřích různých, ale do puntíku totožných hotelových pokojů, do nichž právě vchází nebo z nich vychází, zatímco uvnitř si nesmělý mladík obléká nebo svléká košili.

Vrstevníci – a zvlášť vrstevnice! – toho mladíka věří, jak je Hester Sexter hluboce vnímavá a lidská.

„To není jenom v hudbě, kterou hraje, nebo jak zpívá, chápete – to je celý její postoj,“ řekla mi jedna z mých studentek a v té chvíli se mi udělalo mdlo a nezmohl jsem se na slovo.

„Nejsou to jen slova jejích písní – celé je to vlastně svým způsobem prohlášení,“ dodala jiná. A přitom to jsou chytrá děvčata, vzdělané mladé dívky z rodin intelektuálů!

Nepopírám, že Hester poznamenalo, co se stalo s Owenem; jsem přesvědčen, že si dokonce myslí, že ji to poznamenalo víc než mě – nechci se s ní hádat. Oba jsme tím utrpěli; není snad jedno, kdo víc? Je jen poněkud paradoxní, že Hester Sexter svoje utrpení dokázala proměnit v milióny dolarů a slávu – že z Owenovy a své bolesti vytvořila bezduchý konglomerát sexu a vzpoury, s nímž se mladá děvčata, která nikdy v životě netrpěla, mohou „ztotožnit“.

Co by na to řekl Owen Meany? Umím si představit, jak by zkritizoval kterýkoli z Hesteřiných videoklipů:

„Hester, z toho pomateného blábolu by člověk nikdy neuhodl, že jsi studovala hudební vědu a ke všemu jsi socialistka! A z tvého neartikulovaného vytí má posluchač spíš tendenci soudit, že vynikáš absolutním hudebním hluchém a téměř výhradně čerpáš ze svých životních zkušeností servírky!“

A co by asi řekl na její kříže? Hester Sexter má kříže ve veliké oblibě – nebo je aspoň s oblibou znevažuje – nosí je v nejrůznějších velikostech a provedeních jako přívěsky na krku nebo v uších. Někdy mívá dokonce jeden v nose, v pravé nosní dírce.

„Vy jste katolička?“ zeptal se jí kdysi jeden novinář.

„Děláte si legraci?“ odpověděla Hester.

Jako angličtinář musím uznat, že má neomylný cit pro názvy písní, když už ne pro hudbu.

„Řídím bez rukou“; „Tam v Arizoně“; „Nemám víru, nemám vlast, nemám nic“; „Další mrtvý hrdina“; „Nevěřím“; „Na pohřeb mu nepůjdu“; „Život po tobě“; „Proč mě kluci chtějí“; „Poslechni svůj Hlas“; „Nikdy nezapomenu na rok 68“.

Jsou to dobré názvy; Hester má rozhodně stejné právo jako já interpretovat ticho, které po sobě Owen zanechal. Měl bych ale být opatrný a nezobecňovat to „ticho“ tak docela; v mém případě nebyl ten klid a mír tak absolutní. Ve skutečnosti se mi Owen dvakrát připomněl – tím myslím, že se mi dvakrát připomněl po tom, co odešel.

Poslední připomínka – letos v srpnu – byla pro něj typická; to znamená, že byla zcela otevřená nejrůznějším výkladům a pochybnostem.

Byl jsem v čísle 80 na Hlavní třídě vzhůru dlouho do noci a musím se přiznat, že jsem měl poněkud obluzené smysly – užívali jsme si s Danem prázdniny obvyklým způsobem: byli jsme opilí. Vzpomínal jsem, jak jsme se před lety snažili všemi silami zařídit, aby mohla babička zůstat doma v čísle 80, jak nejdéle to bylo možné; vzpomínali jsme na události, které nás nakonec donutily svěřit ji do péče Gravesendského útulku pro přestárlé. Bránili jsme se tomu, ale babička nám nakonec nedala na vybranou; chudák Ethel se z ní zbláznila a my jsme nedokázali najít služebnou nebo ošetřovatelku, která by s ní vydržela. Po odchodu Owena Meanyho jí všichni společníci připadali nudní.

Od nepaměti jí dodávala nákupy do domu firma bratří Poggiových – Dominik a ještě jeden, jehož jméno si nepamatuji a který už zemřel. Pak Poggiovi dodávkovou službu zrušili. Protože však měli babičku rádi – byla jejich nejstarší zákaznicí a jako jediná vždy platila účty včas – učinil jí Dominik Poggio velkorysou nabídku, že bude v dodávkách pokračovat.

Myslíte si, že babička jeho ochotu a laskavost ocenila? Nejenže ji neocenila, ale vůbec si nedokázala zapamatovat, že nikomu jinému už bratři Poggiovi zboží do domu nedodávají, že jen ona u nich zaujímá takové výsadní postavení. Harriet Wheelwrightová byla celý život zvyklá, že u lidí zaujímá výsadní postavení; podobné služby pokládala za samozřejmé. A tak nejenže nebyla vděčná, ale dokonce si stěžovala. Skoro denně Dominikovi telefonovala a vytýkala mu, jak jeho služby upadají. Nejvíc mu vyčítala, že jí posílá „samé cizí chlapce“. Nebyla to pravda, byli to Dominikovi vnuci, jenže babička si je prostě nepamatovala a nepamatovala si ani to, že jí vozí nákupy už celá léta. A ještě ke všemu se zlobila, že ji schválně lekají – a ona není na žádné strašení zvědavá, vyčetla ubohému Dominikovi.

Nemohl by jí zatelefonovat, než ji příště vyděsí svou nečekanou dodávkou? požadovala. Aspoň by byla předem varována, že má čekat někoho cizího.

Dominik jí vyhověl. Byl to laskavý člověk a měl babičku v úctě; kromě toho asi, bohužel mylně, počítal s tím, že už tu dlouho nebude a tak se zbaví potíží.

Ale babičce se zemřít nechtělo. Když jí Poggiové zatelefonovali, že je dodávka na cestě, vlídně poděkovala, položila sluchátko a okamžitě zapomněla, že někdo přijde a že byla varována. Jakmile ji tedy poslíček „vylekal“, neprodleně usedla celá rozčilená k telefonu, aby Dominika vyplísnila: „Jestli mi hodláte posílat do domu cizí lidi, mohl byste mít aspoň tolik slušnosti, abyste mě předtím varoval!“

„Jistě, paní Wheelwrightová!“ odpovídal jí Dominik. A vzápětí si telefonicky stěžoval Danovi; několikrát dokonce volal i mně – až do Toronta!

„Vaše babička mi začíná dělat starosti, Johne!“ říkal mi.

Tou dobou jí vypadaly všechny vlasy. V ložnici měla komodu se zásuvkami plnými paruk a neustále Ethel a její různé následnice trápila výčitkami, jak špatně se o ně starají a jak nešikovně jí je nasazují na její ubohou holou hlavu. Vypěstovala si vůči Ethel a jejím neschopným náhradnicím takovou zášť, že s obdivuhodným elánem a lstivostí vymýšlela nejrůznější pasti, aby co nejvíc vynikla jejich údajná zlomyslnost a neochota. Všechny na ni byly krátké. Babička totiž své paruky schovávala, aby je nemohly najít; a pak ty hlupačky osočovala, že jí její vzácné pokrývky hlavy úmyslně ztrácejí.

„Chcete snad, abych běhala po světě jako nějaká pomatená plešatá zpěvačka, která utekla z cirkusu?“ durdila se.

„Paní Wheelwrightová, kam jste ty paruky dala?“ ptaly se jí.

„Chcete mě obvinit, že si vědomě přeji vypadat jako šílená oběť atomového neštěstí?“ dorážela na ně. „To bych se radši nechala zavraždit nějakým maniakem, než chodit plešatá!“

A tak se nakoupily další paruky a většina – i když ne všechny – těch starých byla nalezena. Když se některá babičce zvlášť protivila, skoncovala s ní v růžové zahradě, kde ji utopila v bazénku pro ptáky.

Když jí bratři Poggiové i nadále posílali do domu samé cizí lidi s úmyslem ji vylekat, Harriet Wheelwrightová neváhala a na oplátku lekala ona je. Po zazvonění vyskočila a hnala se ke dveřím – bez problému předběhla Ethel i její následnice – a místo pozdravu si před konsternovaným poslíčkem strhla paruku a s holou hlavu mu vybafla v ústrety.

Ubozí Dominikovi vnuci! Jak se navzájem předháněli ve snaze, aby na ně nepadla řada při doručování objednaného zboží do čísla 80 na Hlavní třídě!

Bylo to nedlouho po čtvrtém nebo pátém podobném incidentu, když mi Dan telefonoval do Toronta a řekl: „Volám kvůli babičce. Dobře víš, jak moc ji mám rád. Bojím se ale, že už je čas.“

Ještě letos v srpnu jsme se při vzpomínání na ty doby museli s Danem smát. Bylo pozdě a měli jsme v hlavě – jako obvykle.

„Víš, co ti povím?“ řekl Dan. „Pořád tam jsou – všechny ty džemy a marmelády a další ohavnosti, které celá léta nakládala – v tajné spojovací chodbě jsou jich plné police!“

„Vážně?“ užasl jsem.

„Vážně! Běž se podívat,“ vyzval mě. Pokusil se vstát z křesla, aby prozkoumal záhady tajné chodby společně se mnou, ale přes všechnu snahu ztratil rovnováhu a klesl zpátky do křesla s omluvným výrazem ve tváři. „Běž se podívat!“ opakoval a škytl.

Dělalo mi jisté potíže otevřít skryté dveře; myslím, že je už léta nikdo neotevřel. Jak jsem zápolil se zámkem a klíčem, shodil jsem několik knih z polic na dveřích. Vzpomněl jsem si, že i Germaine byla kdysi podobně nešikovná – tenkrát, jak zemřela Lydia a Germaine se v tajné chodbě ukrývala před samotnou Smrtí.

Vtom dveře povolily. V temnotě chodby jsem vytušil jen úprk pavouků. Na dveřním rámu visely husté závoje pavučin. Vzpomněl jsem si, jak jsem tam jednou Owena zavřel a jak křičel, že ho líže něco vlhkého – tvrdil, že to nebyly pavučiny, že to bylo něco s jazykem. Vzpomněl jsem si také, jak jsme ho tam zavřeli při jeho večírku na rozloučenou, kdy mu pan Fish skrze zavřené dveře recitoval verše z Julia Césara. „Sketa, než zemře, stokrát umírá, chrabrý jen jednou ochutnává smrti…“ a tak dál. A vzpomněl jsem si, jak jsme tam s Owenem strašili Germainu – a před ní chudáka Lydii.

V závojích pavučin na mě v tajné chodbě číhaly spousty starých vzpomínek; zatápal jsem po vypínači a nemohl ho najít. Nechtělo se mi sahat na temné předměty na policích, aniž bych si je předem prohlédl.

V tom okamžiku za mnou Dan přirazil dveře.

„Nech toho, Dane!“ zvolal jsem. Slyšel jsem, jak se směje. Natáhl jsem ruku do černé tmy. Nahmatal jsem jednu z polic; čuchal jsem pavučiny a postupoval podél ní směrem ke dveřím. Pak jsem se najednou dotkl čehosi ohavného. Měl jsem pocit, jako by to bylo živé a hýbalo se to – v duchu jsem si představil hnízdo novorozených krysích mláďat! – uskočil jsem a zaječel.

Moje ruka nahmátla jednu z babiččiných schovaných paruk; ale to jsem v té chvíli nevěděl. Couvl jsem příliš dozadu až na začátek dlouhých schodů do hlubiny; cítil jsem, jak ztrácím rovnováhu a padám. Ve zlomku vteřiny jsem si představil, jak Dan najde moje tělo na špinavé podlaze dole pod schodištěm – ale vtom mě za zápěstí uchopila malá, silná ruka (nebo cosi jako malá, silná ruka) a navedla mé prsty k vypínači; tatáž malá, silná ruka (nebo cosi jako ona) mě pak odtáhla z nebezpečné hrany nejhořejšího schodu. Jeho hlas – byl to nepochybně Owenův hlas – řekl: „Neboj se. Nic zlého se ti nestane.“

Zaječel jsem podruhé.

A když Dan otevřel dveře, zaječel pro změnu on. „Tvoje vlasy!“ vykřikl. Když jsem se podíval do zrcadla, myslel jsem, že jsou to pavučiny – moje hlava vypadala, jako by mi někdo poprášil vlasy moukou. Ale když jsem se učesal, viděl jsem, že mi všechny vlasy až ke kořínkům zbělely. Stalo se to letos v srpnu a od té doby mi rostou úplně bílé. V mém věku už jsem začínal místy šedivět; dokonce i mé studentky soudí, že vypadám oduševněle a že mi to sluší.

Ráno potom, co ke mně Owen „promluvil“, Dan Needham poznamenal: „Byli jsme samozřejmě opilí – zvlášť ty.“

„Zvlášť já!“ opakoval jsem.

„Správně,“ přisvědčil Dan. „Podívej se: nikdy jsem se nevysmíval tvé víře, viď? Nikdy si nebudu dělat legraci z tvého náboženského přesvědčení – ty to dobře víš. Ale nemůžeš po mně chtít, abych ti věřil, že tě před pádem ze schodů do sklepa zadržela skutečná ruka Owena Meanyho; nemůžeš ode mě čekat, že se nechám přesvědčit, že k tobě v tajné chodbě promluvil jeho skutečný hlas.“

„Dane,“ řekl jsem. „Já tě chápu. Nejsem žádný misionář ani evangelista. Snažil jsem se tě někdy obrátit na víru? Kdybych toužil kázat, stal bych se knězem a mluvil k věřícím – nemám pravdu?“

„Podívej: já tě chápu,“ řekl Dan; marně se snažil odtrhnout oči od mých ke kořínkům sněhobílých vlasů.

Po chvíli se zeptal: „Opravdu jsi cítil, jak tě něco drží – jak tě tiskne nějaká skutečná ruka?“

„Připustím, že jsem byl opilý,“ řekl jsem.

Po další chvíli řekl: „A byl to skutečně jeho hlas – víš jistě, že jsi neslyšel mě? Byl to opravdu on?“

Trochu naštvaně jsem ho odbyl. „Dane, kolik hlasů jsi slyšel, které by sis mohl splést s jeho?“

„Byli jsme oba opilí, viď? To je moje vysvětlení,“ prohlásil Dan Needham.

Vzpomínám na léto roku 1967, kdy se mi hojil prst – jak to léto rychle uběhlo. Toho léta byl Owen povýšen; když jsme ho s Hester příště spatřili, měl trochu jinou uniformu – byl jmenován nadporučíkem. Mosazné prýmky na náramenících vyměnil za stříbrné. Toho léta mi také pomohl začít doktorskou práci o Thomasů Hardym. Vždycky mi dělalo potíže cokoli začít – a podle Owena ještě větší cokoli dokončit.

„Musíš do toho skočit rovnýma nohama,“ radil mi v dopise. „Mysli na Hardyho jako na člověka, který byl skoro věřící, který dospěl k víře v Boha tak blízko, že když ho zavrhl, velice zahořkl. Osud, v nějž Hardy věří, se víře v Boha velice podobá – alespoň v onoho nelítostného Boha posledního soudu ze starého zákona. Hardy nenávidí instituce: nenávidí církev snad ještě víc než víru nebo náboženství, nepochybně nenávidí manželství (jako instituci) a pak vzdělání. Lidé jsou bezmocní vůči osudu, jsou oběťmi času – vlastní city je uvrhují do záhuby a společenské instituce všeho druhu je nechávají na holičkách.

Nevidíš, jak se jeho víra v takovýto krutý svět podobá náboženství? Podobně jako náboženství je i Hardyho přesvědčení nahé, prosté, zranitelné. Ať věříš v boha nebo zastáváš názor, že všechno – ve svých důsledcích – osudově směřuje k tragickému konci… v obou případech si neponecháváš žádný prostor k filosofickému odstupu. Tak či onak to od tebe není příliš chytré. Nikdy se nesnaž namluvit si, že byl hardy chytrý; nikdy nezaměňuj víru nebo jakékoli náboženské přesvědčení s něčím, co byť vzdáleně souvisí s rozumem.

Neváhej – prostě začni. Já bych vyšel z jeho poznámek; z jeho deníků – tam svá slova necenzuroval. Už v roce 1882 na cestách po Francii napsal: ‚protože jsem již před několika lety seznal, že žiji ve světě, kde nic ve skutečnosti neplatí tak, jak by podle nepřímých příslibů mělo, rozhodl jsem se nezatěžovat si mysl zbytečnými teoriemi. Spokojuji se s tím, že svou pozornost soustřeďuji na život ze dne na den.‘ Tento postřeh bys mohl aplikovat na všechny jeho romány. Proto tvrdím, že byl ‚teměř věřící‘, protože nebyl velký myslitel, ale ve všem spoléhal na své pocity!

Pro začátek si vezmi kterýkoli z jeho typických bystrých postřehů a porovnej ho s jeho názory na literaturu – rozumíš, na psaní jako na řemeslo. Mně osobně se líbí tenhle: ‚příběh musí být dostatečně neobvyklý, aby stál za vyprávění. My vypravěči jsme všichni staří námořníci a žádný z nás nemá právo zdržovat svatební hosty, pokud jim nechce sdělit něco zajímavějšího, než jsou všední zážitky kteréhokoli průměrného muže nebo ženy.‘

Chápeš? Nic na tom není. Vezmeš jeho vysoké nároky na příběh, který musí byt ‚neobvyklý‘, a srovnáš je s jeho vírou, že ‚ve skutečnosti nic neplatí tak, jak by podle nepřímých příslibů mělo‘, a máš doktorát hotový! V postatě ho máš hotový už od Hardyho – ty ho jen musíš doložit příklady. Já osobně bych začal s některým z těch nejzatrpklejších – cokoli z neblahého Judy. Co třeba ta děsivá modlitbička, kterou si Juda říkal před spaním jako dítě?

Ukaž, jak žít mám, ó Bože, bych hrob uvítal jako lože… ukaž, jak zemřít mám…

Vždyť je to tak snadné!“ psal Owen.

A tak mi Owen – poté, co mi uřízl prst a umožnil dokončit postgraduální studium – napsal i začátek mé doktorské práce.

Letos v srpnu v Gravesendu, kam se snažím jezdit každý rok, zápolili Danovi studenti s Euripidem; řekl jsem mu, že podle mého názoru je jeho výběr podivný a krutý. Chtít od studentů ve věku mých žákyň ze školy biskupa Strachana, aby strávili sedm letních týdnů memorováním Médeji a Trojanek, je opravdová zkouška sebezapření a vytrvalosti – a navíc nikoli bez rizika, že se jim ochotnické nadšení pro divadlo zcela znechutí.

„Co jsem měl dělat?“ bránil se Dan. „Mám ve třídě pětadvacet žáků a z toho jenom šest chlapců!“ Hoši opravdu vypadali přetíženě; jeden zvlášť pobledlý mladík v prvním kusu ztělesňoval Kreona a v druhém Poseidona. Děvčata Dan rozstrkal do chórů korintských a trojských žen, jako by Korinťanky i Trojanky byly zcela zaměnitelně uječené. Líbila se mi jedna smutná dívka, kterou vybral do role Hekuby; kromě ran osudu, které prožívala v předepsané roli, musela fyzicky protrpět na jevišti celé představení Trojanek. V Médeji ji proto Dan nechal odpočinout; přidělil jí sice zápornou, ale z velké části němou úlohu v chóru korintských žen – a dal jí vyniknout až v závěru dramatu; byla očividně jednou z jeho nejlepších hereček a Dan věděl, že musí závěrečné verše chóru zdůraznit tím, že ji nechá tu pasáž recitovat sólo.

„Mnoho věcí, které Bozi činí, jest nám nepochopitelných,“ pravila smutná dívka. „Co jsme si mysleli, není potvrzeno, a naše myšlenky nejsou v Božím úradku.“

Jak pravdivé. O tom by nepochyboval ani Owen Meany.

Občas Danovi závidím jeho schopnost učit prostřednictvím jeviště; divadlo je báječná názorná pomůcka – zvlášť pro mladé lidi, kterým chybí životní zkušenost, aby mohli hodnotit skutečnosti, s nimiž se setkají v literatuře; kteří postrádají jistotu jazyka, ať mluveného nebo slyšeného. Na divadle, jak správně tvrdí Dan, lze životní zkušenosti i jistotu jazyka, kterých je našim mladým studentům tak zapotřebí, úspěšně dramatizovat. Studenti ve věku Danových a mých žáků a žákyň nemají například téměř vůbec vyvinutý smysl pro humor a vtip; vtip prostě nevnímají nebo ho pokládají za jakýsi nemoderní projev snobismu, pouhé vychloubání se jazykem, který oni sami používají (přinejlepším) nahodile. Vtip není nic nahodilého, a proto je mladým lidem cizí. Vtip je jedním z mnoha aspektů života a literatury, které se dají mnohem lépe doložit a pochopit na jevišti než v knize. Mým studentkám vždycky vtip v četbě unikne nebo mu aspoň nevěří; na jevišti však i ochotnický herec dokáže divákovi ukázat, co to vlastně vtip je.

V srpnu vždycky s Danem debatujeme o učení. Když se vídáme o Vánocích na společné návštěvě v Sawyer Depot, je kolem pořád spousta lidí a na popovídání není čas. V srpnu býváme sami; jakmile skončí divadelní sezóna letní školy, dopřejeme si prázdniny, což obvykle znamená, že zůstaneme v Gravesendu a naše hýření se omezí na výlety na pláž u Kančí hlavy. Večery trávíme v čísle 80 na Hlavní třídě a povídáme si; od té doby, co tam Dan bydlí, tam není televize. Když se babička stěhovala do Gravesendského útulku pro přestárlé, vzala si ji s sebou a dům číslo 80 na Hlavní třídě odkázala před smrtí Danovi a mně.

Je to velký a opuštěný dům pro muže, který se nikdy nehodlal znovu oženit; pro Dana je však právě tak plný vzpomínek jako pro mne. Přestože sem jezdím rád, ani jeho svůdná nostalgie by mě nezlákala, abych se vrátil do Spojených států. Toto téma – možnost mého návratu – Dan v srpnu vždycky znovu nakousne; a vždycky si vybere večer, kdy je mi atmosféra domu a jeho přátelská společnost obzvlášť příjemná.

„Pro dva staré mládence, jako jsme my dva, je tu místa víc než dost,“ říká. „A s tvou praxí ze školy biskupa Strachana – nemluvě o doporučení, jaké by ti tvá ředitelka napsala, a nemluvě o tom, že jsi slavný absolvent – by tě oddělení anglické literatury na Gravesendské akademii jistě přijalo s otevřenou náručí. Stačí říct.“

Ne ze zdvořilosti, ale z lásky k Danovi mlčím.

Když o tom letos v srpnu znovu začal, řekl jsem prostě: „Je to hrozně těžké – bez pomoci jeviště – učit dospívající mládež chápat vtip. Děsí mě pomyšlení, že se blíží další podzim a já se budu muset znovu snažit při četbě Vichrného návrší své žákyně z desátého ročníku nadchnout pro něco víc, než jsou pouhé romantické detaily vztahu Katherine s Heathclifem – příběh, příběh: nic jiného je nezajímá!“

„Ach, drahý Johne,“ vzdychl Dan. „Už je přece po smrti víc než dvacet let. Zapomeň na to. Zapomeň a odpusť – a vrať se domů.“

„Hned na začátku je taková pasáž – každý rok ji přehlédnou!“ pokračoval jsem. „Mám na mysli Lockwoodův popis Josefa; upozorňuji je na to už tolik let, že to umím zpaměti: ‚díval… se mi do tváře tak žalostným pohledem, že jsem… usoudil, že potřebuje patrně pomoc Boží, aby vůbec strávil večeři…‘ Dokonce jsem jim to četl nahlas, ale jim to jde jedním uchem tam a druhým ven – ani se neusmějí! A neuniká jim vtip jenom v díle Emily Brontěové. Ony ho nechápou ani u svých současníků. Je snad Mordecai Richler na studentky jedenáctého ročníku příliš vtipný? Zdá se, že ano. Jistě, Učňovská léta Duddyho Kravitze sice pokládají za ‚legrační‘, ale polovina humoru jim uniká! Vzpomínáš si na jeho popis židovského maloměšťáského letoviska? Vždycky přehlédnou popis; vsadil bych se, že ho považují za něco nadbytečného. Chtějí dialogy, chtějí akci; ty popisy jsou ale tak skvěle napsané! ‚Vyskytly se sice nějaké ostrůvky gójského odporu, to je pravda. Do žádného z hotelů, které měli dosud v rukou, Židé nesměli, to však – podobně jako setrvávání Britského guvernéra na pobřeží Malabaru – nebylo ani tak projevem nepřátelství, jako spíš dojemně vytrvalou hrdostí.‘ Každý rok je sleduji, jak to čtou – ani nemrknou okem!“

„Johne,“ chlácholil mě Dan. „Nech minulost spát – ani Owen by se nezlobil tak dlouho. Myslíš, že by dával celé zemi za vinu, co ho potkalo? Bylo to šílené, ale tohle je šílené taky.“

„Jak učíš na jevišti šílenství?“ zeptal jsem se ho. „Předpokládám, že dáš začátečníkům Hamleta – já dávám Hamleta děvčatům ze třináctého ročníku, ale musí jim stačit kniha; nemají ho kde vidět. A Zločin a trest – moje třináctky se musí poprat i s takzvaným ‚psychologickým‘ románem. Raskolnikova ‚koncentrovaná zkaženost‘ je jim naprosto pochopitelná, ale nevidí, jak dokázal Dostojevskij zapracovat psychologii díla i do toho nejobyčejnějšího popisu; opět je to popis, co jim zcela uniká. Například Raskolnikovův domácí – Jeho obličej vypadal, jako by ho měl tlustě pomazaný tukem; připomínal starý železný visací zámek‘. Trefnější obličej domácího si nedovedu představit! Není to úžasné? ptám se třídy; ony však na mne hledí, jako bych byl větší blázen než Raskolnikov.“

Dan na mě občas hledí stejně. Jak si může myslet, že bych byl schopen „zapomenout a odpustit“? Lidé až příliš zapomínají. Když si my, učitelé, děláme starosti, že naše studenty nezajímá historie, nevadí nám vlastně spíš to, že se moc zapomíná? Léta jsem se snažil zapomenout, kdo by mohl být mým otcem; nechtěl jsem ho najít, jak správně poznal Owen. Kolikrát jsem, například, zatelefonoval matčinu starému učiteli zpěvu Grahamu McSwineyovi? Kolikrát jsem mu zavolal a zeptal se ho, jestli se nedoslechl o Busteru Freebodym nebo si nevzpomněl na něco, co nám o mojí mamince neřekl? Jenom jednou; zavolal jsem mu jenom jednou. Poradil mi, abych na svého otce zapomněl; a já jsem na něj zapomenout chtěl.

Řekl: „Jestli je Buster Freebody naživu a jestli ho najdete, bude tak starý, že si už nebude pamatovat ani vaši maminku, natož jejího případného přítele!“ Mnohem víc ho zajímal Owen – proč se mu nezměnil hlas. „Měl by zajít k doktorovi – skutečně nevidím žádný rozumný důvod, aby měl takový hlas pořád,“ řekl.

Byl tu důvod, samozřejmě. Když jsem však ten důvod poznal, nezavolal jsem panu McSwineyovi, abych mu to řekl; pochybuji, že by mé vysvětlení pokládal za dostatečně vědecké. Pokusil jsem se to vyložit Hester, ale prohlásila, že ji to nezajímá. „Uvěřím ti všechno, co bys mi chtěl říct,“ přerušila mě, „tak mě, prosím tě, ušetři detailů.“

O účelu Owenova hlasu a o tom, jak se to tehdy všechno přihodilo, jsem mluvil pouze s Danem a reverendem Lewisem Merrillem. „Snad je to možné,“ konstatoval Dan. „Řekl bych, že se staly i podivnější věci – i když teď si nedokážu vybavit žádný příklad. Důležité je, že tomu věříš ty, a já si nikdy nedovolím zpochybňovat tvoje právo věřit, čemu se ti zachce.“

„A ty tomu věříš?“ zeptal jsem se ho.

„Já věřím tobě,“ odpověděl mi.

„Jak tomu vy můžete nevěřit?“ dorážel jsem na pastora Merrilla. „Ze všech lidí zrovna vy. Věřící člověk – jak tomu můžete nevěřit?“

„Aby tomu člověk věřil – tedy všemu,“ odvětil reverend Merrill, „aby uvěřil opravdu všemu… víš, k tomu by bylo zapotřebí víc víry, než mám já.“

„Ale zrovna vy!“ opakoval jsem. „Podívejte se na mě – nikdy jsem nebyl věřící, dokud se nestalo tohle. Když tomu můžu věřit já, proč ne vy?“ naléhal jsem. Pastor Merrill začal koktat.

„Pro tebe je snazší to prostě p-p-přijmout. Pro tebe není v-v-víra něco, co jsi kdysi cítil a pak cítit p-p-přestal; ty-ty-ty jsi ve své víře ne-ne-nežil, ani jsi o ni ne-ne-nepřišel. Pro tebe je to snazší,“ opakoval. „Ty jsi nebyl nikdy p-p-plný víry a p-p-plný pochybností. Ty prostě něco p-p-přijmeš jako zázrak a věříš tomu. Pro mě to ne-ne-není tak snadné,“ vysvětloval.

„Byl to přece zázrak!“ zvolal jsem. „Vyprávěl vám ten sen, já to vím! A sám jste byl u toho, když viděl svoje jméno i s datem smrti na Scroogeově náhrobku. Byl jste u toho!“ Nemohl jsem se uklidnit. „Jak můžete pochybovat o tom, že to věděl?“ řekl jsem. „Věděl to, věděl to všechno! Co to podle vás je – když ne zázrak?“

„Byl jsi svědkem něčeho, co na-na-nazýváš zázrakem, a od toho okamžiku věříš – teď věříš všemu,“ řekl pastor Merrill. „Ale zázraky samy ne-ne-netvoří víru – opravdové zázraky nemohou vy-vy-vyčarovat víru z ničeho; člověk musí předem věřit, aby mohl uvěřit ve skutečný zázrak. Věřím, že Owen měl neobyčejný d-d-dar – ano, byl neobyčejně nadaný a nesmírně jistý sám sebou. Nepochybně ho pronásledovala velice znepokojivá vidění – a rozhodně byl nadprůměrně citlivý, velice citlivý. Ale pokud jde o to, co údajně ‚věděl‘ – jsou známy i jiné příklady ja-ja-jasnozřivosti; ne každý případ je nutně připisován Bohu. Podívej se na sebe – ty jsi nikdy v B-B-Boha nevěřil; sám to tvrdíš, a teď připisuješ B-B-Boží ruce všechno, co se stalo s Owenem M-M-Meanym!“

Letos v srpnu mě probudilo v noci v čísle 80 na Hlavní třídě štěkání. V nejtvrdším spánku jsem slyšel psí štěkot a usoudil jsem, že je to Sagamore; pak mě napadlo, že je to můj pes – svého času jsem v Torontu míval psa – a teprve když jsem se probral a vrátil se zpátky do přítomnosti, uvědomil jsem si, že Sagamore i můj pes jsou dávno mrtví. Bývalo příjemné chodit se psem na procházky do parku Winstona Churchilla; možná bych si měl pořídit nového.

Neznámý pes venku na Hlavní třídě štěkal a odmítal přestat. Vstal jsem z postele a prošel důvěrně známou neosvětlenou chodbičkou do maminčiny ložnice, kde je vždycky trochu světla, protože se v ní nezatahují závěsy. Dan spí v bývalé ložnici mojí babičky – hlavní ložnici v domě.

Vyhlédl jsem z okna maminčiny ložnice, ale žádného psa jsem neviděl. Sestoupil jsem do pracovny – jak se místnosti říkalo, když byl ještě naživu dědeček. Později to byl jakýsi dětský pokoj, naše doupě, kde mimo jiné maminka pouštěla starý gramofon a zpívala dueta s Frankem Sinatrou za doprovodu orchestru Tommyho Dorseye. Tady stál gauč, na němž ležela Hester, když jsme s Noahem a Simonem prohledávali celý dům v marné snaze najít Owena. Nikdy jsme se nedozvěděli, kam ho ukryla, nebo kam se sám schoval. Lehl jsem si na starou pohovku a vzpomínal. Musel jsem tam usnout; byla to pohovka s neobyčejně bohatou historií, na níž mi – i na to jsem se pamatoval – maminka poprvé pošeptala do ucha: „Ty moje povyraženíčko!“

Když jsem se probudil, měl jsem pravou ruku pod jedním z bachratých polštářů a cosi mě tlačilo do zápěstí – tvarem to připomínalo hrací kartu, ale když jsem ji vytáhl, zjistil jsem, že je to pozůstatek z Owenovy dětské sbírky: prastará a úplně zohýbaná basebalová kartička. Hank Bauer! Vzpomínáte si na něj? Kartička byla vytištěná v roce 1950, kdy bylo Bauerovi osmadvacet a byl teprve druhým rokem v mužstvu Yankees. Vypadal starší, snad za to mohla válka; za druhé světové války basebalu nechal a pak se k němu vrátil. Přestože nejsem žádný basebalový fanoušek, pamatuji se na něj jako na spolehlivého, solidního hráče a jeho lehce unavený, opálený obličej skutečně odrážel vyrovnaný přístup ke hře. V jeho trpělivém úsměvu nebylo nic splašeného a oči mu nezakrývalo stínítko basebalové čapky, posunuté hluboko do týla, takže odhalovala čelo zbrázděné přemýšlivými vráskami. Byla to jedna z těch starých, optimisticky kolorovaných fotografií: snědé líce byly příliš snědé, obloha příliš modrá, mraky příliš sněhobílé. Vysoké, načechrané obláčky na blankytně modrém nebi rámovaly Hanka Bauera v bílém dresu s jemným proužkem tak neskutečným pozadím, že to vypadalo, jako by právě zemřel a vystoupil na nebesa.

Teď mi bylo samozřejmě jasné, kam Hester Owena schovala; ležel pod polštáři gauče – pod ní! – celou dobu, co jsme ho hledali. Proto byl tak rozcuchaný, jako by právě vylezl z postele. Kartička s Hankem Bauerem mu vypadla z kapsy. Takovéhle objevy – nemluvě o tom, jak na mě „promluvil“ v tajné chodbě a jak mě zachytila jeho ruka (nebo něco jako ruka) – mi v čísle 80 na Hlavní třídě občas nahánějí strach.

Vím, že ke konci se toho starého domu bála i babička. „Příliš mnoho duchů!“ mumlala si. Podle mě byla nakonec ráda, že ji „nezavraždil nějaký maniak“, jak tomu kdysi dávala přednost před odchodem do ústavu. Nakonec svůj starý domov opustila klidně; brala odchod filosoficky. „Je načase jít,“ oznámila Danovi a mně. „Příliš mnoho duchů!“

V Gravesendském útulku pro přestárlé přišel konec poměrně rychle a bezbolestně. Nejdřív si přestala pamatovat všechno, co souviselo s Owenem; pak si přestala pamatovat mne; a nakonec jí nic nedokázalo připomenout ani maminku – kromě mého téměř dokonalého napodobování Owenova hlasu. Jedině ten hlas uměl probudit její paměť k životu; jen ten hlas jí dokázal skoro vždycky vzpomínky vrátit. Zemřela ve spánku, pouhé dva dny před stými narozeninami. Neměla ráda věci, které byly k „nepřežití“. „Ten účes je mi k nepřežití protivný jako bolavý palec!“

Dovedu si představit, jakou hrůzu musela mít ze svých stých narozenin; rodinná oslava, která se na počest události plánovala, by ji dozajista zabila – bojím se, že si toho byla vědoma. Tetička Marta předem pozvala televizi; jak snad víte, televize v pravidelném pořadu Dnešek navštěvuje s blahopřáním všechny stoleté občany Spojených států – pokud je informována. A tetička Marta se postarala, aby informována byla. Harriet Wheelwrightová dovrší na svátek Všech svatých sto let! Babička nenáviděla americký svátek Všech svatých; jedna z mála věcí, které měla Bohu za zlé, bylo, že dopustil, aby se narodila právě toho dne. Ten den sloužil podle jejího názoru k tomu, aby se mohla lůza vybouřit; ten den přímo vybízel, aby se majetným způsobilo co nejvíc nepříjemností – babiččin dům byl vždycky terčem nejrůznějších útoků. Okapy a římsy v čísle 80 na Hlavní třídě dostaly řádný příděl toaletního papíru, okna garáže byla zapatlaná mýdlem, lucerny na příjezdové cestě nastříkané sprejem na oranžovo a do dopisní schránky jednou dokonce někdo vecpal skoro celého uzenáče. Owen podezíral zbabělého pošťáka pana Morrisona.

Po přestěhování do útulku pro přestárlé odsoudila babička dálkové ovládání televizních kanálů jako opravdový vynález Satanův; to je konečné vítězství televize, pravila, teď může člověka oblbnout k smrti, aniž mu dovolí vstát z křesla. Babiččinu smrt zjistil jako první Dan při jedné ze svých pravidelných večerních návštěv. Chodil za ní do útulku každý večer, v neděli ráno jí nosil nedělní noviny a dopoledne jí nahlas předčítal.

V den, kdy zemřela, ji našel opřenou v nemocniční posteli; vypadala, jako by usnula při sledování televize a držela v ruce dálkové ovládání, které neustále přepínalo jednotlivé programy. Ale nespala, byla mrtvá a její studený palec pevně tiskl tlačítko ovladače, který neúnavně pátral ve všech kanálech a hledal dobrý program.

Jak bych si přál, aby i Owen Meany mohl zemřít stejně pokojně!

Toronto: 17. září 1987 – prší a je chladno; počasí každoročního návratu do školy, návratu do kostela. Důvěrně známé školní a církevní rituály jsou mojí největší útěchou. Na škole biskupa Strachana však nastoupila v oddělení anglického jazyka a literatury nová učitelka; už při jejím prvním pohovoru na jaře jsem tušil, že to bude katastrofa – osoba, která naplňuje zcela novým významem slavnou úvodní větu z Pýchy o předsudku, kterou zahajuji podzimní semestr svých žákyň z devátého ročníku: „Všeobecně uznávanou pravdou, že svobodný muž, oplývající jistým majetkem, musí potřebovat manželku.“

Nevím, jestli vyhovuji představě Anne Austenové „muže s jistým majetkem“, připouštím však, že ke mně byla babička v závěti štědrá.

Nová kolegyně se jmenuje Eleanor Pribstová a já bych si s neobyčejným potěšením přečetl, co by Jane Austenová napsala o ní. Mnohem raději bych o slečně Pribstové četl, než se s ní stýkal. Ale já to s ní vydržím; já ji přečkám. Střídá hloupost s agresivitou a obě metody prosazuje s nesnesitelnou razancí – připomíná německý buldozer.

Když se směje, vybaví se mi vždycky jedna nádherná věta z konce románu Margaret Atwoodové Z hlubin: „Směju se a vychází ze mě zvuk, jako když něco zabíjejí: myš, ptáka?“ Když se zasměje Eleanor Pribstová, přísahal bych, že slyším smrtelný chropot krysy nebo hyeny. Nedávno jsem na schůzi našeho oddělení navrhl, že bych chtěl ve třináctém ročníku probírat Kočku a myš od Gúntera Grasse. Slečna Pribstová okamžitě vyrazila do útoku.

„Musíte ta děvčata učit takovou ohavnost?“ osočila mě. „To je kniha pro chlapce,“ prohlásila. „Ta scéna s masturbováním je pro ženy vysloveně urážlivá.“

Pak si stěžovala, že v hodinách kanadské literatury ve třináctém ročníku „využívám“ Margaret Atwoodovou a Alici Munroovou; nic jí nebránilo, aby o nich učila v jiné třídě, jenže ona byla rozhodnutá dělat potíže. Prohlásila, že jestliže o těchto autorkách vyučuje muž, de facto je „využívá“ a ostatní ženy v oddělení je nemohou probírat. Ale já do ní vidím. Patří k těm, co vám vyčtou – probíráte-li v kanadské literatuře kanadského autora – že Kanaďany podceňujete, protože je neučíte v hodinách jiné literatury. A když je „využijete“ v hodinách jiné literatury, osočí vás, co je podle vás na kanadské literatuře „špatného“, a vyčte vám, že Kanaďany podceňujete. To vše jen proto, že jsem Američan a ona nemá Američany ráda; jak je to průhledné – vezmeme-li navíc v úvahu skutečnost, že jsem svobodný, žiji sám a nepřetrhl jsem se, abych ji, jak se říká, „pozval do města“. Slečna Pribstová patří k tomu typu vztahovačných žen, které se nechají „pozvat do města“, jen aby vás mohly s chutí ponížit; ovšem nepozvete-li je, pokusí se vás ponížit ještě víc.

Připomíná mi to, jak jsem se před lety setkal s jistou ženou z New Yorku, která se neobyčejně podobala Mitzy Lishové. Přijela se podívat k nám do školy, než se rozhodne zapsat sem svou dceru; chtěla mluvit s někým z oddělení anglického jazyka a literatury, aby se ujistila, jak řekla ředitelce, že literaturu nepojímáme příliš „bigotně“. Ta osoba byla koncentrát sexuálních komplexů a protikladů. Především chtěla dát svou dceru do kanadské školy – do „tradiční školy“, jak neustále opakovala – protože ji chtěla „uchránit“ nebezpečí dospívání v New Yorku. Všechny školy v Nové Anglii byly podle ní plné dětí z New Yorku; pokládala vskutku za tragické, jak jsou mladá děvčata zbavována možnosti vyznávat hodnoty a ctnosti zdravějších, bezpečnějších časů.

Na druhé straně patřila k těm Newyorčankám, které by „nepřežily“, kdyby musely jen na minutu opustit New York, a celý zbytek světa pokládají za venkovskou náves, kde jsou jedinci jako ona, obdaření tou pravou oduševnělostí, vkusem a velkoměstskou energií, připoutáni ke kůlu staromódních hodnot a ctností a vydáni napospas smrti nudou.

„Jen tak mezi námi,“ pošeptala mi, „co tady vlastně dospělí dělají?“ Soudím, že měla na mysli celé Toronto – celou Kanadu… jinými slovy tady, v téhle divočině. Přesto sem chtěla poslat svou dceru, aby nebyla ohrožena prozřením a poznáním skutečného světa, který pohltil její matinku a připoutal ji k New Yorku!

Velice se zajímala, kolik máme na seznamu doporučené četby kanadských autorů; protože je nečetla, podezírala je z té nejhlubší zaostalosti. S dcerou jsem se nesetkal; možná byla milá – nepochybně ustrašená, jak moc se jí bude stýskat, ale dost možná hodná. Nakonec ji k nám její matka neposlala, přestože její přihláška byla vyřízena kladně. Možná jela do Kanady jen z čirého rozmaru – ani já se nemohu chlubit tím, že bych sem jel z naprosto realistických pohnutek! Možná svou dceru nezapsala do naší školy proto, že by sama nebyla schopná přežít tu hroznou zaostalost, kdyby ji sem do té divočiny jezdila navštěvovat.

Já mám své vlastní vysvětlení, proč ji k nám neposlala. Matka se totiž se mnou pokusila flirtovat! Už dlouho se mi něco podobného nestalo; začínal jsem si myslet, že mi podobné nebezpečí nehrozí, když ta osoba zničehonic prohlásila: „Co se tady dá podniknout – aby si člověk trochu užil? Nechtěl byste mi to ukázat?“

Vedení školy učinilo jistá neobvyklá, neřku-li zcela výjimečná, opatření, aby dívce umožnilo strávit noc na jedné z kolejí – aby se seznámila s ostatními děvčaty, několika dalšími Američankami a tak podobně. Matka pak sama vyslovila přání, abych ji provedl „nočním městem“!

„Jsem rozvedená,“ dodala spěšně – a zbytečně; jako bych to nepoznal! Ale i tak!

Musím se přiznat, že postrádám talent, jak se z podobných přímočarých výzev vykroutit; nemám moc zkušeností. Zachoval jsem se asi jako absolutní idiot; nepochybně jsem té ženě poskytl další zářný příklad „zaostalosti“, s jakou se nutně shledá kdekoli za hranicemi New Yorku.

Dopadlo to žalostně. Ona mi učinila, ze svého pohledu, odvážnou nabídku a fakt, že jsem její štědrý dar tak zbaběle odmítl, mi vtiskl punc beznadějného hlupáka. Za to, že mě poctila příslibem svých svůdných vnad, se pak cítila oprávněna zahrnout mě veškerou nenávistí a opovržením. Stěžovala si Katherine Keelingové, že naše doporučená četba je „ještě bigotnější“, než se obávala. Ale věřte mi: „bigotní“ nebyla naše doporučená četba – ale já! Prostě jsem se kvůli ní nepřetrhl.

A teď musím ve svém vlastním oddělení anglického jazyka a literatury snášet ženskou očividně podobného založení, která svou netýkavost rovněž halí do záplavy sexuálních protikladů – Eleanor Pribstovou!

Hádala se se mnou dokonce i kvůli tomu, že jsem si vybral jako učební materiál román Robertsona Daviese V bouři; naznačila mi, jestli to není proto, že jsem nepoznal, že Páté řemeslo je „lepší“. Probírám, přirozeně, oba romány i další díla Robertsona Daviese s velkým, ba vrcholným potěšením. Namítl jsem, že s tímto jsem měl v minulosti největší úspěch. „Studenti si často sami připadají jako ochotníci,“ řekl jsem. „Myslím, že příběh místního dramatického kroužku jim připadá jednak velice legrační a jednak velice povědomý.“ Slečna Pribstová nicméně chtěla vědět, zda znám Kingston; jestlipak vím, že románové městečko Salterton odpovídá Kingstonu? Ano, slyšel jsem o tom, přisvědčil jsem, třebaže osobně jsem v Kingstonu nebyl.

„Nebyl?“ zvolala. „Takhle to dopadá, když Američan učí Kanlit!“ zhrozila se.

„Nesnáším výraz ‚Kanlit‘,“ protestoval jsem. „U nás se neříká americké literatuře ‚Amlit‘, a tak nevidím důvod, proč by se měla nejzajímavější slovesná díla vaší země zdrcnout do téhle odporné zkratky. Kromě toho,“ pokračoval jsem, „pokládám Daviese za autora natolik obecného významu, že jsem se rozhodl o jeho knihách učit ne proto, že jsou ‚kanadské‘, ale protože jsou krásné.“

Od té chvíle mi vyhlásila válku. Napadla mé rozhodnutí probírat v jedenáctém ročníku místo Orwellovy Farmy zvířat jeho Dny v Burmě. Z hlediska „trvalého významu“, prohlásila, se obvykle volí mezi 1984 nebo Farmou zvířat; Dny v Burmě zavrhla jako „ubohou náhražku“.

„Orwell je Orwell,“ řekl jsem. „A Dny v Burmě jsou dobrá kniha.“

Ovšem slečna Pribstová – absolventka Queens (odtud její bohaté znalosti Kingstonu) – píše na Torontské univerzitě doktorskou práci na téma „Literatura a politika“ nebo tak něco. Vy jste psal o Hardym, že? zeptala se mě – s důrazem, že to byl „jenom“ Hardy! A nic jiného už jsem nenapsal, že?

Zeptal jsem se své staré přítelkyně Katherine Keelingové: „Myslíte, že Bůh stvořil Eleanor Pribstovou, aby mě zkoušel?“

„Vy jste moc ošklivý chlapeček,“ pohrozila mi. „Nebuďte ještě zlomyslný.“

Když chci být „zlomyslný“, ukážu jí svůj prst; vlastně ne – ukážu jí to, co nemám, neukážu jí svůj prst. Svůj chybějící prst si schovám na příští setkání se slečnou Pribstovou. Vděčím Owenovi za tolik věcí; nejenže mě zachránil před Vietnamem, ale vytvořil mi také skvělou učební pomůcku, dal mi báječný nástroj na získání pozornosti. Kdykoli zájem třídy o výklad upadá, stačí jednoduše zvednout ruku a na něco ukázat. Díky chybějícímu ukazováčku je moje ukazování vrcholně zajímavé a vzrušující. Okamžitě se ke mně soustředí pozornost všech přítomných. A stejně dobře to funguje na různých schůzích.

„Neukazuj na mě tou věcí!“ říká s oblibou Hester.

Ale to není „ta věc“, to „nic“, co jí vadí; jí vadí to, co tam chybí! Pahýl po amputovaném prstu je úhledný a hladký – byl to dokonalý řez. Není ani trochu zohavený nebo znetvořený, ani nevypadá bolavě. Jediná vada je, že mi chybí. Chybí mi Owen Meany.

Nedlouho potom, co mi Owen amputoval prst – na konci léta roku 67, když přijel do Gravesendu na krátkou dovolenou – Hester prohlásila, že mu nepůjde na pohřeb; kategoricky to odmítla.

„Provdám se za tebe, odstěhuju se do Arizony – půjdu s tebou kamkoli na světě, Owene,“ řekla. „Umíš si mě představit na posádce jako svou nevěstu? Dovedeš si představit, jak pořádáme večírek pro jiné novomanžele – když zrovna nebudeš někde s mrtvolou? Mohl bys mi říkat Hester Huachuca!“ vyrážela mezi vzlyky. „Otěhotním, jestli chceš, Owene. Chtěl bys děti? Porodím ti děti!“ plakala. „Udělám pro tebe, co budeš chtít, ty to víš. Ale nepůjdu na žádnej tvůj zkurvenej pohřeb!“

Dodržela slovo a Owenova pohřbu se nezúčastnila – Hurdova kaple praskala ve švech, ale Hester mezi přítomnými chyběla. Owen ji nikdy nepožádal, aby se za něj provdala; nikdy po ní nechtěl, aby se za ním odstěhovala do Arizony ani jinam. „Nebylo by to spravedlivé – myslím spravedlivé vůči ní,“ svěřil se mi.

Na podzim roku 67 se dohodl s generálmajorem LaHoadem; jeho pobočníkem jmenován nebyl – LaHoad si příliš vážil pochvalného hodnocení, které Owen získal jako důstojník oddělení ztrát. Generálmajor očekával do osmnácti měsíců přeložení; pokud Owen vydrží na posádce jako „nejlepší“ doprovodný důstojník oddělení ztrát, slíbil mu „dobré místo ve Vietnamu“. Osmnáct měsíců bylo dlouhé čekání, ale nadporučík Meany cítil, že to za to stojí.

„On neví, že ve Vietnamu nejsou žádná ‚dobrá místa‘?“ rozčilovala se Hester. Bylo to v říjnu; byli jsme s padesáti tisíci dalších demonstrantů ve Washingtonu. Shromáždili jsme se naproti Lincolnově památníku a pochodovali směrem na Pentagon, kde nás zastavily řady šerifů a vojenské policie; vojáci a policisté byli i na střeše Pentagonu. Hester nesla transparent:

ZASTAŇTE SE NAŠICH BRANCŮ! VRAŤTE NÁM JE DOMŮ!

Já jsem nenesl nic; tehdy jsem se ještě trochu styděl za svůj chybějící prst. Zahojená rána byla dosud čerstvá a po sebemenší námaze vypadal pahýl zaníceně. Snažil jsem se sounáležitost s demonstranty aspoň cítit; bohužel marně – necítil jsem sounáležitost s ničím. Byl jsem zařazen do kategorie 4-F; nikdy mi nehrozilo nebezpečí, že budu muset v Americe narukovat nebo utíkat do Kanady. Prostým odstraněním prvních dvou článků pravého ukazováčku mě Owen Meany dokázal postavit mimo celou mou generaci.

„Kdyby byl jen zpoloviny tak chytrý, za jakého se považuje,“ řekla mi Hester cestou k Pentagonu, „uřízl by prst i sobě – uřezal by si jich tolik, kolik by bylo zapotřebí. Tebe zachránil, jsi prostě klikař!“ řekla. „Proč není dost chytrý, aby zachránil sebe?“

Toho října jsem ve Washingtonu viděl spoustu Američanů, kteří se upřímně styděli za to, co jejich země dělala ve Vietnamu; viděl jsem ale i spoustu jiných Američanů, kteří se samolibě vyžívali v nanejvýš dětinském projevu hrdinství – zejména svém vlastním. Soudili, že vyprovokují-li střet s vojáky a policií, nejenže je to vynese do pozice hrdinů, ale zároveň si namlouvali, že takovou konfrontací odhalí zkorumpovanost politického a společenského systému, proti němuž údajně bojovali. Titíž lidé o několik let později přisuzovali protiválečnému „hnutí“ zásluhy za konečné stažení jednotek Americké armády z Vietnamu. Já jsem však viděl něco jiného. Já jsem viděl, že samolibá arogance řady takovýchto demonstrantů přispěla jen k utvrzení postojů těch ubohých bláznů, kteří válku podporovali. Proto mi slova Ronalda Reagana, která pronesl o dva roky později v roce 1969, připadají tak směšná: protesty proti válce ve Vietnamu podle něj prý „nejlépe slouží našemu nepříteli“. Já jsem viděl, že měly za následek něco mnohem horšího: že sloužily těm šílencům, kteří válku vedli – že díky jim trvala válka déle. To jsem viděl já! Odjel jsem i se svým chybějícím prstem domů do New Hampshire a Hester se ve Washingtonu nechala zatknout sama; nebyla tak docela sama – toho října se zatýkalo ve velkém.

Koncem roku 1967 zasáhly nepokoje Kalifornii i New York; ve Vietnamu bylo pět set tisíc příslušníků Americké armády. Víc než šestnáct tisíc Američanů přišlo o život. Tehdy generál Westmoreland řekl: „Dosáhli jsme významného mezníku, kdy se před námi začíná rýsovat konec.“

To vyprovokovalo Owena k poznámce: „Jaký konec?“ Pro něj ale přišel konec i tak příliš pozdě.

Dali ho, pochopitelně, do zavřené rakve; rakev byla zahalená americkou vlajkou a na ní byla připnutá jeho medaile. Jako každý nadporučík v aktivní službě měl nárok na vojenský pohřeb se všemi poctami, s čestnou stráží a salvami, s celou parádou. Mohl být pohřben na vojenském hřbitově v Arlingtonu; Meanyovi ho však chtěli mít uloženého v Gravesendu. Kvůli vyznamenání a hlavně proto, že zprávu o Owenově hrdinském činu otiskly všechny newhampshireské deníky, toužil potrhlý reverend Dudley Wiggin sloužit bohoslužbu u episkopálů; rektor Wiggin byl vášnivým obhájcem a propagátorem vietnamské války a mermomocí chtěl uspořádat pohřeb v kostele Ježíše Krista.

Přemluvil jsem Meanyovy, aby dali přednost Hurdově kapli a svěřili celebrování mše reverendu Lewisi Merrillovi. Pan Meany sice Gravesendské akademii neodpustil Owenovo vyloučení, ale podařilo se mi ho přesvědčit, že Owen by se „tam nahoře hrozně zlobil“, kdyby ho vydal napospas Wigginovým.

„Wigginovi nenáviděl,“ řekl jsem panu a paní Meanyovým. „K pastoru Merrillovi ho vázal jakýsi zvláštní vztah.“

To bylo v létě roku 68; byl jsem totálně znechucen nekonečnými prohlášeními bílých, jak se po přečtení Duše na ledu jejich život změnil – vsadím se, že Eldridge Cleaver tím byl znechucen také – a Hester řekla, že jestli uslyší ještě jednou Simona a Garfunkela zpívat „Paní Robinsonovou“, začne zvracet. Na jaře byl zavražděn Martin Luther King a v témže měsíci začali hrát na Broadwayi Hair; léto roku 68 bylo poznamenáno směsicí hrůz a povrchností, na které si od té doby společnost zvykla.

V domě Meanyových bylo horko k zalknutí; dům byl neprodyšně utěsněn – jak jsem byl vždy znovu ujišťován – kvůli paní Meanyové a její alergii na žulový prach. Owenova matka seděla na svém místě a jako obvykle hleděla do prázdna, tentokrát do vyhaslého popela v krbu, na jehož římse stála znetvořená scéna Narození s prázdnou kolébkou v jesličkách. Pan Meany postrčil špičkou špinavé boty kovový držák na polena.

„Dali nám padesát tisíc dolarů!“ řekl. Paní Meanyová přikývla, aspoň jsem měl ten dojem. „Odkud vláda ty peníze bere?“ zeptal se; zavrtěl jsem hlavou. Věděl jsem, že je bere od nás.

„Vím, které písně měl Owen v kostele nejraději,“ řekl jsem. „Jsem si jist, že pastor Merrill zvolí vhodnou modlitbu.“

„K čemu nakonec všechno to modlení Owenovi bylo?“ zavrčel pan Meany a kopl do krbové mříže.

Později jsem zašel do Owenova pokoje a posadil se na jeho postel. Odříznuté paže zničené sochy Máří Magdaleny byly záhadným způsobem připevněny k maminčině krejčovské panně, původně bezhlavé a bezruké. Světlé, vápnem nabílené paže byly v poměru k menším proporcím maminčiny postavy příliš dlouhé; soudím však, že takto rozepjatá náruč odpovídala Owenově vzpomínce na to, jak ho měla maminka ráda. Vedle mě na posteli ležel jeho vojenský batoh; rodiče ho nechali nevybalený.

„Mám ho vybalit?“ nabídl jsem se.

„To bych byl rád,“ řekl otec. Později přišel za mnou do pokoje a řekl: „Vezmi si cokoli z jeho věcí, jestli chceš – vím, že by mu to udělalo radost.“

Našel jsem v batohu Owenův deník a značně odřené paperbackové vydání Výboru z díla svatého Tomáše Akvinského – oboje jsem si vzal; a pak jeho Bibli. Nebylo lehké dívat se na jeho věci. Překvapilo mě, že nikdy nevyndal z převázané krabice svou sbírku basebalových kartiček, kterou mi kdysi symbolicky věnoval a já mu ji zase vrátil; překvapilo mě, jak scvrklé a groteskní mi připadaly amputované tlapy pásovce – kdysi jsem si je cenil jako poklad, a teď se mi nejen zdály ohavné, ale i mnohem menší, než jsem si pamatoval. Nejvíc ze všeho mě však překvapilo, že jsem nikde nenašel basebalový míček.

„Není tady,“ pravil pan Meany, který mě pozoroval ze dveří. „Podívej se, kam chceš, ale není tu. Nikdy tu nebyl – vím to, protože jsem ho hledal celá léta!“

„Myslel jsem si…“ řekl jsem

„Já taky!“ přisvědčil.

Basebalový míček – takzvaná „vražedná zbraň“ neboli „nástroj smrti“ – v Owenově pokoji nikdy nebyl!

Přečetl jsem si odstavec, který si Owen několikrát zatrhl ve svatém Tomáši Akvinském – „Důkaz Boží existence pohybem“. Seděl jsem na jeho posteli a četl pasáž znovu a znovu.

Protože všechno, co se hýbe, funguje jako jakýsi nástroj prvotního původce pohybu, pak kdyby takovýto prvotní původce pohybu neexistoval, byly by všechny pohybující se věci pouhé nástroje. Z toho samozřejmě plyne, že kdyby existoval nekonečný počet původců pohybu a pohybujících se věcí, pak při neexistenci prvotního původce pohybu by celé toto nekonečno původců pohybu a pohybujících se věcí byly nástroje, jeví se proto jako nanejvýš pošetilé, dokonce i lidem neučeným a prostým, předpokládat, že se nástroje pohybují bez nějakého původního iniciátora pohybu. Takto bychom mohli podobně soudit, že je možno vyrobit skříň nebo postel prostě tím způsobem, že ke dřevu přiložíme pilu nebo sekeru, kterou nebude používat žádný truhlář. Proto musí existovat prvotní původce pohybu nade vším – a toho nazýváme Bohem.

Postel se pohnula; pan Meany usedl vedle mne. Aniž se na mne podíval, přikryl mi svou upracovanou tlapou ruku; vůbec se neštítil dotknout pahýlu po mém amputovaném prstu.

„Víš, on… on nebyl jako ostatní,“ řekl.

„Nikdo nebyl jako on,“ řekl jsem, ale pan Meany potřásl hlavou.

„Chtěl jsem říct, že on nebyl normální, on se narodil… jiný,“ řekl pan Meany.

Kromě jediné příležitosti, kdy mi paní Meanyová vyjádřila soustrast nad nešťastnou smrtí mé maminky, jsem ji nikdy neslyšel promluvit; její nezvyklý hlas, kterým se ozvala ze svého místa u krbu v obývacím pokoji, mě proto zaskočil a polekal.

„Dost!“ zvolala. Pan Meany mi sevřel ruku.

„Chci říct, že se narodil nepřirozeně,“ řekl. „Jako Ježíšek – tak to myslím,“ dodal. „Já a jeho matka, my jsme to nikdy nedělali…“

„Dost!“ zvolala znovu paní Meanyová.

„Počala ho sama – jako panna Maria,“ pokračoval.

„Nikdy ti neuvěří! Nikdo ti nikdy nevěřil!“ volala z pokoje paní Meanyová.

„Chcete říct, že se Owen narodil z neposkvrněného početí?“ zeptal jsem se pana Meanyho; nezvedl zrak, ale rozhodně zakýval hlavou.

„Ano – ona byla panna!“ přisvědčil.

„Nikdy ti nikdo neuvěří, nikdy, nikdy!“ volala paní Meanyová. „Mlč!“ okřikl ji.

„Nemohla to být… nějaká náhoda?“ zeptal jsem se. „Vždyť jsem ti říkal, že jsme to nikdy nedělali!“ odbyl mě drsně.

„Dost!“ opakovala paní Meanyová, ale její hlas už nezněl tak naléhavě. Bylo jasné, že je úplně pomatená. Snad byla opravdu mírně choromyslná. Možná ani nevěděla, jak se „to“ dělá, nebo jestli to vůbec někdy dělala. Možná celý čas lhala, nebo byla postižená natolik, že si vůbec nepamatovala způsob, jakým se jí podařilo otěhotnět!

„Vy opravdu věříte…“ řekl jsem.

„Je to pravda!“ zvolal pan Meany a stiskl mi ruku, až mi vyhrkly slzy. „Nebuď jako ti zatracení faráři!“ naléhal. „Jednomu příběhu věří a o tomhle nechtějí ani slyšet! O tamtom dokonce kážou v kostele, ale o našem prohlašují, že je horší než nějaký hřích! Owen nebyl žádný hřích!“ prohlásil.

„Ne, nebyl,“ přisvědčil jsem tiše. Měl jsem chuť ho zabít – za jeho omezenost! Měl jsem sto chutí nacpat tu bláznivou ženskou do krbu!

„Zkoušel jsem to u jiných církví – zatracení katolíci!“ horlil pan Meany. „Já rozumím jenom žule,“ pokračoval. To má pravdu, pomyslel jsem si. „Pracoval jsem v lomu, v Concordu, v létě, jako kluk. Když jsem poznal mou paní, když… počala Owena… nebyl v Concordu ani jeden katolík, za kterým bychom mohli jít. Byla to hanba, co jí všichni říkali!“

„Dost!“ ozvala se ztichlým hlasem paní Meanyová.

„Přestěhovali jsme se do Barre, je tam dobrá žula. Přál bych si mít tady aspoň zpoloviny tak dobrou žulu!“ posteskl si. „Ale katolíci v Barre nebyli o nic lepší – chovali se k nám, jako bychom zhřešili proti Bibli, jako bychom si chtěli vymyslet vlastní víru nebo co…“

Ovšemže si vymysleli vlastní „víru“; byli typickými příklady zrůdné pověrčivosti a zabedněnosti, jaké televizní šarlatáni zneužívají ve svých důkazech „zázraků“.

„Kdy jste to řekli Owenovi?“ zeptal jsem se. Bylo mi jasné, že byli tak hloupí, aby se mu se svým zpozdilým přesvědčením svěřili.

„Dost!“ řekla paní Meanyová; její hlas zněl už téměř automaticky – jako by opakovala předem nahrané sdělení.

„Když jsme mysleli, že je na to dost starý,“ odpověděl pan Meany; zavřel jsem oči.

„Kolik mu asi bylo let, když jste mu to řekli?“ zeptal jsem se.

„Deset nebo jedenáct – někdy v té době, co odpálil ten basebalový míček,“ řekl pan Meany.

Ano, to odpovídá, pomyslel jsem si. V té době na Owena příběh o jeho „neposkvrněném početí“ jistě mocně zapůsobil – správná limonáda na téma „syn Boží“. Dovedu si představit, jak mu běhal mráz po zádech! Napadlo mě, že Owen vlastně doplatil na hloupost a nevzdělanost úplně stejně, jako kdyby se stal obětí vyššího záměru. Byl jsem svědkem toho, k čemu ho využil Bůh, a teď jsem konečně viděl, jak ho už dřív zneužila tupost a omezenost.

Vzpomínám si, že to byl Owen, kdo řekl, že Ježíš Kristus byl zneužit – když Barb Wigginová prohlásila, jaké měl Ježíš „štěstí“, a reverend Dudley Wiggin podotkl, že byl, koneckonců, „spasen“. Bůh možná Owena „využil“ pro své záměry, ale Meanyovi a jejich nekonečná nevzdělanost ho skutečně „zneužili“, o tom teď nebylo pochyb!

Usoudil jsem, že mám všechno, co bych chtěl; pan Meany se však zatvářil překvapeně, že si neberu krejčovskou pannu. „Řekl bych, že všechno, co si Owen schovával, mělo nějaký účel!“ řekl.

Nenapadal mě žádný účel, kterému by maminčiny nešťastné červené šaty, její panna a ukradené paže Máří Magdaleny mohly sloužit, a taky jsem to nahlas řekl, snad o něco nevlídněji, než jsem měl v úmyslu. Meanyovým však takové detaily jako tón hlasu zcela unikaly. Rozloučil jsem se s paní Meanyovou, ale ta mě neuznala ani za hodna pohledu; dál mlčky zírala do krbu na imaginární bod za hromádkou vyhaslého popela – nebo kdesi hluboko v ní. Jak jsem ji nenáviděl! V životě jsem neviděl přesvědčivější argument pro zastánce povinné sterilizace.

Na blátivé, rozjezděné cestě před domem mě pan Meany vyzval: „Chtěl bych ti ukázat ještě něco – v dílně.“

Zašel si pro dodávku, aby mohl jet do dílny za mnou, a zatímco jsem čekal, z neprodyšně uzavřeného domu ke mně naposledy dolehl hlas paní Meanyové: „Dost!“

Nebyl jsem v dílně od té doby, co mě Owen svým chirurgickým zákrokem osvobodil od vojenské povinnosti. Když byl o Vánocích 1967 doma – byly to jeho poslední Vánoce – strávil v dílně spoustu času, jak pomáhal otci vyřizovat zakázky, které jako obvykle nedodal včas nebo pokazil. Několikrát mě zval k sobě na pivo, ale já jsem pokaždé odmítl; ještě stále jsem si zvykal na život bez pravého ukazováčku a měl jsem obavy, že by mi při pohledu na diamantový kotouč začal běhat mráz po zádech.

Owen si užíval Vánoce v poklidu. Tři nebo čtyři dny jsme souvisle trénovali střelbu; moje úloha byla, pochopitelně, velice omezená, ale přece jen jsem byl zapotřebí k tomu, abych chytil míč a přihrál mu ho zpátky. Prst mi nedělal žádné potíže, a to Owena velice potěšilo. Jinak jsem soudil, že by bylo nevděčné, kdybych si stěžoval na problémy při vykonávání jiných činností – například při psaní a jídle nebo, přirozeně, psaní na stroji.

Nebyly to veselé Vánoce; Owen se málo viděl s Hester, jejíž pouhých několik měsíců staré prohlášení, že mu odmítá jít na pohřeb, se ho očividně dotklo. Od Vánoc se jejich roztržka stále prohlubovala; Hester projevovala svůj radikální odpor proti válce čím dál agresivněji, zvlášť po lednu, kdy oznámil svou kandidaturu na prezidentský úřad demokrat McCarthy. „Koho chce zblbnout?“ ptala se. „Ten je asi stejně dobrý kandidát na prezidenta, jako je básník!“ V únoru oznámil svou kandidaturu Nixon. „Takže je to v hajzlu!“ konstatovala Hester. Ve stejném měsíci dosáhl počet padlých amerických vojáků ve Vietnamu absolutně nejvyššího týdenního průměru – za jeden týden přišlo o život 543 amerických vojáků! Hester poslala Owenovi zlomyslný dopis. „Teď máš mrtvol plnou prdel, co? Dokonce i v Arizoně!“ V březnu ohlásil svou kandidaturu za demokraty Bobby Kennedy a vzápětí se prezident Johnson nechal slyšet, že nebude usilovat o znovuzvolení. Hester pokládala Johnsonovo odstoupení za vítězství „Mírového hnutí“; když o měsíc později oznámil svou kandidaturu Humphrey, napsal jí Owen: „tohle je teprve vítězství vašeho ‚hnutí‘ – uvidíš!“

S odstupem času jeho chování chápu; chtěl jí ještě před smrtí pomoci „odmilovat se“. Hester nemohla tušit, že ho viděla naposledy – on však věděl, že ji víckrát neuvidí.

To všechno se mi promítalo v hlavě cestou do kamenické dílny v doprovodu potrhlého pana Meanyho.

Náhrobní kámen byl nezvykle velký, ale náležitě prostý.

Nadporučík Paul O. Mmeany, junior

Pod jménem byla dvě data – správné datum narození i smrti – a pod nimi krátký latinský nápis, znamenající „navždy“.

In aeternum

Proč mi to ukazuje? zuřil jsem v duchu, ale nemohl jsem od kamene odtrhnout oči. Písmo bylo v Owenově oblíbeném stylu a zkosení hran kolem přední plochy bylo neobyčejně precizní. Z toho, co mi Owen řekl, a z hrubé práce s diamantovým kotoučem, jakou jsem znal z náhrobku své matky, bych nikdy netušil, že je pan Meany takové řemeslné dokonalosti schopen. Nikdy bych také nepředpokládal, že umí latinsky – Owen, přirozeně, ve škole v latině vynikal. Pocítil jsem lehké svrbění v pahýlu pravého ukazováčku, když jsem panu Meanymu blahopřál: „Dal jste si s diamantovým kotoučem opravdu záležet.“

„Ale to jsem nedělal já,“ namítl, „to dělal on! Udělal ho, když byl doma na dovolené. Pak ho schoval a zakázal mi se na něj podívat, dokud bude naživu.“ Znovu jsem pohlédl na kámen.

„Takže vy jste doplnil jenom datum – datum jeho smrti?“ zeptal jsem se; ale už když jsem tu otázku vyslovil, cítil jsem, jak mi naskakuje husí kůže na zádech – věděl jsem, co mi odpoví.

„Nedoplnil jsem nic!“ prohlásil pan Meany. „On to datum věděl. Myslel jsem, že víš aspoň to.“ Ano, „věděl“ jsem to, samozřejmě – a také jsem už listoval jeho deníkem a ukojil svou zvědavost zjištěním, že Owen znal přesné datum od začátku. Přesto bylo něco jiného, vidět je tak neměnné vyryté do žuly – tady nebyl prostor ani pro stín pochybností: poslední dovolenou měl o Vánocích 1967; Owen si vyrobil vlastní náhrobní kámen víc než půl roku před smrtí!

„Pokud můžeš panu Meanymu věřit,“ podotkl reverend Lewis Merrill, když jsem mu to vyprávěl. „Sám říkáš, že je zrůdně pověrčivý, a matka bude podle všeho dementní. Jejich víra v Owenovo ‚neposkvrněné početí‘ – to je prostě šílenství! Ale to, že mu to řekli, když byl ještě tak malý a vnímavý, je ještě horší ‚nevýslovná křivda‘, jak Owen vždycky říkal, než jaké se na Meanyových dopustila katolická církev. Promluv si o tom s Otcem Findleyem!“

„Owen o tom s vámi mluvil?“ zeptal jsem se.

„Pořád,“ přisvědčil pastor Merrill a přezíravě mávl rukou, což mě popudilo. „Se mnou, s Otcem Findleyem – proč si myslíš, že mu odpustil zohavení jejich světice? Otec Findley věděl, jaké spousty nesmyslů do něj jeho zrůdní rodiče cpali – celá léta!“

„A co jste mu řekl vy?“ chtěl jsem vědět.

„Samozřejmě ne to, že v něm vidím druhého Ježíše Krista!“ prohlásil reverend Lewis Merrill.

„Samozřejmě,“ řekl jsem. „A co na to řekl on?“

Pastor se zamračil. Začal koktat. „Owen M-M-Meany nevěřil doslova tomu, že je J-J-Ježíš, ale řekl, že když mohu věřit v jedno p-p-panenské početí, proč ne i v druhé?“

„Typický Owen!“ řekl jsem.

„Věřil, že v-v-všechno, co se s ním dě-dě-děje, má nějaký význam – že B-B-Bůh rozhodl, aby celý jeho život měl nějaký s-s-smysl. Že si ho Bůh vy-vy-vyvolil,“ odpověděl pastor Merrill.

„A vy tomu věříte?“ zeptal jsem se.

„Moje víra…“ pravil, ale pak se zarazil. „Já věřím…“ začal znovu, ale opět se odmlčel. „Je jisté, že Owen Meany byl nadán určitými v-v-věšteckými schopnostmi – předvídání b-b-budoucnosti není zas tak vzácné, že,“ dodal.

Rozčilovalo mě, jak si z Owena udělal to, co obvykle dělával z Ježíše Krista nebo Boha – téma pro své „metafyzické spekulace“. Posuzoval Owena jako intelektuální problém a to jsem mu také řekl.

„Ty chceš Owena a v-v-všechno, co se mu stalo, vykládat jako z-z-zázrak, viď?“ pravil pan Merrill.

„Vždyť to je zázrak, nebo ne?“ namítl jsem. „Musíte připustit, že je to přinejmenším neobvyklé!“

„Mluvíš, jako by tvé obrácení na víru bylo opravdu nezvratné,“ řekl pastor Merrill s mírnou blahosklonností. „Dej si ale pozor, abys ne-ne-nezaměňoval svůj žal se skutečnou vírou…“

„Zato vy mluvíte, jako byste pochyboval!“ osočil jsem ho rozhořčeně.

„O Owenovi?“ zeptal se.

„Nejen o něm,“ řekl jsem. „Mám pocit, jako byste nevěřil dost upřímně ani v Boha nebo kterýkoli z těch takzvaných zázraků. Pořád jen opakujete, že pochybnosti tvoří základ víry a nikoli její protiklad* – ale já mám pocit, jako by u vás pochybnosti nad vírou zcela převládly. A myslím, že Owen měl ten pocit také.“

„Ano, to je pravda – přesně to si m-m-myslel,“ přisvědčil reverend Lewis Merrill. Seděli jsme v sakristii a mlčeli, uplynula snad hodina, dvě; už se docela setmělo, ale pan Merrill nerozsvítil lampu na svém stole.

„Co o něm řeknete – na pohřbu?“ zeptal jsem se konečně.

Ve tmě jsem mu neviděl do tváře; seděl však za svým starým stolem tak křečovitě ztuhlý, že jsem z nepřirozené ztrnulosti jeho pozice nabyl dojmu, že si není naprosto jist svými schopnostmi dostát svěřenému úkolu, „chci, abyste se za mě pomodlil,“ požádal ho kdysi Owen.

Proč byla pro pastora Merrilla ta modlitba tak obtížná? „je to vaše práce, ne?“ dodal tehdy Owen. Proč se tvářil reverend tak zoufale, že mu musí vyhovět? Nebyla to snad jeho práce, modlit se nejen za Owena, tehdy, dnes a navěky, a dosvědčit – na jeho pohřbu v Hurdově kapli – že Owen svůj život skutečně prožil jako Bohem svěřený úděl, že byl vždy poslušen Jeho příkazů? Ať reverend sdílel Owenovu víru nebo ne, nebyla prostě jeho práce dosvědčit, že byl věrným a poslušným služebníkem Božím?

Seděl jsem v zšeřelé reverendově pracovně v sakristii a přemítal o tom, že pro reverenda Merrilla je náboženství pouhým zaměstnáním. Vykládal nám pořád stejné staré historie, se stejnými postavami; kázal o stejných neměnných ctnostech a hodnotách; líčil nám do kolečka tytéž známé „zázraky“ – ale podle všeho ničemu z toho nevěřil. Jeho mysl byla uzavřena jakýmkoli novým příběhům; v jeho srdci nebylo místo pro žádné nové postavy, posvěcené Boží volbou, pro žádný nový „zázrak“. Owen Meany věřil, že jeho smrt je nutným vykoupením pro ostatní, má-li je zachránit před omezeností a nenávistí, jichž byl sám obětí. V této víře jistě nebyl tak neznámým hrdinou.

Náhle se mě v tmavé sakristii zmocnil pocit, že je Owen Meany velice blízko.

Reverend Lewis Merrill rozsvítil lampu; vypadal, jako bych ho právě probudil ze sna – jako by se právě probral z těžké noční můry. Když se pokusil promluvit, nedokázal ze sevřeného hrdla vykoktat ani slovo – byl nucen zvednout obě ruce vzhůru, jako by si musel slova vyrvat z úst. Ale žádná mu z nich nevycházela. Vypadal, jako by se dusil. Otevřel doširoka ústa, ale slova se stále nedostavovala. Sevřel rukama okraj stolu; pak zatápal po knoflících zásuvek.

Když konečně promluvil, neozval se jeho hlas, ale pronikavý falzet, byl to „permanentní výkřik“ Owena Meanyho. Pastorovy rty formulovaly slova, ale hlas, který ke mně hovořil, patřil Owenu Meanymu: „Podívej se do třetí zásuvky napravo.“ V té chvíli pastorova ruka zatápala po třetí zásuvce napravo a vytrhla ji ze stolu tak prudce, až celá vypadla na zem a na studenou kamennou podlahu sakristie se vykutálel basebalový míček. Pohlédl jsem pastoru Merrillovi do očí a bylo mi jasné, o jaký míček se jedná.

„Otče?“ řekl jsem.

„Odpusť mi, můj sy-sy-synu!“ vydechl reverend Lewis Merrill.

Tehdy se mi Owen Meany po své smrti ohlásil poprvé. Podruhé to bylo letos v srpnu, kdy – jako by mě chtěl ujistit, že se mi nikdy nestane nic zlého – mě zachytil ve chvíli, kdy jsem v tajné chodbě padal ze schodů do sklepa. A já vím, že se mi zase někdy ohlásí. To je pro Owena typické – vždycky všechno přeháněl; teď by si už mohl být jist, že se mi nemusí hlásit, abych věděl, že tu je. Jako jeho drsná, šedá náhrada Máří Magdaleny; podobně jako on tu žulovou sochu přirovnával k Bohu, o němž věděl, že tu je – i ve tmě, neviditelný – ani já nepochybuji o tom, že tu je Owen.

Owen mi slíbil, že mi Bůh řekne, kdo je mým otcem. Vždycky jsem ho podezíral, že mi to řekne sám – od začátku ho celá ta historie zajímala mnohem víc než mne. Vůbec mě proto nepřekvapilo, že když Bůh konečně usoudil, že je čas říci mi, kdo je mým otcem, promluvil Owenovým hlasem.

„Podívej se do třetí zásuvky napravo,“ vyzval mě Bůh.

Byl tam míček, který Owen Meany odpálil; a přede mnou byl můj ubohý otec, prosící za odpuštění.

Povím vám, jaký ve mně zanechalo posledních dvacet let převažující dojem: naše civilizace klopýtavě směřuje k celé sérii antiklimaxů – k nekonečné řadě neuspokojivých, žalostných konců. Vrcholně neuspokojivé a žalostné zjištění, že mým otcem je reverend Lewis Merrill – nemluvě o Owenově smrti – je pouze, jedním příkladem všeobecného rozčarování.

V případě mého nešťastného otce bylo moje zklamání a rozčarování o to větší, že reverend Merrill kategoricky odmítl připustit, že to byl Owen, kdo mi ze záhrobí odhalil jeho totožnost. To byl další zázrak, kterému se můj otec ve své nevíře zpěčoval uvěřit. Zažili jsme okamžik vrcholného citového vypětí; přiznávám, že tou dobou jsem už uměl Owenův hlas docela slušně napodobit. Kromě toho se mi pastor Merrill vždycky toužil dát poznat; pouze mu chyběla odvaha. Snad tu odvahu konečně našel – prostřednictvím cizího hlasu. Basebalový míček mi vždycky chtěl ukázat, jak tvrdil – chtěl se mi „vyzpovídat“.

Reverend Merrill byl od své víry tak intelektuálně odpoután a tak dlouho ji opomíjel živit nezbytným duchovním žárem a zápalem, bez něhož každá víra skomírá, že nedokázal akceptovat ani malý, byť evidentní, zázrak, k němuž nejenže došlo v jeho přítomnosti, ale jejž dokonce vyslovily jeho vlastní rty a vykonala jeho ruka – která silou nikoli vlastní vytrhla ze starého psacího stolu třetí zásuvku napravo tak prudce, až se vysypala na zem. A teď mi tento vysvěcený duchovní kongregacionální církve, pastor a mluvčí svých věrných oveček, říkal, že Owenův hlas v sakristii – nemluvě o senzačním objevu „vražedné zbraně“ neboli „nástroje smrti“ mé matky – není důkazem moci Boží, ale že jde o projev nějakých podvědomých sil. Reverend Merrill doslova prohlásil, že jsme oba dali průchod svým „podvědomým tužbám“ – v mém případě promluvit hlasem Owena Meanyho, nebo k tomu pastora donutit; v jeho případě doznat, že je mým otcem.

„Jste kněz nebo psychiatr?“ zeptal jsem se ho. Byl tak zmatený. Takhle by se mnou mohl mluvit spíš doktor Dolder!

Jako tolik věcí v posledních dvaceti letech: to nejhorší přišlo nakonec. Reverend Lewis Merrill se přiznal, že vlastně nevěří vůbec; řekl mi, že ztratil víru, když moje maminka zemřela. Tehdy k němu přestal Bůh promlouvat a reverend Merrill ho o to přestal žádat. Můj otec seděl při utkání Malé ligy na tribuně, a když viděl, jak moje maminka bezstarostně kráčí podél hřiště – a jak mu zády k poslední metě mává, když ho zahlédla – přiznal se mi, že se v tom okamžiku modlil, aby na místě padla mrtvá!

V duchu jsem zuřil, když mě ujišťoval, že to nemyslel vážně – že mu to jen tak „blesklo hlavou“. Mnohem častěji toužil, aby byli přáteli a aby ho při pohledu na ni nenaplňoval pocit sebeponížení za svůj dávný hřích. Když se na basebalovém hřišti díval na její nahá ramena, nenáviděl sám sebe – styděl se, že je k ní stále přitahován. V té chvíli ho zahlédla a zcela bezostyšně, bez sebemenší viny mu zamávala. Cítil se tak provinile, že jí přál smrt. První nadhoz Owenovu pálku minul. Maminka z církve mého otce vystoupila, ale nikdy jí nepůsobilo žádné rozpaky se s ním stýkat – vždy se k němu chovala přátelsky, mluvila s ním, mávala mu. Druhý nadhoz málem trefil Owena do hlavy; Owen upadl, jak mu uhýbal. Maminku nepronásledovaly žádné bolestné vzpomínky, a to jí můj otec záviděl. Klidně mu mávala dál. Ach, padni na místě mrtvá! pomyslel si.

Tak se v tom okamžiku modlil. Vzápětí odpálil Owen třetí nadhoz. Tomu se říká samolibost víry, která umožňuje člověku prosazovat jeho vlastní cíle. Jak může reverend Merrill souhlasit s mým názorem, že jsou manželé Meanyovi „obludně pověrčiví“, když sám věří, že Bůh vyslyšel na basebalovém hřišti jeho modlitbu a od té doby mu „nenaslouchá“? Za to, že přál mé matce smrt, Bůh mého otce potrestal; dal mu na pamětnou, že s modlitbami se nemá zahrávat. Proto bylo pro něj tak těžké modlit se za Owena, napadlo mě; proto asi vyzval nás, abychom Owenovi věnovali tichou modlitbu, místo aby ji odříkal sám. On bude vytýkat Meanyovým „pověrčivost“! Rozhlédněte se kolem sebe: všimněte si, kolik našich skvělých vůdců se nám nestydí tvrdit, že vědí, co po nás Bůh chce! To není Bůh, kdo to kazí; to jsou ti fanatici, kteří ječí, že v něj věří, a osobují si právo v jeho svatém jménu hájit vlastní cíle!

Důvod, proč se reverend tak nezodpovědně modlil, aby maminka padla na místě mrtvá, je velice prostý. Maminčin milostný románek, jak jsem k dalšímu zklamání a rozčarování shledal, byl spíš smutný než romantický; byla koneckonců velice mladá dívka z velice starosvětského maloměsta. Když začala zpívat v Pomerančovém háji, toužila po tom, aby jí pastor z rodného města její činnost schválil – potřebovala se ujistit, že nedělá nic neslušného a nepřístojného. A tak ho požádala, aby si ji přijel poslechnout. Bylo jasné, že největší dojem na něj učinil její zjev; v nezvyklém prostředí – v nezvyklých rudých šatech – neviděl v „Dámě v červeném“ obyčejné děvče ze sboru, které znal jako dospívající školačku. Soudím, že to bylo svedení jen o málo upřímnější, než je běžné – maminka byla jistě upřímně nevinná a reverendu Merrillovi přiznám k dobru přinejmenším to, že byl upřímně „zamilovaný“; koneckonců neměl s láskou příliš velké zkušenosti. Později ho skutečnost, že ani v nejmenším nehodlal opustit svou ženu a děti – které byly tak jako tak (předtím stejně jako potom) nešťastné – určitě velmi zahanbovala.

Vím, že maminka se s tím vypořádala vcelku dobře; pokud se pamatuji, nikdy jí nedělalo problémy mluvit o mně jako o svém „povyraženíčku“. Tabitha Wheelwrightová zkrátka pustila Lewise Merrilla z hlavy a s naprostým přehledem se vyrovnala s faktem, že je matkou jeho nemanželského dítěte. Maminčiny postoje byly vždycky rozumné a jasné; nemyslím, že by si někdy připouštěla nějaké velké pocity viny. Na rozdíl od ní byl reverend Merrill člověk se sklony k sebeobviňování; kromě výčitek svědomí mu vlastně nic jiného nezbývalo – zvlášť, když ho opustily poslední zbytky odvahy a musel si přiznat, že nebude nikdy dost statečný na to, aby kvůli mé mamince opustil svou nešťastnou ženu a děti. To se radši bude dál mučit neodbytným a sebezničujícím přesvědčením, že ji miluje. Soudím, že „láska“, kterou k ní cítil, byla stejně nezávislá na jeho pocitech a jednání, jako byla jeho „víra“ předmětem jeho nekonečných odtažitých a nerealistických výkladů. Moje maminka byla zdravější živočich; když jí pastor Merrill sdělil, že kvůli ní rodinu neopustí, prostě na něj přestala myslet a věnovala se dál zpívání.

Ale stejně jako byl reverend Merrill neschopen na skutečnou situaci upřímně reagovat, byl schopen o ní vytrvale přemýšlet; neúnavně se moú matkou zabýval v myšlenkách a úvahách a tajných přáních, kterých se nikdy nenabažil. Teprve když potkala Dana Needhama a zasnoubila se s ním, hrozil jeho úvahám konec; a když se za Dana provdala, hrozil konec i jeho sebemrskačskému užírání a litování se, ve kterém si tak liboval! Maminka se na rozdíl od jeho zatrpklosti dívala na svět vesele – takže dokonce s úsměvem pátrala po tribuně basebalového hřiště a mávala mu pouhý zlomek vteřiny před smrtí; jak bezvýznamnou se tímto činem musela jevit jeho očím! Nejblíž k Bohu se reverend Lewis Merrill dostal v lítosti za svůj „hřích“ s mou matkou.

A když byl vyvolen, aby se stal svědkem zázraku vykonaného Owenem Meanym, nezmohl se můj zahořklý otec na lepší odpověď než na fňukání o ztrátě své víry – své směšně omezené a plytké víry, kterou tak snadno obětoval svým zbabělým a sobeckých pochybnostem. Jaký byl pastor Merrill hlupák, a jak jsem byl hrdý na maminku – že měla dost rozumu, aby se ho zbavila.

Není divu, že pro něj bylo utrpení vymyslet, co má říkat o Owenovi na jeho pohřbu. Jak může člověk jako on vědět, co říci o Owenu Meanym? Prohlásil jeho rodiče za „obludy“ a přitom si nestydatě namlouval, že Bůh „vyslyšel“ jeho úpornou, úzkoprsou modlitbu, aby moje matka padla na místě mrtvá; a navíc ve své aroganci tvrdil, že k němu Bůh přestal promlouvat a naslouchat mu – jako by reverend sám oplýval takovou mocí, že by mohl Boha k naslouchání donutit a zároveň ho proti sobě popudit a zatvrdit! Jaký byl ve skutečnosti pokrytec – když souhlasil s mým odsouzením „obludné pověrčivosti“ manželů Meanyových!

A tak místo rozjímání před Owenovým pohřbem jsem svého otce v sakristii ironicky politoval: „Jak bych si přál, abych vám mohl pomoci vrátit víru!“ A pak jsem ho zanechal případným úvahám, jak by mohl takového znovuzískání víry dosáhnout. V životě jsem necítil větší zlost; tehdy jsem měl opravdu potřebu „dopustit se zlého“ – když jsem si vzpomněl, jak se mě Owen pokoušel připravit na to, že budu svým otcem zklamán.

■ ■ ■

Toronto: 27. září 1987 – zataženo, k večeru určitě přijde déšť. Katherine tvrdí, že mou nejméně křesťanskou vlastností je neochota odpouštět; souhlasím a dodávám, že k ní neoddělitelně patří i neustálá touha po pomstě. Seděl jsem v kostele Milosti Boží na vršku; seděl jsem tam sám v šeravém přítmí, podobném jako venku pod mraky. A abych si nemyslel, že to nemůže být horší: mužstvo Toronto Blue Jays je ve skvělé formě; jestli se dostane do Světové ligy, nebude se ve městě mluvit o ničem jiném než o basebalu.

Jsou chvíle, kdy si musím znovu a znovu číst Žalm 37:

Odlož hněv a zanech rozhořčení, nevzrušuj se, ať se nedopustíš zlého.

Mám za sebou hrozný týden ve škole. Každý podzim začínám tím, že jsem na své žákyně příliš náročný; a pak jsem z nich – i ze sebe – nesmyslně zklamán. Byl jsem k nim příliš ironický. Moje nová kolegyně slečna Eleanor Pribstová mě skutečně provokuje „dopouštět se zlého“!

Tento týden jsem svým studentkám z desátého ročníku četl povídku Robertsona Daviese Duch, který postupné mizel. Uprostřed příběhu, který mám moc rád, mě napadlo: Co vlastně studentky desáté třídy vědí o absolventech univerzity a kandidátech na doktorát a jejich intrikaření, ze kterého si Davies dělá tak nádhernou legraci? Žákyně mi připadaly ospalé, přinejlepším roztěkané. Měl jsem na ně zlost, a proto jsem četl špatně a povídku zkazil; pak jsem se zlobil i na sebe, že jsem vybral právě tenhle příběh bez ohledu na věk a nezkušenost svých posluchaček. Bože, jaká situace!

Právě v téhle povídce Davies říká: „vtip absolventů univerzity je jako šampaňské – jako kanadské šampaňské…“ To je skutečně extratřída, jak říkávala babička; myslím, že tuhle větu vyzkouším na Eleanor Pribstové, až se příště pokusí přede mnou vtipkovat! Myslím, že si vrazím pahýl ukazováčku do nosní dírky – což vypadá, že se mi podařilo nacpat si první dva články prstu tak hluboko do nosu, že mám jeho špičku někde mezi obočím – a tím na sebe upoutám její pozornost, pak jí vpálím tuhle skvělou větu o absolventech univerzity a jejich smyslu pro humor.

Seděl jsem v kostele Milosti Boží na vršku se sklopenou hlavou a snažil se potlačit svou zlobu. Pokud chce člověk být v kostele opravdu sám, neznám lepší příležitost než zdržet se v něm v neděli po mši.

Tenhle týden jsem svou třídu kanadské literatury trápil „smělými začátky“. Řekl jsem jim, že kdyby jejich povinná četba začínala zpoloviny tak rozvláčně jako jejich slohové práce o Slavných posledních slovech Timothyho Findleye, nikdy by se žádnou knihou neprokousaly! Findleyův román jsem použil jako příklad, jak si představuji smělý začátek – tu šokující scénu, kdy otec vezme svého dvanáctiletého syna na střechu Arlingtonského hotelu, aby mu ukázal Boston a Cambridge a Harvard a Charles, a pak před ním skočí z patnáctého patra dolů a zabije se; umíte si to představit? Takový začátek se vyrovná i úvodní kapitole Starosty caster-bridgského, kde se Michael Henchard opije tak, že prohraje svou manželku a dceru v sázce; chápete to? Hardy dobře věděl, co dělá; vždycky to věděl.

Jak je možné, zeptal jsem se svých unuděných studentek, že jejich práce obvykle „začínají“ přibližně po čtyřech až pěti stránkách plácání se v omáčce pokusů o začátek? Jestliže je správný začátek napadne až po čtyřech nebo pěti stránkách, proč se nezamýšlí a nezačnou rovnou od čtvrté nebo páté strany?

Ach, mládí, mládí, mládí – kde je tvůj smysl pro humor a vtip? Je mi do breku, když učím děvčata Trollopea; a je mi jedno, když fňukají, že jim ho nutím. Obzvlášť rád mám Barchesterské věže, ale učit tuhle televizní generaci Trollopea je házení perel sviním! Dnešní dívky mají srdce, hlavy i těla plné jen té zoufale bezduché hudby rockových videoklipů; nad úvodem čtvrté kapitoly Trollopea se ani neusmějí.

„O původu reverenda Slopea nemohu říci téměř nic. Slyšel jsem zaručené zprávy, že je přímým potomkem význačného lékaře a porodníka, který asistoval při narození pana T. Shandyho a který si ještě v mládí přidal v zájmu libozvučnosti koncové ‚e‘ ke svému jménu ‚Slop‘ neboli Brynda – podobně jako jiní velcí mužové před ním.“

Ani se neuchichtnou! Ale jak se jim rozbuší srdce a do rytmu zavlní boky a rozkývají hlavy – oči obrátí v sloup kamsi do nitra svých prázdných mozečků, sotva zaslechnou Hester Sexter; a nemusí ani vidět to chaotické zmítání, které doprovází zvukový záznam jejích nejnovějších hitů!

Teď jistě chápete, proč jsem potřeboval sedět jen tak sám v kostele Milosti Boží na vršku.

Tento týden jsem při „Kanlit“, jak by řekla drsná slečna Pribstová, četl své třinácté třídě Jupiterovy měsíce – nádhernou povídku Alice Munroové. Byl jsem trochu nervózní, protože jedna z mých studentek, Yvonne Hewlettová, se shodou okolností nacházela v podobné situaci, jakou popisuje vypravěčka příběhu: její otec právě v nemocnici čekal na riskantní operaci srdce. Neuvědomil jsem si, co Yvonnin otec prožívá, dokud jsem nezačal číst nahlas; a pak už se nedalo přestat ani příběh nenápadně změnit. Povídka není nijak drastická – vlastně je docela laskavá a pro děti pacientů s nemocným srdcem téměř uklidňující. Stejně už bylo pozdě. Yvonne Hewlettová nedávno týden chyběla, když jejího otce postihl infarkt, a vypadala unaveně a napjatě; není divu, že vypadala unaveně a napjatě, jakmile jsem přečetl první větu: „Otce jsem zastihla v nemocnici na koronární jednotce…“

Jak jsem mohl být tak tupý? vyčítal jsem si v duchu. Měl jsem chuť čtení přerušit a ujistit ji, že všechno dobře dopadne – ačkoliv jsem neměl absolutně žádné právo něco takového jí slibovat, zvlášť o jejím nemocném otci. Bože, jaká situace! Najednou jsem si připadal jako můj otec – jsem nešťastný syn svého nešťastného otce, pomyslel jsem si. A zamrzelo mě, jak jsem na něj byl zlý, třebaže ve skutečnosti se to nakonec obrátilo v dobré – ukázalo se, že jsem mu pomohl. Tehdy jsem ale nic dobrého nezamýšlel.

Když jsem ho zanechal v sakristii úvahám, co řekne na Owenově pohřbu, vzal jsem si basebalový míček s sebou. Cestou k Danovi jsem ho uložil v autě do přihrádky na rukavice. Byl jsem tak rozčilený, že jsem nevěděl, co mám dělat – především, zda se mám Danovi svěřit nebo nemám.

Tenkrát jsem se ho konečně zeptal – protože zjevně nepatřil k hluboce věřícím – proč trval na tom, abychom s maminkou přestoupili od kongregacionalistů k episkopálům.

„Jak to myslíš?“ podivil se. „To byl tvůj nápad!“

„Můj nápad?“ užasl jsem.

„Tvoje maminka mi řekla, že máš všechny kamarády u episkopálů – hlavně Owena,“ řekl Dan. „Tvrdila, že jsi ji prosil, abys mohl přestoupit k jejich církvi a chodit do nedělní školy s nimi. Říkala, že u kongregacionalistů žádné kamarády nemáš.“

„To řekla maminka?“ zeptal jsem se. „Mně řekla, že bychom měli přestoupit k episkopálům, abychom patřili ke stejné církvi jako ty – protože jsi episkopál.“

„Já jsem presbyterián,“ řekl Dan, „když už to chceš vědět.“

„Takže nám lhala,“ řekl jsem; Dan po chvíli pokrčil rameny.

„Kolik ti tehdy bylo?“ zeptal se mě. „Osm nebo devět nebo deset? Možná si to nepamatuješ přesně.“

Na chvíli jsem se zamyslel; odvrátil jsem se stranou. Pak jsem řekl: „Byli jste zasnoubení dost dlouho, než jste se vzali. Asi čtyři roky – pokud si vzpomínám.“

„Ano, asi čtyři roky, to je pravda,“ připustil Dan unaveně.

„Proč jste se svatbou čekali tak dlouho?“ zeptal jsem se. „Oba jste přece věděli, že se máte rádi, ne?“

Dan pohlédl na knihovnu na dveřích do tajné chodby.

„Tvůj otec…“ řekl; pak se zarazil. „Tvůj otec si přál, abychom počkali,“ řekl.

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Aby si byl jist, jestli to myslím vážně,“ řekl Dan.

„Ale to přece nebyla jeho věc!“ zvolal jsem.

„Jistěže ne – přesně to jsem říkal tvé mamince: že to není jeho věc… pokud si je jistá ona. Ovšemže si byla jistá a já taky!“

„Proč ho tedy poslechla?“ zeptal jsem se.

„Kvůli tobě,“ řekl Dan. „Chtěla, aby jí slíbil, že se ti nikdy nedá poznat. A on jí to nechtěl slíbit, dokud nepočká s naší svatbou. Oba jsme museli čekat, dokud jí neslíbil, že ti to nikdy neřekne. Trvalo to čtyři roky,“ řekl Dan.

„Vždycky jsem si myslel, že by mi to řekla sama – kdyby nezemřela,“ řekl jsem. „Myslel jsem si, že jen čekala, až budu větší – a pak mi to řekne.“

„Nikdy ti to nechtěla říct,“ řekl Dan. „Dala mi velice jasně na srozuměnou, že se to nikdy nedozvíme. Souhlasil jsem; a ty bys souhlasil taky. Jenom tvůj otec nechtěl souhlasit – celé čtyři roky.“

„Mohl mi to přece říct po její smrti,“ namítl jsem. „Kdo by se dozvěděl, že nedodržel slovo, kdyby mi to řekl? Řekl by to jenom mně a já bych vůbec netušil, že ho maminka přinutila něco slíbit. Nevěděl jsem, že se mi chce dát poznat!“ řekl jsem.

„Musí to být někdo, komu se dá věřit, že dodrží slovo,“ řekl Dan. „Nejdřív jsem si myslel, že na mě žárlí – že chce, aby tvá matka celou dobu čekala pro případ, že bych se jí vzdal nebo omrzel. Myslel jsem si, že se nás snaží rozdělit – že jen předstírá starost o to, jestli si je mnou jistá, a ve skutečnosti chce, aby mu dovolila dát se ti poznat. Teď si ale myslím, že mu opravdu záleželo na tom, aby si mnou byla jistá – a určitě pro něj muselo být těžké slíbit jí, že se nikdy nepokusí tě vyhledat.“

„Věděl jsi o Dámě v červeném?“ zeptal jsem se Dana. „Věděl jsi o Pomerančovém háji – a tom všem?“

„To bylo jediné místo, kde se s ním mohla vídat a kde spolu mohli mluvit,“ řekl Dan. „To je všechno, co o tom vím,“ dodal. „A nebudu se tě ptát, odkud to víš ty.“

„Slyšel jsi někdy o Big Black Buster Freebodym?“ pokračoval jsem.

„Byl to černý muzikant – měla ho moc ráda,“ odpověděl. „Pamatuji se na něj proto, že náš poslední společný výlet, než zemřela, byl na jeho pohřeb,“ dodal.

Takže Dan věřil, že můj otec dodrží dané slovo. Kolik takových mužů známe? přemýšlel jsem. Připadalo mi nesmyslné brát Danovi iluze o upřímnosti mého otce. Připadalo mi skoro zbytečné vědět, kdo je mým otcem, a byl jsem si zcela jist, že tato informace by Danovi nikdy nemohla být k velkému užitku. Jaký užitek by mohl mít z poznání, že to byl reverend Lewis Merrill, kdo tehdy seděl na tribuně a modlil se, aby moje matka padla na místě mrtvá – nemluvě o jeho pýše, s níž věřil, že Bůh jeho modlitbu vyslyšel? Byl jsem si jist, že nic z toho nemusí Dan vědět. Proč by maminka chtěla spolu se mnou přestoupit z kongregacionální církve do episkopální, kdyby ne proto, aby unikla pastoru Merrillovi? Můj otec nebyl ani statečný, ani čestný muž; kdysi se však statečným a čestným být pokusil. Měl strach, ale přece jen se odvážil – svým vlastním způsobem – pomodlit za Owena Meanyho; toho se zhostil docela dobře.

Co si sliboval od toho, že se mi dá poznat? I s jeho vlastními dětmi to bohužel dopadlo tak, že otce moc nepoznaly – kromě projevů nekonečných a nepopsatelných výčitek svědomí, na nichž lpěl jako člověk, který se už neumí modlit. Mohl bych ho to znovu naučit, napadlo mě. Po rozhovoru s Danem jsem dostal nápad, jak znovu naučit pastora Merrilla věřit – jak mu vrátit aspoň trochu víry. Myslel jsem na neforemnou prostřední dceru toho smutného otce, ostříhanou tak nakrátko, že se sotva dalo poznat, že je to děvče; myslel jsem na vyčouhlého staršího syna, který se pořád hrbil – a vandalizoval hroby! A na nejmladší mrně, lezoucí po čtyřech pod kostelními lavicemi – marně jsem se snažil vzpomenout, jakého je vlastně pohlaví.

Jestliže pan Merrill nedokázal věřit v Owena Meanyho a byl přesvědčen, že ho Bůh trestá mlčením, věděl jsem, že mu mohu nabídnout k věření něco jiného. Když mu ani Bůh, ani Owen Meany nedokázali vrátit jeho víru, věděl jsem o „zázraku“, kterému můj otec jistě uvěří.

Bylo asi deset hodin večer, když jsem opustil pastora Merrilla v sakristii, a asi o půl hodiny později, když jsem domluvil s Danem a vracel se kolem Hurdovy kaple na rohu Hlavní třídy a Tan Lane. Reverend Merrill byl dosud uvnitř, světlo ze sakristie prosvítalo barevnými mozaikovými okny kněžiště – onoho uzavřeného a posvěceného prostoru kolem oltáře, kde si můj otec (nepochybně) rozvažoval svá poslední slova za Owena Meanyho.

„Myslím, že všechno, co si Owen schovával, mělo nějaký účel!“ řekl pan Meany o maminčině krejčovské panně v červených šatech. Jsem si jist, že chudák vůbec netušil, jakou měl tentokrát pravdu.

Silnice na Maiden Hill byla temná a v železničním podjezdu dosud stály u krajnice dopravní kužele a zhaslé lucerny po opravě pilíře, který způsobil smrt Buzzyho Thurstona. Spodní část sloupu při nehodě dost utrpěla a v místech, kde Buzzyho zdemolovaný plymouth rozryl povrch silnice, byl položen nový asfalt.

U Meanyových v kuchyni se jako obvykle svítilo; dříve nechávali rozsvíceno kvůli Owenovi. Panu Meanymu trvalo dost dlouho, než mi přišel otevřít. Ještě nikdy jsem ho neviděl v pyžamu; vypadal podivně dětsky – jako cirkusový klaun, převlečený do dětských šatů. „Ale to je přece Johnny Wheelwright!“ řekl automaticky.

„Chtěl bych tu figurínu,“ řekl jsem.

„Jistě,“ pravil vesele. „Myslel jsem si, že ji budeš chtít.“

Nebyla těžká, ale neskladná – pokoušel jsem se ji uložit do volkswagenu-brouka, ale nedala se ohnout. Vzpomněl jsem si, jak nemotorně jsme nakládali Owena zabaleného v plenkách do kabiny velkého nákladního automobilu Žulové společnosti, když ho rodiče vezli domů z vánočního představení; a jak jsme s Owenem a Hester jeli na korbě náklaďáku té noci, kdy nás s krejčovskou pannou vezl pan Meany na pláž u Kančí hlavy.

„Můžeš si půjčit dodávku, jestli chceš,“ nabídl mi pan Meany. Ale nebylo to zapotřebí; s jeho pomocí se mi podařilo pannu do brouka vecpat. Musel jsem oddělit nahé, bílé paže, patřící původně Máří Magdaleně, od spleti drátů v jamkách pod jejími rameny. Tělo nemělo nohy; stálo na tyčce, zapuštěné do tenkého, plochého podstavce, který jsem vystrčil staženým okénkem na straně spolujezdce a pak jsem sklopil opěradlo, takže panna svými chlapeckými boky, štíhlým pasem, plnými ňadry a úzkými rameny spočívala na zadním sedadle. Kdyby měla hlavu, dovnitř by se nevešla.

„Děkuju vám,“ rozloučil jsem se s panem Meanym.

„Za málo!“ odpověděl.

Zaparkoval jsem na Tan Lane, dostatečně daleko od Hurdovy kaple a blikajícího oranžového semaforu na křižovatce s Hlavní třídou. Nacpal jsem si basebalový míček do kapsy; pod jednu paži jsem uchopil pannu a pod druhou dlouhé, bílé ruce Máří Magdaleny. Uprostřed květinového záhonu, slabě ozářeného barevnými odlesky z mozaikových oken kněžiště, jsem pak svou maminku znovu sestavil. V sakristii starého kamenného kostela se svítilo, třebaže pastor Merrill skládal svou modlitbu za Owena Meanyho v kněžišti; občas zahrál pár akordů na varhany. V dobách sbormistrování v kongregacionální církvi se naučil amatérsky ovládat varhany. Poznal jsem písně, se kterými si pohrával, jak se snažil dostat do správného rozpoložení k modlitbě za Owena Meanyho.

Hrál „Kristus je velký Král“ a pak „Syn Boží jde do boje“. Našel jsem nejvhodnější umístění pro pannu v záhonu voskovek; nízký porost tučných listů zcela zakryl podstavec a drobné kvítky, z nichž většina byla na noc zavřená, nijak rušivě nekontrastovaly s pronikavě červenými šaty. Sukně přiléhala k drátěné konstrukci boků a tenká černá tyčka, držící tělo, nebyla v polotmě vůbec vidět – jako by maminka nestála nohama na zemi, ale rozhodla se vznášet těsně nad květinami. Prošel jsem od záhonu ke dveřím sakristie a zpátky, abych si představil, jak vypadá figurína odtamtud, a natočil jsem ji tak, aby byla charakteristická maminčina postava na první pohled k poznání. Tlumený barevný svit z kněžiště na ni vrhal ideální množství světla – přesně tolik, aby vynikla červená barva jejích šatů, ale nebylo hned patrné, že nemá hlavu. Chyběla jí jenom hlava a nohy – jako by se ztrácely ve stínech noci. Ze dveří sakristie vypadala maminčina postava dokonale živě a zároveň přízračně; „Dáma v červeném“ mohla každou chvíli začít zpívat. Efekt posilovalo i blikající oranžové světlo semaforu na křižovatce Tan Lane a Hlavní třídy; světla projíždějících aut byla dostatečně daleko, aby nekazila neurčitost výsledného obrazu v záhonu voskovek.

Sevřel jsem v dlani basebalový míček; neměl jsem ho v ruce od posledního zápasu Malé ligy. Bál jsem se, jestli ho udržím, protože pro házení basebalového míčku jsou první dva články ukazováčku dost důležité; na štěstí jsem ho nepotřeboval hodit daleko. Počkal jsem, až pan Merrill přestane hrát; jakmile varhany ztichly, hodil jsem vší silou míč do jednoho z vysokých mozaikových oken kněžiště. Prorazil ve skle malý otvor, kterým zazářil paprsek bílého světla jako z baterky vzhůru do koruny vysokého jilmu, za nímž jsem se schoval a čekal, až se pastor Merrill objeví.

Chvíli mu trvalo, než zjistil, čím bylo vlastně okno posvěceného kněžiště rozbito. Míček se nejspíš zakutálel pod píšťaly varhan, možná až k oltáři.

„Johnny!“ slyšel jsem svého otce zvolat. Dveře mezi kostelní lodí a sakristií se otevřely a zavřely. „Johnny – já vím, že se zlobíš, ale tohle je velká klukovina!“ volal. Slyšel jsem kroky v chodbě s věšáky. Dveře se rozlétly dokořán a pastor stanul na prahu s basebalovým míčkem v ruce a mžoural do blikajícího oranžového světla z křižovatky. „Johnny!“ zvolal opět. Vyšel před kostel; pohlédl vlevo směrem k akademii, pak se podíval napravo do Hlavní třídy a nakonec jeho zrak padl na květinový záhon, ozářený mozaikovými okny kněžiště. V tom okamžiku klesl na kolena a přitiskl si míček na prsa.

„Tabby!“ zašeptal. Upustil míček a ten se odkutálel na chodník Hlavní třídy. „Bože – odpusť mi!“ vypravil ze sebe. „Tabby – já jsem mu to neřekl! Slíbil jsem ti, že mu to neřeknu a slib jsem dodržel – to jsem nebyl já!“ vzlykal můj otec. Hlava mu pomalu klesala – nedokázal se na postavu před sebou dívat – a rukama si zakryl oči. Skácel se na stranu, hlavou dopadl na travnatý okraj cestičky k sakristii a kolena si přitáhl k hrudníku, jako by se chránil před zimou nebo byl dítě, ukládající se ke spánku. Oči držel pevně zavřené a nepřestával naříkat: „Tabby – odpusť mi, prosím!“

Nakonec jeho hlas sklouzl do nesrozumitelného blábolu a polohlasného mumlání a jeho tělem občas zazmítal křečovitý záchvěv. Vydával právě tolik zvuků a pohybů, abych si mohl být jist, že žije. Musím se přiznat: byl jsem trochu zklamán, že ho šokující zjevení mé matky nezabilo. Uchopil jsem krejčovskou pannu pod paží a pod druhou vzal jednu z mrtvolně bledých rukou Máří Magdaleny, která se jí uvolnila. Sebral jsem z cestičky basebalový míček a znovu ho uložil do kapsy. Zajímalo by mě, jestli mě můj otec slyšel, jak tam chodím, protože se mi zdálo, že se ještě těsněji svinul do své fetální polohy a pevněji si zakryl oči – jako by se bál, že se k němu chce moje matka přiblížit. Nejvíc ho asi vyděsily ty dlouhé, bílé, kostnaté paže – jako by na něj chtěla ze záhrobí sáhnout sama Smrt.

Naložil jsem figurínu i paže světice zpět do auta a zamířil na vlnolam v přístavu Rye Harbor. Byla půlnoc. Hodil jsem míček co nejdál do moře; cáklo to jen maličko – ani jsem nevyrušil racky. Pak jsem za ním hodil i dlouhé, těžké paže Máří Magdaleny; ty už cákly víc, ale rackové, uvyklí šplouchání člunů pohupujících se na kotvištích a hluku příboje, tříštícího se o vnější hranu vlnolamu, zůstali k jakémukoli rozruchu na hladině nevšímaví.

Nakonec jsem se vyšplhal na vlnolam s pannou v červených šatech; příboj dosáhl vrcholu a začínal opadávat. Brodil jsem se ke špici vlnolamu u výjezdu z přístavu; brzy mi voda sahala až po prsa, takže jsem musel vylézt na nejvyšší žulový blok, abych mohl pannu hodit co nejdál na otevřené moře. Chtěl jsem si být jist, že se dostane až do průplavu, o němž jsem věděl, že je opravdu velmi hluboký. Na chvíli jsem si přitiskl její tělo k obličeji, ale vůně, kterou byly červené šaty kdysi prosycené, dávno vyvanula. Pak jsem ji vrhl do vody.

Na okamžik jsem se lekl, protože plula. Pod dutou konstrukcí z drátů se držel vzduch. Pak se převrátila na záda a já jsem nad hladinou zahlédl maminčina nádherná ňadra – nejlepší prsa ze všech matek! jak tvrdil Owen. Pak se tělo převrátilo podruhé a na hladinu vybublal vzduch, a Dáma v červeném konečně klesla do hlubiny přístavu Rye Harbor za vlnolamem, o němž Owen prohlašoval, že má právo na něm sedět a dívat se na moře.

Díval jsem se, jak na žulově šedé hladině Atlantiku vychází slunce jako zářící mramorový kotouč. Pak jsem se vrátil do bytu, který jsem v Durhamu sdílel s Hester, osprchoval se a převlékl na Owenův pohřeb. Nevěděl jsem, kde je Hester, a nedělal jsem si starosti; znal jsem její pocity. Naposledy jsem ji viděl v čísle 80 na Hlavní třídě, když jsme se s babičkou dívali na atentát na Bobbyho Kennedyho v Los Angeles – znovu a znovu. Tehdy Hester prohlásila: „V televizi dávaj skvělý horory.“

Owen se přede mnou o zavraždění Bobbyho Kennedyho nezmínil ani slovem. Stalo se to v červnu 1968, kdy už se jeho čas krátil. Myslím, že ho natolik zaměstnávaly myšlenky na vlastní smrt, že k té Kennedyho neměl co říci.

Bylo časně ráno a já jsem měl u Hester tak málo věcí, že nebyl problém sbalit si všechno, co jsem si chtěl vzít s sebou; většinou samé knihy. I Owen jich tu pár nechal a jednu jsem přibalil ke svým – Úvahy nad žalmy od C. S. Lewise. Owen si v ní zatrhl oblíbenou větu: „Píši pro nevzdělané o věcech, o kterých jsem sám nevzdělán.“ Když jsem byl hotov s balením a nechal jsem Hester šek za svou část nájemného do konce prázdnin, pořád mi zbývala spousta času, a tak jsem listoval v Owenově deníku; četl jsem různé nesourodé záznamy, připomínající seznam nákupů, na které nechtěl zapomenout. Dozvěděl jsem se, že „huachuca“ – v názvu Fort Huachuca – znamená „hora větrů“. A pak tam měl několik stránek vietnamských slovíček a vět – zvlášť ho zajímal „rozkazovací způsob sloves“. Dva příkazy se několikrát opakovaly – s důrazem na výslovnost ve fonetickém přepisu.

„Nam soon – lehněte si! Doong sa – nebojte se!“

Četl jsem si tu část pořád dokola, dokud jsem neměl pocit, že jsem výslovnost zvládl. Na jiné stránce byla celkem povedená kresba bájného ptáka Fénixe, který shořel na pohřební hranici a pak povstal z vlastního popela. Pod kresbu Owen napsal: „Častý symbol znovuzrozeného idealismu nebo naděje – případně nesmrtelnosti.“ O kus dál bylo na okraji spěšně připsáno: „Třetí zásuvka napravo“. Poznámka nebyla zdůrazněna; nikde jsem nenašel náznak, že by se jednalo o vzkaz pro mě – nepochybně si ale pamatoval, jak tehdy seděl za stolem pastora Merrilla a při rozhovoru s Danem a se mnou bezděky otvíral a zavíral zásuvky a tvářil se, jako by neviděl jejich obsah.

Samozřejmě, že si basebalového míčku všiml – už tehdy věděl, kdo je mým otcem – ale víra Owena Meanyho byla opravdu hluboká; věděl, že Bůh sám mi vyjeví, kdo je mým otcem. Věřil, že je zbytečné, aby mi to říkal. Kromě toho tušil, že mi to přinese jen zklamání.

Prolistoval jsem znovu stránky, kde mluvil o mně.

„Nejtěžší věc, kterou jsem musel v životě udělat, bylo uříznout prst svému nejlepšímu kamarádovi! až bude po všem, měl by udělat za minulostí tlustou čáru – měl by prostě začít znovu od začátku. John by měl odjet do Kanady. Jsem si jist, že je to velice krásná země, kde se dá dobře žít – tahle země je morálně na dně.“

Pak jsem nalistoval na konec deníku a přečetl si znovu poslední záznam.

„Takže dnes!… kdo věří ve mne, i kdyby umřel, bude žít; a každý, kdo žije a věří ve mne, neumře navěky.“

Zavřel jsem Owenův deník a přidal ho ke svým věcem. Babička vstávala brzy; chtěl jsem si v čísle 80 na Hlavní třídě vzít pár jejích a maminčiných fotografií a nějaké další oblečení. Chtěl jsem s babičkou posnídat v růžové zahradě; do Owenova pohřbu zbývalo ještě dost času – dost času říci jí, kam jdu.

Nakonec jsem zajel do Waterhouse Hall a svěřil se se svými plány Danovi; navíc i Dan měl něco, co jsem si chtěl vzít a o čem jsem věděl, že mi to rád věnuje – léta si o to ukopával palce na nohou. Chtěl jsem ho požádat o žulovou zarážku ke dveřím, kterou pro něj a pro maminku vyrobil Owen jako svatební dar, s nápisem v jeho charakteristickém náhrobním písmu – červenec, 1952 – s dokonale zkosenými hranami a perfektně začištěnými rohy; zarážka byla velice prostá, ale byla to Owenova nejstarší práce s diamantovým kotoučem a já jsem ji chtěl mít. Dan mě ujistil, že všechno chápe a že mě má rád.

Řekl jsem mu: „Jsi ten nejlepší otec, kterého by mi každý kluk záviděl – a jediný otec, jakého jsem kdy potřeboval.“

Pak byl čas na Owenův pohřeb.

■ ■ ■

Náčelník gravesendské policie Ben Pike stál u masivních dvojitých dveří Hurdovy kaple, jako by měl v úmyslu „štípnout“ hledanou „vražednou zbraň“, onen dávno ztracený „nástroj smrti“, smutečním hostům z kapsy; měl jsem chuť tomu pitomci prozradit, kde ten zatracený míček najde. Byl tam i tlustý pan Chickering, dosud nešťastný z toho, že poslal Owena místo mne na pálku a že mu poradil, aby se do rány „opřel“. Byli tu rodiče Buzzyho Thurstona, přestože byli katolíci a nebylo to tak dávno, co pohřbili vlastního syna. Byl tu i katolický kněz – Otec Findley, stejně jako paní Hoytová, navzdory tomu, jak nevděčně se k ní město zachovalo za její „protiamerickou“ poradní službu, kterou odpůrcům vietnamské války poskytovala. Rektor Wiggin a Barb Wigginová mezi přítomnými nebyli; tak vehementně usilovali uspořádat Owenův pohřeb v kostele Ježíše Krista, že se teď nepochybně cítili ukřivděni. Šílený vysloužilý kapitán Wiggin prohlásil, že by mu nic neudělalo větší radost než opravdu parádní pohřeb válečného hrdiny.

Oddíl newhampshireské Národní gardy zajistil obřadu nezbytný oficiální rámec jako takzvaná čestná stráž. Owen mi jednou prozradil, že to dělají za peníze – dostanou jednodenní plat. Důstojník z oddělení ztrát, doprovod Owenova těla, byl mladý, zakřiknutý nadporučík, který v jednom kuse salutoval, podle mě určitě častěji než bylo nutné; byl to jeho první výjezd s tělem. Dohlížející důstojník nebyl nikdo jiný než Owenův oblíbený profesor vojenské nauky z Univerzity New Hampshire plukovník Eiger; uvítal mě na prahu těžkých dvoukřídlých dveří s vážnou tváří.

„Myslím, že jsme se ve vašem malém příteli zmýlili,“ řekl. „Ano, pane,“ přisvědčil jsem.

„Prokázal, že se do bojové jednotky docela dobře hodil,“ řekl plukovník.

„Ano, pane,“ opakoval jsem. Položil mi na rameno ruku s hnědými jaterními skvrnami; pak ustoupil ke dveřím a postavil se do pozoru, jako by chtěl zpochybnit autoritu náčelníka Pikea.

Čestná stráž v bílých punčochách a rukavicích prošla jako svatební průvod uličkou a rozestoupila se po stranách rakve zahalené americkou vlajkou, na níž se v paprsku slunečního světla, do padajícího dovnitř dírou po basebalovém míčku v mozaikovém okně kněžiště, třpytila Owenova medaile. V příšeří starého kamenného kostela se zdálo, jako by lesklý zlatý povrch medaile k sobě ten nepřípadný paprsek světla přímo přitahoval, jako by si světlo samo propálilo otvor v tmavém, barevném okně; jako by světlo hledalo Owena Meanyho.

Zachmuřený důstojník malé postavy, kterého plukovník Eiger nazýval vrchním seržantem, cosi pošeptal čestné stráži, která stála nastoupená k poctě a nervózně se ohlížela na plukovníka Eigera a nadporučíka, který si odbýval svou premiéru jako doprovod těla. Plukovník Eiger se k němu obrátil a něco mu pošeptal.

Ze shromáždění hostů se ozývalo kašlání a vrzání starých odřených lavic. Varhany hrály smuteční písně a opozdilci hledali svá místa. Ačkoliv mezi nosiči rakve byl i pan Early a Dan Needham, většina z nich byli dělníci z lomu – poznal jsem jeřábníka i pyrotechniky; kývl jsem na praporčíka a chlapíky od pil a vrtaček. Muži vypadali jako sama žula; žula má takovou pevnost, že odolá tlaku téměř jeden a půl tuny na čtvereční centimetr. Žula, stejně jako sopečná láva, byla kdysi roztavenou skálou, nevyplula však na povrch země, ale utuhla hlubokov nitru zemské masy, a protože chladla pomalu, vytvořily se v ní poměrně velké krystaly.

Manželé Meanyovi seděli v Hurdově kapli v první řadě napravo od uličky docela sami. Seděli tam jako žulové kvádry, nehybní, s očima upřenýma na medaili, blyštící se v paprsku slunce, dopadajícího na Owenovu rakev. Nemohli od ní odtrhnout zrak; hleděli na rakev svého syna s podobnou nábožnou úctou, jaká se jim zračila v očích při vánočním představení v kostele Ježíše Krista v roce 1953, kdy je malý Ježíšek ze „sloupce světla“ zahlédl mezi diváky. Z jejich napjatého a úzkostlivého výrazu jsem usoudil, že vzpomínají na to, jak jim Owen jejich nežádoucí přítomnost tehdy vytkl.

„Jak se opovažujete sem chodit?“ obořil se na ně rozezlený Ježíš Kristus, „vy tady nemáte co pohledávat;“ křičel Owen. „To je svatokrádež!“

Přesně totéž jsem si myslel na Owenově pohřbu: že je od Meanyových svatokrádež se ho zúčastnit. A jejich nervózní pohledy, upřené na medaili na americké vlajce, prozrazovaly, že se možná opravdu bojí, že by Owen mohl vstát z rakve, jako tehdy vstal z hromady sena v jesličkách, a znovu svým rodičům vynadat. Oni se skutečně nerozpakovali deseti nebo jedenáctiletému chlapci říct, že se narodil z „neposkvrněného početí“ – že je „jako Ježíšek“!

Přistihl jsem se, jak se na Owenově pohřbu v Hurdově kapli modlím, aby Owen vstal ze své zatavené rakve a rozkřikl se na své ubohé rodiče: „Vy tady nemáte co pohledávat!“ Ale Owen Meany ležel nehybně a tiše.

Pan Fish vypadal velmi křehce; seděl v druhé řadě napravo od uličky vedle mojí babičky a také zíral na lesknoucí se medaili na Owenově rakvi, jako by doufal, že nám Owen předvede ještě jedno představení; jako by odmítal uvěřit, že také v tomhle představení nemá roli s textem.

Strýček Alfréd a tetička Marta seděli v babiččině lavici; nikdo se ani slovem nezmínil o Hesteřině nepřítomnosti, dokonce i Simon, sedící hned vedle, se překonal a mlčel. Eastmanovi s jistými rozpaky hovořili o tom, jak je mrzí, že tu nemůže být Noah – ještě pořád učil v Africe nigerijské černochy správně kácet stromy. Nikdy nezapomenu, co mi řekl Simon, když jsem se mu svěřil, že jedu do Kanady.

„Kanada! To bude jeden z největších problémů, se kterými se budou muset dřevaři na severovýchodě vypořádat, počkej a uvidíš!“ řekl Simon. „Kanaďané budou vyvážet dřevo za mnohem nižší ceny, než za kolik je dokážeme vyrobit tady!“

Prosťáček Simon: opravdu neměl buňky na politiku; pochybuji, že ho vůbec kdy napadlo, že nejedu do Kanady kvůli dřevu.

Poznal jsem předehru z Händelova Mesiáše – „Vím, že můj Spasitel žije“. Poznal jsem také muže s odulým obličejem, sedícího naproti mně přes uličku; byl asi stejně starý jako já a vytrvale si mě prohlížel. Když zvedl oči k vysoké klenbě Hurdovy kaple – snad tam v zšeřelém žebroví hledal anděly – uvědomil jsem si, že je to tlustý Harold Crosby, někdejší Zvěstující anděl, který při vánočním představení Narození Páně v roce 1953 spletl text role a potřeboval nápovědu, a nakonec byl zapomenut na nebeských výšinách kostela Ježíše Krista. Kývl jsem na něj a Harold se na mě skrze slzy usmál; slyšel jsem, že mu paní Hoytová u odvodní komise vybojovala hodnocení 4-F – z psychických důvodů.

Nepoznal jsem hned naši starou učitelku z nedělní školy paní Walkerovou. Vypadala zvlášť přísně, celá v černém, a protože tady Owena nenapomínala, aby se vrátil do lavice – aby okamžitě slezl dolů! – chvíli mi trvalo, než jsem si ji vybavil; ta čarodějnice si ve své stupiditě myslela, že se Owen Meany nahoru vznesl sám!

Byli tam Dowlingovi, kteří si protentokrát kupodivu odpustili starý zvyk stavět na odiv své zaměněné sexuální role; dítě si – snad to tak bylo lepší – nikdy nepořídili. Byl tam Larry O’Day, obchodník s chevrolety; ve Vánoční koledě hrál Boba Cratchita právě v onom památném roce, kdy Owen vystoupil v roli Ducha Příštích Vánoc. Byla tu i jeho svůdná dcera Caroline se svou věrnou kamarádkou Maureen Earlyovou, která se dvakrát počůrala, když Owen ukazoval Scroogeovi budoucnost – právě tahle Caroline tolikrát odmítla moje pokusy o sblížení, ať už měla na sobě uniformu školy svatého Michala nebo ne. Byl tu řezník Kenmore s paní Kenmoreovou a synem Donnym, vášniví fandové basebalu, kteří nevynechali jediný zápas Malé ligy. Ano, byli tady všichni – dokonce i pan Morrison, zbabělý listonoš; dokonce i ten tady byl! A také nový ředitel Gravesendské akademie; nikdy se sice s Owenem nesetkal, ale patrně si uvědomoval, že by nebyl jmenován novým ředitelem, kdyby Owen i přes prohranou bitvu nakonec nezvítězil ve válce s Randym Whitem. A kdyby byl naživu starý Archie Thorndike, jsem si jist, že by přišel také.

Chyběli Brinkerovi-Smithovi; nepochybuji, že by přišli, kdyby se nevrátili do Anglie – jejich odpor vůči válce ve Vietnamu šel tak daleko, že si nepřáli, aby se z jejich dvojčat stali Američané. Ať byli kdekoli, doufal jsem, že se mají rádi stejně vášnivě, jako se milovali kdysi – ve všech patrech a postelích Waterhouse Hall.

Dokonce i náš starý známý slaboduchý školník z tělocvičny – který nám věrně měřil střelbu a byl svědkem, jak jsme poprvé zasmečovali koš v čase pod tři vteřiny! – přišel vyjádřit svou úctu malému Mistrovi Smeč!

Za otvorem, proraženým basebalovým míčkem do mozaikového okna kněžiště, proplul mrak; lesk Owenovy zlaté medaile trochu pobledl. Povstali jsme, abychom se připojili k úvodní písni, babička se třásla po celém těle a nahmátla mou ruku, bezděčně mi přitom sevřela pahýl amputovaného ukazováčku. Plukovník Eiger a mladý nadporučík z oddělení ztrát přistoupili uličkou k rakvi a čestná stráž strnula v pozoru. Zpívali jsme tutéž píseň jako na ranním shromáždění, kdy Owen přišrouboval bezhlavé a bezruké torso Máří Magdaleny ke stupínku pódia Velké auly.

Syn Boží jde do boje, pro královskou korunu; krvavý prapor rudě v dáli vlaje; kdo ho následuje? Jen ten, kdo kalich hořkosti vypije a bolest překoná, kdo trpělivě svůj kříž na bedrech nese, ten ho následuje.

V Knize obecných modliteb je na závěr popisu pohřebního obřadu uvedena poznámka pro příslušníky episkopální církve. Je to poznámka velmi rozumná. „Liturgie pohřbívání mrtvých odpovídá liturgii Velikonoc“, praví se v ní. „Veškerý smysl nachází ve Vzkříšení. Ježíš povstal z mrtvých, a proto i my budeme vzkříšeni. Všechny obřady tudíž charakterizuje pocit radosti a veselí…“ pokračuje. „Toto veselí nicméně nečiní lidský žal nekřesťanským…“ uzavírá poznámka. A tak jsme z hloubi srdcí opěvovali Owena Meanyho – u vědomí toho, že ačkoliv obřady za mrtvé charakterizuje pocit radosti, nečiní nás „lidský žal nekřesťanskými“. Když jsme dozpívali, usedli jsme a pozvedli oči vzhůru – na kazatelně stál připraven reverend Lewis Merrill.

„Já jsem vzkříšení a život, praví Pán…“ pravil můj otec. V jeho hlase zněla nová síla a sebedůvěra a truchlící si toho povšimli; všichni mu věnovali soustředěnou pozornost. Já jsem pochopitelně věděl, co ho proměnilo; pastor Merrill znovu nalezl svou ztracenou víru; mluvil s absolutním přesvědčením o každém proneseném slovu a ani jednou se nezakoktal.

Občas vzhlédl od Knihy obecných modliteb a provázel svá slova gesty plavce nacvičujícího tempa; prsty pravé ruky přitom přetínal paprsek slunečního světla, dopadajícího do kostela dírou v mozaikovém okně, kterou prorazil basebalový míček. Kmitání pastorových prstů ve světle způsobilo, že na nás Owenova medaile blikala.

„Duch Panovníka Hospodina je nade mnou; Hospodin mě pomazal k tomu, abych nesl radostnou zvěst pokorným…“ četl pastor Merrill. „… poslal mě obvázat rány zkroušených srdcem,“ volal pastor Merrill, který už nepochyboval – jeho pochyby byly zahnány, zmizely pryč – už navždy! Odmlčel se, jen aby nabral dech. „… poslal mě potěšit všechny truchlící,“ prohlásil slavnostně.

Ani s tím se však nespokojil; podle všeho cítil, že nám k útěše nestačí jen Izajáš. Můj otec usoudil, že by nás měl utěšit i Žalmy, ze kterých četl: „Dobrý je Hospodin k těm, kdo v něho naději složí, k duši, jež se na jeho vůli dotazuje.“ A kdyby tenhle drobet naši touhu po útěše neuspokojil, vedl nás pastor Merrill v Žalmech dál: „Neboť Panovník tě navěky nezavrhne. Zarmoutí-li, slituje se pro své velké milosrdenství. Z rozmaru totiž lidské syny nepokouší ani nezarmoutí.“

Prsty bledé ruky mého otce se míhaly v paprscích slunečního světla jako říční rybky a Owenova meadile k nám vysílala pravidelné záblesky jako kužel světla z majáku. Pastor Merrill nás provázel důvěrně známým Žalmem: „Hospodin bude chránit tvé vycházení a vcházení nyní i navěky.“

Pak následovalo čtení z Nového zákona, z něhož pro začátek vybral krátkou pasáž o statečnosti z Listu Římanům: „Soudím totiž, že utrpení nynějšího času se nedají srovnat s budoucí slávou, která má být na nás zjevena.“ Ale ani to mu nestačilo; nedopřál si oddechu, dokud nás v bolestném žalu nad Owenovou ztrátou neujistil, že nás opustil pro lepší svět. Se zvednutým hledím se vrhl do Prvního listu Korintským.

„Avšak Kristus byl vzkříšen jako první z těch, kdo zesnuli,“ ujistil nás. „A jako vešla do světa smrt skrze člověka, tak i zmrtvýchvstání,“ konstatoval můj otec.

Babička svírala můj amputovaný prst a dokonoce i Simonovi stékaly po tvářích slzy; ale pastor Merrill byl neúnavný – bez velkých okolků nás přenesl ke Druhým Korintským.

„A proto neklesáme na mysli,“ sdělil nám. „I když navenek hyneme, vnitřně se den ze dne obnovujeme. Toto krátké a lehké soužení působí přenesmírnou váhu věčné slávy nám, kteří nehledíme k viditelnému, nýbrž k neviditelnému. Viditelné je dočasné, neviditelné však věčné,“ pravil pastor Merrill. „Jsme tedy stále plni důvěry,“ hlásal můj otec, „neboť víme, že pokud jsme doma v tomto těle, nejsme doma u Pána – žijeme přece z víry, ne z toho, co vidíme,“ pravil. „V této důvěře chceme raději odejít z těla a být už doma u Pána. Proto nám také nadevše záleží na tom, abychom se mu líbili, ať už zůstáváme doma nebo odcházíme do ciziny.“

Pak přeskočil do dalšího Žalmu a nakonec přikázal věřícím povstat, což jsme učinili, a on četl z Evangelia podle Jana: „Já jsem dobrý pastýř. Dobrý pastýř položí svůj život za ovce,“ prohlásil a my truchlící jsme sklopili hlavy jako stádo. A když jsme opět usedli, pokračoval: „Ó Bože, jak nám chybí Owen Meany!“ Pak přečetl líčení zázraku z Evangelia podle Marka:

Když přišli k ostatním učedníkům, spatřili kolem nich veliký zástup a zákoníky, kteří se s nimi přeli. A celý zástup, jakmile ho uviděl, užasl; přibíhali k němu a zdravili ho. Ježíš se jich otázal: „Oč se s nimi přete?“ Jeden člověk ze zástupu jim odpověděl: „Mistře, přivedl jsem k tobě svého syna, který má zlého ducha a nemůže mluvit. Kdekoli se ho zmocní, povalí ho a on má pěnu u úst, skřípe zuby a strne. Požádal jsem tvé učedníky, aby ducha vyhnali, ale nedokázali to.“ Odpověděl jim: „Pokolení nevěřící, jak dlouho ještě budu s vámi? Jak dlouho vás mám ještě snášet? Přiveďte ho ke mně!“ I přivedli ho k němu. Když ten duch Ježíše spatřil, hned chlapce zkroutil křečí; padl na zem, svíjel se a měl pěnu u úst. Ježíš se zeptal jeho otce: „Odkdy to má?“ Odpověděl: „Od dětství. A často jej zlý duch srazil, dokonce do ohně i do vody, aby ho zahubil. Ale můžeš-li, slituj se nad námi a pomoz nám.“ Ježíš mu řekl: „Můžeš-li! Všechno je možné tomu, kdo věří.“ Chlapcův otec rychle vykřikl: „Věřím, pomoz mé nedověře.“ Když Ježíš viděl, že se sbíhá zástup, pohrozil nečistému duchu: „Duchu němý a hluchý, já ti nařizuji, vyjdi z něho a nikdy už do něho nevcházej!“ Duch vykřikl, silně jím zalomcoval a vyšel: chlapec zůstal jako mrtvý, takže mnozí říkali, že umřel. Ale Ježíš ho vzal za ruku, pozvedl ho a on vstal. Když vešel do domu a jeho učedníci s ním byli sami, ptali se ho: „Proč jsme ho nemohli vyhnat my?“ Řekl jim: „Takový duch nemůže vyjít jinak než modlitbou.“

Když dočetl, pozvedl pastor Merill tvář a zvolal: „Věřím, pomoz mé nedověře! Owen Meany pomohl mé ‚nedověře‘,“ řekl můj otec. „Ve srovnání s Owenem Meanym jsem ve víře amatér,“ prohlásil. „Owen není jen hrdina Americké armády – Owen je i můj hrdina,“ pravil můj otec. „Byl hrdina nás všech – vždycky znovu a znovu; a je jím stále. Stále nám bude chybět,“ řekl reverend Lewis Merrill.

„Stejně často, jako jsem si jist existencí Boží, marně hledám slova, chci-li vyjádřit, co se tím – že Bůh existuje – pro mě mění; jinak řečeno: víra v Boha přede mne staví víc otázek než odpovědí. Proto cítím-li se opravdu naplněn vírou, cítím také s nesmírnou naléhavostí nejzávažnější otázky, které bych chtěl Bohu položit – hlavně kritické otázky: Jak může? Jak mohl? Jak se opovažuje? a tak podobně.

Teď bych chtěl například Boha požádat, aby nám vrátil Owena Meanyho,“ řekl pastor Merrill; rozevřel doširoka náruč a prsty jeho pravé ruky se znovu roztančily v paprscích světla. „Ó, Bože – vrať nám ho, dej nám ho zpátky!“ zvolal. V kostele zavládlo ticho; všichni jsme čekali, co Bůh udělá. Slyšel jsem ukápnout slzu – babička plakala a slzy jí kanuly na desky Poutnického zpěvníku, který držela na klíně. „Prosím, vrať nám Owena Meanyho,“ opakoval pastor Merrill. Když se nic nestalo, pravil: „Ó, Bože – nikdy tě nepřestanu prosit!“ Pak opět otevřel Knihu obecných modliteb; od kongregacionálního kazatele bylo dost neobvyklé – zvlášť na ekumenické bohoslužbě – aby se tak přesně držel modlitební knihy, ale já jsem věděl, že můj otec respektuje Owenovo episkopální vyznání.

Sestoupil z kazatelny a s modlitební knihou v ruce přikročil k rakvi zahalené americkou vlajkou. Stál u ní tak blízko, že odrazy světla, dopadajícího otvorem po basebalovém míčku na Owenovu medaili, zářily na deskách Modlitební knihy v jeho pozvednuté ruce. „Modleme se,“ pravil a postavil se čelem k Owenovu tělu.

„Do tvých rukou, dobrotivý Otče, odevzdáváme tvého služebníka Owena Meanyho,“ odříkával můj otec.

„Bože, dovoláváme se tvého milosrdenství a pokorně tě prosíme za našeho bratra Owena: Odpusť mu všechna provinění a uveď ho tam, kde je pokoj a světlo. Obnov jeho život a přijmi ho do společenství všech svatých,“ – modlil se můj otec a světlo z rozbitého mozaikového okna si pohrávalo s odlesky na medaili a modlitební knize.

„Amen,“ pravil reverend Merrill.

Kývl na plukovníka Eigera a ustrašeného nadporučíka; ti přistoupili vojenským krokem k rakvi, sňali z ní americkou vlajku a napjali ji mezi sebou – medaile na ní poskočila jako mince, ale nespadla, protože byla připíchnutá k látce. Potom učinili dva vratké kroky k sobě a pečlivě složili vlajku do trojúhelníku tak, aby medaile zůstala navrchu balíčku, který plukovník Eiger svěřil zcela do péče vyděšeného nadporučíka. Plukovník vzdal vlajce i medaili čest vojenským pozdravem. Nadporučík provedl čelem vzad tak prudce, až jsem cítil, jak sebou babička leknutím trhla. Pak zamumlal cosi nesrozumitelného manželům Meanyovým, kteří vypadali jeho oslovením poněkud zaskočeni. Říkal cosi o medaili – „Za hrdinství spojené s dobrovolným nasazením vlastního života“. Pak si odkašlal, takže mu smuteční hosté rozuměli trochu lépe. Obrátil se k paní Meanyové; podával jí vlajku s přišpendlenou medailí a zbytečně hlasitě pravil: „Paní Meanyová, mám tu čest předat vám tuto vlajku naší vlasti jako výraz díků a uznání za služby, které pro naši zem vykonal váš syn.“

Napřed si vlajku nechtěla vzít, jako by vůbec nechápala, co má udělat – musel ji místo ní převzít pan Meany, aby ji nenechala upadnout na zem. Celou dobu tam seděli jako dva balvany.

V té chvíli vylekaly babičku varhany, až sebou znovu trhla, a reverend Lewis Merrill zanotoval závěrečný hymnus – stejný, jaký zvolil na pohřbu mojí maminky.

Kristus je velký Král, Beránek na trůně; slyšte! jak nebeská píseň jásá a jen jeho hudba zní. Vzbuď se, má duše, a zpívej o tom, kdo pro tebe svůj život dal, a blahořeč ho jako velebného Krále na věčnosti!

Během našeho zpěvu pozvedla čestná stráž Owenovu malou, šedou rakev a vykročila s ní uličkou; jeho tělo vyprovázely na cestě z kostela verše třetí sloky – právě tato slova pro Owena tolik znamenala.

Jest on velký bůh života, který zvítězil nad smrtí, vyšel mocný a silný z boje za ty, které přišel spasit. tomu, kdo zemřel a znovu povstal z hrobu, teď píseň pějme, a díky vzdávejme za život věčný pro nás smrtelné.

O uložení rakve do hrobu není co dodat. Bylo horké a lepkavé dusno a ze hřiště střední školy jsme opět slyšeli chlapce hrající basebal; jejich veselé pokřikování a dohadování a tak typicky americký zvuk míčku zasaženého pálkou doléhaly až k nám na hřbitov na konci Linden Street, kde jsme stáli kolem Owenova hrobu a naslouchali předepsaným slovům reverenda Merrilla.

„Do tvých rukou, Bože, svěřujeme našeho bratra Owena, neboť věříme, že žije, i když zemřel. Skrze Krista, našeho Pána,“ pravil můj otec. A já jsem mu naslouchal zvlášť pozorně, protože jsem si byl vědom, že mu naslouchám naposledy; co víc mi mohl kdy říci? Nalezl svou ztracenou víru, k čemu by potřeboval svého ztraceného syna? A k čemu bych potřeboval já jeho? Stál jsem nad Owenovým hrobem, držel za ruku Dana a společně jsme podpírali babičku.

„… neboť člověk je prach a v prach se obrátí,“ odříkával pastor Merrill a já jsem v duchu přemýšlel o tom, jaký je můj otec šarlatán; byl koneckonců přímým svědkem Owenova zázraku, a přece mu to nestačilo, aby v něj uvěřil – a teď uvěřil všemu ne díky Owenovi, ale díky tomu, že jsem ho oklamal. Oklamal jsem ho krejčovskou pannou; Owen Meany byl skutečný zázrak, můj otec však znovu nabyl své víry prostřednictvím figuríny, v níž ten ubohý hlupák viděl mou matku, jak k němu vztahuje paže ze záhrobí.

„Cesty boží jsou nevyzpytatelné!“ řekl by Owen.

„Otevři svému služebníku Owenovi bránu do věčného domova a dej mu mír a spásu,“ uzavřel Lewis Merrill obřad a na víko malé šedé truhly dopadly první hroudy hlíny. Zachmuřený, obtloustlý důstojník, kterého plukovník Eiger označil za vrchního seržanta, zabubnoval poslední pozdrav Owenu Meanymu.

Přistoupila ke mně u východu ze hřbitova. Vypadala jako manželka nějakého farmáře nebo venkovanka, pracující pod širým nebem; byla asi mého věku, ale vypadala mnohem starší – vůbec jsem ji nepoznal. Měla u sebe tři děti; jedno držela v náruči vzpouzejícího se chlapečka, příliš těžkého na delší nošení. Další dvě byly dcery, z nichž jedna se jí tiskla k bokům a neustále si utírala usmrkaný nos o matčiny vybledlé černé šaty. Druhá – nejstarší dívka, které mohlo být tak sedm, osm let – se schovávala vzadu a vrhala po mně rozpačité, stydlivé pohledy, až jsem se cítil trapně. Bylo to hezké děvče se slámově žlutými vlasy, ale její ruce byly stále přitahovány k malinově červenému mateřskému znaménku na čele, velkému asi jako fotografie do pasu, které se snažila skrýt pod vlasy. Zadíval jsem se ženě do unavené tváře a zarudlých očí; bylo vidět, že jen s námahou zadržuje pláč.

„Vzpomínáš si, jak jsme ho zvedali?“ zeptala se mě. V tom okamžiku jsem ji poznal: byla to Mary Beth Bairdová, spolužačka z nedělní školy, které Owen přidělil roli Panny Marie, „Mary beth ještě nikdy nehrála Marii,“ řekl tehdy. „Aspoň by Marii hrála taky Marie.“

Slyšel jsem, že otěhotněla a nedokončila střední školu; provdala se za mládence z velké farmářské rodiny a žila na farmě produkující mléko ve Strathamu. Neviděl jsem ji od její neblahé role na vánočním představení Narození Páně v roce 1953, které kromě mateřské péče o Owenova Ježíška obohatila nezapomenutelnými kostýmy krav s plandajícími rohy, s nimiž nebohá hovádka připomínala spíš podivně znetvořené losy. Asi ještě neměla s dojnicemi – nebo krávami vůbec – dostatečné zkušenosti.

„Byl tak lehký, když jsme ho zvedali!“ vzlykla. „Byl tak lehký – vůbec nic nevážil! Jak mohl být tak lehký?“ ptala se. A v té chvíli jsem zjistil, že nemohu mluvit. Ztratil jsem hlas. Teď mě napadá, že jsem prostě svůj hlas nechtěl slyšet. Jestliže jsem nemohl slyšet Owenův hlas, nechtěl jsem slyšet žádný jiný. Chtěl jsem slyšet jen Owenův hlas; a když mě oslovila Mary Beth Bairdová, konečně jsem pochopil, že nás Owen Meany opustil.

O mém odchodu do Kanady už není víc co říci. Jak jsme objevili s Owenem, na hranici mezi New Hampshire a Quebecem není nic zajímavého k vidění – na míle daleko samé lesy a úzká silnice, v zimě vyježděná do barvy šedé tuhy a zjizvená brázdami zmrzlého bláta. Hraniční budova celnice, kterou jsem si pamatoval jako pouhou chatu, sice nevypadala přesně jako v mé vzpomínce; a také jsem si myslel, že závora byla tehdy zdvižená jako na železničním přejezdu, ale i to bylo ve skutečnosti jinak. Docela určitě jsem si vybavoval, jak jsme seděli na sklopené zadní postranici tomatově červené dodávky a dívali se na lesy, táhnoucí se po obou stranách hranice, ale pak mě napadlo, že možná nic z toho všeho, co jsem kdy s Owenem prožil, si nepamatuji tak úplně přesně. Možná, že Owen změnil i mou paměť a vzpomínky.

Hranici jsem překročil bez potíží. Kanadský celní úředník se mě zeptal na žulovou dveřní zarážku – červenec, 1952. Když jsem mu řekl, že je to svatební dar, zatvářil se udiveně. Pak se mě zeptal, jestli neutíkám před odvodem; mohl bych se mu sice zdát starý, ale už přes rok byli povoláváni i muži nad šestadvacet let. Místo odpovědi jsem mu ukázal svůj chybějící ukazováček.

„Já se kvůli válce trápit nemusím,“ řekl jsem a celník mě pustil do Kanady bez dalších otázek.

Mohl jsem se usadit v Montrealu, ale příliš mnoho lidí se tam ke mně chovalo přezíravě, protože jsem nemluvil francouzsky. Když jsem přijel do Ottawy, zrovna pršelo, a tak jsem jel dál až do Toronta. V životě jsem neviděl tak velké jezero, jako je Lake Ontario; tušil jsem, že se mi bude stýskat po vyhlídce na Atlantický oceán z vlnolamu v přístavu Rye Harbor, a tak mi představa jezera, které vypadalo nekonečné jako moře, připadala lákavá.

Od té doby se nepřihodilo nic zvláštního. Chodím do kostela a učím ve škole. Tyto dvě záliby nemusí nutně znamenat nudu, ale já jsem si úmyslně zařídil život tak, aby byl co nejjednodušší a nejklidnější; můj život je jako seznam doporučené četby. Nestěžuji si; vzrušení jsem si užil dost. Owen Meany mi poskytl dostatek vzrušení na celý život.

Jaké to pro něj muselo být zklamání… když zjistil, jaký je můj otec nemastný, neslaný člověk. Lewis Merrill byl tak bezbarvý – nebylo divu, že jsem si z tribuny basebalového hřiště právě jeho nepamatoval. Jedině on mohl uniknout mé pozornosti. Kdoví, kolikrát jsem pátral mezi diváky na představení Gravesendských ochotníků (a reverend Merrill tam byl pokaždé), a vždycky jsem ho přehlédl, nikdy jsem si ho nevybavil na tribuně hřiště, prostě jsem ho neviděl. Pan Merrill nejenže mezi lidmi nevynikal – on doslova zanikal!

A jaké to bylo zklamání pro mě… když jsem zjistil, že můj otec je pouhý další Josef. Nikdy jsem se Owenovi neodvážil svěřit, že se mi jednou zdálo, že je mým otcem JFK; koneckonců, maminka byla stejně hezká jako Marylin Monroe! Jaké to pro mě bylo zklamání… zjistit, že je můj otec stejně obyčejný člověk jako já.

Pokud jde o mou víru: stal se ze mne syn mého otce – chci říct, že jsem se stal věřícím, jakým býval pastor Merrill. Chvíli věřím, vzápětí pochybuji – někdy si zoufám, jindy cítím vnuknutí. Kanovník Campbell mě naučil položit si v okamžiku deprese otázku: Koho mezi svými bližními, kteří jsou ještě naživu, mám opravdu rád? Dobrá otázka – dokáže člověka vrátit zpátky na zem. Dnes vím, že mám opravdu rád Dana Needhama a reverendku Katherine Keelingovou; vím, že je mám rád, protože si o ně dělám starosti – Dan by měl trochu zhubnout a Katherine naopak přibrat! Moje city k Hester se nedají označit za lásku; obdivuji ji – její způsob přežití je rozhodně statečnější než můj, v tom je prostě obdivuhodná. A pak jsou tu vzdálená rodinná pouta k příbuzným, o kterých také mohu prohlásit, že je mám rád – Noaha a Simona a tetu Martu a strýčka Alfréda. Těším se na každé Vánoce, až je zase uvidím.

Nemohu říci, že svého otce nenávidím, prostě na něj moc nemyslím – neviděl jsem ho ode dne, kdy uložil Owenovo tělo do země. Slýchám od Dana, že je z něj skvělý kazatel; po zakoktávání, které mu kdysi dělalo potíže, není v jeho řečnění ani stopy. Občas mu závidím; přál bych si, aby podobný trik, jako jsem provedl já jemu, provedl někdo i mně a pomohl mi najít takovou absolutní a neotřesitelnou víru. Jakkoli jsem totiž přesvědčen, že vím, co je skutečný zázrak, moje víra v Boha mě zneklidňuje a znepokojuje víc než moje předchozí „nevíra“; nevěřit mi teď sice připadá mnohem těžší než věřit – ale víra před člověka staví tolik nezodpověditelných otázek!

Jak mohl Owen Meany vědět, co „věděl“? Není, pochopitelně, žádné řešení věřit v náhodu nebo shodu okolností, ale je Bůh opravdu lepší vysvětlení? Jestliže měl Bůh něco společného s tím, co Owen „věděl“, uvažte, jaká příšerná otázka z toho vyplývá! Jak totiž mohl dopustit, aby se Owenovi stalo to, co se mu stalo?

Dávejte si pozor na lidi, kteří se označují za věřící; víte jistě, co tím myslí? – a vědí to oni?

Víc než rok po mém příchodu do Kanady zorganizovaly církevní sbory v Gravesendu spolu s Hurdovou kaplí na podnět Lewise Merrilla takzvanou Vietnamskou tryznu. V určený den v říjnu se v šest hodin ráno rozezněly všechny kostelní zvony – což jistě pořádně naštvalo spoustu lidí! – a v sedm hodin se sloužily mše. Po obřadu následoval průvod, který vyšel od městského amfiteátru a postupoval po Hlavní třídě před Hlavní budovu Gravesendské akademie, kde se konala takzvaná mírová manifestace, na níž bylo předneseno několik obvyklých protiválečných projevů. Bylo typické, že místní deník, Gravesendská polnice, se o události nezmínil, nepočítáme-li glosu ve smyslu, že akce namířená proti nepořádku na státních dálnicích by byla pro veřejné blaho užitečnější; studentská Popelnice konstatovala, že „už bylo načase“, aby škola i město společnými silami zločinnou válku odsoudily. Polnice odhadovala počet účastníků manifestace na necelé čtyři stovky lidí – „a téměř stejný počet psů“. Popelnice napsala, že shromáždění čítalo nejméně šest set „ukázněných občanů“. Oboje noviny zaznamenaly pouze jediný projev nesouhlasu. Ve chvíli, kdy průvod zabočil na Hlavní třídu a míjel starou radnici, kde Gravesendští ochotníci tolik let věrně bavili obyvatele města všech věkových skupin, skočil mu zničehonic z chodníku do cesty bývalý velitel Americké legie a začal mladému hráči na tubu ze školního dechového orchestru mávat před obličejem severovietnamskou vlajkou.

Dodatečně jsem se od Dana dozvěděl, že tím velitelem Americké legie nebyl nikdo jiný než pan Morrison, zbabělý listonoš.

„Ráda bych věděla, kde ten blázen sehnal severovietnamskou vlajku!“ zlobila se babička.

Takhle tedy, téměř bez vzruchu a vyrušení, prošla doba Hlavní třídou a kráčela dál kupředu.

Owen Meany mě naučil psát si deník; můj deník však odráží můj nezajímavý život, stejně jako Owenův deník zachycoval nesrovnatelně pozoruhodnější věci, které prožíval on. Tady je typický zápis z mého deníku.

„Toronto, 17. listopadu 1970 – dnes vyhořel školní skleník a pedagogický sbor i žákyně museli evakuovat všechny budovy.“

A dál: vždycky si zaznamenávám den, kdy děvčata při ranní mši zpívají „Synové Boží“. Pak jsem si zapsal, když mě zastavil novinář z jakéhosi rockového časopisu a pokusil se ode mne získat „improvizované interview“, právě když jsem se chystal usednout do lavice na ranní mši. Byl to divoce vyhlížející vlasatý mladík v rudém kaftanu, který zcela ignoroval obdivné pohledy mých studentek a vypadal, jako by držel pohromadě jen díky drátům a kabelům, které ho jako liány ovíjely a poutaly k přenosnému nahrávacímu zařízení. Nikým nezván – a bez ohlášení! – mi drze strkal do obličeje mikrofon a chtěl vědět, jestli si jako „pokrevní bratranec“ Hester Sexter nemyslím, že to všechno kolem ní „vypuklo“ po tom, co se setkala s jakousi „Janet z Planet“.

„Prosím?“ řekl jsem. Obstoupil mě zástup zvědavých a chichotajících se děvčat.

Reportér se zajímal, čím byla Hester „ovlivněna“; psal článek o jejích „začátcích“ a měl jakési představy o tom, kdo všechno ji ovlivnil – prohlásil, že to ze mě „dostane“! Namítl jsem, že nemám sakra ani ponětí, kdo je nějaká „Janet z Planet“, a pokud ho zajímá, kdo Hester ovlivnil, měl by začít u Owena Meanyho. Chlapík to jméno nikdy neslyšel a požádal mě, abych mu je hláskoval. Tvářil se velice překvapeně; patrně byl přesvědčen, že zná každého!

„A byl to někdo, kdo ji ovlivnil v jejích začátcích?“ chtěl vědět. Ujistil jsem ho, že Owen skutečně na Hester působil v jejím nejrannějších období.

A dál: co dál? Paní Meanyová zemřela, nedlouho po Owenovi; zaznamenal jsem si to. Pak tu mám zápis z jara, kdy jsem jel do Gravesendu na babiččin pohřeb – obřad se konal v kongregacionálním kostele, k němuž se babička hlásila celý život, a mši nesloužil pastor Merrill, nýbrž jeho nástupce. Toho jara ležely všude spousty sněhu – starého sněhu s mrtvolně šedou krustou – a já jsem právě v kuchyni v čísle 80 na Hlavní třídě otevíral Danovi a sobě další pivo, když jsem náhodou vyhlédl z okna do zubožené růžové zahrady a spatřil pana Meanyho! Šedivější než starý sníh našlapoval do roztálých a znovu zmrzlých šlépějí a pomalu směřoval k domu. V první chvíli jsem ho pokládal za zjevení. Neschopen slova jsem na něj ukázal prstem a Dan pravil: „To je jen chudák starý Meany.“

Meanyho žulová společnost dávno zkrachovala; v lomech se léta nepracovalo, všechny byly na prodej. Pan Meany si našel příležitostnou práci v elektrárně jako kontrolor elektroměrů. Jednou měsíčně se objevoval v růžové zahradě, vysvětlil mi Dan; elektroměr byl umístěn na zadní straně domu.

Nechtěl jsem s ním mluvit; jen jsem ho pozoroval oknem. Když jsem se doslechl, že paní Meanyová zemřela – a jak zemřela – poslal jsem mu kondolenci, ale neodepsal mi; ani jsem to od něj nečekal.

Paní Meanyová uhořela. Seděla příliš blízko u krbu a vypadlý uhlík nebo vylétlá jiskra zapálila americkou vlajku, kterou – jak později Danovi líčil pan Meany – si zvykla nosit přes ramena jako šál. Ačkoliv její popáleniny nevypadaly příliš vážně, zemřela v nemocnici na blíže neobjasněné komplikace.

Díval jsem se na pana Meanyho, zapisujícího stav elektroměru, a zjistil jsem, že Owenova medaile neshořela s vlajkou. Pan Meany ji měl připíchnutou na prsou – Dan mě ujistil, že ji nosí pořád. Stuha s červenými a bílými pruhy na modrém podkladu, pod níž se ukrýval špendlík, byla úplně vybledlá a zlatý kov medaile se neleskl jako onoho dne, kdy se od něj v Hurdově kapli odrážely sluneční paprsky; americký orel s rozepjatými křídly však byl stále zřetelný.

Kdykoli uvažuji o Owenově medaili za hrdinství, vzpomenu si na slova, která si zapsal Thomas Hardy do svého deníku v roce 1882 – a na která mě upozornil Owen; myslím tu poznámku o „žití ve světě, kde nic ve skutečnosti neplatí tak, jak by podle nepřímých příslibů mělo“. Vybaví se mi vždycky, když si vzpomenu na pana Meanyho, jak chodí odečítat stav elektroměrů s Owenovým vyznamenáním na prsou.

A co dál: už toho moc není – vlastně nezbývá co dodat. Snad jen jedno: že mi trvalo léta, než jsem se vypořádal se vzpomínkou, jak Owen Meany zemřel – a jakmile jsem se jednou donutil vybavit si všechny podrobnosti jeho smrti, nikdy jsem na ni nedokázal zapomenout; nikdy na ni nezapomenu. Je mým osudem pamatovat si ji navždy.

Nikdy jsem si nepotrpěl na velké oslavování svátku 4. července; město Gravesend však ve svém věrném vlastenectví nenechalo Svátek nezávislosti minout bez povšimnutí. Na náměstí v centru se konalo slavnostní shromáždění a průvod pak procházel téměř celou Hlavní třídou, kde dosáhl největší hlasitosti dechové kapely a nejvyššího počtu štěkajících psů a dětí, jedoucích za průvodem na kolech, právě v polovině cesty – přesně před číslem 80. Babička měla ve zvyku sledovat celý mumraj ze zápraží. Každý rok 4. července pravidelně propadala rozporuplným pocitům: na jedné straně ji vlastenecké cítění nutilo stát na zápraží a mávat americkou vlaječkou sotva větší než dlaň její ruky, ale zároveň ji ta paráda odpuzovala; bez ustání hartusila na děti, které jí jezdily na kolech přes trávník, a okřikovala psy, aby nechali hloupého štěkání.

I já jsem často přihlížel, jak průvod míjí babiččin dům; od maminčiny smrti jsme jej s Owenem přestali provázet na kolech – konečným cílem hudby i procesí občanů totiž byl hřbitov v Linden Street. Z čísla 80 na Hlavní třídě jsme slyšeli salvy na počest padlých hrdinů; patřilo k místním zvyklostem zakončovat všechny průvody – v Den památky padlých a Den válečných vysloužilců, stejně jako na Den nezávislosti – mohutnými salvami z pušek nad hroby, kde po ostatní dny v roce panoval víc než zasloužený klid.

4. července 1968 tomu nebylo jinak – s tou výjimkou, že Owen Meany byl v Arizoně a oslavy sledoval, nebo se jich přímo účastnil, v pevnosti Fort Huachuca; neměl jsem tušení, co doopravdy dělal. Já jsem si s Danem dopřál pozdní snídani v babiččině společnosti a pak jsme si všichni tři vynesli kávu na zápraží a čekali jsme na průvod; podle zvuku se už blížil, právě míjel Hlavní budovu akademie a mohutněl, jak v počtu účastníků, tak cyklistů a psů. Usadil jsem se vedle Dana na schodech, ale babička zůstala stát; sedět na zápraží si dáma jako Harriet Wheelwrightová ve svém věku a postavení nemohla dovolit.

Pokud jsem na něco myslel – pokud jsem vůbec myslel – pak na to, že se můj život omezil na jakési vysedávání na zápraží a sledování průvodů míjejících kolem. Toho léta jsem nepracoval; a nechystal jsem se pracovat ani na podzim. Po dosažení absolventského diplomu jsem se zapsal na Massachusettskou univerzitu k doktorátu; ve skutečnosti jsem ale nevěděl, co vlastně chci studovat; nevěděl jsem ani, jestli si chci v Amherstu najmout pokoj nebo byt, přestože jsem tam byl přihlášen k celodennímu postgraduálnímu studiu. Prostě jsem na to nemyslel. Abych mohl navštěvovat co nejvíc přednášek, nehodlal jsem aspoň rok učit – ani jako externista třeba jen jednu třídu. Studium mi, přirozeně, platila babička, což ještě víc posilovalo můj pocit, že jen sedím na zápraží a čekám. Nic jsem nedělal, protože jsem nic dělat nemusel.

Hester na tom byla podobně. Večer 4. července jsme seděli na travnatém svahu u dálnice Swasey Parkway a dívali se na ohňostroj nad řekou Squamscott; v Gravesendu působil Městský svaz pyrotechniků a jeho členové, kteří uměli zacházet s raketami a dělbuchy, pořádali 4. července ve školní loděnici ohňostroj. Občané města se shromáždili podél dálnice a na křovinatém břehu řeky a dívali se, jak ve vzduchu vybuchují a prskají dělbuchy a rachejtle a se syčením dopadají do špinavé řeky. V posledních letech se ozvali ekologové s nesmělými protesty; kdosi přišel s výhradou, že ohňostroj ruší ptactvo, hnízdící v přílivových bažinách. Ve sporu volavky versus vlastenci však nemají volavky velkou šanci; kanonáda pokračovala podle plánu – noční obloha zářila jako při požáru a všichni jásali, jak to pěkně řachá.

Nad temnou hladinou se co chvíli rozlil podivný umělý svit, který v oslnivě bílém záblesku ozářil temné siluety obchodů a kanceláří a vysokou budovu špinavé textilní továrny – jako by v okamžiku výbuchu město právě povstalo ze země. Světlo se odráželo v řadách prázdných oken textilky – obludná velikost a opuštěnost továrny působila dojmem, že je ve své průmyslové aroganci a samoúčelnosti schopna existovat nezávisle na lidské pracovní síle.

„Jestli si mě Owen nevezme, tak se nikdy nevdám,“ oznámila mi Hester mezi záblesky a třeskem raket. „Jestli mi nedá děti on, od nikoho jiného žádné děti nechci.“

Jedním z odborných ohněstrůjců v loděnici nebyl nikdo jiný než starý pyrotechnik pan Meany. Nad černou řekou rozkvetla zářivá hvězdice.

„Tahle vypadá jako sperma,“ podotkla Hester chmurně. Nejsem na sperma takový odborník, abych polemizoval s její fantazií; ohňostroj, který by připomínal „sperma“, mi sice připadal nepravděpodobný až nemístný – ale co jsem já o tom věděl?

Hester byla tak nerudná, že jsem neměl chuť jet k ní do Durhamu. Letní večer byl úmorný, ale aspoň trochu foukal vítr. Odjel jsem do čísla 80 na Hlavní třídě a díval se s babičkou na zprávy v jedenáct hodin; poslední dobou si oblíbila jednu strašnou místní stanici, kde se zpravodajství soustřeďovalo na neveselé statistiky několika málo smrtelných nehod na státních dálnicích a zcela ignorovalo válku ve Vietnamu; v „Reportáži z ulice“ nám přiblížilo zlobivého chlapečka, který nebohému psovi vypálil oči prskavkou.

„Milosrdné nebe!“ povzdechla si babička.

Když si šla lehnout, přeladil jsem na Noční show – na jednom programu dávali science fiction, Owenovu starou oblíbenou Nestvůru z hlubin, na druhém komedii Maminka jde do školy, kde hraje Loretta Youngová vdovu, která chodí na univerzitu se svou dospívající dcerou; na třetím však běžel můj oblíbený Američan v Paříži. Na tančícího Gena Kellyho bych se vydržel dívat třeba celou noc; mezi písničkami jsem přepínal na kanál, kde prehistorické monstrum demolovalo Manhattan, nebo jsem si chodil do kuchyně pro další pivo.

Byl jsem právě v kuchyni, když zazvonil telefon; bylo už po půlnoci a Owen měl babiččin spánek v takové úctě, že nikdy nevolal do čísla 80 na Hlavní třídě v době, kdy by ji mohl probudit. Nejdřív mě napadlo, že ho zmátlo odlišné časové pásmo v Arizoně; pak mi ale došlo, že určitě nejdřív telefonoval k Hester do Durhamu a k Danovi do Waterhouse Hall, než mě objevil doma u babičky, a nepochyboval jsem, že mu Hester nebo Dan, nebo oba, řekli, jak je pozdě.

„Doufám, že jsem nevzbudil babičku!“ řekl.

„Telefon zazvonil jen jednou – jsem v kuchyni,“ ujistil jsem ho. „Co se děje?“

„Musíš se jí za mě omluvit – hned ráno,“ řekl Owen. „Nezapomeň jí říct, že se jí velice omlouvám, ale je to hrozně naléhavé.“

„Co se děje?“ opakoval jsem.

„Někdo omylem poslal tělo do Kalifornie – napřed se myslelo, že se ztratilo ve Vietnamu, ale najednou se objevilo v Oaklandu. Tohle se stává během dovolených vždycky – vždycky někdo zaspí u výhybky. Normálka – mám dvě hodiny na to, abych si sbalil věci, a než se proberu, jsem v Kalifornii. Tam musím chytit místní letecký spoj do Tucsonu a odtud letím soukromou linkou do Oaklandu – hned zítra ráno. A na pozítří mám zamluvenou letenku ze San Franciska do Phoenixu. To tělo totiž patří do Phoenixu – byl to záložní důstojník, pilot vrtulníku. To obvykle znamená, že havaroval a uhořel – jak slyšíš ‚vrtulník‘, můžeš počítat se zaletovanou rakví.

Mohl bys mě čekat ve Phoenixu?“ Zeptal se mě.

„Já ve Phoenixu? Proč?“ podivil jsem se.

„A proč ne?“ řekl Owen. „Máš nějaké jiné plány?“

„No, nemám,“ připustil jsem.

„Peníze na letenku snad máš, ne?“ zeptal se.

„No, to mám,“ přisvědčil jsem. Pak mi nadiktoval údaje o odletech – věděl přesně, kdy mi letí letadlo z Bostonu a kdy přistává ve Phoenixu; přiletím o něco dřív než jeho letadlo s tělem ze San Franciska, ale nebudu čekat dlouho. Sejdeme se na letišti a pak budeme mít čas jenom na sebe; Owen zamluvil pokoj v motelu – „s klimatizací, barevnou televizí a velkým bazénem. Prostě havaj!“ ujistil mě; myslel na všechno.

Chystaný pohřeb byl celý zmatený, protože tělo mělo dva dny zpoždění. Příbuzným zemřelého – z Modesta a Yumy – muselo čekání ve Phoenixu připadat nekonečné. Byly projednány všechny formality v pohřební síni, pak byly zrušeny a domluveny nové; Owen znal majitele pohřebního ústavu i obřadníka – „Jsou to hrozní pitomci: Berou smrt jako obchod, a když všechno nevyjde přesně podle plánu, nadávají a stěžují si na armádu a odnáší to ubohá rodina.“

Pozůstalí podle všeho počítali s tím, že pro zesnulého uspořádají jakýsi „večírek na rozloučenou“; ten se teď protáhl už do třetího dne. Owen si byl téměř jist, že jeho povinnosti skončí v okamžiku, kdy bude tělo dopraveno do márnice; důstojník oddělení ztrát – jinak též major z kursu ROTC na Arizonské státní univerzitě, kterého Owen také znal – ho varoval, že pozůstalí jsou na armádu tak naštvaní, že pravděpodobně nebudou přítomnost důstojníka u obřadu vůbec požadovat.

„To ale nikdy nevíš,“ řekl Owen. „Budeme se prostě motat kolem a improvizovat – v každém případě si můžu požádat o zvláštní dovolenou. Když se povede takovýhle zmatek, není problém získat na pár dní opušťák. Stačí oznámit, že jsem ve Phoenixu – ‚na žádost rodiny‘, tak to obvykle formuluji. Někdy je to dokonce pravda – často se stává, že pozůstalí opravdu chtějí, abych jim byl k dispozici. Každopádně ale budu mít spoustu volného času a ten můžeme strávit spolu. Jak už jsem ti říkal, motel má obrovský bazén; a když nebude moc horko, můžeme si zahrát tenis.“

„Ale já tenis neumím,“ namítl jsem.

„Já neříkám, že musíme hrát tenis,“ řekl Owen.

Zdálo se mi to na pár dní trochu daleko. Navíc mě napadlo, že okolnosti té záležitosti s tělem – zejména v tomhle konkrétním případě – jsou víc než nejisté, ne-li zcela vágní. Nebylo však pochyb o tom, že Owenovi velice záleží na tom, abych se s ním ve Phoenixu setkal, a jeho hlas zněl dokonce naléhavěji než obvykle. Napadlo mě, že se mu stýská; neviděli jsme se od Vánoc. Koneckonců, v Arizoně jsem nikdy nebyl, a připouštím, že jsem byl docela zvědavý, co vlastně to doprovázení těla obnáší. Neuvědomil jsem si, že červenec není pro návštěvu Phoenixu ta nejpříhodnější doba – ale jak jsem to mohl vědět?

„Jasně, že jsem pro – určitě si užijeme,“ řekl jsem.

„Jsi můj nejlepší přítel,“ řekl Owen Meany – a trochu mu přeskočil hlas. Myslel jsem, že je to telefonem; že máme špatné spojení.

Toho dne bylo podle federálních zákonů prohlášeno zhanobení americké vlajky za zločin. Owen strávil noc 5. července 1968 v Oaklandu, v pokoji na ubytovně pro svobodné důstojníky; ráno 6. července opustil Oaklandská kasárna – do deníku si poznamenal: „Vojáci, přidělení podle seznamu jednotek na dálný východ, se seřadí u příslušného očíslovaného východu, kde obdrží maskáče a další nezbytné parádičky do džungle. Před odletem do vietnamu dostanou k večeři biftek. Tahle kasárna jsem viděl už mockrát: vysoké konstrukce a jeřáby nad plechovými střechami skladů, rackové, kroužící nad hangáry, noví branci, nastupující na svou dalekou cestu, a těla, vracející se domů. Spousty zelených celtových pytlů podél cest. Jestlipak nováčci vědí, co je uvnitř těch šedivých překližkových beden?“

Pak si do deníku zapsal, že jako obvykle vyfasoval trojúhelníkovou lepenkovou krabici s náležitě složenou americkou vlajkou – „kdo to všechno vlastně vymýšlí? ví ten, kdo tuhle krabici vyrobil, k čemu bude použita?“ Obdržel obvyklé dokumenty a černou smuteční pásku – úředníkovi nalhal, že mu na záchodě upadla do žlábku, aby mohl dostat novou; chtěl ji pro mě, abych vypadal náležitě úředně. Přibližně v době, kdy můj let startoval z Bostonu, přebíral Owen překližkovou bednu v zavazadlovém prostoru letiště v San Francisku.

První, čeho si nad Phoenixem ze vzduchu všimnete, je prázdnota. Země připomíná rezavě hnědou měsíční krajinu, přerušovanou rozlehlými skvrnami zeleně – to jsou golfová hřiště a jiné ošetřované plochy s vybudovanými zavlažovacími systémy. Z hodin geologie jsem věděl, že všechno tam dole kdysi bylo mělkým mořem; a když jsem se za soumraku blížil k Phoenixu, zbarvily se stíny skal do fialová jako hlubiny tropických moří a ostrůvky trávy a křovin svítily tyrkysovou zelení, takže jsem si skutečně mohl představovat prehistorický oceán. Po pravdě řečeno připomíná Phoenix i dnes jakési mělké moře, jehož hladinu jen místy ruší umělé zelené a modré kaňky bazénů. Asi deset nebo dvacet mil za městem se v dálce tyčí rozeklaný hřeben hor s vrcholky z voskově žlutých usazenin vápence, které cizinci z Nové Anglie pokládají za špinavý sníh. Na sníh je tu ale příliš horko.

Ačkoliv za soumraku sluneční žár trochu polevil, tetelil se nad letištní plochou žhavý suchý vzduch a navzdory vánku si člověk připadal jako v rozpálené peci. Kromě horka jsem si všiml palem – všude tu rostly nádherné, vysoké palmy.

Owenovo letadlo, stejně jako tělo, které doprovázel domů, mělo zpoždění.

Čekal jsem s muži v plátěných košilích a v sandálech nebo kovbojských holínkách; kolem se s téměř necudnou nenuceností procházely drobné i mohutné ženy v šortkách a podprsenkách od opalovaček a pleskaly podrážkami gumových sandálů do tvrdé podlahy phoenixského letiště, které se pyšnilo hrdým názvem „Nebeský přístav“. Muži i ženy bez rozdílu si potrpěli na místní šperky ze stříbra a tyrkysu.

Na letišti byla herna, ve které do bronzová opálený mladý voják vytrvale a urputně lomcoval pákami stolního fotbalu. První pánský záchodek, který jsem nalezl, byl zamčený a na dveřích visela cedule „Dočasně mimo provoz“; papír byl tak zažloutlý, že oznámení působilo dost zastarale. Po usilovném pátrání, které mne zavedlo do nejrůznějších, výrazně jinak klimatizovaných prostor, jsem objevil provizorní zařízení, označené nápisem „Nouzové WC – muži“.

V první chvíli jsem si nebyl jist, jestli to vůbec je záchod; byla to temná, podzemní místnost s obrovskou výlevkou – jakousi mušlí pro obra, napadlo mě. Skutečná mušle byla ukrytá za hromadou smetáků a kýblů a uprostřed místnosti stála jediná kabinka se záchodovou mísou stlučená z prken tak čerstvých, že vůně dřeva téměř úspěšně překrývala dusivý pach dezinfekce. V místnosti bylo vysoké zrcadlo, spíš opřené o zeď než zavěšené. „Nouzovější“ záchod jsem si opravdu vidět nepřál. Místnost, která podle mého odhadu snad původně sloužila jako komora, ačkoliv jsem si nedovedl představit, co se asi mohlo namáčet nebo prát v tom absurdně velkém umyvadle, byla na tak malý prostor zbytečně vysoká; vypadala jako dlouhý, úzký pokoj, který zemětřesení nebo exploze překlopila na jeho kratší stěnu. Jediné mrňavé okénko bylo tak vysoko, že se téměř dotýkalo stropu, jako by podlaha ležela hluboko pod úrovní země, takže níž umístěné okno by stěží dosáhlo aspoň přízemního světla. I tak dovnitř pronikal jen pranepatrný zlomek denního svitu. Byla to spíš jakási ventilace nade dveřmi, ale ty dveře pod ní chyběly; rám měl normální panty a byl zasazen v široké římse, kde by se mohl pohodlně usadit dospělý člověk – jen hlavou a rameny by narážel do stropu. Okraj římsy byl vysoko nad podlahou – aspoň tři metry, možná víc. Byl to ten druh nedosažitelného okna, které se dá otevřít a zavřít jedině hákem na dlouhé tyči – pokud je vůbec někdy někdo otvíral a zavíral; rozhodně vypadalo, jako by je nikdy nikdo nemyl.

Vymočil jsem se do malé mušle plné nečistoty; zakopl o vědro se smetákem a vrazil do chatrné překližkové budky „nouzového“ záchodu. Celá místnost byla tak provizorní, že jsem zapochyboval, jestli si někdo dal tu práci a skutečně připojil odpadní trubky k mušli a míse. Strašidelné umyvadlo bylo neskutečně špinavé, a tak jsem se rozhodl na kohoutky raději nesahat a ruce si nemýt. Stejně chyběl ručník. Opravdu „Nebeský přístav“, pomyslel jsem si – vyšel jsem ven a v duchu sestavoval písemnou stížnost. Vůbec mě nenapadlo, že by jinde v prostorách letiště mohla být jiná, dokonale čistá a fungující toaleta; snad dokonce byla. Místnost, kterou jsem právě opustil, možná patřila k těm smutným prostorám, vyhrazeným „pouze pro personál“.

Bloumal jsem klimatizovaným chládkem letiště a občas vyšel ven, abych pocítil ten úžasný, ubíjející žár, jaký v New Hamsphire neznáme. Vytrvalý vítr musel vát odněkud z pouště, protože takový vítr jsem nikdy předtím ani potom nezažil. V proudu suchého, horkého vzduchu se plátěné mužské košile třepetaly jako prapory.

Stál jsem před letištěm v rozpáleném povětří, když jsem zahlédl rodinu padlého důstojníka; také čekala na Owenovo letadlo. Protože jsem Wheelwright, tedy novoanglický snob, očekával jsem, že ve Phoenixu najdu převážně mormony, baptisty a republikány; příbuzní zesnulého rozhodně nesplňovali mé představy. Ze všeho nejdřív mě zarazilo, že vypadali, jako by k sobě vůbec nepatřili, nebo dokonce nebyli příbuzní. Stálo jich v pouštním větru u stříbrného pohřebního vozu asi půl tuctu, a přestože tvořili skupinu, ani trochu nepřipomínali rodinný portrét, spíš narychlo svolané shromáždění zaměstnanců nějakého malého, podezřelého podniku.

Rozeznal jsem důstojníka Americké armády – byl to nepochybně onen major z jednotek ROTC Arizonské univerzity, s nímž Owen už jednou cestoval. Byl to podsaditý chlapík sportovního typu, který mi svou atletickou pružností připomínal Randyho Whitea; na očích měl sluneční brýle s tlustými obroučkami, jaké s oblibou nosívají letci. Jeho neurčitý věk – mohlo mu být třicet i pětačtyřicet – byl důsledkem svalnaté propracovanosti jeho těla; ježatou hlavu měl ostříhanou tak nakrátko, že barva jeho kštice mohla být cokoli od vybledle žluté po šedivou.

Pokusil jsem se identifikovat ostatní. Měl jsem pocit, že jsem poznal majitele pohřebního ústavu nebo jeho zástupce. Byl to vysoký, hubený člověk s těstovitým obličejem v bílé naškrobené košili se špičatým límcem – jediná postava z podivné skupinky, která měla na sobě tmavý oblek s kravatou. Trochu stranou stál robustní chlapík v šoférské uniformě, který v jednom kuse kouřil. Vlastní příbuzenstvo bylo zcela záhadné – jedinou výraznou charakteristikou byl jednomyslný, byť různě intenzívní vztek, který se nejméně projevoval u nahrbeného, otupělého muže v košili s krátkými rukávy a kravatou na gumičku. Usoudil jsem, že to bude otec. Jeho manželka, předpokládaná matka zesnulého, stála vedle něj a nevydržela vteřinu v klidu. Na rozdíl od manžela, který vypadal absolutně netečně a snad ani jinak vypadat neuměl, žena se neustále pohybovala; žmoulala v prstech látku šatů a načechrávala si vlasy vyčesané do vysokého, na pohled ulepeného drdolu, připomínajícího chumel cukrové vaty. V pouštním západu slunce byl i stejně růžový. Snad to způsobil už třetí den „večírku na rozloučenou“, že se tvářila tak zuboženě a očividně postrádala kontrolu nad rukama. Co chvíli zatínala pěsti a vykřikovala nadávky a kletby, kterým jsem na tu vzdálenost ve větru nerozuměl; jejich účinek na chlapce a dívku, podle všeho zbývající dvě ratolesti, byl nicméně zřetelný.

Dcera sebou při každém matčině vzteklém výbuchu trhla, jako by výpady byly namířeny přímo proti ní, což snad nebyla tak docela pravda, nebo jako by ji matka vždycky šlehla neviditelným bičem. Při každé nadávce se dcera otřásla a přikrčila – jednou nebo dvakrát si dokonce zacpala uši. Měla na sobě zmačkané bavlněné šaty, které jí byly malé, a když do nich zadul vítr, všiml jsem si, že je těhotná, třebaže na to evidentně neměla věk a nikde jsem nepozoroval potenciálního otce jejího dosud nenarozeného dítěte. Chlapce vedle ní jsem odhadl na jejího bratra – mladšího bratra padlého důstojníka i těhotné sestry.

Byl to vyzáblý čahoun, ze kterého šel strach už jen při představě, jak ještě vyroste. Hádal jsem mu nejvýš čtrnáct patnáct let, a přestože byl hubený, vynikal překvapivě mohutnou kostrou – měl tak veliké a silné ruce a nepřiměřeně velkou hlavu, že by mohl klidně přibrat padesát kilo, aniž by se to projevilo na jeho vnějších rozměrech. S padesáti kilogramy navíc by byl obrovský a děsivý; takhle vypadal jako člověk, který nedávno o padesát kilo zhubl – ovšem je schopen ztracené kilogramy zase přes noc nabrat.

Vytáhlý mladík čněl nad všemi ostatními – kymácel se ve větru jako nedotknutelně vysoké palmy, lemující vchod do phoenixského „Nebeského přístavu“ – a jeho vztek byl ze všech nejnápadnější, jeho zloba (jako jeho tělo) připomínala netvora, který ještě nepřestal růst. Kdykoli matka promluvila, zaklonil hlavu a plivl – mocná, blátivě hnědá slina se obloukem snesla k zemi. Zhrozil jsem se, že mu v jeho věku rodiče dovolí žvýkat tabák! Pak se obrátil a provrtával matku pohledem, dokud se neotočila, nervózně si pohrávajíc s rukama.

Chlapec měl na sobě umaštěné kalhoty, které mi na tuto vzdálenost připomínaly montérky, a z jakéhosi pracovního opasku mu ve smyčkách viselo nejrůznější nářadí, připomínající nástroje automechanika nebo telefonáře; snad chodil o prázdninách na brigádu a přišel na letiště uvítat bratrovo tělo rovnou z práce.

Byl-li toto nejužší rodinný kruh zesnulého, běhal mi mráz po zádech při pomyšlení, jak asi vypadá vzdálenější, ještě méně civilizované příbuzenstvo, které se dosud oddává radovánkám na třídenním „večírku na rozloučenou“. Při pohledu na tuhle tlupu jsem si říkal, že bych Owenovu práci nechtěl za nic na světě – ani za milión dolarů.

Nikdo nevěděl, odkud letadlo vyhlížet. Spolehl jsem se na majora a pohřebního zřízence; ti jediní se dívali stejným směrem a věděl jsem, že tohle není první tělo, k jehož návratu domů byli povoláni. A tak jsem se díval tam, kam oni. Slunce už zapadlo a nedozírný obzor plál žhavými odlesky nachové záře; a právě v jednom z těchto pruhů světla jsem spatřil Owenovo přistávající letadlo. Vypadalo to, jako by Owena na všech jeho cestách vždycky provázelo světlo.

Celou cestu ze San Franciska do Phoenixu si Owen psal do deníku; zaplňoval stránku za stránkou – věděl, že mu nezbývá moc času.

„Vím toho hodně,“ psal, „ale nevím všechno. Jen Bůh ví všechno. Teď už nemám čas dostat se do Vietnamu. Myslel jsem, že vím, že tam pojedu. Také jsem myslel, že znám datum. Ale jestli znám správné datum, pak to nemůže být ve Vietnamu. A jestli to má být ve Vietnamu, pak neznám správné datum. Možná to nakonec přece jenom byl ‚pouhý sen‘ – ale připadal mi tak skutečný! To datum vypadalo naprosto skutečně, ale teď nevím – teď už nevím nic.

Nemám strach, ale jsem hrozně nervózní. Nejdřív mi vadilo, že to vím, a teď mi vadí, že to nevím! Bůh mě zkouší,“ psal Owen Meany.

Bylo toho mnohem víc; byl velice zmatený. Uřízl mi prst, abych nemusel do Vietnamu; tím se mě, podle svého názoru, pokusil fyzicky odstranit ze svého snu. Ale přestože se mu podařilo zachránit mě před válkou, ze zápisů v deníku bylo jasné, že v jeho snu jsem zůstal. Dokázal mě zachránit před Vietnamem, dokázal mi uříznout prst, ale nedokázal mě vypudit ze svého snu, a to mu dělalo starosti. Věděl, že má-li zemřít, musím být u toho – ale nevěděl proč. Ale jestliže mi uřízl prst, aby mi zachránil život, proč mě pozval do Arizony? Bůh mu slíbil, že se mi nic zlého nestane; na tuto víru Owen spoléhal.

„Možná to opravdu je jenom sen!“ opakoval. „Možná je to datum pouhý výplod mé fantazie! Bylo však vytesáno do kamene – je vytesáno do kamene!“ dodal; tím měl pochopitelně na mysli datum své smrti na vlastnoručně vyrobeném náhrobku. Teď byl zmaten; teď už si nebyl tak jist.

„Kde by se vzaly vietnamské děti v Arizoně?“ ptal se sám sebe; ptal se dokonce i Boha. „Můj Bože – jestli ty děti nezachráním, jak jsi mne mohl nechat takhle trpět?“ O něco níže dodal: „Musím věřit v Pána.“

Těsně před přistáním ve Phoenixu si spěšně poznamenal, co viděl ze vzduchu: „Už jsem tu zase – jsem nahoře, nade vším. Palmy jsou velmi vysoké a vzpřímené – jsem vysoko nad palmami. Nebe a palmy jsou velice krásné.“

Vystoupil z letadla jako první, jeho oslnivě nažehlená uniforma kontrastovala s úmorným vedrem a černá páska na rukávě nenechávala nikoho na pochybách o jeho poslání; v jedné ruce držel zelený celtový ruksak, v druhé trojúhelníkovou lepenkovou krabici. Odebral se přímo k zavazadlovému prostoru letadla; neslyšel jsem jeho hlas, ale bylo vidět, že dává rozkazy nosičům a řidiči vysokozdvižného vozíku – nepochybně je nabádal, aby drželi hlavu těla výš než nohy – kvůli prosakování tekutin případnými otvory. Když zřízenci skládali překližkovou truhlu z letadla na letištní plochu, salutoval. Pak řidič upevnil rakev na vozík, Owen nasedl na jednu z předních vidlic a projel jako figurína na přídi lodi nevelkou vzdálenost od ranveje k přistavenému pohřebnímu vozu.

Přešel jsem po letištní ploše k shromážděným příbuzným, kteří se ani nepohnuli, pouze očima sledovali Owena Meanyho a truhlu s tělem. Stáli ve své zlobě bez hnutí, jen major k Owenovi svižně přistoupil a pozdravil se s ním; řidič otevřel zadní dveře dlouhé, stříbřitě šedé pohřební dodávky a majitel pohřebního ústavu se ujal své sladkobolné role vyslance smrti, jak mu velela jeho přičinlivá nátura.

Owen pružně seskočil z vidlice vozíku; položil na zem celtový pytel a otevřel trojúhelníkovou lepenkovou krabici. S majorovou pomocí rozložil vlajku – v silném větru s tím měli značné potíže. Zničehonic se rozsvítila světla na ranveji a jasný obdélník vlajky se vzdul a zatřepetal proti tmavé obloze; konečně se jim podařilo nasoukat vlajku na rakev. Jakmile byla truhla uložena do pohřebního vozu, vlajka zplihla a uklidnila se; v té chvíli se rodina – jako nějaké podivné, veliké zvíře – najednou pohnula směrem k vozu a Owenovi.

Teprve teď jsem si všiml, že čahoun na sobě nemá montérky, ale vojenské maskáče do džungle a to, co jsem omylem považoval za skvrny od vazelíny nebo oleje, je ve skutečnosti vzorek kamufláže. Stejnokroj vypadal pravý, ale chlapec rozhodně nebyl dost starý na opravdovou vojenskou službu a ani zbývající části jeho oděvu nepatřily ke skutečné uniformě – na velkých nohou měl okopané a špinavé basketbalové kecky a jeho slepené vlasy až na ramena zjevně neodpovídaly vojenským předpisům. Kolem pasu neměl pracovní opasek; byl to spíš vojenský pás na munici a patrony byly pravděpodobně ostré – přinejmenším některé kapsičky obsahovaly skutečné náboje. Na nejrůznějších smyčkách, karabinách a řemenech visely podivné předměty… nebylo to nářadí, jaké používají automechanici nebo opraváři telefonních rozvodů. Dlouhán měl u pasu na první pohled skutečnou vojenskou výzbroj: zákopovou lopatku, mačetu a bajonet, i když pouzdro nevypadalo jako pravé, aspoň pokud jsem byl schopen posoudit; bylo vyrobené z jakéhosi lesklého materiálu svítivě jasné, i ve dne luminiscenční zelené barvy, a na přední straně se skvěl neónově oranžový plastický reliéf nezbytné lebky a zkřížených hnátů.

Těhotné dívce, kterou jsem odhadl na sestru přerostlého monstra, nemohlo být víc než šestnáct nebo sedmnáct let; začala vzlykat a pak zaťala ruku v pěst a zahryzla se do kloubu ukazováčku, aby zadržela slzy.

„Do prdele!“ ulevila si nahlas matka. Flegmatický muž, patrně její manžel, překřížil na prsou svalnaté paže a pak je zase spustil podél těla a strašidlo v maskáči současně s matčiným výkřikem zaklonilo hlavu a vyplivlo další obrovský, blátivě hnědý plivanec.

„Nemohl bys s tím přestat?“ požádala ho těhotná dívka. „Hovno!“ odbyl ji.

Flegmatický muž přece jen nebyl tak netečný, jak jsem si myslel. Máchl rukou a dobře mířenou ranou pravou pěstí přímo na sanici složil mladíka na letištní plochu vedle Owenova pytle.

„Takhle se svou sestrou mluvit nebudeš,“ houkl na chlapce.

Ten zůstal ležet, kam upadl, a řekl: „Hovno – vona není žádná moje ségra, jen nevlastní!“

„Takhle se svým tátou mluvit nebudeš!“ okřikla ho matka.

„Von není žádnej můj fotr – ty krávo!“ utrhl se na ni mladík.

„Svý mámě nebudeš říkat ‚krávo‘!“ řekl muž, ale když přikročil k chlapci na betonové ploše – jako by se ho chystal kopnout – ten se vrávoravě vyškrábal na nohy. V jedné ruce svíral mačetu, v druhé bajonet.

„Vona je kráva a ty seš vůl,“ osopil se na oba – a když se nevlastní sestra rozvzlykala, znovu zaklonil hlavu a vyplivl tabákovou slinu; neplivl přímo na ni, ale mířil tím směrem.

V tu chvíli ho oslovil Owen. „Líbí se mi to pouzdro na bajonet,“ řekl. „To sis dělal sám?“

Mnohokrát jsem byl svědkem, jak na Owenův hlas reagují cizí lidé – celá příšerná rodina při jeho zvuku ztuhla. Těhotná dívka přestala vzlykat; otec, který nebyl otcem vyčouhlého mladíka, couvl, jako by se cítil ohrožen víc Hlasem než chlapcovou mačetou a bajonetem; matka si roztržitě načechrala ulepené vlasy, jako by jí Owen připomněl, že by měla víc dbát o svůj zevnějšek. Dýnko jeho čapky sahalo chlapci někam do poloviny hrudníku.

„A kdo jste vy? Takovej prcek,“ zeptal se mladík.

„To je důstojník z Oddělení ztrát,“ řekl major. „Nadporučík Meany.“

„Ať mi to řekne sám,“ řekl chlapec a nespouštěl z Owena oči.

„Jsem nadporučík Meany,“ řekl Owen a napřáhl k chlapci ruku. „A jak se jmenuješ ty?“ Aby mu hoch mohl stisknout ruku, musel by zastrčit aspoň jednu zbraň do opasku, a to se mu zjevně nechtělo. Neobtěžoval se také říct mu svoje jméno.

„Co to máte s hlasem?“ zeptal se.

„Nic – ale ty máš něco s hlavou,“ řekl Owen. „Chceš chodit v uniformě a hrát si na vojáka, a přitom nevíš, jak se mluví s důstojníkem?“

Takový drsný tón na toho rozeného hulváta platil. „Ano, pane,“ zašilhal poťouchle na Owena.

„Odlož ty zbraně,“ vyzval ho Owen. „To byl tvůj bratr, co jsem ho přivezl?“ zeptal se.

„Ano, pane,“ odpověděl chlapec.

„Je mi líto, že padl,“ řekl Owen. „Neměl bys brát ohledy taky na něj?“ vyzval ho.

„Ano, pane,“ přisvědčil zkrotle chlapec; vypadal zmateně, nevěděl, jak má brát ohledy na mrtvého bratra, a tak se zamračeně zadíval na cíp vlajky, třepetající se ve větru u otevřeného konce pohřebního vozu.

Owen obešel ostatní příbuzné, všem podal ruku a vyjádřil jim upřímnou soustrast; v matčině tváři probleskla celá škála pocitů – jako by se neuměla rozhodnout, jestli s ním má flirtovat nebo ho zabít. Nejhůř podle mého názoru zapůsobil Owenův nepřirozený tělesný vzrůst na flegmatického otce; jeho těstovitý obličej vyjadřoval cosi mezi tupou brutalitou a hnusem. Těhotnou dívku polil ruměnec.

„Je mi líto, co se stalo vašemu bratrovi,“ řekl Owen; dosahoval jí někam k bradě.

„Byl to můj nevlastní bratr,“ zamumlala. „Ale stejně jsem ho měla ráda!“ dodala. Její druhý nevlastní bratr – ten živý – se musel vší silou přemáhat, aby si znovu neodplivl. Byla to pořádně zamotaná rodina – ne-li něco horšího, pomyslel jsem si.

V majorově autě jsme se konečně mohli s Owenem pozdravit a obejmout, poplácat se po ramenou, a major nám složité rodinné vztahy vysvětlil.

„Je to, samozřejmě, hrozná verbež a nejspíš budou všichni trestuhodně dementní,“ řekl. Jmenoval se Rawls – v Holywoodu by z něj měli radost. Zblízka vypadal na padesát, typický drsný chlapík; ale ve skutečnosti mu bylo teprve sedmatřicet. Poslední dny Korejské války absolvoval na bojišti a Vietnamem prošel jako náčelník štábu pěšího praporu. Major Rawls nastoupil do Armády v roce 1949, když mu bylo osmnáct. Odsloužil si celkem devatenáct let; bojoval ve dvou válkách, ale jakýmsi nedopatřením nebyl povýšen na plukovníka a v době, kdy všichni úspěšní důstojníci „z bojiště“ byli buď ve Washingtonu nebo ve Vietnamu, sloužil svou poslední štaci jako učitel jednotek ROTC.

Z válečných bojišť si major Rawls odnesl příslušně cynický pohled na realitu; jeho promluvy se omezovaly na stručné, trefné poznámky – jako dávky ze samopalu.

„Dost možná se mezi sebou kurví navzájem – u takovýhle rodiny by mě to vůbec nepřekvapilo,“ prohlásil. „Největší cvok je ten mladej – celý dny se fláká po letišti, očumuje letadla a otravuje vojáky. Už se nemůže dočkat, až bude dost starej, aby moh jít do Vietnamu. Jedinej, kdo moh bejt z tý rodiny ještě větší magor, byl ten nebožtík – tohle byl jeho třetí výjezd ‚do terénu‘! Měli byste ho vidět, když byl mezitím doma – jejich klan tady táboří v kempu pro přívěsy a ten blázen celý dny šmíroval sousedy polním dalekohledem. Každýho si dával do vlasovýho kříže, chápete? Kdyby neodjel zpátky do džungle, skončil by v báni.

Oba bráchové měli jinýho tátu, ale ten už umřel,“ pokračoval major. „Tenhle kašpar je táta tý ubohý holky – nemám páru, kdo ji zbouchnul, ale tuším, že to bude v rodině. Tipoval bych toho nebožtíka, nejspíš si ji vyčíhnul polním dalekohledem. Rozumíte mi? Možná po ní rajtovali oba,“ prohlásil major. „Ale ten mladší je podle mě takovej magor, že se mu ani nepostaví – celej se třese jen na to, až bude dost starej, aby moh zabíjet lidi,“ dodal.

„Co se týče matky – ta je absolutně mimo,“ vykládal dál. „Počkejte, až přijedete na večírek, až uvidíte zbytek rodiny! Říkám vám, toho kluka neměli z Vietnamu vůbec posílat zpátky – ani v truhle. Radši měli celou tu pošahanou rodinu poslat za ním! Možná by to byl jedinej způsob, jak vyhrát tuhle posranou válku – jestli mi rozumíte,“ uzavřel major Rawls.

Vlekli jsme se za stříbrošedým pohřebním vozem po dálnici Black Canyon. Po chvíli jsme odbočili na jakousi vedlejší silnici nesoucí jméno Camelback Road. Nad námi se ve větru komíhaly palmy; na trávníku před jedním domkem sedělo na kovových zahradních židlích pár starých lidí, a ačkoliv i teď večer bylo stejné horko, starouškové na sobě měli svetry a mávali na nás. Nejspíš nebyli docela normální.

Owen mě představil majoru Rawlsovi jako svého nejlepšího přítele.

„Majore Rawlsi, tohle je můj nejlepší přítel John Wheelwright. Přijel za mnou až z New Hampshire!“ řekl.

„To jsem rád, že ne z Vietnamu. Těší mě, Johne,“ major mi svým stiskem málem rozdrtil dlaň a vůz řídil tak, jako by se chtěl všem řidičům pomstít za nějakou strašlivou urážku.

„Počkejte, až uvidíte tu zkurvenou márnici!“ obrátil se ke mně.

„To je márnice na baterky,“ poznamenal Owen a major se spokojeně rozchechtal.

„A vede ji pošahanej funebrák na baterky,“ přisadil si.

„V kapli mají vyměňovací kříž,“ vysvětlil mi Owen. „Můžou si vybrat, jaký tam zavěsí – podle příslušného vyznáni zesnulého. Mají jeden krucifix se zvlášť realisticky vyvedeným Kristem pro katolíky; pak mají prostý dřevěný kříž pro skromnější protestanty, a dokonce i jeden parádní, vykládaný drahokamy, pro ty mezi,“ líčil mi Owen.

„Kdo jsou ti ‚mezi‘?“ zeptal jsem se.

„To máme na krku dnes,“ odpověděl mi major. „Pošahaný baptisti – ti jsou přesně ‚mezi‘,“ řekl. „Pamatujete se na toho přitroublýho kazatele, nadporučíku?“ obrátil se k Owenovi.

„Myslíte toho baptistu, co si ho pohřební ústav pronajímá? Samozřejmě!“ ujistil ho Owen.

„To něco uvidíte!“ varoval mě major.

„Už se nemůžu dočkat,“ řekl jsem.

Owen mi dal náhradní černou pásku, abych si ji navlékl, „Neměj starosti,“ řekl. „Budeme mít spoustu volného času.“

„Nechcete, chlapci, nějaká děvčata?“ zeptal se nás major. „Znám pár pěkně žhavejch studentek,“ dodal.

„O tom nepochybuji,“ řekl Owen. „Díky, nemáme zájem – chceme si jen tak odpočinout.“

„Ukážu vám, kde je tady pornoshop,“ nabízel se major.

„Ne, díky,“ odmítl Owen. „Chceme mít klid.“

„Co jste vlastně zač – párek buzíků?“ zeptal se major – a sám se svému žertu zasmál.

„Třeba jo,“ odpověděl mu Owen a major se zasmál znovu.

„Váš přítel je nejsrandovnější prcek z celý tý pošahaný armády,“ řekl mi.

Pohřební ústav vypadal opravdu podezřele; sousední budovy působily doslova neskutečným dojmem. Vlastní márnice a kaple s vyměňovacími kříži byla vyvedena ve stylu mexické haciendy a zabírala jednu budovu tvaru L v řadě vzájemně propojených staveb s růžovo-bílou omítkou. Hned vedle márnice byla cukrárna a vedle kaple prodejna exotické zvěře, kde se ve výloze proplétala klubka hadů, nabízených ke koupi.

„Není divu, že ten pošahanej šikovatel chtěl zpátky do Vietnamu,“ poznamenal major.

Dřív, než se stačil umaštěný majitel pohřebního ústavu zeptat, kdo jsem a jaký úřaďmi dovolil zúčastnit se prohlídky těla v překližkové truhle, Owen mě představil.

„Tohle je pan Wheelwright – náš expert na těla,“ pravil.

„Je od tajné služby,“ oznámil majiteli ústavu, „musím vás požádat, abyste se na nic neptal.“

„Ne, ne, samozřejmě!“ ujistil ho obřadník; bylo jasné, že nemá ponětí, na co by se – i kdyby chtěl – mohl ptát. Major Rawls obrátil oči k nebi a předstíral záchvat kašle, aby zamaskoval smích. Vstupní hala s kobercem vedla do místnosti, páchnoucí jako chemická laboratoř, kde dva překvapivě veselí zřízenci uvolňovali šrouby na transportní bedně a třetí rovnal u protější zdi překližkové desky. Lízal přitom kornout zmrzliny, takže je postrkoval nešikovně jednou rukou. Bylo zapotřebí čtyř lidí, aby rakev z těžkého, tlustého plechu zvedli na chromovaný pojízdný stůl. Major Rawls odemkl tři západky, připomínající módní zámky na kola některých typů sportovních aut.

Owen nadzvedl víko a nahlédl dovnitř. Po chvíli se otočil k Rawlsovi. „Je to on?“ zeptal se ho.

Major se díval do rakve mnohem déle. Majitel pohřebního ústavu věděl svoje a nikam se nehrnul.

Konečně se major otočil. „Myslím, že ano,“ řekl. „Jistá podoba by tu byla,“ dodal. Majitel ústavu vykročil směrem k rakvi, ale Owen ho zadržel.

„Buďte tak laskav a nechte pana Wheelwrighta, ať se podívá první,“ řekl.

„Ale ovšem – zajisté!“ honem couvl muž. Pak se šeptem obrátil ke svým zřízencům: „Je od tajné služby – na nic se neptejte!“ Oba pomocníci i zakřiknutý chlapík, rovnající se zmrzlinou v ruce překližky, se na sebe rozpačitě podívali.

„Co bylo příčinou smrti?“ zeptal se majitel pohřebního ústavu majora Rawlse.

„To je právě předmětem vyšetřování,“ příkře ho zarazil Owen. „Právě na to se neptejte!“

„Ach ovšem – zajisté!“ špitl debilní funebrák.

Major Rawls se znovu pokusil zdusit smích, až se zakuckal.

Snažil jsem se nedívat na tělo náhradního důstojníka příliš zblízka. Čekal jsem cosi ani vzdáleně nepřipomínající lidské ostatky, a proto se mi v prvním okamžiku ulevilo; mrtvý vypadal docela normálně – byl to celý voják v polní uniformě s křidélky letectva a šikovatelskými výložkami. Obličej měl do bronzová opálený a pokožku na vysedlých lícních kostech trochu příliš napjatou. Vlasy působily trochu divně, jako jakási napůl dohotovená paruka. Postupně jsem si ale při pohledu na jeho tvář začal uvědomovat určité drobné nesrovnalosti – uši měl scvrklé a tmavé jako sušené švestky, jako by mu na hlavě shořela sluchátka, a kolem očí měl do kůže vypálené kruhy jako od brýlí, takže připomínal mývala. Pochopil jsem, že se mu na obličej připekly letecké brýle proti slunci a pokožku má tak napjatou proto, že ve skutečnosti má celou hlavou napuchlou – jeho obličej tvořil jeden velký nafouklý, hladký puchýř, což působilo dojmem, že příšerný žár, kterému byl vystaven, vycházel odněkud zevnitř jeho hlavy.

Udělalo se mi trochu špatně, ale pak mezi mými pocity převládl stud – připadalo mi neslušné porušovat vojákovo soukromí… jako bych byl krvelačný divák, který se při automobilovém neštěstí cpe co nejblíž k troskám havarovaného vozu a pak se cítí provinile, když za roztříštěným sklem zahlédne chomáč zakrvácených vlasů. Owen věděl, že nedokážu promluvit.

„Něco takového jste čekal, že?“ zeptal se mě; přikývl jsem a ustoupil stranou.

Majitel pohřebního ústavu čile přiskočil k rakvi. „No vida – taky si mohli dát trochu víc záležet!“ řekl. Starostlivě vytáhl ubrousek a otřel jakousi vlhkost – jakousi tekutinu – z koutku vojákových úst. „Já osobně si na otevřené rakve nepotrpím,“ prohlásil. „Poslední pohled může příbuzným zlomit srdce.“

„Nemyslím, že by měl tenhle frajer v povaze lámat něčí srdce,“ poznamenal major Rawls. Já jsem ale věděl o jednom zlomeném srdci, které měl zesnulý na svědomí; myslel jsem na zlomené srdce jeho vyčouhlého mladšího bratra – jestli s ním nebylo něco mnohem horšího.

Šli jsme s Owenem vedle na zmrzlinu, zatímco se major Rawls a majitel ústavu dohadovali o „pošahaným kazateli“. Byla sobota. Protože druhý den byla neděle, nemohl se obřad konat v baptistickém kostele, kde byla pravidelná nedělní bohoslužba. Naštěstí byl k dispozici baptistický kněz, který do márnice „docházel“ a prováděl obřady v její víceúčelové kapli.

„Jen řekněte, že dochází, protože je to takový mamlas, že nemá vlastní farnost!“ poznamenal major Rawls, který majitele ústavu a kněze podezíral, že se spolčují „pro peníze“.

„V kostele je to taky za peníze – kdekoli umřete a slouží za vás mši, stojí to peníze,“ hájil se obřadník.

„Major Rawls prostě toho baptistu nesnáší,“ vysvětlil mi Owen.

Když jsme opět nasedli do auta, major prohlásil: „Nevěřím, že z téhle rodiny někdo v životě vkročil do kostela – ani omylem! Ten zkurvenej funebrák je zkrátka ukecal, aby se prohlásili za baptisty. Nejspíš jim nakukal, že se za něco prohlásit musí, a pak jim vecpal baptisty. On a ten máklej kazatel – to je ďáblův spolek!“

„Katolíci opravdu tyhle záležitosti zvládají nejlíp,“ poznamenal Owen.

„Zkurvený katolíci!“ ulevil si major.

„Ne, oni opravdu tyhle záležitosti umí nejlíp – mají tu správnou vážnost, správné rituály a správné tempo,“ prohlásil Owen.

Žasl jsem, že chválí katolíky, ale mluvil absolutně vážně. Dokonce ani major Rawls se s ním nechtěl hádat.

„Nikdo nedělá ‚tyhle záležitosti‘ dobře – to je můj názor,“ trval na svém major.

„Já jsem neřekl, že to někdo dělá ‚dobře‘, pane – já jsem jenom řekl, že katolíci to dělají ‚líp‘; že jsou na to nejlepší,“ řekl Owen.

Zeptal jsem se ho, co jsem to viděl vytékat z vojákových úst. „To byl jen fenol,“ řekl major.

„Taky se tomu říká kyselina karbolová,“ dodal Owen.

„Já tomu říkám fenol,“ opakoval Rawls.

Pak jsem se zeptal, jak vlastně voják zahynul. „Byl to hroznej pošuk,“ řekl major. „Čerpal do vrtulníku palivo – a prostě něco zkurvil.“

„Sveďte to na vysokooktanový benzín – to půjde,“ řekl Owen.

„Už se nemůžu dočkat, až vám ukážu ten pošahanej večírek,“ řekl major. Tam jsme teď podle všeho směřovali – na „večírek na rozloučenou“, který právě vrcholil třetím dnem radovánek. Major Rawls zatroubil na řidiče, o kterém se domníval, že mu couvá z vedlejší ulice do cesty; já jsem naopak soudil, že čeká, až přejedeme. „Hlava skopová!“ láteřil major. A tak jsme jeli nočním Phoenixem do neznáma.

Owen mě poplácal po hřbetu ruky. „neboj se,“ ujistil mě. „stačí, když se tam jen ukážeme, nemusíme tam zůstat dlouho.“

„Nebude se vám odtud chtít, počkejte!“ jásal major. „Dejte na mě, tahle rodina se co nevidět navzájem vyvraždí – v takovém prostředí se rodí masoví vrahové!“

Trochu přeháněl. „Klan“, jak rodinu nazýval, nebydlel (jak tvrdil) v kempu pro přívěsy, ale v přízemním řadovém domku s fasádou obloženou tyrkysově modrým hliníkovým plechem; až na odvážnou tyrkysovou barvu byl naprosto totožný s dalšími domky v kolonii pro takzvané sociálně slabší obyvatelstvo. Ulice vynikaly neobyčejným množstvím rozebraných automobilů – řekl bych, že tu bylo víc aut na špalcích, s odmontovanými koly nebo vykuchanými motory, než kolik jich stálo pojízdných u chodníku nebo na příjezdových cestách před domky. A protože domky byly téměř bez výjimky postavené z laciných materiálů bez jakékoli tepelné izolace a obyvatelé si klimatizaci buď nemohli dovolit, nebo o ni nestáli, žila celá čtvrť (i večer) převážně venku, i pokud jde o činnosti obvykle prováděné uvnitř. Lidé si před obydlí vynesli televize a rozkládací karetní stolky a židličky, takže chodníky připomínaly ošuntělé pouliční kavárničky na přelidněném předměstí – blok za blokem stejné zahradní grily a ohniště, očouzená od sazí a prskající tukem, vzbuzovaly v návštěvníkovi dojem, že se tato část Phoenixu vrací k normálnímu životu po nepřátelském náletu, který způsobil rozsáhlé požáry a vyhnal obyvatele z domovů jen s těmi nejvzácnějšími a nejcennějšími předměty. Někteří staříci se kolébali v houpacích křeslech.

Nocí se neslo bouchání síťových dveří, na každém kroku jsme zakopávali o peroucí se nebo miliskující se kočky a kolem každého grilu, kde se něco peklo, slídila smečka hladových psisek. V občasném zášlehu plamenů, prosvětlujícím noc, se proti nebi odrážela změť televizních antén, tyčících se nad přízemními domky jako jakási obludná síť obrovských, nepřátelských pavouků, ohrožujících nepatrné lidské společenství pod sebou.

„Věřte mi, že jediný důvod, proč se tady nevraždí, je, že je tu na to příliš mnoho svědků,“ prohlásil major Rawls.

Zadní dvorek domku padlého důstojníka zaplňovaly stany, kde spaly děti smutečních hostů; i tady stály na tvárnicích dva automobily a některé menší děti přespávaly po dobu večírku v nich; o kus dál byl tvárnicemi podložený veliký závodní člun jasně červené barvy s lesklým chromovým zábradlím kolem dokola špičaté přídě. Člun byl asi mnohem pohodlnější místo ke spaní než tyrkysový domek, z jehož všech otvorů a škvír vykukovaly hlavy dětí a dospělých, zevlujících do noci.

Kdosi ze člunu odmontoval jeden ze dvou silných motorů a připevnil ho k okraji velkého plechového sudu na vodu; spuštěný motor burácel a řval a kolem benzínem a olejem páchnoucí podívané stálo nejmíň půl tuctu dospělých mužů, kteří sledovali, jak lodní šroub mocnými záběry čeří a víří vodu ve špinavém barelu. Muži na tu ukázku síly hleděli s takovou nábožnou úctou, až jsme s majorem a Owenem málem čekali, že se sud v příštím okamžiku vznese do vzduchu – nebo aspoň někam odjede.

Díky zázračnému vynálezu prodlužovací šňůry mohla televizní bedna zaujmout výsostné postavení na vyprahlém hnědém trávníku; skupina mužů sledovala basebalový zápas, jak jinak. A kde byly ženy? Vytvořily si vlastní skupinky podle věku, délky trvání manželství nebo počtu let od rozvodu, případně stupně těhotenství; většinou se držely uvnitř rozpáleného domu, kde v teplotě blížící se rozžhavené peci mátožně polehávaly jako uvadlá zelenina, rozložená na talířcích vedle mističek s různými „chuťovkami“, které tu v příšerném smradu kvasily už třetí den.

Dřez v kuchyni byl naplněný ledem, ve kterém jste mohli marně pátrat po studeném pivu. Matka s lepkavě růžovou natupírovanou hlavou poloseděla před ledničkou, jako by ji před ostatními bránila vlastním tělem; občas si odklepla popel z cigarety směrem, kde její obluzené smysly tušily popelník, který si ovšem spletla s talířkem plným buráků, odvážně zkombinovaných s kukuřičnými lupínky k snídani.

„Do prdele – přišla armáda!“ zahuhlala, když nás spatřila. Zavanul k nám pach whisky z vysoké sklenice s ozdobným leptem, nepříliš podařeně znázorňujícím bažanta, tetřeva nebo křepelku.

Nebylo nutné mě představovat, ačkoliv se o to Owen i major Rawls několikrát pokoušeli. Zdaleka ne všichni přítomní se mezi sebou znali; bylo obtížné odlišit příbuzné od sousedů a zjišťování detailů, jako které děti jsou plodem kterého současného nebo minulého manželství, vůbec nepřicházelo v úvahu. Příbuzní z Yumy a Modesta byli postaveni před nepříjemný fakt, že své děti, a možná i sebe, budou muset na noc uložit do stanů nebo nepojízdných aut – a pak prostě splynuli s davem.

Otec, který na letišti uhodil nevlastního syna, byl namol a chrápal za otevřenými dveřmi ložnice; ležel rozvalený na podlaze vedle postele, kde sedělo asi pět malých dětí, přilepených před druhou televizí, a náruživě sledovalo detektivku, která je jistě nemohla ničím překvapit.

„Jestli si tady najdete ženskou, zaplatím vám motel,“ obrátil se ke mně Rawls. „Strávil jsem tady už dvě noci, tohle bude třetí. A říkám vám, není tu ženská, na kterou byste si troufl – tady ne. Nejlepší je ta těhotná sestra – tak si to představte!“

Poslušně jsem si to představil: těhotná dívka se jako jediná pokusila být na nás milá; zvlášť na Owena.

„Máte moc těžkou práci,“ řekla mu.

„Ve Vietnamu je to těžší,“ namítl zdvořile.

Ona to taky nemá lehké, pomyslel jsem si; vypadala, jako by si musela neustále dávat pozor, aby ji matka nebo otec nezbili nebo otec neznásilnil; nebo aby ji nevlastní mladší bratr nezbil i neznásilnil – v úvahu přicházely všechny možnosti.

Owen jí řekl: „Dělám si starosti kvůli vašemu bratrovi – myslím nevlastního bratra, toho vysokého kluka. Rád bych si s ním promluvil. Kde je?“

Dívka se zatvářila, jako by se bála odpovědět. Pak řekla: „Vím, že máte matce na pohřbu předat vlajku. A vím taky, co chce udělat – až jí tu vlajku dáte. Řekla, že na vás plivne,“ svěřila se těhotná dívka Owenovi. „Já ji znám – ona to udělá!“ řekla. „Plivne vám do tváře!“

„To se někdy stává,“ řekl Owen. „Kde je ten vysoký chlapec – váš nevlastní bratr? Jak se jmenuje?“

„Něco vám povím, kdyby to ten mizera neschytal ve Vietnamu, schytal by to jinde,“ řekla nastávající matka a rychle se rozhlédla kolem, jestli ji někdo z rodiny neslyšel.

„Kvůli pohřbu můžete být klidná,“ ujistil ji Owen. „Kde je ten kluk? Jak se jmenuje?“ Na konci úzké chodby byly zavřené dveře a dívka na ně zdráhavě ukázala prstem.

„Neříkejte mu, že jsem vám to řekla,“ poprosila šeptem.

„Jak se jmenuje?“ opakoval Owen otázku.

Rozhlédla se kolem, aby se ujistila, že nás nikdo neposlouchá; na vydutém bříšku měla na zmačkaných šatech cákanec od hořčice. „Dick!“ špitla a utekla.

Owen zaklepal na dveře.

„Dejte si pozor, Meany,“ varoval ho major Rawls. „Vím, že letištní policie toho cvoka nespouští z očí.“ Owen zaklepal o něco důrazněji.

„Táhněte do hajzlu!“ ozval se Dick za zavřenými dveřmi. „Mluvíš s důstojníkem!“ řekl Owen.

„Táhněte do hajzlu, pane!“ opakoval Dick.

„To je lepší,“ pochválil ho Owen. „Co tam děláš – honíš si péro?“

Major Rawls odstrčil Owena i mne ode dveří, takže jsme stáli dost daleko, když je Dick otevřel. Měl na sobě jiné kalhoty od maskáčů, byl bos a od pasu nahoru nahý, obličej si začernil snad krémem na boty, jako by měl v úmyslu, jakmile rozjásaní příbuzní zvadnou, vyrazit na tajnou výpravu do nebezpečného okolí. Stejnou černí si nakreslil kruhy kolem bradavek – jako by měl na prsou dvojitý terč.

„Pojďte dál,“ vyzval nás a ustoupil do pokoje, kde se – bezpochyby – oddával nepřetržitému snění o tom, jak masakruje vietnamské partyzány.

Místnost čpěla marihuanou; Dick zamáčkl nedopalek, který držel v pinzetě – posledního sluka nám nenabídl. Mrtvý pilot vrtulníku se jmenoval Frank Jarvits, ale Dick měl radši jeho „zabijácký jméno“, kterým ho překřtili kámošové z vojny a které znělo „Hever“. Hrdě nám předvedl všechny suvenýry, které se bratrovi podařilo z Vietnamu propašovat. Měl tu několik bajonetů a mačet, sbírku plastikových „vodních brouků“ a helmu s propocenou páskou a podpisem „Hever“, vyvedeným dost možná krví. Měl tu samopal AK-47, který hbitě rozebral na jednotlivé součásti – pažba, hlaveň, zásobník, a tak dál. Stejně zručně pak zbraň ruské výroby zase složil. Ve zfetovaných očích se mu na okamžik objevil záblesk uspokojení nad naším obdivem; chtěl se pochlubit, jak bratr mazaně samopal po částech pronesl domů. Měl také dva čínské ruční granáty tvarem připomínající láhev, které mají bachratou část vroubkovanou a v úžlabině hrdla ouško roznětky.

„Nebouchají sice tak dobře jako naše, ale člověk by se mohl dostat do báně, kdyby chtěl domů propásnout M-sedmašedesátku – ‚Hever‘ mi to říkal,“ sdělil nám Dick. Smutně se zahleděl na čínské granáty; pak vzal jeden do ruky. „Zkurvenej komunistickej šmejd,“ odfrkl si, „ale lepší něco než nic.“ Ukázal nám, jak bratr omotal roznětky lepicí páskou a pak granáty zabalil do kartonu a jeden schoval do soupravy na holení a druhý do holínky. „Domů se pronesou v příručním zavazadle,“ vysvětlil nám Dick.

Na propašování samopalu AK-47 se patrně podílelo několik dalších „kámošů“; různí spiklenci vezli různé součástky. „Tak se to dělá,“ poučil nás Dick a pokyvoval hlavou do rytmu kdovíjaké vykouřené melodie. „Od šestašedesátýho je to horší, kvůli pašování drog – všechno se víc filcuje, jasný?“ dodal.

Stěny pokoje zdobily girlandy nábojnicových pásů a nejrůznější kusy maskáčů a pomíchaných součástí uniforem. Ten ubožák žil jenom proto, aby dosáhl věku, kdy bude moci legálně vraždit.

„Jak to, že nejste ve Vietnamu?“ zeptal se Owena. „Jste moc malej – nebo co?“

Owen se ho rozhodl ignorovat, ale major Rawls mu odpověděl: „Nadporučík Meany má o přeložení do Vietnamu zažádáno – teprve tam půjde.“

„A jak to, že tam nejste vy?“ obrátil se Dick na majora.

„A jak to, že tam nejste vy, pane?“ opravil ho Owen.

Dick zavřel oči a usmál se; na vteřinu, na dvě si zdříml nebo se zasnil. Pak řekl: „Jak to, že tam nejste vy, pane?“

„Já už jsem tam byl,“ odpověděl Rawls.

„A proč vás tam neposlali zpátky?“ zeptal se Dick. „Pane…“ dodal jízlivě.

„Mám lepší práci tady,“ odpověděl major.

„No jo, někdo musí tu špínu voddřít, že jo?“ ušklíbl se Dick.

„Až vezmou do armády tebe, jakou myslíš, že dostaneš práci ty?“ zeptal se ho Owen. „S tvým chováním se do Vietnamu vůbec nedostaneš – ty nepůjdeš bojovat, ale skončíš ve vězení. Člověk nemusí být zvlášť chytrý, aby ho poslali bojovat,“ řekl Owen, „Ale rozhodně musí být chytřejší než ty.“

Hoch znovu zavřel oči a usmál se; neznatelně pokýval hlavou. Major Rawls vytáhl tužku a poklepal jí na zásobník samopalu. To Dicka na chvíli přivedlo zpátky k životu.

„Tuhle hračičku radši na letiště nenos, mladíku,“ řekl major. „Radím ti, aby ses tam s tím kvérem neukazoval, ani s těmi granáty,“ dodal. Když hoch opět zavřel oči, poklepal mu tužkou na čelo. Chlapec zamrkal; v očích se mu mihl záblesk nenávisti – vzplál a pominul jako plynoucí mračno nebo oblak dýmu. „Nejsem si dokonce jist, jestli jsou v pořádku ty bajonety a mačety – pořád v pouzdrech,“ varoval mladíka.

„Poldové mi je občas vezmou – a pak mi je třeba ten samej den zase vrátí,“ řekl Dick. Mohl jsem mu spočítat všechna žebra a břišní svaly. Všiml si, že se na něj dívám, a zeptal se: „Kdo je ten chlápek v civilu?“

„Je od tajně služby,“ řekl Owen. To na hocha učinilo dojem, ale chvilkový zájem, podobně jako předtím nenávist, v jeho očích vzápětí pohasl.

„Nosíte bouchačku?“ zeptal se mě.

„To je jiná tajná služba,“ odpověděl mu Owen a Dick znovu zavřel oči – bylo jasné, že podle něj musí všichni agenti nosit bouchačku.

„Je mi líto, co potkalo tvého bratra,“ řekl Owen na odchodu.

„Uvidíme se na pohřbu,“ dodal major Rawls.

„Na žádnej zasranej pohřeb nejdu!“ vyštěkl Dick. „Zavřete dveře, váženej pane Tajnej,“ vyzval mě. Zavřel jsem za sebou.

„Obdivuju vaši snahu, Meany,“ řekl major Rawls a položil Owenovi ruku na rameno. „Ale ten hajzlík se nedá zachránit.“

Owen mu odpověděl: „o tom nerozhodujete ani vy, ani já, pane – my nerozhodujeme, kdo se ‚nedá zachránit‘.“

Major Rawls mi položil ruku na rameno. „Něco vám povím,“ řekl. „Owen je pro tenhle svět moc dobrej.“

Když jsme tyrkysovou barabiznu opouštěli, pokoušela se těhotná dcera vzkřísit matku, ležící v kuchyni na podlaze. Major Rawls pohlédl na hodinky. „Přesně podle plánu,“ řekl. „Stejně jako včera a předevčírem. Říkám vám, mejdany už nejsou, co bývaly – nemluvě o večírcích na rozloučenou,“ dodal.

„Co se to s naší zemí stalo?“ řekl Owen Meany. „Místo abychom byli všichni doma a starali se o tyhle ubožáky, posíláme je do Vietnamu!“

Major Rawls nás zavezl do motelu – středně luxusního zařízení s chatičkami, vybaveného bazénem s osvětlením pod vodou, které podivně zvětšovalo a znetvořovalo těla plavců. Skoro nikdo se v něm ale nekoupal, a poté, co se major pozval na zoufale opožděnou večeři – a konečně odešel domů – zůstali jsme s Owenem sami. Seděli jsme ve vodě na mělčím konci bazénu a popíjeli pivo; přitom jsme pozorovali nedozírný jihozápadní obzor.

„Někdy bych chtěl být hvězda,“ řekl Owen. „Znáš tu pitomou písničku – ‚pro každého človíčka svítí jedna hvězdička‘ – tu píseň nenávidím!“ prohlásil. „Já nechci, aby ‚pro mě svítila hvězdička‘, já chci sám být hvězda – o tom by měl někdo složit píseň,“ řekl Owen, který pil své šesté nebo sedmé pivo.

Brzy ráno nás vzbudil telefon majora Rawlse.

„Na žádný pohřeb nechoďte – ta pošahaná rodina dělá peklo kvůli obřadu. Nepřejí si nikoho od armády a vlajku si prý máme strčit někam – vůbec ji nechtějí,“ řekl.

„To mi vyhovuje,“ řekl Owen.

„Takže můžete jít oba zase spát,“ ujistil ho major.

„To mi vyhovuje taky,“ řekl Owen.

A tak jsem se nikdy neseznámil s proslulým „pošahaným kazatelem“, takzvaným „hostujícím baptistou“. Major Rawls mi později líčil, jak matka poplivala kazatele i majitele pohřebního ústavu – snad ji mrzelo, že se připravila o příležitost poplivat při předávání vlajky Owena.

Byla neděle, 7. července 1968.

Po majorově telefonu jsem znovu usnul; Owen si ale psal do deníku.

„Co se to s touhle zemí děje?“ psal. „Proč tady panuje taková zrůdná pomstychtivost – tolik sadistické zloby!“ Zapnul si televizi a ztlumil zvuk; když jsem se mnohem později probudil, stále psal do deníku a díval se na jednoho z televizních kazatelů – bez zvuku.

„Takhle je to lepší, když nemusíš poslouchat, co říkají,“ řekl.

Do deníku si zapsal: „Je snad tahle země tak veliká, že si všechno potřebuje příliš zjednodušit? například válku: buď bojujeme ‚na vítězství‘, což z nás činí před celým světem vrahy, nebo jdeme na smrt, aniž bychom se zmohli na odpor. Vezměte si naši ‚zahraniční politiku‘: vždyť je to jen eufemismus pro obyčejnou propagandu a i tam to s námi jde z kopce. Prohráváme – a my neumíme dobře prohrávat.

Podívejte se na to, co nazýváme ‚náboženstvím‘: Pusťte si v neděli kteroukoli televizní stanici! Uvidíte zástupy nevzdělaných chudáků a příšerné kazatele, prodávající staré příběhy o Ježíšovi jako oschlé chlebíčky v bufetu. Brzy budeme mít podobného misionáře i v bílém domě; a nejvyššímu soudu bude předsedat kardinál. Jednoho dne vypukne neznámá epidemie – vsadím se, že nějaká záhadná pohlavní nemoc. A co naši skvělí vůdci národa, naše hlavy církve a státu… co nám řeknou? Jak nám pomůžou? Můžeme si být jistí, že nás nevyléčí – ale pokusí se nás aspoň utěšit? Pusťte si televizi – a hned uvidíte, co nám naši nedostižní vůdci a předáci státu a církve řeknou! řeknou: ‚Dobře vám tak!‘ řeknou nám: ‚to máte zato, jak se pořád kurvíte – patří vám to, když to neumíte vydržet do svatby.‘ Copak nikdo nevidí, co mají ti omezenci za lubem? Tihle arogantní fanatici nejsou ‚zbožní‘, jejich selský rozum nezná žádnou ‚morálku‘.

Ano, tam tahle země směřuje – k přílišnému zjednodušení. Chcete vidět našeho budoucího prezidenta? zapněte si v neděli dopoledne televizi a vyberte si kteréhokoli z těch pomazaných šarlatánů: To je on, to je náš nový pan prezident! A chcete vidět budoucí děti, které tahle naše nelidská, obludná, sentimentální společnost převálcuje a rozdrtí? Právě jsem jedno z nich potkal! Vysokého, hubeného patnáctiletého kluka; jmenuje se ‚dick‘ a jde z něj strach až běda. Jeho nejhorší vlastnost se velice podobá té, kterou trpí i televizní misionáři – a náš budoucí prezident. Oba mají stejnou vadu – jsou si tak jistí tím, že mají pravdu! A z toho jde na člověka strach – myslím, že máme proč se budoucnosti bát.“

V tom okamžiku jsem se probudil a viděl jsem, jak na chvíli ustal v psaní. Díval se na televizního kazatele, kterému vypnul zvuk – kazatel mluvil a mluvil a mával rukama a za ním stál sbor mužů a žen v nevkusných toaletách… nezpívali, ale kolébali se dopředu a dozadu a přitom se usmívali; všichni měli stejně stisknuté rty, takže to vypadalo, jako by drželi brumendo nebo nábožně vychutnávali nějaké jídlo, nebo nábožně naslouchali pastorovu kázání.

„Co děláš, Owene?“ zeptal jsem se ho.

Tehdy řekl ta slova: „Takhle je to lepší, když nemusíš poslouchat, co říkají.“

Objednal pro nás oba obrovskou snídani – ještě nikdy jsme nebydleli v motelu s obsluhou na pokoj! Zatímco jsem se sprchoval, psal ještě chvíli do deníku.

„John netuší, proč je tady, a já se mu to neodvažuji říct,“ psal. „Sám nevím, proč je tady – vím jenom, že tu musí být! Ale ani to vlastně ‚nevím‘ – teď už ne. Vůbec to nedává smysl! Jak s tím vším souvisí Vietnam? kde jsou ty ubohé děti? Nebo to přece jenom byl jen hrozný sen? Jsem nakonec blázen? Je zítřek jen obyčejný den jako každý jiný?“

„Tak,“ řekl jsem u snídaně. „Co chceš dnes dělat?“

Usmál se na mě. „Mně je to docela jedno – pojď si jen tak užívat,“ odpověděl.

Zeptali jsme se v recepci, kde bychom si mohli zahrát basketbal; Owen si samozřejmě chtěl pocvičit střelbu a já jsem soudil, že zvlášť v tom ubíjejícm poledním horku by tělocvična byla příjemným útočištěm, kde bychom mohli v chládku přečkat pár hodin. Věděli jsme, že by nám major Rawls vyjednal přístup do tělocvičny Arizonské státní univerzity; ale my jsme nechtěli strávit den s majorem Rawlsem a nechtěli jsme si ani pronajímat auto a hledat tělocvičnu s basketbalovým hřištěm na vlastní pěst. Recepční nás zklamal: „U nás se hraje golf a tenis.“

„To nevadí,“ řekl Owen. „Jsem si víc než jistý, že máme tu pitomou střelbu natrénovanou dost.“

Uvažovali jsme o procházce, ale já jsem namítl, že by nás to vedro zabilo.

Dali jsme si vydatný oběd na terase u bazénu; mezi jednotlivými chody jsme si chodili zaplavat, a když jsme dojedli, popíjeli jsme pivo a čas od času se ochlazovali v bazénu. Měli jsme ho prakticky pro sebe; číšníci i barman po nás podezíravě pokukovali – museli nás mít za dva blázny nebo návštěvníky z jiné planety.

„Kde jsou všichni?“ zeptal se Owen barmana.

„Touhle dobou tady bývá mrtvo,“ odpověděl barman. „Vy jste tady služebně?“ zeptal se.

„Ano, já jsem vždycky tam, kde je mrtvo,“ řekl Owen. Seděli jsme v bazénu a připadlo nám hrozně k smíchu, že smrt nemá mrtvou sezónu.

Asi v polovině odpoledne si Owen vzpomněl na naši starou hru „Vzpomínáš si“. Zeptal se mě: „Vzpomínáš si na první setkání s panem Fishem?“

Řekl jsem, že si nemůžu vzpomenout – že mám pocit, že ho znám odjakživa.

„Jasně, chápu,“ přisvědčil Owen. „Vzpomínáš si, co měla tvoje maminka na sobě toho dne, kdy jsme pohřbívali Sagamora?“

Nepamatoval jsem si nic. „Černý svetr s véčkem a šedivé flanelové kalhoty – nebo dlouhou šedivou sukni,“ řekl.

„Pochybuji, že by měla dlouhou šedivou sukni,“ namítl jsem.

„Myslím, že máš pravdu,“ souhlasil. „Vzpomínáš si na Danovu starou lyžařskou budnu – co v ní vypadal jako mrkev?“

„Měla stejnou barvu jako jeho vlasy!“ řekl jsem.

„Správně!“ přisvědčil Owen.

„Vzpomínáš si na kostýmy pro krávy, které vyrobila Mary Beth Bairdová?“ zeptal jsem se.

„Byly lepší než ty hrdličky,“ řekl. „Vzpomínáš si na ty stupidní hrdličky?“

„Vzpomínáš si, jak se ti postavil z Barb Wigginové?“ zeptal jsem se.

„Vzpomínám si, jak se tobě postavil z Germainyí“ odpověděl.

„Vzpomínáš si na svou první erekci?“ zeptal jsem se. Oba jsme se odmlčeli. Myslel jsem na to, že mou první erekci způsobila Hester, a nechtěl jsem to Owenovi říkat; pak mě napadlo, že Owenovi možná způsobila první erekci moje maminka, a to asi zase nechtěl on říci mně.

Konečně odpověděl: „Myslím, že tohle je to samé, co jsi říkal o panu Fishovi – mám pocit, že mám erekci odjakživa!“

„Vzpomínáš si na Amandu Dowlingovou?“ zeptal jsem se.

„Přestaň, z té mi běhá mráz po zádech!“ okřikl mě. „Vzpomínáš si, jak jsme si hráli s pásovcem?“

„Samozřejmě!“ ujistil jsem ho. „Vzpomínáš si, jak se Maureen Earlyová počůrala?“

„Počůrala se dvakrát!“ upřesnil mě. „Vzpomínáš si, jak tvoje babička kvílela jako meluzína?“

„Nikdy na to nezapomenu,“ prohlásil jsem. „Vzpomínáš si, jak sis v jezírku v lomu odvázal záchranné lano a schoval se nám, když jsme se tam koupali?“

„Nechali jste mě utopit – nechali jste mě umřít,“ řekl.

Navečeřeli jsme se u bazénu; a pak jsme v bazénu pili pivo dlouho po půlnoci, dokud nám barman neoznámil, že už nás nesmí obsloužit.

„Správně byste neměli pít přímo v bazénu,“ omlouval se. „Mohli byste se utopit. A já mám být dávno doma,“ dodal.

„Jako v armádě,“ řekl Owen. „Předpisy, předpisy, předpisy.“

Odnesli jsme si karton s šesti pivy a kyblík s ledem na pokoj; dívali jsme se na Noční show a pak ještě na Půlnoční show a snažili se vzpomenout na všechny filmy, které jsme kdy viděli. Byl jsem tak opilý, že si nepamatuji, co tenkrát v televizi běželo. Owen byl tak opilý, že usnul ve vaně; vlezl si do vany, protože prohlásil, že mu chybí bazén. Odtud ale neviděl na televizi, a tak mě nutil, abych mu děj filmu popisoval.

„Teď líbá jeho fotografii!“ volal jsem na něj do koupelny.

„Kdo líbá jeho fotografii – ta blondýnka?“ chtěl vědět. „Kterou fotografii?“

Popisoval jsem mu film, dokud jsem ho neslyšel chrápat. Pak jsem vypustil vodu a zvedl ho z vany – byl tak lehký; vůbec jsem necítil, že něco nesu. Osušil jsem ho ručníkem; ani se neprobudil. V opileckém spánku cosi zamumlal.

„Vím, že tady musíš být,“ řekl.

Když jsem ho ukládal do postele, otevřel na chvilku oči a prohlásil: „Ó Bože – proč jsi mi nezměnil hlas, Proč jsi mi dal takový hlas? Musí pro to byt nějaký důvod.“ Pak oči zavřel a řekl: „Watahantowet.“

Vlezl jsem si do postele, zhasl a popřál mu dobrou noc. „Dobrou noc, Owene,“ řekl jsem.

„Ničeho se neboj. Nic zlého se ti nestane,“ řekl Owen. „Tvůj otec není zase tak špatný člověk,“ dodal.

Když jsem se ráno probudil, měl jsem příšernou kocovinu. Owen už byl vzhůru a psal si do deníku. Byl to jeho poslední záznam – tehdy napsal svá poslední slova: „Takže dnes!… Kdo věří ve mne, i kdyby umřel, bude žít; a každý, kdo žije a věří ve mne, neumře navěky.“

Bylo pondělí, 8. července 1968 – datum, které viděl na Scroogeově náhrobku.

Major Rawls nás vyzvedl v motelu a zavezl na letiště, do takzvaného „Nebeského přístavu“. Připadalo mi, že není ve své kůži; nemluvil, jen cosi zahučel o „děsné holce“ včera večer. Owen mi stranou vysvětlil, že major je velice náladový člověk.

„Není to špatný chlapík – jenom mu vadí, že mu ujel vlak,“ řekl o něm. „On je takový konzervativní poctivec, voják ze staré školy – rád předstírá, že nemá žádné vzdělání, ale v jednom kuse čte; dokonce ani nechodí do kina. A nikdy nemluví o Vietnamu – jen na půl huby trousí záhadné narážky, jak ho armáda nepřipravila na to, že bude zabíjet ženy a děti, aby ony nezabily jeho. Nikdo neví, proč ho nepovýši-li na plukovníka; má za sebou skoro dvacet let aktivní služby a teď ho to žere – že je jenom major. Není mu čtyřicet a už má jít do penze.“

Major si stěžoval, že jedeme na letiště moc brzy; letadlo do Bostonu mělo startovat až za dvě hodiny. Owen si let do Tucsonu předem nezamluvil – spojení mezi Phoenixem a Tucsonem bylo dost časté a on mě chtěl vyprovodit; pak si počká na nejbližší volné letadlo.

„Znám příjemnější místa než tohle zkurvený letiště,“ brblal major.

„Nemusíte čekat s námi, pane,“ řekl Owen.

Ale Rawls nechtěl být sám; nebylo mu sice do řeči, ale toužil po společnosti – nebo sám nevěděl, co vlastně chce. Zašel do čekárny a přemluvil pár branců, aby si s ním zahráli stolní fotbal. Když mladíci zjistili, že byl ve Vietnamu, nutili ho vyprávět, ale on je odbyl: „Je to pošahaná válka – a vy jste troubové, že se tam tak hrnete.“

Ukázal na Owena. „Chcete jít do Vietnamu?“ zeptal se nováčků. „Jděte si promluvit s tímhle – jděte za tím malým nadporučíkem. To je další trouba, co se tam hrne.“

Většina rekrutů směřovala do posádky ve Fort Huachuca; vlasy měli ostříhané tak nakrátko, že jim prosvítaly strupy po škrábancích od holicího strojku – většina vojáků, přidělených do Fort Huachuca, mohla počítat s tím, že na přesun do Vietnamu nebude čekat dlouho.

„Vypadají jako děti,“ řekl jsem Owenovi.

„Vojáci jsou děti,“ odpověděl mi; ujistil mladé brance, že se jim bude v posádce Fort Huachuca líbit, „pořád tam svítí slunce,“ řekl. „Ale není tam takové vedro jako tady.“ Co chvíli se díval na hodinky.

„Máme spoustu času,“ řekl jsem a on se na mě usmál – svým starým úsměvem, v němž se mísila mírná soustrast s pohrdáním.

Letadla přistávala a odlétala. Někteří nováčci odletěli do Fort Huachuca. „Vy nepoletíte, pane?“ ptali se Owena.

„Později,“ říkal jim. „Uvidíme se později.“

Přiletěli noví branci a major Rawls je pěkně proháněl – byl ve stolním fotbale přeborník.

Postěžoval jsem si, jak mě příšerně bolí hlava; Owena musela bolet ještě víc – nebo přinejmenším stejně – ale teď si s odstupem času myslím, že svou kocovinu vychutnával; věděl, že je to jeho poslední. Pak v jeho mysli opět zavládl zmatek a on musel mít pocit, že neví absolutně nic. Seděl vedle mě a já jsem viděl, jak se jeho nálada mění – od nervozity k depresi, od strachu k bujnému veselí. Soudil jsem, že je to následek včerejšího pití; ale jednu minutu si asi říkal: „Možná se to stane v letadle.“ A pak ho nejspíš napadlo: „Nejsou tu žádné děti. Třeba vůbec nemusím do Vietnamu. Možná z toho ještě vyváznu.“

Na letišti mi zničehonic oznámil: „Člověk nemusí být genius, aby vyzrál na armádu.“

Neměl jsem ponětí, o čem mluví, ale přitakal jsem: „Asi ne.“ Vzápětí si patrně říkal: „Přece jen to byl jenom šílený sen! kdo může, kruci, vědět, co ví Bůh? měl bych jít k psychiatrovi!“

Vstal a začal přecházet kolem; rozhlížel se, jestli neuvidí nějaké děti; hledal svého vraha. Pořád se díval na hodinky.

Když ohlásili můj let do Bostonu – plánovaný čas odletu byl za půl hodiny – smál se od ucha k uchu. „tohle možná bude nejšťastnější den mého života!“ řekl. „Možná se nic nestane!“

„Myslím, že jsi ještě opilý,“ řekl jsem. „Počkej, až vystřízlivíš.“

Na letištní plochu dosedlo letadlo; přiletělo odněkud ze západního pobřeží a teď stálo na dohled u budovy. Zaslechl jsem, jak Owen vedle mě zalapal po dechu, a podíval jsem se, kam se dívá.

„Co se děje?“ podivil jsem se. „Vždyť jsou to jen tučňáci.“

Řádové sestry – byly dvě – zřejmě na tohle letadlo ze západního pobřeží čekaly a teď stály u východu k ranveji. První vystoupily z letadla rovněž řádové sestry – také dvě. Zamávaly si na pozdrav. Hned za nimi začaly z letadla vystupovat děti – a v té chvíli Owen řekl: „Tady jsou!“

I z letištní budovy jsem rozeznal, že jsou to asijské děti a jedna z řádových sester z letadla byla také orientální rasy. Bylo jich asi půl tuctu, ale jen dvě byly tak malé, že musely být vyneseny; první držela v náruči jedna z řeholnic, druhé jedno ze starších dětí. Byli to chlapci i dívky – mohlo jim být asi tak pět, šest let, ale některé byly starší, kolem dvanácti nebo třinácti. Všechno to byli vietnamští váleční sirotci.

Řada vojenských jednotek podporovala vietnamské sirotčince; řada vojáků dětem ve volném čase pomáhala – dokonce jim nosila dárky, posílané z domova. Neexistoval žádný oficiální vládní program, zaměřený na pomoc vietnamským uprchlíkům a sirotkům – alespoň ne do pádu Saigonu v dubnu 1975 – ale některé církve podnikaly ve Vietnamu různé akce po celou dobu války.

Například Katolická charita, jejíž pobočky organizovaly evakuaci sirotků z Vietnamu a jejich rozmístění ve Spojených státech už v polovině šedesátých let. Jakmile děti vstoupily na americkou půdu, ujali se jich sociální pracovníci z arcidiecézí nebo diecézí konkrétního města, kde přistály. Programy relokace vietnamských sirotků podporovali i luteráni.

Děti, které jsme s Owenem viděli ve Phoenixu, doprovázely řádové sestry z Katolické charity a měly za úkol předat je řádovým sestrám ve Phoenixu, které pro ně budou hledat nové domovy v rodinách v Arizoně. Viděli jsme, jak jsou děti vyděšené.

Horko je asi nepřekvapilo – tam, odkud pocházely, bylo ještě větší – ale prázdnota pouště, nedohledné nebe a měsíční krajina Phoenixu je musely šokovat. Držely se za ruce a tiskly se k jeptiškám jako klíšťata. Jeden z nejmenších chlapečků plakal.

Když vešly do budovy Nebeského přístavu, okamžitě je zmrazil nápor klimatizovaného vzduchu a roztřásly se zimou – objímaly se kolem ramen a třely si nahé paže. Chlapeček se pokoušel zabalit do jeptiščina hábitu. Motaly se zmateně kolem a z herny na ně zírali branci s vyholenými hlavami. Děti zíraly na ně; na vojáky byly, pochopitelně, zvyklé. Jak tak na sebe hleděli, bylo ve vzduchu cítit vzájemné napětí.

Owen byl jako na trní. Jedna z řádových sester k němu přistoupila.

„Pane důstojníku?“ oslovila ho.

„Ano, sestro – mohu vám nějak pomoci?“ řekl okamžitě.

„Několik chlapců by potřebovalo na toaletu,“ řekla; její mladší kolegyně se stydlivě pousmála. „My můžeme vzít dívky,“ pokračovala starší, „ale byl byste velice laskav, kdybyste doprovodil chlapce.“

„Jistě, sestro, s radostí vašim dětem pomohu,“ řekl Owen.

„To něco uvidíš, čemu tady říkají záchod,“ poznamenal jsem směrem k Owenovi a vykročil jsem napřed. Owen se plně soustředil na děti. Hochů bylo sedm; vietnamská řádová sestra šla s námi a nejmenšího chlapečka nesla v náruči. Plačící chlapec se při pohledu na Owena okamžitě uklidnil. Všechny děti na něj hleděly jako očarované; jistě už viděly spoustu vojáků, ale ještě nikdy neviděly vojáka, který by byl skoro tak malý jako ony! Nemohly z něj spustit oči.

Kráčeli jsme kupředu, minuli jsme hernu s majorem Rawlsem otočeným zády k nám, takže nás neviděl. Zarputile lomcoval pákami stolního fotbalu. V ústí slepé chodby, kam jsem minule zabloudil, jsme v temném stínu minuli Dicka Jarvitse, vyčouhlého pomateného bratra padlého důstojníka.

Měl na sobě maskáče do džungle a přes prsa si navěsil další jeden nebo dva nábojnicové pásy. Přestože byla v chodbě tma, měl na očích podobné brýle, jaké se při požáru vrtulníku roztavily na obličeji jeho bratrovi. Kvůli brýlím jsem nerozeznal, jestli nás s dětmi viděl, ale z jeho užasle otevřených úst jsem usoudil, že viděl něco, co ho překvapilo.

„Nouzové WC – muži“ bylo ve stejném stavu, v jakém jsem je minule opustil. Stály tam tytéž smetáky a kbelíky a u zdi opřené zrcadlo. Záhadná obrovská výlevka děti trochu zmátla; jeden z chlapců se do ní chtěl vymočit, ale ukázal jsem mu na špinavou mušli. Další se chtěl vyčůrat do kbelíku, a tak jsem ho zavedl k míse v provizorní prkenné kabině. Owen Meany, hodný důstojník, stál pod oknem a sledoval dveře. Občas pohlédl nad sebe, jako by odhadoval výšku parapetu větracího okénka. Vypadal pod ním zvlášť malý, protože římsa byla nejmíň tři metry vysoko – tyčila se nad ním jako věž.

Řádová sestra čekala na své svěřence za dveřmi.

Pomohl jsem jednomu chlapci rozepnout zip, se kterým si nevěděl rady. Děti spolu breptaly vietnamsky; místnůstka s vysokým stropem, podobající se rakvi postavené na užší konec, odrážela jejich hlasy.

Myslím, že jsem se už zmínil o tom, jak mi všechno dlouho trvá; teprve když jsem slyšel jejich pronikavé, cizí štěbetání, rozpomněl jsem se na Owenův sen. Viděl jsem, jak se upřeně dívá na dveře a ruce má spuštěné volně podél těla.

„Co se děje?“ zeptal jsem se.

„Stoupni si vedle mě,“ vyzval mě. Byl jsem právě na cestě k němu, když se kopnutím rozlétly dveře a stanul v nich Dick Jarvits, skoro stejně vysoký a hubený jako podzemní místnost; v natažených rukou před sebou velice opatrně držel čínský granát.

„Ahoj, Dicku,“ řekl Owen.

„Ty skrčku mrňavej!“ zaječel Dick. Jedno z dětí vykřiklo; myslím, že všechny měly s vojáky v maskáčích své zkušenosti, a chlapec, který vykřikl, patrně poznal i čínský granát. Dvě nebo tři další se rozplakaly.

„Doong sa“ řekl jim Owen Meany. „nebojte se,“ tišil je. „Doong sa, doong sa,“ opakoval. A nebylo to jen proto, že mluvil jejich jazykem; děti poslechly především jeho hlas – byl totiž stejný jako jejich hlasy. Proto mu věřily, proto ho poslechly, „Doong sa,“ řekl a děti přestaly plakat.

„To je to pravý místo, kde chcípneš,“ řekl Dick Owenovi. „Uprostřed těch žluťáků – dohromady s těma pindburama!“ zaječel.

„Nam soon!“ poručil Owen dětem, „nam soon! lehněte si!“ I ty nejmenší mu rozuměly, „lehněte si!“ opakoval, „Nam soon! Nam soon!“ Děti poslušně padly k zemi – zacpaly si uši a zavřely oči.

„Teď konečně vím, proč se mi nikdy nezměnil hlas,“ obrátil se Owen ke mně. „Už to chápeš?“ zeptal se.

„Ano,“ přisvědčil jsem.

„Budeme mít přesně čtyři vteřiny,“ oznámil mi klidně, „Ty se nikdy nedostaneš do Vietnamu, Dicku,“ řekl šílenému vyzáblíkovi – ten vytrhl roznětku a hodil lahvovitý granát jako žonglérskou kuželku přímo proti mně.

„Ukaž, co umíš – ty zasranej agente!“ zaječel.

Chytil jsem granát, třebaže to nešlo tak snadno jako s basketbalovým míčem, ale měl jsem štěstí. Ohlédl jsem se po Owenovi, který už se rozbíhal směrem ke mně.

„Jedem?“ zvolal; přihrál jsem mu čínský granát a rozevřel náruč. Vyhoupl se mi zlehka do nastavených rukou a já ho zvedl – tak snadno, jako jsem ho zvedal vždycky.

Trénoval jsem zvedání Owena Meanyho celý život!

Řádové sestře, která na nás čekala za dveřmi „nouzového WC“, se Dick vůbec nezamlouval; odběhla pro další vojáky. Chytil ho major Rawls, když se pokoušel z provizorní toalety utéct.

„Cos to proved, ty zkurvenej zmetku?“ zařval na něj.

Dick vytasil bajonet. Major mu vyškubl z pouzdra mačetu a jediným máchnutím mu tupou hranou čepele přerazil vaz. Zahlédl jsem v majorových průzračných, jezerně zelených očích něco víc než jen vztek; snad to způsobily jeho kontaktní čočky, ale určitě nebyl v Koreji zbytečně. Nebyl možná připraven zabít ubohého patnáctiletého kluka, ale rozhodně byl ještě míň připraven nechat se zabít cucákem, který – jak řekl Owenovi – se stejně „nedal zachránit“.

Když Owen zavelel „jedemi“, odhadoval jsem, že nám zbývají asi dvě vteřiny života. Owen se však vznesl vysoko nad moje vztažené ruce, a když jsem ho zvedal, vylétl ještě výš než obvykle; nechtěl nic ponechat náhodě. Vyšvihl se co nejvýš nahoru a vůbec se neohlížel zpátky; místo aby granát na římsu prostě položil, zachytil se jí oběma rukama a předloktími ho tam zadržel. Nechtěl riskovat, že by se skutálel zpátky do místnosti. Přece jen se mu podařilo aspoň skrčit hlavu – díky Bohu celou – pod okraj římsy. Visel tam necelou vteřinu.

Konečně granát explodoval; ozvala se ohlušující rána – asi jako když těsně vedle vás uhodí blesk. Do všech stran se šílenou rychlostí rozlétly střepiny; zlomky granátu se šíří kruhovitě (jak mi později vysvětlil major Rawls), ale díky betonovému parapetu nezranily ani mne, ani děti. Zasáhly nás pouze úlomky odražené od stropu – v místnosti hvízdalo krupobití střel jako na pouťové střelnici a shora se na nás sypaly kousky roztrhaného betonu a dlaždiček a sprška opadané omítky. Okno vylétlo ven a místnost v mžiku naplnil ostrý, dusivý kouř. Major, který právě zabil Dicka, vyrazil dveře a vmáčkl mezi panty násadu smetáku, aby držely otevřené. Potřebovali jsme vzduch. Děti se držely za uši a plakaly; některým tekla z uší krev – teprve teď jsem si všiml, že i mně teče z uší krev a že nic neslyším. Z výrazu tváří jsem poznal, že děti pláčou a že se mi major pokouší něco říct.

Co po mně chce? říkal jsem si a naslouchal bolestivému zvonění v uších. Pak jsem mezi dětmi spatřil jeptišky; všechny děti se díky Bohu pohybovaly a nejen to, navzájem se objímaly a tahaly řádové sestry za hábity a ukazovaly nahoru k roztříštěnému stropu rakvovité místnosti, kde nad římsou větracího okénka zela černě očazená díra.

Major Rawls mi třásl rameny; snažil jsem se mu odečítat ze rtů, protože jsem pořád nic neslyšel.

Děti se rozhlížely kolem dokola; ukazovaly nahoru a dolů a do všech stran. Začal jsem se rozhlížet s nimi. Rozhlížely se i sestry. Vtom mi v uších odlehlo; zapraskalo mi v nich a luplo, jako opožděná ozvěna výbuchu, a konečně jsem v brebentění dětských hlásků rozeznal, co na mě major křičí.

„Kde je? Kde je Owen?“ řval na mě a nepřestával se mnou třást.

Vzhlédl jsem k černé díře, kde jsem ho viděl naposledy. Jeden z chlapců fascinovaně hleděl do obří výlevky; po něm se tam podívala i jedna ze sester a pokřižovala se; rychle jsme jí s majorem přiskočili na pomoc.

Ale ona naši pomoc nepotřebovala; Owen byl tak lehký, že ho unesla docela sama. Zvedla ho z umyvadla, jako by zvedala některé z dětí; pak si však nevěděla rady, co dál. Druhá řeholnice poklekla na podlahu plnou střepin; posadila se na paty a uhladila si na kolenou dlouhé roucho. Jeptiška, která zatím držela Owena v náruči, jí ho položila do klína. Zbývající dvě sestry se pokoušely uklidnit děti, snažily se je odvést pryč, ale děti se s pláčem shlukly kolem Owena.

„Doong sa – nebojte se,“ řekl jim a děti přestaly plakat. Ve dveřích se shromáždily vietnamské dívky.

Major si sundal kravatu a pokusil se Owenovi těsně nad loktem jedné z paží přiložit škrtidlo. Odvázal jsem Owenovu kravatu a snažil se napodobit majorův postup u druhé ruky. Granát Owenovi utrhl obě ruce – hned pod lokty, asi ve třech čtvrtinách předloktí; pahýly zatím moc nekrvácely, teď ještě ne. Doktor mi později vysvětlil, že v prvních okamžicích sevře všechny cévy v končetinách jakási křeč; rány krvácely, ale ne tolik, kolik by člověk u tak brutální amputace čekal. Tkáň, která visela na koncích pahýlů, byla průhledná a hebká jako pavučinka – jemná a spletitá jako vzácná krajka. Jinde Owen zraněn nebyl.

Pak mu začaly paže krvácet o něco víc; čím pevněji jsme s majorem utahovali škrtidla, tím víc Owen krvácel.

„Sežeňte někoho,“ poručil major jedné ze sester.

„Teď už vím, proč jsi tady musel byt,“ obrátil se ke mně Owen. „už chápeš?“ zeptal se.

„Ano,“ přisvědčil jsem.

„Vzpomínáš si, jak jsme to cele hodiny trénovali?“ zeptal se mě.

„Vzpomínám,“ řekl jsem.

Pokusil se zvednout ruce; pokusil se je vztáhnout ke mně – myslím, že se mě chtěl dotknout. V té chvíli si uvědomil, že je nemá. Nevypadal nijak překvapen.

„Vzpomínáš si na watahantoweta?“ zeptal se mě.

„Vzpomínám,“ ujistil jsem ho.

Pak se usmál na jeptišku – „tučňáka“, která se mu snažila udělat na klíně co největší pohodlí; roušku kolem obličeje měla potřísněnou jeho krví a opatrně ho halila do svého roucha. Owen se celý třásl, „… každý, kdo žije a věří ve mne, neumře navěky,“ řekl jí. Přikývla a udělala nad ním znamení kříže.

Potom se usmál na majora Rawlse. „postarejte se, prosím vás, abych za to dostal nějakou medaili,“ požádal ho; major sklonil hlavu a utáhl škrtidlo.

Na kratičký okamžik se Owenova tvář zachmuřila, jako by mu přes ni přelétlo cosi temnějšího a krutějšího než bolest, a poprosil jeptišku, která ho držela: „Je mi hrozná zima, sestro – nemůžete s tím něco udělat?“ Ale pak ho všechny starosti nadobro opustily a znovu se usmál – obdařil nás svým typickým, vítězoslavným úsměvem.

Nakonec se zadíval na mne. „Jsi nějaký menší, ale pořád tě vidím!“ řekl.

A pak nás opustil; byl pryč. Z jeho téměř šťastného výrazu jsem pochopil, že je velmi vysoko, snad až nad korunami palem.

Major Rawls se postaral, aby dostal medaili. Byl jsem vyzván, abych podal očité svědectví, ale major měl největší zásluhy na tom, že všechny náležité papíry prošly celou vojenskou mašinérií. Owen Meany byl vyznamenán takzvanou válečnou medailí. „Za hrdinství, spojené s dobrovolným nasazením života v podmínkách mimo přímý konflikt s nepřátelskými silami.“ Major tvrdil, že válečná medaile se cení víc než bronzová hvězda, i když následuje až za medailí za zásluhy. Mně bylo přirozeně zcela lhostejné, jakou má Owenovo vyznamenání cenu, ale myslím, že major správně odhadl, že Owenovi by na tom záleželo.

Major na pohřbu nebyl. Když jsem mu telefonoval, omlouval se, že do New Hampshire nepřijede; ujistil jsem ho, že jeho pocity plně chápu. Viděl už vlajkou zahalených rakví víc než dost; viděl i dost hrdinů. Nikdy se nedozvěděl, co všechno vlastně Owen věděl; pro majora byl Owen obyčejný hrdina – major netušil, že Owen Meany byl zázrak.

■ ■ ■

Jednu modlitbu říkám za Owena nejčastěji. Je to jedna z krátkých modliteb, kterou on říkal za mou maminku, když jsme ho tehdy v noci našli s Hester na hřbitově, kam si vzal baterku, protože věděl, jak moje maminka nenáviděla tmu.

„… andělé kéž tě provázejí do ráje…“ modlil se nad jejím hrobem, a tak se za něj modlím i já; vím, že tahle modlitba patřila k jeho nejoblíbenějším.

Vlastně se za Owena modlím pořád.

A často si v duchu představuji, co jsem mohl říci Mary Beth Bairdové, když mě na Owenově pohřbu oslovila. Kdybych tehdy mohl mluvit, kdybych neztratil hlas – co jsem jí měl říci, co jsem jí mohl odpovědět? Ubohá Mary Beth Bairdová! Nechal jsem ji stát na hřbitově bez odpovědi.

„Vzpomínáš si, jak jsme ho vždycky zvedali?“ zeptala se mě. „Byl tak lehký!“ řekla. „Byl tak lehoučký – jako by nic nevážil. Čím to bylo, že byl tak lehký?“ ptala se mě někdejší Panna Maria.

Mohl jsem jí odpovědět, že to byl jen náš dojem, že „nic nevážil“. Byli jsme jenom děti – jsme jenom děti – mohl jsem jí říci. Co jsme mohli o Owenovi vědět? Co jsme doopravdy věděli? Měli jsme pocit, že je to všechno pouhá hra – mysleli jsme si, že si ji sami vymýšlíme. Když jsme byli děti, měli jsme pocit, že je to všechno jenom legrace – nic ve zlém, všechno v dobrém.

Když jsme drželi Owena nad hlavami a když jsme si ho – tak snadno – podávali, věřili jsme, že nic neváží. Nechápali jsme, že za naší hrou je ještě jiná síla. Teď vím, že to byla síla, která podporovala naše přesvědčení o Owenově beztížnosti; byla to síla, kterou jsme neuměli poznat a pocítit a ve kterou jsme odmítali věřit – tahle síla Owena Meanyho zvedala a brala nám ho z rukou.

Ó Bože – prosím, vrať nám ho zase zpátky! Nikdy Tě o to nepřestanu prosit.

Ediční poznámka

Citáty z Bible jsou převzaty z ekumenického překladu Bible, vydaného Biblickou společností v ČSR 1990. Části díla Vánoční koleda prózou Charlese Dickense jsou z překladu Timothea Vodičky, Pourova edice 1945. Úryvky z knihy Velký Gatsby F. S. Fitzgeralda, Odeon 1979, jsou překladem L. Dorůžky. Básně Roberta Frosta ze sbírky Na sever od Bostonu, vydané Odeonem v roce 1964, přeložila Hana Zantovská.

Tuto knihu distribuuje

KOLPORTÉR

Kralupská 2, Praha 6 tel./fax: 02/30 18 923

edice

anglo-amerických

autorů

svazek 3

John Irving

Modlitba za Owena Meanyho

Z anglického originálu A Prayer for Owen Meany, vydaného nakladatelstvím William Morrow & Company, Inc. v New Yorku roku 1989, přeložila Zuzana Mayerová. Přebal s použitím olejomalby Ježíšek Franta navrhl Martin Velíšek. Grafická úprava Libor Batrla. Odpovědná redaktorka Eva Slámová. Technický redaktor Milan Dorazil. Vydalo nakladatelství Argo, Milíčova 13, 130 00 Praha 3, roku 1999 jako svou 287. publikaci. Sazba a litografie Studio Marvil, s. r. o. Vytiskla tiskárna Finidr, spol. s r. o. Vydání druhé. Náklad 2 500 výtisků.

Doporučená cena (včetně DPH) 279 Kč

ISBN 80-7203-119-8

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai