John Irving

Pitná kúra

1. Jogurt a spousty vody

Doporučil mi ho její gynekolog. Není to ironie? Nejlepší newyorský urolog je Francouz. Dr. Jean Claude Vigneron: KONZULTACE JEN PO PŘEDCHOZÍ

DOMLUVĚ. Tak jsem si jednu domluvil.

“Líbí se vám New York víc než Paříž?” zeptal jsem se.

“V Paříži jsem se odvážil vlastnit automobil.”

“Otec je taky urolog.”

“Zřejmě druhořadý,” konstatoval Vigneron, “když nepoznal, co vám je.”

“Není mi nic konkrétního,” řekl jsem. S historií své choroby jsem byl dobře obeznámen. “Někdy je to nekonkrétní zánět močové trubice, jindy nekonkrétní zánět prostaty. V jednom případě jsem chytil tripla, ale to sem nepatří. Jindy zas úplně obyčejného bacila. Ale nikdy mi není nic konkrétního.”

“Podle mne je to konkrétní až až,” pravil Vigneron.

“Není,” namítl jsem. “Jednou zabere penicilin, podruhé pomůžou sulfonamidy. Tuhle mi pomohl furadantin.”

“Tak vidíte,” zajásal Vigneron. “Při zánětu močové trubice nebo prostaty by byl furadantin k ničemu.”

“No a co?” ohradil jsem se. “Třeba to tehdy bylo něco jiného. Něco nekonkrétního.”

“Nekonkrétního!” zopakoval Vigneron. “Není nic konkrétnějšího než močový

trakt.”

A hned mi to předvedl. Na vyšetřovacím stole jsem se snažil zachovat klid. Podal mi dokonalé plastové ňadro; nádhernější jsem nikdy neviděl. Barvou i na omak bylo jako živé a čněla z něj úžasná bradavka.

“Kristepane.”

“Jen si kousněte,” zavelel. “Jako bych tu nebyl.” Sevřel jsem ten mimořádný prs v rukou a zadíval se mu upřeně do růžového oka. Můj otec takové moderní vymoženosti určitě nepoužíval. Ale když máte erekci, vklouzne tam ta hnusná skleněná tyčinka o poznání snáz. Vzpomínám si, jak jsem zaťal svaly a snažil jsem se neřvat.

“Velmi konkrétní,” konstatoval Jean Claude Vigneron, a když jsem podotkl, že pokládám přinejmenším za neobvyklé svírat ňadro, do jehož bradavky mohu neomezeně kousat, utrousil jedovatou francouzskou poznámku. Vigneronovu diagnózu mé choroby nejlépe pochopíte z

určité časové

perspektivy. Nenormální a bolestivé pocity při čurání pro mne nejsou ničím novým.

Ten bezejmenný neduh mne za posledních pět let postihl sedmkrát. Jednou to byla kapavka, ale to sem nepatří. to vypadá tak, že mám po ránu orgán dokonale ucpaný, ale opatrné štípnutí všechno napraví, aspoň většinou. Močení je často svízelné, doprovázené neznámými a překvapivými pocity. A taky vás připravuje o čas: trávíte celé dny v očekávání příští cesty na záchod. Sex? Něco nepojmenovatelného. Orgasmus představuje skutečný

zlatý hřeb. Vyvrcholení je pomalé martyrium, dlouhá, fantastická cesta drsné a rozměrné kuličky z ložiska skrz trubici. V minulosti jsem se proto podobných aktivit zcela vzdal. V důsledku toho piju, takže mě při čurání pálí

močová trubice: nepříjemný začarovaný kruh.

A diagnóza je pokaždé nekonkrétní. Děsivé novinky o možných venerických chorobách asijského původu se nikdy nepotvrdí. “Nějaká infekce” se pro jistotu nepojmenuje. Zkoušejí se různé léky; jeden nakonec zabere. Encyklopedie Domácí lékař odhalí neurčité a zlověstné příznaky rakoviny prostaty. Doktoři naštěstí vždycky řeknou, že jsem na ni moc mladý. Pokaždé s nimi souhlasím.

A teď se Jean Claude Vigneron vytasí se skleněnou tyčinkou. Konkrétní

vrozená vada. Nepřekvapilo mě to, odjakživa jsem měl podezření, že jsem jich zdědil hned několik.

“Vaše močová trubice je uzounký, klikatý tunýlek.” Přijal jsem tu zprávu klidně.

“Co se týče sexu, jsou Američani naivní,” prohlásil Vigneron. S ohledem na vlastní zkušenosti jsem se necítil oprávněn s ním polemizovat. “Myslíte si, že všechno jde umýt, ale vagína zůstává tou nejšpinavější věcí na světě. To jste nevěděl? Každý nepříliš přístupný tělesný otvor je semeništěm stovek neškodných bakterií a vagína je naprosto dokonalá hostitelka. Říkám

,neškodných‘, ale ne pro vás. Normální penis je dokáže odplavit.”

“Ale ne můj uzounký, klikatý tunýlek, je to tak?” zeptal jsem se a myslel přitom na všechny ty podivné zátočiny, v nichž mohly vést svůj tajný život stovky bakterií.

“Tak vidíte,” řekl Vigneron, “že je to velmi konkrétní neduh.”

“Jakou léčbu doporučujete?” Ještě pořád jsem svíral plastové ňadro. Není

těžké být statečný, když člověk žmoulá nezranitelnou bradavku.

“Máte čtyři možnosti,” pravil Vigneron. “Existují spousty medikamentů a některý nakonec vždycky zabere. Sedm recidiv za posledních pět let, na tom není nic divného, když vezmete v úvahu stav svého močového traktu. Ta bolest nemůže být nijak prudká, co říkáte? To, že se vám občas nepohodlně

čurá a šoustá, se dá přežít, ne?”

“Začal jsem nový život,” oznámil jsem mu. “Toužím po změně.”

“Tak přestaňte šoustat,” pravil Vigneron. “Dejte se na masturbaci. Ruku si můžete umýt.”

“Po tak velké změně zas netoužím.”

“Pozoruhodné!” zvolal Vigneron. Je to hezký chlap, velký a sebejistý. Pevně

jsem sevřel plastové ňadro. “Pozoruhodné, pozoruhodné. jste můj desátý

americký pacient, kterého jsem postavil před tuto možnost volby. A všech deset vás odmítlo první dvě alternativy.”

“Co je na tom pozoruhodného?” namítl jsem. “Nejsou dvakrát lákavé.”

“Pro Američany jistě ne!” vykřikl Vigneron. “Když jsem ještě působil v Paříži, tři mí

pacienti se rozhodli, že se s neduhem pokusí vyrovnat. Jeden, a nebyl to žádný stařec, se dokonce vzdal šoustání.”

“Ještě mi dlužíte ty zbylé dvě možnosti.”

“Na tomhle místě obvykle dělám pauzu,” řekl dr. Vigneron. “Zkouším hádat, pro co se rozhodnete. U žádného Američana jsem se ještě nezmýlil. Jste tak předvídatelní! Každý z vás chce změnit vlastní život. Nedokážete se vyrovnat s tím, co vám dal osud do vínku. A co se týče vás, cítím v kostech, že si vyberete pitnou kúru!”

Lékařův tón mě urážel. S ňadrem v ruce jsem si předsevzal, že si pitnou kůru nevyberu.

“Není samozřejmě všemocná,” pokračoval Vigneron, “ale když nic jiného, je to kompromis. Místo sedmi recidiv za pět let můžete očekávat jednu za tři roky; lepší vyhlídky, nic víc, nic míň.”

“Nelíbí se mi to.”

“Vždyť jste ji ještě nevyzkoušel. Je to velmi jednoduchá metoda. Vypijete spoustu vody před šoustáním a spoustu vody po šoustání. A nesmíte to přehánět s alkoholem. Chlast bacilům svědčí. Ve francouzské armádě jsme používali důmyslný test na kapavku. Dali jsme chlapům běžnou dávku penicilinu, a když si mysleli, že už jsou zdraví, nechali jsme je na noc vypít tři piva. Když se ráno objevil výtok, dostali další penicilin. Potřebujete jenom kvanta vody. Vaši bizarní trubici je třeba co nejvíc propláchnout. A po styku nezapomeňte vstát a jít se vyčurat.”

Prs v mé ruce byl jen z plastu. “Chcete po mně, abych souložil s plným měchýřem? To bude bolet.”

“Bude to něco nezvyklého,” připustil Vigneron. “Ale dostaví se větší erekce. To jste nevěděl?”

Zeptal jsem se na čtvrtou možnost a on se usmál.

“Jednoduchá operace. Malý zákrok.”

Zaryl jsem nehet palce do umělohmotné bradavky.

“Prostě vám ji narovnáme,” vysvětloval Vigneron. “Rozšíříme cestu. Ale chvilku to potrvá. Samozřejmě bychom vás uspali.”

Svíral jsem v dlani tu evidentní napodobeninu, směšnou syntetickou mléčnou žlázu. Odložil jsem ji. “Určitě to trochu bolí,” řekl jsem. “Myslím po operaci.”

Vigneron mávl rukou. “Přibližně osmačtyřicet hodin.” Podle něj se zřejmě

dala snést každá bolest.

“Můžete mě na těch osmačtyřicet hodin uspat?” zeptal jsem se.

“Všech deset!” zvolal Vigneron. “Všech deset z vás mi položilo stejnou otázku!”

“Čtyřicet osm hodin.” meditoval jsem. “Jak mám močit?”

“Co nejrychleji,” poradil mi a dloubal přitom do plastové bradavky na vyšetřovacím stole, jako by to bylo tlačítko, kterým se přivolávají

anesteziologové a sestřičky přinášející lesklý skalpel určený k tomuto

chirurgickému výkonu. živě jsem si ho představoval: štíhlejší variantu rotačního kartáče na čištění záchodů; dlouhý, trubicovitý nástroj s břitem na konci připomínajícím tlamu miniaturní mihule.

Dr. Jean Claude Vigneron si mne prohlížel tak, jako si malíř prohlíží obraz, s nímž ještě není docela hotov. “Pitná kúra?” zkusil hádat.

“Uhodl jste,” řekl jsem jen proto, abych ho potěšil. “Zvolil si někdy některý

pacient operaci?”

“Pouze jeden,” odpověděl Vigneron, “a já jsem věděl, že to udělá. Byl to praktický, vědecky uvažující, seriózní typ. Jediný, který na vyšetřovacím stole s despektem odmítl ňadro.”

“Tvrdý chlap,” řekl jsem.

“Solidní chlap,” řekl Vigneron, zapálil si odpornou černou gauloisku a bez obav vdechl

kouř.

Když jsem pak vyzkoušel pitnou kúru a přemýšlel o jeho čtyřech možnostech, napadla mě pátá: francouzští urologové jsou šarlatáni. Konzultuj to s jinou kapacitou, s co největším počtem jiných kapacit –

s jakoukoli kapacitou.

S rukou na skutečném ňadru jsem zavolal Vigneronovi, abych mu sdělil, že by měl pacientům nabízet i pátou alternativu.

Zvolal jen: “Pozoruhodné!”

“Nepovídejte, že jste to zase předvídal.”

“Všech deset!” halekal. “Všichni zavolali zhruba třetí den po vyšetření. Ozval jste se v pravý čas!”

Mlčel jsem na svém konci linky. Měl jsem pocit, že její ňadro je z plastu, ale jen po tu krátkou dobu, kdy bylo ticho. Sotva na mne Vigneron houkl, ožila.

“Neklamte sám sebe, tohle není otázka názoru jiných kapacit. Topografie vašeho močového traktu je nezvratná skutečnost. Můžu vám nakreslit jeho mapu v daném měřítku.”

Zavěsil jsem. “Ten Francouz se mi od začátku nelíbil,” řekl jsem jí. “Tvůj gynekolog to má u mě schované: doporučit mi takového sadistu! Nenávidí

Američany. To je určitě jediný důvod, proč se sem přistěhoval i s těmi svinskými skleněnými tyčinkami.”

“Blbneš,” řekla se zavřenýma očima. Ta holka toho moc nenamluví. “Kecy,” pokračovala svým typickým způsobem, jako by si odkašlávala. Umí dát posunkem najevo, co si myslí o mých kecech: nadzvedne si prs hřbetem ruky. Má skvělá pevná ňadra, ale potřebují podprsenku. Jsem z nich celý

pryč a říkám si, jak mě jen mohl oblbnout ten Vigneronův umělý cecek. Podruhé bych ho odmítl. Nebo spíš ne. Zato ona by takovou pomůcku nikdy nepotřebovala. Je praktická, seriózní, vyrovnaná, solidní. Dejte jí vybrat ze čtyř možností: vybere si operaci. Vím to, ptal jsem se jí.

“Operaci,” řekla. “Když lze něco napravit, tak se to má napravit.”

“Voda taky není špatná,” ujistil jsem ji. “Chutná mi. A taky pomáhá, v celé

řadě věcí. Mám například větší erekci. To jsi nevěděla?” Zvedne ruku hřbetem vzhůru a ňadro stoupá s ní. Mám ji vážně moc rád. Jmenuje se Tulpen. Německy to znamená “tulipány”, ale rodiče, kteří ji tak pokřtili, neměli zdání, že je to německé slovo, ani co znamená. Její rodiče byli Poláci. Zesnuli tiše v New Yorku, ale Tulpen se narodila při jednom náletu v nemocnici RAF kousek od Londýna. Sloužila tam hezká sestřička, která se jmenovala Tulpen. Měli ji rádi, chtěli zapomenout na všechno polské

a mysleli si, že sestřička je Švédka. Co slovo Tulpen znamená, zjistili až

v okamžiku, kdy dcera začala studovat němčinu na brooklynské střední

škole. Přišla domů a sdělila překvapeným rodičům pravdu; nepřivedla je tím do hrobu ani jim nezpůsobila nic podobného, byl to zkrátka fakt. Ne že by něco z toho bylo důležité; jak říkám, jsou to fakta. A to ještě jen tehdy, když

hovoří ona. A když jsou nějaká fakta k dispozici. Což nebývá často. Vzal jsem si z ní příklad a vyšel jsem z faktu: moje močová trubice připomíná

uzounký, klikatý tunýlek.

Fakta jsou pravdivá. Tulpen je velmi upřímná osoba. Já tak upřímný nejsem. Ve skutečnosti jsem celkem obstojný lhář. Lidé, kteří mě dobře znají, mi postupně věří čím dál míň. Myslí si, že v jednom kuse lžu. Ale teď říkám pravdu. Ještě mě neznáte dost dobře,

nezapomínejte na to.

Když takhle mluvím, Tulpen si zvedne ňadro hřbetem ruky.

Co máme ksakru společného? Budu se držet fakt. Takovými fakty jsou jména. Tulpen i já jsme ke svým jménům stejně lhostejní. To její vzniklo omylem, ale jí to nevadí. Já mám hned několik jmen, která byla stejně jako v jejím případě vybrána náhodně. Otec s matkou mě pojmenovali Fred a zřejmě je nikdy netrápilo, že mi tak kromě nich skoro nikdo neříká. Biggie mě oslovuje “Pseudo”. To je vynález mého nejstaršího a nejlepšího přítele, Coutha, který mě tak pokřtil, když mě poprvé přistihl při lži. Ta přezdívka mi zůstala. Převzala ji většina kamarádů a Biggie mě už tehdy znala. Merrill Overturf, který se ještě pořád nenašel, mi říkal Packal. Stejně jako u všech ostatních jmen, i tady byl důvod nejasný. Ralph Packer mi říká Trumbera –

tuhle přezdívku nesnáším. A Tulpen mě oslovuje příjmením, Trumper. Vím proč: z celého mého jména se právě příjmení nejvíc blíží faktu. Muži svá

příjmení moc často nemění. Takže jsem většinu času Fred “Pseudo” Trumper. Taková jsou fakta.

Fakta ze mne lezou pomalu. Abych neztratil nit, zopakuji je. Teď známe dvě. Za prvé: moje močová trubice připomíná uzounký, klikatý tunýlek. Za druhé: Tulpen a já jsme ke svým jménům stejně lhostejní. Nic víc asi společného nemáme.

Počkat! Napadá mě třetí. Za třetí: věřím v rituály. Myslím to tak, že se v mém životě vždycky vyskytovaly věci jako pitná kúra; vždycky k němu patřily rituály. žádný z nich netrval dlouho (řekl jsem Vigneronovi, že jsem začal nový život, že toužím po změně, a to je pravda), ale kdykoli jeden skončil, vystřídal jej další. Zrovna teď je to pitná kúra. Historická

retrospektiva všech mých rituálů by zabrala trochu času, ale pitná kúra je jasná. Já a Tulpen navíc máme něco jako společný ranní rituál. Lpíme na něm i teď, kdy kvůli pitné kúře musím ráno vstávat trochu dřív, a předtím několikrát za noc. Vstanu, vyčurám se, vyčistím si zuby a vypiju spoustu vody. Tulpen postaví na kávu a připraví hromadu gramodesek. Pak si v posteli dáme jogurt. Každé ráno jogurt. Tulpen má červenou misku, já

modrou, ale když si každý z nás dá jogurt s jinou příchutí, často si je vyměňujeme. Pružný rituál je ze všeho nejlepší a jogurt je rozumný, zdravý

pokrm, který vám po ránu moc nezaměstná ústa. Nemluvíme při tom. U

Tulpen to nepřekvapí, ale mlčím i já. Posloucháme desky a jíme jogurt. Přestože Tulpen ještě moc neznám, řekl bych, že to tak dělala odjakživa. Já

jsem k jejímu rituálu přidal něco dalšího: když máme jogurt v sobě, dlouho se milujeme. Mezitím se uvaří káva a my si ji vypijeme. Dokud hrají desky, mlčíme. Pitná kúra přinesla jedinou drobnou změnu, která se vejde hned za milování, do času pití kávy. Vstanu, vyčurám se a vypiju spoustu vody. Já a Tulpen spolu nežijeme dlouho, ale mám pocit, že i kdybych s ní žil celé

roky, neznal bych ji o nic líp.

Přestože nám je oběma dvacet osm, je ve skutečnosti starší než já; už

vyrostla z potřeby mluvit sama o sobě.

Byt patří jí a všechny věci v něm taky. Já jsem nechal své věci, i své dítě –

první a jediné manželce.

Řekl jsem dr. Vigneronovi, že jsem začal nový život atd.; řekl jsem, že historická retrospektiva všech mých rituálů by zabrala trochu času; a taky jsem řekl, že nejsem moc upřímný. Tulpen upřímná je. Učí poctivosti i mne, když si hřbetem ruky nadzdvihne ňadro. Netrvalo dlouho a naučil jsem se mlčet, dokud hrají desky. Naučil jsem se říkat jen podstatné věci. (Ačkoli ti, kdo mě znají, by řekli, že lžu i teď. Ať jdou do hajzlu, pesimisti!) Moje močová trubice je uzounký, klikatý tunýlek a právě teď máme čas na jogurt a spousty vody. Budu se držet faktů. Toužím po změně.

2. Válečná kvalita

Jednou z věcí, v nichž se Fred Pseudo Trumper vyžívá, je vzpomínání na diabetika Merrilla Overturfa. Zvlášť v

Trumperově iowském období se

vzpomínky na Overturfa jeví jako něco nádherného. Jejich přesnosti napomáhá, že něco z Overturfa je zachyceno na magnetofonových páskách. Takový únik před skutečností! Trumper poslouchá, co říká Merrill ve Vídni, a sám zatím v Iowě vyhlíží z okna skrz zrezivělou síť proti hmyzu a křídlo vypaseného sarančete; vidí pomalu jedoucí náklaďák posraný od prasat, která se na něm tísní. Mezi jejich stýskáním k němu doléhá popěvek, který

Merrill složil v Prátru, a s jehož pomocí pak podle svých vlastních slov sbalil Wangu Holthausenovou, která učila zpívat Vídeňské zpěváčky. Hudba v pozadí pochází z autodromu s motokárami, na němž kdysi Merrill Overturf držel rekord na dvacet kol. Možná jej drží dodnes.

Záznam na pásce je chvílemi trochu zkreslený; a pak se Merrill dostává ke své plavecké historce, té o tanku na dně Dunaje. “Je vidět jenom za úplňku. Musíte zastínit měsíc tělem,” vypráví Merrill, “aby se hladina neleskla.” Pak se člověk musí trochu vynořit a nachýlit, aby měl obličej “nějakých patnáct centimetrů nad hladinou, a celou tu dobu musíte mít v dohledu molo u Gelhaftova sklípku.” Když se vám podaří udržet v této pozici a nečeřit přitom vodu a “pokud nefouká sebemenší větřík, hlaveň tanku se zvedá tak vysoko, až máte pocit, že byste se jí mohli dotknout, nebo že míří přímo na vás. A přímo naproti Gelhaftova sklípku se otevírá průlez ve věži tanku, pohybuje s ním voda, nebo se to tak aspoň jeví. Dýl jsem to s obličejem patnáct centimetrů nad hladinou nikdy nevydržel.” Pak si Merrill vzpomene, že je diabetik, a prohlásí, že podobná námaha u něj pokaždé ovlivní hladinu cukru v krvi.

Pseudo Trumper stiskne tlačítko zpětného přetáčení. Náklaďák s vepři mezitím odjel a na druhé straně sítě už sedí jen saranče a roztahuje křídla, jejichž vzorek je jemnější a složitější než některé orientální sítotisky, a Trumper mžourá skrz tu překrásnou kresbu a vidí, jak pan Fitch, důchodce ze sousedství, hrabe vyprahlý a dokonale uhrabaný trávník. Pan Fitch hrabe o sto šest a vyhání z trávy posledního mravence. Jen díky sarančímu křídlu je sledování pana Fitche aspoň trochu snesitelné.

Auto, které se teď hrabe přes obrubník, a na které pan Fitch mává hráběmi

, veze Trumperovu ženu Biggie, syna Colma a tři rezervní pneumatiky. Trumper auto zaregistruje a přemýšlí, jestli tři náhradní gumy nejsou málo. Jeho tvář přitisknutá k síti vyděsí saranče, které zabzučí křídly, což zase vyděsí Trumpera, ten ztratí rovnováhu a hlavou vyrazí prorezivělou síť

z rámu. V poslední chvíli se zachytí, ale přitom vyrazí i rám a polekaná

manželka vidí, jak se její muž nebezpečně vyklání a z nevysvětlitelných důvodů visí přelomený v pase přes okenní římsu.

“Co to vyvádíš?” křikne na něj.

Pseudo Trumper nahmatá nohou magnetofon a táhne ho k sobě jako kotvu. Teprve když klečí na jeho horním panelu, vrací se mu rovnováha. Přístroj je zmatený. Jedno koleno říká “rychle přetočit vpřed”, druhé říká “start”. Merrill Overturf drmolí vysokým hlasem: “.naproti Gelhaftova sklípku se otevírá

průlez ve věži tanku, pohy.!”

“Cože?” volá Biggie. “Co to vyvádíš?”

“Spravuju síť,” odpovídá Trumper, mává na pana Fitche, aby ho ukonejšil, a ten zase mává hráběmi na něj. Balancování v okně ani podivné skřeky Fitche ani v nejmenším neděsí. U

obyvatel tohohle domu je zvyklý na nejrůznější

projevy nevyrovnanosti.

“No dobrá,” opáčí Biggie, vystrčí bok a posadí si na něj Colma. “No dobrá. Plínky ještě nebyly hotové. Někdo bude muset zajet do veřejné prádelny a vytáhnout je ze sušičky.”

“Zajedu tam, Biggie,” říká Pseudo, “jen co spravím tu síť.”

“To nebude tak lehký!” haleká pan Fitch a opírá se přitom o hrábě. “Je to válečná kvalita! Zatracenej válečnej aušus!”

“Tyhle sítě?” ptá se Pseudo ze svého okna.

“Celej váš barák!” volá Fitch. “Všechny ty narychlo stlučený patrový baráky, co jich tu univerzita nastavěla. Válečná kvalita! Levnej materiál! ženský

pracovní síly! Aušus!” Pan Fitch vlastně ani nechce být jedovatý, ale všechno, co má nějakou souvislost s válečným nasazením, ho dráždí. Byla to pro něj těžká doba; už tehdy byl příliš starý, než aby mohl narukovat, a tak válčil po boku žen na domácí frontě.

Za průsvitnými závěsy na verandě Fitchovic domu se nervózně vrtí drobná

paní Fitchová. Chceš si vykoledovat pátý záchvat mrtvice, Fitchi?

Trumper zkoumá rozpadlou síť a zjišťuje, že sousedova kritika byla oprávněná. Dřevěný rám připomíná na omak houbu a rezavé pletivo se bortí.

“Hele, Pseudo,” povídá Biggie a rázuje po cestičce, “tu síť opravím já. Ty jsi na takové věci strašně nešikovný.”

Trumper vklouzne zpátky do pokoje, uklidí magnetofon do bezpečí nejhořejší

police v knihovně a pozoruje, jak paní Fitchová ukrytá za průsvitným závěsem ukazuje panu Fitchovi, že má jít domů.

Později se Pseudo Trumper vypraví pro plínky. Cestou domů mu vypadne pravý reflektor a přední pneumatika přes něj přejede. Když ji Pseudo vyměňuje, pomyslí si, že by rád potkal člověka, který by chtěl tvrdit, že jeho vlastní vůz je v horším stavu než tenhle. Okamžitě bych s ním měnil. Ale ve skutečnosti by ho nejvíc zajímalo, jestli pod poklopem tanku někdo je. Jestli je na dně řeky vůbec nějaký tank. Jestli ho Merrill Overturf opravdu viděl. A jestli Merrill Overturf aspoň ví, jak se plave.

3. Staré problémy a novinky o záchodech

Pseudo Trumper Iowa Avenue 918 Iowa City, Iowa

20. září 1969

pan Cuthbert Bennett správce sídla Pillsburyových Mad Indian Point Georgetown, Maine

Milý Couthe,

jak zvládáš údržbu sedmnácti záchodů, když teď všichni Pillsburyovi odjeli a hodili ti na krk svoje odpadní potrubí?

Už sis vybral tu pravou ložnici a výhled na moře pro tuhle zimu?

Jsme ti s Biggie moc vděční, žes přesvědčil Pillsburyovy, že nás mohou směle ubytovat v přístřešku na čluny. Ten hezký týden, který jsme na něm strávili, oživil náš vztah, Couthe, a byla to úleva odjet od rodičů. Strávili jsme s nimi zvláštní léto. V Great Boar’s Head to vypadá stejně jako každé prázdniny, ozdravovna pro umírající, kteří si evidentně myslí, že když

budou tři měsíce sípat na slaném vzduchu, zachrání si tím plíce pro další

zimu. Otcova živnost v létě vzkvétá. Jednou mi prozradil, jak je to se starými lidmi: ze všeho nejdřív je zradí měchýř. Urolog má na pobřeží New Hampshiru žně!

A teď nám měl starouš na červenec a srpen poskytnout svůj suterén, to bylo něco na něho. Od té doby, co mě oba vydědili, začala matka trpět babičkovskými pudy. Jejich prázdninové pozvání pramenilo z toho, že mamka zatoužila vidět Colma, ne mě a Biggie. Otec dokonce částečně odvolal předchozí ultimátum ohledně financí, i když způsob odvolání se mi nezamlouval o nic víc, než předtím způsob vyhlášení. A účtoval si peníze za pronájem suterénu.

Když jsme odjížděli, udělal mi pan doktor kázání: “Než se rozejdeme, Frede.

Už skoro čtvrtý rok stojíš na vlastních nohou a musím říct, že jsem na tebe hrdý. Teď uvidíme, jak zvládneš doktorát a jak si povedeš dál. Myslím, že bychom pak s maminkou mohli pomoci tobě, Biggie a Colmovi k slušné

sumičce do začátků. Ten Colm je vážně skvělý.”

Mamka pak políbila Biggie (když se otec nedíval) a my jsme pakovali do Iowa City. Po třech píchnutých pneumatikách a dvou prasklých klínových řemenech jsme dorazili do našeho patrového baráčku z válečných časů. Starouš mi nedal ani desetník na silniční mýto.

Čímž se dostávám k důležité věci, Couthe. Nemohl bys postrádat menší

částku? Jenom mýta a dálniční poplatky nás přišly na dvacet babek. A společnosti, které mi vystavily kreditky, ještě pořád čekají, až jim splatím červencovou cestu na východní pobřeží. Cestou přes Indianu jsme si navíc v Holliday Innu v Michigan City užili tak, že mi i společnost Gulf nejspíš

předčasně ukončí platnost karty.

Ale. i v téhle temnotě září uzounký sluneční paprsek. Dr. Wolfram Holster, vedoucí mé disertační práce, mi nabídl podíl z komparatistického grantíku, jak tomu tvrdošíjně říká. Za ty peníze nahrávám pásky pro začátečnický kurz němčiny. O kancelář a nahrávací laboratoř se dělím s malým vyčůraným pedantem; jmenuje se Zanther a poslední číslo měsíčníku Lingvista se rozplývá nad jeho interpretací a “nadliterárním” překladem Borgetze. Ukázal jsem mu větší část své disertace, na které jsem přes léto pracoval. Přečetl ji celou za odpoledne a poznamenal, že ji podle něho nikdo nevydá. Tak jsem se ho zeptal, kolik lidí čte měsíčník Lingvista; od té doby spolu nemluvíme. Vždycky, když mi skončí služba v jazykové laboratoři, a já vím, že po mně

nastupuje Zanther, mazaně mu prohodím pásky. Jednou mi nechal vzkaz. Stálo na něm: “Vím o každém tvém kroku!” a Zanther ho zasunul do krabice s m ým oblíbeným páskem. Odepsal jsem mu: “Zato o tob ě neví nikdo.” Teď

je mezi námi jakákoli komunikace nemožná.

Je to ovšem malý grant a mně z něj připadl jen zlomek. Biggie u ž zase pracuje v nemocnici: vždycky v šest ráno a v poledne roznáší stařečkům bažanty, pět dní v týdnu. Takže o Colma se starám já. Kluk se budí, když

Biggie odchází z domu. Skoro do sedmi s n ím bojuju, aby zůstal v posteli, ale když mi chodí v jednom kuse říkat, co je v nepořádku se záchodem, nezbývá

mi, než vstát a znovu zavolat instalatéra Krotze.

Krotz k nám chodí docela často. Víš, že jsem na léto nabídl podnájem třem hráčům amerického fotbalu, kteří se zapsali do prázdninového kurzu světové

kultury. Uvědomoval jsem si, že to můžou být ostří hoši, že nám třeba rozsednou židli

nebo rozlámou postel. Smířil jsem se i s tím, že doma najdu nějakou tu znásilněnou holku z ulice, ale byl jsem si jistý, že tam bude čisto. Znáš sportovce, ty jejich věčné sprchy a deodoranty. Byl bych přísahal, že nemůžou žít ve špíně.

A byt byl opravdu čistý, dokonce tam nebyla ani ta znásilněná holka. Biggie našla na dveřích přišpendlené svoje kalhotky a ten nejgramotnější z trojice u nich nechal lístek se vzkazem “díky”. Biggie to trochu naštvalo. Předtím pečlivě uložila všechno naše šatstvo a znepokojovala ji představa, jak se jí

fotbalisti přehrabují v prádle. Zato já jsem cítil obrovskou úlevu: dům zůstal stát a fotbalisti zaplatili nájemné ze stipendia. Když pak začaly problémy s odpadním potrubím, Biggie usoudila, že dům vypadá uklizeně jenom díky tomu, že fotbalisti splachovali všechno svinstvo do záchodu. Krotz nám čtyřikrát prohnal hajzlík rotačním kartáčem. Kromě jiných věcí

z něj vylovil šest sportovních ponožek, tři celé brambory, rozbité stínítko lampy a podprsenku nějaké malé holky. Určitě nepatřila Biggie. Zavolal jsem na katedru tělesné kultury a seřval jsem je. Zpočátku se doopravdy zalekli. Ten člověk v telefonu řekl: “Samozřejmě nelze připustit, aby naši hoši získali pověst špatných podnájemníků.” A slíbil, že dá celou věc do pořádku. Pak se zeptal, jak se jmenuji a co je to za nemovitost, kterou vlastním. Musel jsem přiznat, že nevlastním žádnou, že bydlím v nájemním domě a ten jsem na léto pronajal fotbalistům. “Jo tak vy jste student?” zeptal se. Mělo mě napadnout, že už přemýšlí, jak se ze všeho vykroutit, ale přesto jsem prohlásil: “Ano, připravuji se na doktorát ze srovnávací

literatury.” A on na to pravil: “Dobrá, chlapče. Řekněte svému domácímu, ať

si stěžuje písemně.”

Domácí řekl, že za podnájemníky odpovídám já, a tak mi zůstaly na krku všechny účty od instalatéra Krotze. Věř mi, Couthe: zásah rotačním kartáčem je nákladný.

Obávám se, že už víš, kam mířím. Kdybys mohl postrádat menší částku.

Ty aspoň víš, že žiješ, Couthe, vážně. Takový správce nebo dozorce to má

pořád lepší než ti, kteří potřebují, aby na ně někdo dozíral. Naštěstí to potrvá

už jen jediný svinský rok. Otec říká: “Doktorát ti pomůže k jistotě

svobodného povolání. Ale to je vždy vykoupeno mukami studií.” Otec, už jsem ti to určitě povídal, se oženil až potom, co vystudoval střední školu i lékařskou fakultu, stal se sekundářem v nemocnici a zřídil si vlastní praxi v Great Boar’s Head, stát New Hampshire. A je jediným urologem na klinice v Rockingham-by-the-Sea. Teprve šest let od zásnub –

po dvou tisících sto devadesáti promasturbovaných nocích, usoudil, že nazrál čas, aby se usadil.

Letos v létě jsem před ním nadhodil: “Koukni se na Coutha. Je připraven pro život. Devět měsíců v roce má k dispozici panské sídlo. Nemusí platit svoje výdaje. Jen za to, že se přes léto pouhé tři měsíce plahočí pro Pillsburyovy, stará se jim o obrovské pozemky, utěsňuje jim lodě a myje jim auta. A oni se k němu chovají, jako by patřil do rodiny. Co může být lepšího?” Otec na to namítl: “Ale není to svobodné povolání.” Já a Biggie se shodneme, že nám připadáš svobodný až až.

Spláchni za mě všech sedmnáct hajzlíků.

Tvůj Pseudo

4. Iowské večerní rituály

Od té doby, co ho otec vydědil, zvykl si sčítat drobné nespravedlnosti; doufal, že se

jednou slijí v jedinou velkou ránu a on se bude moci navždy beztrestně užírat.

Pseudo Trumper stiskne tlačítko nahrávání. “Strážce drobných křivd,” říká

nepřesvědčivě do mikrofonu. “V nejcitlivějším věku jsem byl vydán napospas sebelítosti.”

“Cože?” ptá se Biggie, chodbou sem doléhá hluboký, nejistý hlas.

“To nic, Biggie,” volá na ni Pseudo a uvědomuje si, že nahrál i tuto větu. Zatímco ji vymazává, horečně přemýšlí: kde se v něm vzala všechna ta sebelítost? Slyší vlastního otce, jak říká: “Nakazil tě virus.” Ale Pseudo je přesvědčen, že má všechno z vlastní hlavy. “To všechno je moje vlastní dílo,” říká neuvěřitelně přesvědčivě. Pak si všimne, že svůj výrok nenahrál.

“Co je tvoje vlastní dílo?” táže se Biggie z ložnice. Najednou je čilá.

“Vůbec nic, Biggie.” Její úžas nad tím, že by vůbec něco mohlo být jeho dílem, jej zraňuje.

Odfoukne vlas z ovládacího panelu a prstem si nesm ěle přejede čelo. Už

nějaký čas si pohrává s myšlenkou, že mu jednou vlasy ustoupí dost daleko, aby odhalily mozek. Ale bude takové ponížení dostatečně velkou ranou?

Do mikrofonu řekne: “Je nebezpečné rozebírat drobné citové záležitosti.” Když si však chce výrok přehrát, zjišťuje, že jej zaznamenal příliš blízko jedné z otcových lékařských zpráv; ten dobrý muž ji namluvil ve svém doupěti v Great Boar’s Head za přítomnosti živého obecenstva, Biggie a Trumperovy matky pozorně naslouchajících vyprávění o událostech jednoho počestného dne. Pseudo by přísahal, že zprávu vymazal, ale tenhle úryvek mu patrně unikl. Nebo že by se některé pasáže otcova povídání samy od sebe rozmnožovaly? Pseudo by tomu byl ochoten věřit.

“Je nebezpečné rozebírat drobné citové. měchýře, které snadno postihne infekce, ačkoli klíčovým problémem bývá nějaká ledvinová komplikace.” STOP. PŘETOČIT. VYMAZAT.

Pseudo se uchechtne a na pásek nahraje: “Rozhodl jsem se čurat s větší

opatrností.”

Dlouho po půlnoci si Pseudo všimne, že se v domě Fitchových rozsvítilo světlo a pan Fitch v pyžamu se širokými proužky cupitá chodbou. Tlačí ho měchýř, pomyslí si Pseudo, ale Fitch vychází na verandu; ve světle nejbližší

pouliční lampy má popelavě šedou tvář. Fitch nedá tomu trávníku pokoj! I v noci se bojí, že mu na něj spadl lísteček!

Ale pan Fitch jen stojí na zápraží, hledí kamsi vzhůru a v myšlenkách je daleko od trávníku. Než se vrátí dovnitř, vzhlédne k osvětlenému oknu, v němž sedí Pseudo jako přimrazený. Oba muži si zamávají, pak se Fitch vkrade zpět do strašidelné chodby a světlo se poroučí.

Tahle noční setkání! Pseudo si vybavuje, jak se Colmovi při pobytu v Great Boar’s Head klubal nový zoubek. Když Colmovi rostly zuby, stálo to za to: Biggie a Pseudova matka probděly půlku noci. Jednou je Pseudo vystřídal a pak se vyplížil na pláž a míjel jeden temný dům za druhým, dokud nestanul před verandou Elsbeth Malkasové a neucítil kouř z marihuany. Elsbeth zaučuje vlastní rodiče! Kamarádka z dětství, Pseudo vyrůstal vedle ní

(někdy přímo v její houpací síti). Teď je z ní asistentka na dívčí koleji a v Benningtonu o ní mluví jako o “té básnířce”. Tři roky po státnici se vrátila na školu a přednáší tam.

“Připadá mi to jako krvesmilstvo,” řekla jednou v rozhovoru s Biggie. A Biggie na to: “O tomhle nechci nic slyšet, vážně.” To je v dnešní době znamením, že to dítě někam dotáhlo, pomyslel si Trumper. Musíte být tak úspěšní, že si můžete dovolit zkouřit vlastní rodiče. Představil si, jak by se asi vedlo jemu, kdyby se o to pokusil. Všichni by byli v lékařských

pláštích, Pseudo by přednesl úvodní přednášku, a pak by otci podal jointa.

Připlížil se blíž, aby spatřil ten generační zázrak, ale dům byl tmavý, a Elsbeth, která zahlédla jeho přikrčenou siluetu proti světlejšímu pozadí moře, se vztyčila v houpací síti. Elsbeth Malkasová měla podsadité, mastně se lesknoucí tělo, nahé a vlhké, a v síti šlukovala trávu.

Z bezpečné vzdálenosti římsy obklopující verandu s ní začal debatovat o Colmově zvyku nechat si růst nové zuby uprostřed noci. O chvíli později se mohl taktně vzdálit, když si zaskočila do domu pro pesar. Ale staromódní

kouzlo této pomůcky jej dojalo. Představoval si jej zahrabaný mezi gumami, tužkami, poštovními známkami, nástroji této básnířky, která kvůli nim potřebovala stůl plný šuplat, a ta představa jej fascinovala natolik, že nedokázal odejít.

Zabýval se vágními úvahami o tom, zda od Elsbeth zase chytne to co kdysi, ale když se pak ocitl v síti, vyslovil nahlas pouze zklamání nad tím, že si Elsbeth zavedla pesar už v domě. “Proč jsi ho potřeboval vidět?” podivila se. Nemohl se dost dobře zmínit o gumách, tužkách a známkách, a už vůbec ne o rozcupovaném útržku nedokončené básně. Koneckonců, u básnířky člověku hrozí, že může oplodnit i její slova.

Jenže Pseudo neměl Elsbethinu poezii nikdy rád. Když bylo po všem, poodešel půldruhého kilometru podél pobřeží a teprve pak se vrhl do vln oceánu; to aby neslyšela šplouchnutí a necítila se dotčená.

“Rozhodl jsem se překonat sám sebe a chovat se zdvořile,” vysvětluje Pseudo

magnetofonu.

Na pečlivě pěstěný trávník Fitchových dopadají první záblesky úsvitu a Pseudo sleduje starého pána, jak neklidně ťape dolů z verandy, aby se jen tak rozhlédl. Jakou budoucnost mám před sebou já, říká si Trumper, když

Fitche z nespavosti nevyléčil ani jeho věk?

5. Dnes mi to připadá jako sen

Teď už nespavostí netrpím. Postarala se o to Tulpen. Ani ji nenapadne nechávat mě napospas mým vlastním myšlenkám. Do postele chodíme v rozumnou hodinu, milujeme se a pak spíme. Když zjistí, že jsem vzhůru, milujeme se znovu. Navzdory spoustám vypité vody spím velmi dobře. Zato ve dne nevím, do čeho píchnout.

Býval jsem zaneprázdněný člověk. Studoval jsem postgraduál a dělal jsem si doktorát z literární komparatistiky. Vedoucí mé práce i můj otec se shodli v jednom: specializace je nesmírně důležitá. Když jednou Colm onemocněl, otec mu odmítl napsat recept. “Jsem urolog, nebo pediatr?” S tím se dost dobře nedalo polemizovat. “Zajdi s ním k dětskému lékaři. Studuješ v postgraduálním kurzu, ne? Pak jistě chápeš, jak důležitá je specializace.” Ano, chápal jsem to. Dr. Wolfram Holster, vedoucí mé práce, tvrdil, že se nikdy nesetkal s tak úzkou specializací jako v mém případě. Připouštím, že jsem měl dost úzce vymezené téma. Moje disertace spočívala v původním překladu balady Akthelt a Gunnel ze staré dolnonorštiny. Ve skutečnosti mělo jít o první a jediný pořízený překlad. Starou dolnonorštinu dohromady nikdo nezná. Jen v

satirických básních psaných starou

východonorštinou a starou západonorštinou se vyskytuje několik posměšných zmínek o tomto jazyce. Stará východonorština je mrtvý

severogermánský jazyk; vyvinula se z ní islandština a faerština. Stará

západonorština je taky mrtvá. Vznikla z ní švédština a dánština. Počátky moderní norštiny leží někde mezi starou východonorštinou a starou západonorštinou. Ale nejmrtvější ze všech je stará dolnonorština: nezbylo z ní nic. Šlo o natolik primitivní dialekt, že v něm bylo sepsáno

jediné dílo: Akthelt a Gunnel.

V mém překladu je měl doprovázet jakýsi starodolnonorský etymologický

slovník. To znamená slovník objasňující původ jednotlivých slov. Dr. Holster projevil o podobný slovník velký zájem; domníval se, že by mohl mít skutečné etymologické využití. Proto mi taky schválil baladu Akthelt a Gunnel jako téma práce; jinak ji totiž považoval za škvár. Dokázat to ovšem nemohl. Dr. Holster neuměl ani slovo starodolnonorsky.

Zpočátku mi slovník připadal jako nesmírně těžký oříšek. Stará dolnonorština je opravdu stará a její původ je dost nejasný. Mnohem snazší bylo hledět do budoucnosti a zkoumat, co se ze starodolnonorských slov vyvinulo ve švédštině, dánštině a norštině. Postupně jsem zjistil, že tyto jazyky vesměs vznikly špatnou výslovností staré západonorštiny a staré východonorštiny. Pak jsem přišel na to, jak si práci na slovníku zjednodušit. Protože o staré

dolnonorštině nikdo nic neví, mohl jsem si pohodlně vymýšlet. Vyrobil jsem spoustu pramenů. I díky tomu se mi Akthelt a Gunnel překládali snadno. A vynalezl jsem celou řadu slov. Rozlišit starou dolnonorštinu od staré

takydolnonorštiny není snadné.

Dr. Wolfram Holster ten rozdíl nikdy nepoznal.

Potíže nastaly, když jsem měl práci dokončit. Chtělo by se mi říct, že jsem toho nechal z úcty k hlavním postavám. Šlo o velmi osobní milostný příběh a nikdo nevěděl, o čem se v něm vypráví. Chtělo by se mi říct, že jsem toho nechal, protože Akthelt a Gunnel si podle mého zasloužili trochu soukromí. Jenže kdo mě jen trochu zná, řekl by, že nestydatě lžu. že jsem to vzdal, protože jsem si baladu zošklivil, protože jsem líný, protože jsem si vymyslel tolik údajně starodolnonorských slov, že už jsem nedokázal udržet logiku vyprávění.

Na těchto slovech něco je, ale skutečností zůstává, že mě Akthelt a Gunnel hluboce dojali. Po pravdě řečeno, balada je to příšerná. Neumím si například představit, že by si ji někdo zpíval, už proto, že je hrozně dlouhá. Taky jsem kdysi napsal, že její metrika a rýmový vzorec jsou “různorodé a pružné”. Ve skutečnosti balada žádný rýmový vzorec nemá; rýmuje se tam, kde se to uzná za vhodné. A o metrických systémech její starodolnonorský

autor nikdy neslyšel. (Mimochodem, představuji si, že to byla norská selka.) O baladách z tohoto období panují falešné představy: protože pojednávají o králích, královnách, princích a princeznách, máme za to, že je skládali aristokraté. Ve skutečnosti o králích a královnách básnili rolníci. Lidé

s modrou krví nebyli jediní, kdo považovali krále a královny za někoho lepšího; považovat krále a královny za někoho lepšího bylo i součástí selské

povahy. A mám podezření, že velká část lidstva tak smýšlí dodnes. Akthelt a Gunnel byli doopravdy lepší. Byli zamilovaní; stáli sami dva proti světu; budili respekt. Jenže svět budil hrůzu. Zdálo se mi, že ten příběh odněkud znám.

Na počátku jsem se ve všem držel originálu. Prvních jednapadesát strof jsem přeložil doslovně. I pak jsem celkem věrně sledoval dějovou linku, ale obohacoval jsem ji o vlastní detaily, až do sto dvacáté strofy. Dalších sto padesát až sto šedesát strof jsem přeložil dost volně. U strofy dvě stě

osmdesát jsem toho nechal a znovu jsem se pokusil o doslovný překlad –

čistě proto, abych si ověřil, zda se ještě stále držím originálu.

Gunnel uppvaktat att titta Akthelt. Hanz kniv af slik lang.

Uden hun kende inde hunz hjert

den varld af ogsa mektig.

Gunnel s potěšením hleděla na Akthelta. Jeho nůž byl tak dlouhý.

Ale přitom věděla ve svém srdci, že svět je příliš mocný.

Dočetl jsem až k téhle nešťastné strofě, a pak jsem Akthelta a Gunnel vzdal. Dr. Holsterovi připadala ta strofa směšná. I Biggie se jí smála. Zato já ne. Svět je příliš mocný, věděl jsem, co přijde! Autorka chtěla naznačit, že se blíží neodvratný osud. Akthelta a Gunnel čekalo jen hoře. Věděl jsem to a nechtěl jsem tomu přihlížet.

Kecy! křičeli by ti, kdo mě tehdy znali. Pseudo si potrpí na dojáky: promítá

svoje vlastní citečky do všeho ve svém okolí. Svět že je příliš mocný? Leda pro něj. To on sám si namlouvá, že na něj čeká hoře, na jediného člověka široko daleko, kterému se v kině líbí každý brak a který se rozbrečí nad kdejakou blbou knížkou, jen když v ní najde sebemenší podobnost s vlastní

osobou. V hlavě seno, v srdci cukrkandl! Proč se mu asi říká Pseudo? Kvůli příslovečné upřímnosti?

Kašlu na ně, na ty necitelné pitomce. Mám svůj vlastní varld. Když jsem strofu číslo dvě stě osmdesát ukázal Tulpen, zareagovala se svou typickou vážností. Přiložila mi ucho na srdce a poslouchala. Pak naznačila, abych si poslechl to její. Tohle dělává ve vypjatých situacích; když ji něco dojme, žádné sarkastické zvedání ňadra se nekoná.

“Mocný?” zeptala se. Naslouchal jsem tlukotu jejího srdce a přikývl jsem.

“Mektig.”

“Mektig?” Zvuk toho slova se jí líbil. Hrála si s ním, dokud neusnula. Hra se slovy patřila k věcem, které jsem na staré dolnonorštině miloval. Takže tak. Jogurt a spousta vody a trocha porozumění, když je člověk potřebuje. Jsem v pohodě. Věci spějí k lepšímu. Jistě, pořád tu zbývá ta záležitost s mou močovou trubicí, ale jinak spějí věci k lepšímu.

6. Předehra k poslední štaci

Pseudo Trumper Iowa Avenue 918 Iowa City, Iowa

2. října 1969

pan Cuthbert Bennett správce sídla Pillsburyových Mad Indian Point Georgetown, Maine

Milý Couthe,

potvrzuji, že jsem od tebe obdržel milé povzbuzení a mimořádně štědrý šek. V pobočce Iowa State Bank & Trust pokládají mě a Biggie za žebráky; už se těším, až ho před ně položím. Jestli se s Biggie někdy dostaneme k penězům, uděláme tě svým čestným správcem. Tak rádi

bychom o tě pečovali, Couthe. Dohlíželi bychom na to, aby ses za dlouhých, osamělých zim řádně stravoval, aby sis před spaním aspoň čtyřicetkrát pročísl hřívu, a do tvé postele, kam fičí vítr od moře, bychom propašovali mladý, svěží oheň. O jednom takovém ohníčku jako stvořeném pro tebe bych věděl. Jmenuje se Lydia Kindleová.

Setkal jsem se s ní v jazykové laboratoři. Navštěvuje začátečnický kurz němčiny, ale má i jiné zájmy. Včera se ke mně přitočila a začala švitořit:

“Pane Trumbere, neměl byste nějaké pásky s písněmi? Rozumíte, konverzaci zvládám. Teď bych si ráda poslechla nějaké německé balady, možná i operu.”

Hrál jsem o čas; prohlížel jsem přihrádky a ona zatím lamentovala nad nedostatkem hudebních nosičů v jazykové laboratoři i nad životem jako takovým. Jinak je plachá jako kočka, která se ti tře o nohy: dokonce si dává

pozor, aby ti nezavadila sukní o koleno.

Lydia Kindleová touží po tom, aby jí někdo šeptal do ucha německé balady. Možná dokonce operu, Couthe!

Zato já se při své nové práci žádným muzikálním iluzím neoddávám, tak ponižující činnost jsem ještě nevykonával. Prodávám odznaky, vlaječky a zvonce při fotbalových zápasech. Chodím po stadionu od brány k bráně

s velkým překližkovým pultem. Je to široký, vratký pult s podstavcem podobným malířskému stojanu; poráží ho vítr; malé fotbalové míče jsou poškrábané, z odznaků se odlupuje smalt, ušpiněné vlaječky se krabatí. Z toho, co prodám, dostanu 10%.

“Pouhý dolar za klubovou vlajku Iowa Hawkeyes! Zvonec za dva! Placky stojí

jenom 75 centů! Ano, madam, tyhle odznáčky se zlatým fotbalovým míčem na řetízku stojí dolar. Děti je zbožňujou, míčky jsou právě tak malé, aby je mohly spolknout. Ale pane! Ten zvonec přece není prasklý. Jen trochu pozohýbaný. Jinak jsou tyhle zvonce nerozbitné, budou vám vyzvánět věčně.”

Na stadion mám volný vstup, ale já fotbal nenávidím. Ke všemu musím nosit zářivě žlutou zástěru s tlustým kapsářem na mince. Na bundě mám velkou žlutou placku s nápisem KLUBOVÁ PRODEJNA HAWKEYES, JESTŘÁBI, DO

TOHO! Každá placka má číslo. Na stadionu se oslovujeme jenom čísly. Konkurenční boj o nejlepší pozice je tvrdý. Číslo 368 mi v sobotu řeklo:

“Tohle je moje místo, pět set desítko. Laskavě vypadni.” Mělo kravatu s červenými fotbalovými míči a prodalo mnohem víc vlaječek, odznaků a zvonců než já. Vydělal jsem sotva tolik, aby to stačilo na tříměsíční balení

antikoncepčních pilulek pro Biggie.

Drž palce iowským jestřábům, Couthe. Třeba si při příštím zápase přijdu na takové prachy, že se za ně budu moct nechat sterilizovat.

Říkali mi, že kdyby Iowa jednou vyhrála, prodali bychom mnohem víc suvenýrů. Psychologii fotbalového fanouška nám na zahřívací schůzce vyložil šéf klubové prodejny, pan Fred Paff. Iowané jsou podle něj hrdý lid: pokud si mají věšet fáborky na antény aut a nosit na kabátě odznaky a placky, musejí

být v barvách vítězícího týmu. “K outsiderovi se nikdo hlásit nebude,” prohlásil Paff a pak se obrátil ke mně: “Víte, že se taky jmenuju Fred? Co vy na to?”

“Znám ještě jednoho Freda, ze Spokane ve státě Washington,” odpověděl jsem. “Možná bychom s tím měli něco udělat.”

“Máte smysl pro humor!” zvolal Fred Paff. “Dob ře sem zapadnete. Při styku s fanoušky je

smysl pro legraci důležitý.”

Buď ujištěn, Couthe, že máš věrnější a stálejší fanoušky než jsou ti iowští. Biggie a já jsme ti vděční za fotky, skoro tak vděční jako za peníze. Biggie se nejvíc líbil Autoportrét s chaluhami. Nejsem si ale jistý, jestli není

protizákonné posílat takové fotografie poštou, a aniž bych chtěl urazit tvoje tělo, víc se mi zamlouval Mrtvý racek č. 8.

Buď tak hodný, zalez do temné komory a vyrob pro mne jednu takovou fotku. L épe řečeno, vyrob ji ze mne. Chci na ní ležet, mírně sinalý a s rukama složenýma na prsou, jak se sluší. Vedle mne umísti rakev; ať má

otevřené víko, jako by čekala, že Fred Pseudo Trumper každou chvíli podlehne vábení měkké sametové výstelky. Negativ znič a fotku udělej v jediném exempláři, 20 x 25 centimetrů. Pak na ni nalep tváře členů mojí

rodiny: Biggie bude patřičně zarmoucená, ale ne zahořklá, a Colm si bude hrát s ozdobným držátkem rakve. Matka s otcem ať jsou podexponovaní. Otec ať hýbe pusou; udělej, aby měl rozmazanou čelist. Bude řečnit nad mrtvým. Popisek ať hlásá: “Svobodné povolání je vždy vykoupeno mukami studií.” Hotový snímek pak zalep do černé lepenkové obálky a odešli na adresu finančního oddělení Iowské univerzity se strohou omluvou, že zesnulý

nemohl zaplatit školné. Akademický senát znovu odhlasoval jeho zvýšení o rekreační poplatek, bezpochyby proto, aby se za něj pořídily zlaté špunty ke kopačkám a alegorický vůz při sjezdu absolventů: budou na něm miliony žlutých růží seskupených do tvaru obřího kukuřičného klasu. Závidím ti temnou komoru, Couthe. Představuji si, jak stojíš nahý ve strašidelném svitu červené žárovky, mácháš se v chemikáliích, vyvoláváš, zvětšuješ; pak otiskneš svůj obraz na čisté bílé prostěradlo. Až jednou budeš

mít čas, musíš mě naučit vyvolávat fotky. Fascinuje mě, jak to člověk může ovlivnit. Vzpomínám si, jak jsem tě sledoval, když jsi měl snímky v lázni; obrazy se pod hladinou zhmotňovaly a dostávaly jasnou podobu. To bylo víc, než jsem mohl snést! Připadalo mi, že se spousty amébovitých tvorů shlukují

na jednom místě a vytvářejí podobu člověka.

Myslím na to, když překládám osmdesátou třetí strofu balady Akthelt a Gunnel. Dělá mi starost poslední slovo: klegwoerum. Podle vedoucího mé

práce by to mohlo znamenat “plodný”. Já říkám “úrodný”. A můj přítel Ralph Packer navrhuje “bující”. Biggie tvrdí, že je to přece jedno. Biggie má v sobě

několik tun zraňující pravdy.

Přesto mám pocit, jako by jí začínaly povolovat nervy. Vůbec se jí to nepodobá, ale bere si osobně, že ji nějaký osmdesátník ve špitále štípe, když

mu vyměňuje bažanta. Biggie ovšem nikdy nebrečí. Víš, co dělá místo toho?

Najde si záděru a pomalu si ji strhne; jednou si strhla kůži až ke kloubu prvního článku. Biggie krvácí, ale nebrečí.

Couthe, jsi mi blízký už od té doby, co jsem od Elsbeth Malkasové chytil tvého tripla. Taky jsme možná oba chytili něco, s čím nejdřív přišla Elsbeth. Podrobnosti toho, kdo s tím začal, mi pro naše přátelství nikdy nepřipadaly důležité.

Ještě jednou tě prosím, spláchni za mne všech sedmnáct hajzlíků. Mému srdci uleví poznání, že se ještě někde najdou záchody, které nejsou ucpané

naházenými suspenzory. Vyber si mlhavou noc, otevři všechna okna, v mlze se zvuk nejlíp odráží od vody, a splachuj! Já to uslyším a zaraduji se. Taky Biggie tě pozdravuje. Je v

kuchyni a loupe si záděry. Kdyby neměla tak napilno, požádal bych ji, ať jednu přiloží k dopisu: cár trumperovské

neochvějnosti směle putující z Iowy do Maine.

Tvůj Pseudo

7. Filmový ateliér Ralpha Packera Christopher Street 109

New York, 10014 New York

Tulpen a já v práci. Tulpen je střihačka. Ralph si vlastně stříhá filmy sám, Tulpen mu jen asistuje. Občas pracuje v temné komoře, ale Ralph si taky sám vyvolává materiál. O vyvolávání nevím nic a o střihu jen málo. Mám na starosti zvuk. Nahrávám hudbu, dotáčím synchrony, přidávám komentář

mimo obraz, tam kde má být, vyrábím hluk za scénou, pokud tam má být, a když má film vypravěče, mluvím ho velmi často já. Mám příjemný, sytý hlas. Než se film dostane ke mně, je už skoro hotový, nepoužitelný materiál dávno vystříhali a záběry po sobě následují tak, jak si to Ralph přeje, aspoň

v hrubých rysech, konečná verze je tedy víceméně na světě. Ralph připomíná

jednočlenný orchestr a my s Tulpen mu poskytujeme jen technickou pomoc. Scénář a kamera jsou vždy jeho dílem, jsou to Ralphovy filmy. Ale já a Tulpen máme k ruce dokonalou techniku a pak je tady Kent, hoch z fanklubu Ralpha Packera, který obstarává pochůzky.

My s Tulpen nejsme členy fanklubu. I fanklub je jednočlenný orchestr a jeho jediným členem je chlapec jménem Kent. Tím nechci říct, že filmy Ralpha Packera nikdo nezná. Jeho první snímek, Skupinová záležitost, získal nejvyšší

ocenění na Národním festivalu studentských filmů. Zazněl v něm můj příjemný, sytý hlas. Ralph jej natočil jako postgradualista na Iowském filmovém workshopu.

Seznámili jsme se v jazykové laboratoři. Využíval jsem chvilky klidu mezi dvěma vyučovacími hodinami a stříhal jsem pásky pro začátečnický kurz němčiny, když se ten chlupáč přišoural dovnitř. Mohlo mu být dvacet nebo čtyřicet, mohl to být student nebo profesor, trockista nebo jehovista, člověk nebo zvíře, zloděj vlekoucí uloupené objektivy a expozimetry z krámu s fotopříslušenstvím, medvěd, který po strašném a lítém boji sežral kameramana. Šelma kráčela rovnou ke mně.

Tehdy jsem ještě stále překládal Akthelta a Gunnel. A teď přede mnou stál Aktheltův otec, Starý Thak. Blížil se a s ním i pach pižma. A stovky záblesků

fosforeskujícího světla odraženého od čoček, přezek a leštěného povrchu přístrojů.

“Trumper?” ujistil se.

Pomyslel jsem si, že bude nejmoudřejší, když všechno přiznám. Řeknu, že celý překlad je podvod. A budu doufat, že se Starý Thak vrátí do hrobu.

“Vroog etz?” zeptal jsem se, abych ho vyzkoušel.

“Fajn,” zamumlal, rozuměl mi! Byl to Starý Thak! Řekl však jen: “Ralph Packer,” stáhl si polárnickou rukavici a natáhl ke mně bílou ruku trčící

z rukávu eskymácké bundy. “Vy umíte německy, žejo? A umíte zacházet s páskama?”

“Ano,” odpověděl jsem opatrně.

“Už jste někdy daboval? Točím film.” Úchyl, pomyslel jsem si; chce mě

obsadit do pornofilmu. “Potřebuju německej hlas,” pokračoval Ralph Packer.

“Němčinu, která by se šikovně ozývala na pozadí anglickýho povídání.” Znal jsem tyhle

studenty-filmaře. Jdu takhle kolem Bennyho hospody a oknem vidím, že se to uvnitř ošklivě mele. Holka v roztrhané podprsence si rukama zakrývá prsa, tak tam vtrhnu, abych jí pomohl, ale akorát shodím kameramana ze stoličky, zamotám se nohama do prodlužovaček a vrazím do chlapa s rukama plnýma mikrofonů. A ta holka otráveně povídá: “Hele, zklidni se, tohle je jenom film, sakra.” A podívá se na člověka tak, jako by říkala: tohle je dneska už čtvrtá podprsenka, a to všechno kvůli cvokům, jako jsi ty.

“.Jestli si rád hrajete s páskama a magnetofonama,” pokračoval Ralph Packer, ” a mícháte hlasy v čase a časy v hlase, chápete, zvuková montáž.

Nebudu toho po vás chtít moc, pak si s tím můžete pohrát, dělat si, co chcete. Třeba vás něco zajímavého napadne.”

Tehdy mě to šokovalo: prodával jsem fotbalové odznaky, a teď někdo připustí, že by mě mohlo něco napadnout!

Pak se na mě Ralph Packer zadíval. “Hele, anglicky snad umíte taky, ne?”

“Co za to?” zeptal jsem se a on mrštil polárnickou rukavici na stojan s páskami. Jedna cívka se roztočila a konec pásky sebou plácal jako vyděšená ryba.

“Prý co za to!” zařval a škubl ramenem, až se mu roztočil objektiv zavěšený

na popruhu kolem krku. Na mysli mi vytanula scéna se zuřícím Starým Thakem.

Třebas stařecky sláb a raněn šípem, jenž mu proklál hruď širší než býval Gurkův sud s vínem, vydal se Starý Thak za lučištníkem a zardousil jej jeho tětivou.

Pak velkou dlaní, ztvrdlou od otěží stohlavého stáda, prostrčil si šíp skrz prsa, až vyšel mezi lopatkami, a s mocným povzdechem si jej ze zad vytáh.

Tím šípem ztřísněným vlastní sedlou krví vyvrhl vnitřnosti zrádného Gurka jedinou vražednou ranou Velký Thak, Gwolphovi vzdal dík a požehnal krvavý kvas, jenž u nohou mu ležel.

Právě tak vyváděl Ralph Packer v kójích jazykové laboratoře. Ve dveřích se zděšeně krčili posluchači kurzu němčiny pro začátečníky a poslouchali jeho tirády.

“Do prdele! Já že bych ti měl platit? Za takovou zkušenost? Za příležitost?

Tak poslouchej, Trumbero,” (tady se mí neloajální studenti začali hihňat) “to ty bys měl platit mně za šanci, kterou ti dávám! Já sám teprv začínám!

Nevydělávám ani na sebe! Musel jsem prodat patnáct set zasranejch fotbalovejch odznaků, abych si moh pořídit širokoúhlej objektiv, a ty po mně

chceš prachy za to, že ti poskytnu vzdělání!”

“Packere, počkej!” zavolal jsem; rázoval si to ke dveřím a studenti prchali.

“Seru na tě, Trumbero!” prohlásil. Pak se vztekle obrátil ke studentům začátečnického kurzu: “Povídám vám, vyserte se na něho!” Když jsem viděl, jakou slepou hrůzu v nich vzbudil, dostal jsem strach, že se na mě mnozí

z nich vrhnou a impulzivně vyplní jeho rozkaz. Rozběhl jsem se za ním. Našel jsem ho, jak hlubokými, dychtivými doušky hasí žízeň v hale u fontánky s pitnou vodou.

“Nevěděl jsem, že prodáváš fotbalové odznáčky,” řekl jsem. Když se mu později zalíbila moje zvukařská kouzla, slíbil, že mě jednoho dne bude schopen zaplatit. “Až budu sám vydělávat, Trumbero, najde se práce i pro tebe.”

Ralph Packer své slovo dodržel. Skupinová záležitost znamenala mírný

úspěch. Pamatujete si scénu, kdy se do záběru davu pivařů v hospodě u Bennyho ozve Horst-Wessel-Lied? To byl můj nápad. Nebo sekvence porady na katedře matematiky Iowské univerzity, která je namluvená německy a pod tím jdou titulky: “Nejdřív je zavírejte na základě řádného zatykače, pak jich začněte zatýkat tolik, že to ospravedlní skupinové procesy, pak v nich vzbuďte takovou hrůzu z internačních táborů, že se nebudou starat, jestli máte řádný zatykač, pak.”

Svým způsobem to byl propagandistický film. Zlo zobrazoval jako instinktivní

nepřátelství skupiny osob zaměřené proti jednotlivci. Přesto nešlo o politický

film: všechny zobrazené skupiny byly stejnou měrou karikované. Nepřítelem byl zkrátka uniformní dav, dokonce i školní třída svorně přitakávající: Ano, ano, ovšem, souhlasím, jawohl!

Všichni se shodli na tom, že Skupinová záležitost je “novátorská”. Proti filmu zazněla jen jedna větší námitka, Ralph ji dostal ve formě dopisu odeslaného Společností amerických Němců z Columbusu v Ohiu. Podle dopisu byl snímek protiněmecký a “rozdmychával staré vášně”. Tendence sdružovat se do skupin prý není specificky německá a navíc na ní není nic špatného. Ralph byl označen za cvoka a dopis nebyl nikým podepsán, přinejmenším nikým konkrétním. Bylo na něm jen inkoustové razítko SPOLEČNOST AMERICKÝCH

NĚMCů.

“Zase jedna zkurvená skupina,” zavrčel Ralph. “Ten dopis psalo aspoň pět set lidí. A víš, co je v prdeli, Trumbero? že jsem tím ve skutečnosti nic nemyslel. Lépe řečeno nevím, co jsem vlastně myslel.”

To je Ralphova stará bolest a hlavní námitka vznášená proti jeho filmům. Skoro každý je “novátorský”, často i “neokázalý” a zpravidla “pravdivý”. Ale třeba The New York Times si všimly “jisté absence rozhodnosti. [Packer]

nedokáže zaujmout stanovisko.” A The Village Voice zjišťuje, že jeho “vize jsou vždy osobní, autentické a svěží, avšak Packer situace neřeší. evidentně

se spokojuje s tím, že je zachytí.” Řekl bych, že je to i můj případ.

“Do prdele,” říká Ralph, “vždyť jsou to jenom obrázky, Trumbero.” Ano, a právě to, že takzvaně nejsou o ničem, mi připadá mimořádně

osvěžující.

Skupinová záležitost byla jeho jediný propagandistický film, a jako jediný

taky získal cenu. Na dalších dvou jsem nespolupracoval. Rozcházel jsem se se ženou i s rozumem.

Ralph vzal roha, z Iowy až do New Yorku. Bahýnko byl film o stejnojmenné

rockové skupině. Ralph ji jednoduše doprovázel na koncertním turné. Rozhovory s jejich přítelkyněmi, záběry chlapců stříhajících jeden druhého, záběry, na nichž se dívky přetlačují nohama, záběry cen pro vítězku. Film vrcholí nešťastnou událostí, kdy kapelníkova psa zabije proud ze zesilovače. Skupina přeruší na týden turné a soucitní fanoušci jí darují asi padesát psů.

“Všichni jsou moc hezcí,” říká lídr skupiny, “ale žádný není jako starý

Bahýnko.” Bylo to současně jméno psa.

Třetí film pojednával o malém kočovném cirkuse. Ralph jej následoval na nekonečné šňůře štací na jeden večer. Vznikly metry a metry filmu zachycující stavění stanu, bourání stanu a

taky interview s akrobatkami.

“Je cirkus mrtvý?”

“Proboha. jak vás to mohlo napadnout?”

A dlouhý medailon ošetřovatele slonů, který přišel o tři prsty pravé ruky, když mu na ně šlápl jeho svěřenec.

“Máte pořád rád slony?”

“Jasně, miluju je.”

“Dokonce i toho, který vám podupal ruku?”

“Toho obzvlášť. Nechtěl na mě šlápnout. Vůbec nevěděl, po čem šlape. Prostě jsem mu nechal ruku v cestě. Šlápl by na to místo, i kdybych ji tam neměl. A bylo mu to vážně líto.”

“Líto? Tomu slonovi? Copak on si uvědomil, na co šlápl?”

“Kristepane, to je přece jasné! Zařval jsem: ,Kurva, stojíš mi na ruce!‘

Uvědomil si to a cítil se hrozně.”

Následovala řada útržkovitých záběrů slona; měly ukázat, jak hodně svého činu lituje. Myslím, že tohle byl Ralphův nejhorší film. Dnes už si nevybavím ani název.

Teď, když mu znovu dělám zvukaře, by jeho filmy měly jít nahoru –

přinejmenším po zvukové stránce. Ten nejnovější, na kterém pracujeme, se jmenuje Tam venku na farmě. Je o komuně hipíků, která si říká Svobodná

farma. Svobodní farmáři chtějí, aby každý mohl volně užívat půdu –

jakoukoli půdu. Soukromé vlastnictví je podle nich kravina. Půda má být volně k dispozici těm, kdo ji užívají. Takže se dostali do menšího sporu s několika skutečnými farmáři z Vermontu. Skuteční farmáři si myslí, že soukromé vlastnictví je v pořádku. Svobodní farmáři se jim zase snaží

vysvětlit, jaká se jim děje křivda, když nemají dispozici žádnou půdu. Zdá se, že vše směřuje ke střetu. Malá škola lokálního významu, fakulta humanitních věd, vnáší do celé záležitosti určitý intelektuální zmatek. Ralph se víkend co víkend vydává do Vermontu, aby zjistil, zda už střet propukl. Zpět se vrací s hromadami cívek a metry filmového pásu. “Napětí se stupňuje,” říká.

“Jen co přijde zima,” namítám, “začne ta mládež mrznout a hladovět a vrátí

se do města.”

“V tom případě to natočíme,” na to on.

“Třeba k žádnému střetu nedojde,” nadhazuji.

“Třeba ne,” souhlasí Ralph a Tulpen si zdvihne ňadro hřbetem ruky. To Ralpha naštve. Tulpen pro něj pracovala už v době, kdy jsem přišel do New Yorku; Ralph jí tu práci dal, protože s ním spala. Ach, to už je dávno. Tulpen tehdy nevěděla o střihu vůbec nic, ale Ralph ji do všeho zasvětil. Když se všechno naučila, přestala s ním spát. Ralph ji přesto nevyhodil, protože jako střihačka je nedostižná, ale občas kvůli tomu zuří. “Spala jsi se mnou jenom proto, abys dostala tuhle práci,” říká jí.

“Tuhle práci jsi mi dal jenom proto, že jsem s tebou spala,” odpovídá

nevzrušeně ona. “Dělám ji snad špatně? Mně se ta práce líbí.” A tak se navzájem drží v šachu.

Chlapec jménem Kent, který vyřizuje pochůzky, je jiná kapitola. Já a Tulpen v temné komoře srkáme kafe a přemýšlíme, co je s těmi koblihy. Tulpen upravuje nějaké Ralphovy fotky, ještě horké ze sušičky, a ořezává je velkou řezačkou na papír. Šmik! Ta zatracená Biggie mi už čtrnáct dní

nevolala. Chovají se spolužáci ke Colmovi slušně? A co Colm, pořád kouše?

“Něco se děje?” ptá se Tulpen.

“Můj bimbas,” vysvětluji. “Mám pocit, že už je zase zalepený. Blbá pitná

kúra.”

“Zajdi za tím svým doktorem, Trumpere,” říká jakoby nic. “Běž na operaci.” Šmik! udělá ta hrozná řezačka. Představím si Vignerona a krev mi stoupne do hlavy.

Přichází Kent. “Hola hola!” To si strč někam, Kente! “Hola, už jste viděli čerstvě natočenej materiál? Tentokrát to fakt trefil.”

“Co trefil, Kente?”

“Fantastický světlo. Tam, co točí, se teď ochladilo. Už je proti nim i počasí. Něco se semele. A kamera jako by to sakra předvídala.”

“To ještě neznamená, že se něco opravdu stane, Kente.” Přichází Ralph a s ním závan ledového vzduchu. Holínky z tuleně, polárnické

palčáky, eskymácká bunda, a to je teprve podzim. Je těžké si představit, že by Ralph žil v tropickém podnebí: musel by změnit svůj image kožešinového zvířete. Ale zase by mohl chodit opletený proutím, slámou a rákosem; obří

košatina.

“Hola!” haleká na něho Kent. “Včera večer jsem viděl Bílý kolena.”

“Čí?” zajímá se Ralph. To už je všem jasné, že toho Kent moc nepřinesl.

“Přece víš, Bílý kolena,” trvá na svém. “Grontzův novej film.”

“Jo tak, aha,” mumlá Ralph a vykuklí se z bot, rukavic a vlny.

“Zas další kravina,” pokračuje Kent. “Stejná sračka jako jeho starý filmy. Těžkopádnej, rozumíš mi?”

“Jo, jasně,” přikyvuje Ralph. Už se odstrojil a teď se rozhlíží. Něco mu tu schází.

“Ráno jsem koukal na tvůj novej materiál,” oznamuje mu Kent. Ralph zat ím přemýšlí: Co tu jenom chybí? “Je skvělej, Ralphe. Dokonce i to blbý počasí.”

“Kente?” přeruší ho Ralph. “Kde jsou koblihy?” Kent rudne. “Čekal jsem, až přijdeš.”

“Dva s džemem a jeden krémovej loupák,” poroučí si Ralph. “Tulpen?”

“Dva krémové loupáky.”

“Trumbera?”

“Jeden věneček.”

“Takže Kente, dva krémový loupáky, dva koblihy s džemem a jeden věneček.”

Sotva Kent vyrazí za svým posláním, začne Ralph vyzvídat: “Hergot, kdo je to Grontz?”

“Zeptej se mě,” říká Tulpen.

“Bílý kolena,” opakuji si. “Čert ví.”

“Nevíte, jestli Kent kouří?” ptá se Ralph. Nikdo z nás nemá tušení. “Jestli ne, měl by to zkusit,” konstatuje Ralph. “A jestli jo, musí s tím přestat.” Vrací se Kent, studnice záhad a informací.

“Dvakrát džem, dvakrát krém, jednou věnec.”

“Děkuji.”

“Děkuju.”

“Díky, Kente.”

“V pátek večer otvírá Wardell novej podnik u Beppa,” sd ěluje nám Kent.

“Nepřežije ani týden,” říkám a kouknu se na Tulpen: Wardell? Kdo je to?

V jejím pohledu čtu otázku: U Beppa? Kde to je?

“Já vím,” ozve se Ralph.

Sledujeme Kenta, jak sype k ávu do sítka konvice a udusává ji. “Aby tím vůbec protekla voda, Kente,” pochybuje Tulpen.

Ralph si znepokojeně prohlíží své dva koblihy s džemem. “Červenej džem!” vzdychne a

nedůvěřivě do něj šťouchá prstem. “Mám radši fialovej.”

“Tenhle je z hroznů, Ralphe,” vysvětluji.

“Jo, z hroznů,” přitakává. “Nepoživatelnej červenej sajrajt.” Kenta to vyvádí z klidu. “Slyšel jsem, že Marco odjel na západní pobřeží,” oznamuje. “Organizuje tam výtržnosti.”

“Jak ti chutná věneček, Trumbero?”

“Je výtečný, Ralphe.”

“Kente, dva věnečky,” objedná si Ralph. “Spořádal bys ještě jeden, Trumbero?”

“Nespořádal,” odpovídá Tulpen. “Byl by tlustý.”

“Kente, ještě tři věnečky,” rozkazuje Ralph a šťourá do odpudivého červeného sulcu.

“Ty už tlustý jsi,” pokračuje Tulpen, “Trumper má ještě naději.”

“Tři věnečky, Kente,” trvá na svém Ralph.

Kent otevírá dveře a statické tření z místnosti vyprchává. Ralph naslouchá, jak na chodníku doznívá jeho neohrabaný krok. Když nás neposlouchají cizí

uši, má člověk zvláštní spiklenecký pocit; pokaždé to znovu vycítíme. Ralph se velmi snaží, aby před Kentem nemluvil o ničem osobním. Svým způsobem může jít o druh profesní sebeobrany.

“Páni, Trumbero,” říká a silnými tlapami mne přitiskne k Tulpen, “páni, Trumbero, měl bys vidět tu pičku, co jsem potkal včera večer.” Přitom nespouští oči z Tulpen a čeká, jestli si hřbetem ruky nadzdvihne ňadro. Jenže ona se v Ralphově přítomnosti chová rafinovaně: teď se otočila zády. Zatímco kráčí ke dveřím, trochu pohne loktem.

“Viděl jsem to!” křičí Ralph. Ale Tulpen už je pryč. Dveře do střižny se zavírají a já jsem osaměl s Ralphem Packerem, který patří k předním tvůrcům undergroundového filmu, navzdory tomu (nebo právě proto), že nikdy neví, co chce filmem říct.

Čekáme na věnečky.

8. Ještě trocha staré pošty

Fred Trumper Iowa Avenue 918 Iowa City, Iowa

3. října 1969

Humble, petrochemická a rafinérská spol. P. O. Box 790

Tulsa, Oklahoma

Vážení pánové,

obdržel jsem vaši upomínku. V souvislosti s ní vás ujišťuji, že si skutečně

“pokládám za čest” mít u vás úvěr, a udělám vše pro to, abych se vyhnul oněm “nemilým důsledkům”, o nichž se zmiňujete.

Přikládám šek na 3,00 $. Splatný zůstatek se tím snížil na částku 44,56 $, kterou samozřejmě vbrzku uhradím.

Mimochodem, můj syn byl nedávno vážně nemocen.

S mnoha díky Váš

Fred Trumper

(karta Esso č. 657-379-896-22)

Fred Trumper Iowa Avenue 918 Iowa City, Iowa

3. října 1969

pan Harry Estes oddělení výběru plateb Sinclair, rafinérská spol. P. O. Box 1333 Chicago, Illinois

Vážený pane Estesi!

V příloze dopisu naleznete šek na 15,00 $. Tato částka vám možná připadá

jako “plivnutí do moře”, ale mne stálo nemalé úsilí ji sehnat. A přestože mi stále zbývá zaplatit 94,67 $, a já si skutečně “živě představuji” vaše znepokojení –, stojí mne stejně velké úsilí ovládnout svůj hněv a neodepsat na váš hrubý dopis tak, jak bych chtěl.

Oba dobře víme, že vaše společnost nepatří mezi nejznámější. Mám dlouholetou a dobrou zkušenost s mnoha dalšími společnostmi vydávajícími kreditní karty a mohu vám říct, že se jejich přístup vyznačuje dávkou velkomyslnosti a pochopení, jež by stálo za to napodobit. Pokud nevíte, co vydobylo dobře známým kreditním společnostem jejich jméno, řeknu vám to. Je to trpělivost.

Kdyby se dobré vlastnosti, jichž si vážíme u jednotlivců, ve větší míře uplatnily i v obchodních vztazích, jsem si jist, že bychom spolu vycházeli mnohem lépe. Když se na veřejnosti poprvé objevil váš velký přátelský

zelený dinosaurus, spojoval jsem s novou organizací velká očekávání. Ani teď

se nevzdávám naděje, že se nakonec ukážete hodni tohoto symbolu.

S úctou

Fred Trumper

(karta Sinclair č. 555-546-215-91)

Fred Trumper Iowa Avenue 918 Iowa City, Iowa

3. října 1969

Iowskoillinoiské plynárny a elektrárny Jefferson Street 520

Iowa City, Iowa

Vážení přátelé,

posílám 10,00 $, abych snížil svůj nedoplatek; současně si uvědomuji, že i zbývající dlužná částka vás opravňuje k tomu, abyste mi účtovali zvýšenou sazbu. Budu ji zodpovědně splácet, ale upřímně doufám, že věříte v poctivost mých úmyslů uhradit celý dluh a nepřestanete mi poskytovat své služby. Když je řeč o službách, musím zcela upřímně konstatovat, že Iowskoillinoiské plynárny a elektrárny dodávají nejlepší elektřinu, jakou jsme já a moje žena kdy měli. Kdysi jsme pobývali v části světa, kde vypínali proud doslova v jednom kuse.

Oceňujeme i to, že dětem, které v doprovodu rodičů navštíví vaši kancelář a zákaznické středisko ve městě, rozdáváte lízátka.

Váš vděčný

Fred Trumper

Fred Trumper Iowa Avenue 918 Iowa City, Iowa

3. října 1969

Northwestern Bell, telekomunikace South Linn Street 302

Iowa City, Iowa

Vážení,

ve věci nedoplatku ve výši 35,17 $ bych rád podotkl: nezaplatím ani cent, dokud z faktury nezmizí částka 16,75 $ (plus daň) za hovor do Georgetownu ve státě Maine, který jsem nikdy neuskutečnil. V Georgetownu (Maine) nikoho neznám a rovněž nevím o tom, že by v Georgetownu (Maine) žil někdo, kdo zná mne. Pokud si vzpomínáte, došlo k podobnému přehmatu už

v případě minulé faktury, kdy jste mi účtovali hovor do Vídně (Rakousko). Jak jste nakonec sami uznali, šlo o omyl, na němž nesl svůj díl viny druhý

účastník mé podvojné linky. O tomto účastníkovi bych vám mohl psát romány; vaše tehdejší vysvětlení, jež se odvolávalo na “přehmat spojovatelky zámořských hovorů”, mne ovšem nijak zvlášť neuspokojilo. Navíc se domnívám, že není mou povinností upozorňovat vás na výši svého nedoplatku.

S pozdravem

Fred Trumper (tel. 338-1536)

Fred Trumper Iowa Avenue 918 Iowa City, Iowa

3. října 1969

Vážený pán

Milo Kubik

lahůdkářství Peoples Market Dodge Street 660 Iowa City, Iowa

Milý pane Kubiku,

Vaše masné výrobky chutnají velkoměstsky a přinášejí závan vůní té nejlepší

kuchyně! Jste jediným místem v celém Iowa City, kde člověk nalezne slušné

ledvinky, jazyk, jelítka a taky dobrá srdce. A co teprve všechny ty skleničky z dovozu, exotické konzervičky s pokrmy přeloženými z cizích jazyků! Nejvíc nám zachutnalo kančí ragú v omáčce médoc. Já a moje žena, pane Kubiku, bychom nemuseli jíst nic jiného než Vaše předkrmy.

Proto věřím, že nám prominete, že jsme si tento měsíc dopřáli Vašeho prvotřídního zboží v poněkud větším množství. Mohu Vám ihned uhradit 10,00 $ (šek přikládám), ale zbytek dlužné částky ve výši 23,90 $ Vám budu muset po jistou krátkou dobu zůstat dlužen.

Ujišťujeme Vás, že příští měsíc budeme nákup Vašich lákadel plánovat obezřetněji.

Upřímně Vaši

Fred a Sue Trumperovi

Fred Trumper Iowa Avenue 918 Iowa City, Iowa

3. října 1969

Vážený pan ředitel Merlin Shumway Iowa State Bank & Trust Clinton Street 400 Iowa City, Iowa

Pane řediteli,

v příloze naleznete šek na 250,00 $ vystavený panem Cuthbertem Bennettem na mé jméno ve prospěch vaší banky. Tato částka, kterou poukazuji na svůj účet (číslo 9 51 348), pokryje víc než dostatečně mé

minusové saldo.

Konsternovalo mne, že bance stálo za to odmítnout proplacení šeku, jímž

moje manželka zaplatila v obchodě s látkami pana Sumnera Templea. Kdybyste bývali šek proplatili, dostalo by se mé konto do minusu o zanedbatelných 3,80 $ plus bankovní poplatek. Takové drobné gesto lidské

slušnosti by mé ubohé ženě ušetřilo nepříjemný telefonát s panem Templem; dost zbytečné ponížení kvůli tak nepatrné sumě.

Mohu jen spekulovat, že proti mně hovoří studijní půjčka, kterou jsem si u vás vzal. Ať už je vaše jednání vůči mé osobě motivováno čímkoli, mám sto chutí přestěhovat svůj účet přes ulici, kde sídlí Iowa First National Bank. Pokud se ke mě budete i nadále chovat podezíravě, udělám to. Neměl jsem zkrátka tušení, že jsem v minusu. A jak vidíte, ihned se mi podařilo sehnat peníze, které dluh víc než dostatečně pokryly.

S pozdravem

Fred Trumper

Fred Trumper Iowa Avenue 918 Iowa City, Iowa

3. října 1969

Sears, Roebuck & Co.

zastoupení pro centrální státy USA 1. Avenue & Kalona Street Cedar Rapids, Iowa

Vážení pánové,

loni v červnu jsem pro manželku zakoupil vysavač model X-100 StandardPlus a na doporučení vaší pobočky v Iowa City jsem se rozhodl pro splátkový

kalendář “Snadná platba”.

Nerad bych zde rozváděl, jaký šok mi způsobila poměrně vysoká sazba provozních poplatků spojených s tímto “výhodným” kalendářem. V této chvíli mne zajímá jediné: kolik splátek po mně ještě budete chtít a proč poslední

měsíční obálka “Snadné platby” neobsahuje údaj o celkové výši nesplaceného zůstatku? Tu šikovnou obálku mi posíláte každý měsíc a přiložený lístek říká jen: VÝŠE SPLÁTKY 5,00 $.

Bohužel mám pocit, že těch 5,00 $ už platím hezkou dobu. Jak dlouho to ještě potrvá? Příští splátku vám pochopitelně neuhradím, dokud mi laskavě

nesdělíte, kolik ještě dlužím.

Rád bych vám poradil, co dělat, aby neutrpěla dobrá pověst, které se mezi prostými lidmi těšíte. Mějte se na pozoru: byla by hanba, kdyby firma Sears jen kvůli své velikosti a tomu, že její prsty zasahují do tisíců mladých myslí a domácností, zapomněla na skromné potřeby “malého člověka” nebo po nich dokonce šlapala. Copak se nestala velkou právě díky těmto “malým lidem”?

Váš znepokojený malý člověk

Fred Trumper

(číslo smlouvy “Snadné platby” 314-312-54-6)

Fred Trumper Iowa Avenue 918

Iowa City, Iowa

3. října 1969

Svaz spotřebitelů

redakce Věstníku spotřebitele Mt. Vernon, New York

Vážení přátelé,

dovolte mi říci, že jste ze všech neziskových organizací nejušlechtilejší a nejlepší a že představujete velkou jistotu tváří v tvář plíživému kapitalismu bujícímu kolem nás!

Pokud mohu vyslovit názor podložený zkušeností, zcela se ztotožňuji s vašimi zjištěními z roku 1968 ohledně všudypřítomné klamavé reklamy. Zasloužíte si blahopřání. Jen jim dejte do těla! A nenechte se koupit!

Přesto si s vámi dovolím polemizovat pokud jde o firmu Sears, Roebuck & Co. Její výrobky a služby většinou hodnotíte jako “uspokojivé” až “dobré”. Důvěřuji vašim průzkumům a ochotně připouštím, že máte více zdrojů

informací než já. Rád bych ale doplnil vaše vlastní zjištění o názor spotřebitele na vysavač X-100 StandardPlus. Viděli jste někdy tento zázrak techniky? Tak běžte a pořiďte si jej pomocí splátkového kalendáře “Snadná

platba” firmy Sears.

Odvádíte záslužnou a skvělou práci a já nemohu dopustit, aby vám toto opomenutí pokazilo reputaci.

Váš neziskový

Fred Trumper

Fred Trumper Iowa Avenue 918 Iowa City, Iowa

3. října 1969

Finanční oddělení Iowská univerzita Iowa City, Iowa

Vážené finanční oddělení,

obávám se, že tento měsíc budu muset uhradit penále 5,00 $ za pozdní

platbu školného.

Akceptuji povinnost zaplatit částku 5,00 $, avšak zároveň snižuji o 5,00 $

svou splátku školného na důkaz toho, že nemíním platit nově zřízený

“rekreační poplatek” (rovněž ve výši 5,00 $), jde o výdaj školy, na němž se odmítám podílet.

Studuji postgraduálně, je mi šestadvacet let, jsem ženatý a mám syna. Iowskou univerzitu nenavštěvuji kvůli žádné “rekreaci”. Ti, kdo se na ní

rekreují, ať si sami platí za svou zábavu, já se zde rozhodně nebavím. To vše vám píši jen proto, aby na vaší straně nedošlo k nedorozumění, až

obdržíte mou platbu školného. Mohlo by to vypadat, že odmítám uhradit penále z prodlení. Jenže právě těchto 5,00 $ vám ochotně posílám; oněch 5,00 $, jež nebudou zahrnuty v šeku (který vám brzy doručím), je zcela jiných 5,00 $.

Je to trochu zmatené, protože ve věci figuruje několik pětidolarových částek, ale přesto věřím, že jsem se vyjádřil jasně.

V dokonalé úctě

Fred Trumper (index č. 23 345 G)

Fred Trumper Iowa Avenue 918 Iowa City, Iowa

3. října 1969

Umisťovací a zprostředkovací kancelář Iowské univerzity budova Studentské unie

Iowská univerzita

Iowa City, Iowa

k rukám pí. Florence Marshové

Milá paní Marshová,

když jsem vám před časem poukazoval poplatek za služby, očekával jsem, že tyto služby budou aspoň trochu rozumné. Avšak dokument nazvaný

“volná místa”, který jste mi nyní poslali v příloze, mi nepřipadá rozumný ani trochu. Na nekonečných formulářích jsem ve třech kopiích výslovně uvedl svou aprobaci, zájmy, dosažené vzdělání i to, v jakém místě (ve které oblasti Spojených států) bych rád učil.

Co se týče vašeho posledního sdělení, nemám nejmenší zájem o pohovor se zástupcem carotherské koleje z města Carothers v Arkansasu, jenž mi podle vás “nabízí místo v akademickém sboru školního komplexu Javorový ráj a roční plat 5000 $ za výuku řečnictví pro začátečníky v pěti třídách.” Vážně si myslíte, že jsem zešílel?

Mé požadavky jsou jasné: Nová Anglie, Colorado nebo severní Kalifornie; škola, na níž bych měl možnost dělat něco víc než vést začátečnické kurzy; a roční plat alespoň 6500 $ plus náklady na stěhování.

Divím se, že poskytujete vůbec nějaké služby.

Hluboce nespokojený

Fred Trumper

Fred Trumper

Iowa Avenue 918 Iowa City, Iowa

3. října 1969

Shive & Hupp

Půjčky pro město a venkov US Route 69 West Marengo, Iowa

K rukám pánů Shivea a Huppa

Vážení, opakuji, že vám v této chvíli nemohu splácet úroky. Přestaňte mi laskavě posílat cyklostylované dopisy s

informacemi o vaší slavné

odstupňované úrokové sazbě i neobratně maskované výhrůžky “orgány činnými v trestním řízení”.

Starejte se o sebe, jako to dělám já.

S pozdravem

Fred Trumper

Fred Trumper Iowa Avenue 918 Iowa City, Iowa

3. října 1969

agentura pro vymáhání pohledávek Addison & Halsey

Davenport Street 456

Des Moines, Iowa

k rukám pana Roberta Addisona

Milý Bobby, tu máš, sežer si to.

Tvůj Fred

9. Ať žijí myši, želvy a rybičky!

Teď se o účty stará Tulpen. Já ani nevím, kde máme šekovou knížku. Samozřejmě přispívám do společné kasy a zhruba jednou za týden začnu vyzvídat, jak jsme na tom s penězi.

“Máš hlad?” zeptá se. “Nemáš co pít?”

“Ale ne, o to nejde.”

“Tak potřebuješ něco jiného?”

“To taky ne.”

“Pak s penězi není problém. Já víc nepotřebuju.”

“Ani já,” říkám.

“Chtěl sis něco koupit?” zeptá se Tulpen.

“Ne, kdepak, Tulpen, jsem docela spokojený, vážně.”

“Já taky,” trvá na svém ona a já se snažím zakázat sám sobě další debaty na tohle téma.

Ale nemůžu tomu uvěřit. “Kolik asi tak máme?” vyzvídám. “Stačí mi hrubá

suma, abych si udělal představu.”

“Potřebuje snad peníze Biggie?”

“Ne, Tulpen. Biggie nepotřebuje vůbec nic.”

“Tak bys rád něco poslal Colmovi? Náklaďák, loď nebo něco takového?”

“Náklaďák? Loď?”

“Myslela jsem nějakou neobvyklou hračku. Je to tak?”

“Ale proboha, vůbec ne. Jenom jsem se ptal, to je celé.”

“Hele, Trumpere, řekni, o co ti jde.”

Chce, abych se držel faktů, nic víc.

Jenže já si přesto docela vážně myslím, že moje averze k faktům plyne právě

tak ze zvyku nadměrně lhát jako z přesvědčení, že na faktech vlastně

nezáleží. Nemyslím si, že by statistika hrála v mém životě bůhvíjakou roli. Když mi ještě matka psávala dopisy, vždycky se zajímala, zda jsme si koupili to nebo ono. Starala se, jestli máme pro Colma nočník. Pokud ano, byli jsme zachráněni. Otec zase doporučoval zimní pneumatiky: se zimními gumami budeme celou zimu v pohodě. Představoval jsem si, jak se jich známí ptají:

“Co vaši mladí?” a otec se rozpovídá o našem ježdění na sněhu. Matka zase zmíní nočník. Co jiného by mohli říct?

O něco později, ve stručném telefonátu s otcem, jsem byl dotázán, jak platím účty. “Šekem,” odpověděl jsem. (Myslím, že Tulpen to tak dělá.)

“Člověk by neměl posílat peníze v obálce.” Ptal se mne na to stylem, jako by ho nic jiného nezajímalo, a jako by mu moje odpověď prozradila vše o mém životě.

Ale rituály toho o nás prozradí víc než fakta.

Kdysi jsem například vlastnil magnetofon, který jsem považoval za přítele. A taky jsem psal dopisy své ženě Biggie: chci říct, že jsem jí je psal, když jsme spolu ještě žili. Nikdy jsem jí žádný neukázal, nebyly to skutečné dopisy. To, na čem záleželo, byl rituál spojený s jejich psaním.

Dal jsem jeden přečíst Tulpen.

Iowa City 5. října 1969

Myslím na tebe, Colme, mé jediné dítě. A taky na tebe, Biggie, ty špitální

hadry ti nepadnou.

I na to, jak v šest ráno vstáváš: na dokonalý, pevný, svalnatý hmit, kterým umlčíš budík; na to, jak se teple zhroutíš zpátky ke mně.

“Až jindy, Big,” mumlám.

“Ach, Pseudo,” říkáš ty, “vzpomínáš, jak jsme se probouzeli v Kaprunu?”

“Ty hromady sněhu za oknem,” blábolím mechanicky. “Vítr ho nafoukal pod okenní rám a na parapetu ležela nadýchaná hromádka.”

“V pokoji voní snídaně!” voláš ty. “A dole v hale se válejí lyže a lyžáky.”

“Ne tak nahlas, Big,” říkám. “vzbudíš Colma.” Ten už mezitím houká z ložnice do chodby.

“Až budu pryč, tak na něj neřvi,” říkáš mi, Biggie, vylézáš z postele a přikryješ mě. Hopsáš po studené podlaze a velké, ztopořené bradavky jukají

do ranního šera: ukazují chodbou ke kuchyňskému oknu (nedokážu uhodnout, co ten směr symbolizuje).

Pak tě spoutá podprsenka, jako když nasadíš koni udidlo. Natáhneš na sebe ten nemožný, chladně šustivý nemocniční úbor, a moje Biggie je v tu ránu pryč, anestetizovaná,

dezinfikovaná; jsi v těch hadrech neforemná jako vak kapačky zavěšený vzhůru nohama, z něhož bude dopoledne před tvýma očima odkapávat glukózová posila do stařeckých žil.

Ve špitální jídelně něco zakousneš a popovídáš si s ostatními pomocnými sestrami. Budou si stěžovat, v kolik se večer vrátili domů jejich manželé, a já

vím, že řekneš: “Můj Pseudo je ještě s Colmem v posteli. A včera v noci se mnou spal.”

Jenže včera v noci, Biggie, jsi prohlásila: “Tvůj otec je čurák.” Ještě nikdy jsem tě neslyšel říct to slovo v takovém kontextu. Samozřejmě

jsem ti dal zapravdu a tys pokračovala: “Co mu máš pořád dokazovat?”

“že umím padat na hubu,” já na to.

“To už jsi dokázal,” řekla jsi ty, Big. “Co ještě chce?”

“Nejspíš čeká, až mu řeknu, že měl celou tu dobu pravdu. Chce, abych se připlazil po břiše, líbal mu uprášené doktorské boty a pak prohlásil: ‚Otče, toužím po svobodném povolání.‘”

“To není legrace, Pseudo,” namítla jsi. A to jsem si myslel, Biggie, že na tvůj smích je vždycky spolehnutí.

“Tohle je poslední rok, Biggie,” ujistil jsem tě. “Vrátíme se do Evropy. Budeš

zase lyžovat.”

Ale tys řekla jen: “Hovno.” Ještě nikdy jsem tě neslyšel říct to slovo v takovém kontextu.

Pak jsi hupsla ke mně do postele a začala jsi odzadu listovat v časopise o lyžování, přestože jsem ti aspoň stokrát řekl, že je to hloupý způsob četby. Když si čteš, Big, opřeš si bradu o svůj vysoký hrudník; husté, medově

zbarvené vlasy sahající po ramena ti padají do tváře a já z tebe vidím jen koneček špičatého nosu.

Pokaždé si čteš lyžařský časopis, nemám pravdu, Biggie? Snad tím ani nemyslíš nic zlého, jen mi naznačuješ, o co jsem tě připravil. Nemám pravdu? Když narazíš na nezbytný záběr z Alp, zvoláš: “Podívej, Pseudo, nebyli jsme tam? Bude to někde u Zellu, nebo snad u Mariazellu? Koukni na ty lidičky, jak se rojí u vlaku. Páni, a ty hory! Jen se podívej!”

“Víš, Biggie, teď žijeme v Iowě,” připomínám ti. “Zítra si vyjedem do kukuřičného pole a poohlédneme se po nějakém mírném svahu. Ale spíš

narazíme na vepře se šikmo skloněným hřbetem. Když ho oplácáme hlínou a já mu zvednu rypák, můžeš mu lyžovat mezi ušima a končit až u ocásku. Nebude to bůhvíjaká sjezdovka, ale stejně.”

“Nemyslela jsem tím nic zlého, Pseudo,” říkáš. “Jenom jsem chtěla, aby sis prohlédl tu fotku.”

A abys někam vypadl.

Já zatím pokračuji: “Taky tě můžu tahat za autem, Biggie. Můžeš jezdit slalom mezi kukuřicí a plašit bažanty. Hned zítra přestavím naše auto, aby mělo pohon na čtyři kola.”

“Nech toho,” říkáš s únavou v hlase. Lampa na nočním stolku blikne, prskne a zhasne. Ve

tmě šeptáš: “Zaplatil jsi účet za elektřinu, Pseudo?”

“To je jenom pojistka,” uklidňuji tě, opouštím teplý důlek, který jsi vnesla do naší postele, a ťapu do sklepa. Jsem rád, že mám důvod. Dnes jsem ve sklepě ještě nebyl a nestihl jsem sklapnout past, do níž se vytrvale snažíš

ulovit myš, kterou já ulovit nechci. Už poněkolikáté jí zachraňuji život a pak vyměním pojistku, vždycky vyletí jedna a tatáž, bez zjevné příčiny. To už na mne shora voláš: “Funguje to! Svítíme! Dokázals to,” jako bych učinil zázrak. Když se k tobě vracím, máš silné, bledé ruce založené na prsou a pod přikrývkou kopeš nohama. “Už žádné čtení!” říkáš, v očích ti divoce jiskří a mohutné nohy nepřestávají dusat.

Já vím, Biggie, že ti jde jen o moje dobro, ale taky vím, že to, co děláš

s nohama, je jen starý lyžařský fígl na procvičení kotníků. Mě neoklameš. Povídám: “Hned jsem u tebe, Big. Jenom se kouknu na Colma.” Vždycky u něj chvíli postojím a dívám se, jak spí. Na dětech mi vadí, že jsou tak zranitelné, tak křehké. Colme, v noci vstávám, abych se ujistil, že jsi nepřestal dýchat.

“Je to absolutně zdravé dítě. Vážně, Pseudo.”

“Jistě, Biggie, já vím, že je. Jen mi připadá hrozně malý.”

“Na svůj věk je velký tak akorát, Pseudo.”

“Já vím, Big, já vím. Tak jsem to nemyslel, jenom .”

“Hlavně ho při tom pitomém koukání neprobuď.”

V noci občas vykřiknu: “Podívej, Biggie, je mrtvý!”

“Vždyť spí, proboha!”

Nenechám se odbýt. “Jenom se koukni, jak leží. Zlomil si vaz!”

“Ty leháváš taky tak, Pseudo.”

Jaký otec, takový syn; já bych si například klidně dokázal zlomit vaz i ve spánku.

Slyším, jak mě voláš do našeho důlku. “Pojď si zase lehnout, Pseudo.” Ne že bych se zdráhal, ale ještě musím zkontrolovat kamna: kontrolka v jednom kuse zhasíná. A kotel vydává divné zvuky. Jednoho krásného rána se probudíme upečení. Pak se jdu podívat, jestli je zamčeno. V Iowě člověk potká, mohl by potkat, i něco jiného než vepře a kukuřici.

“Přijdeš ještě dneska?” voláš na mě.

“Už jdu!” slibuji. “Už jsem u tebe, Biggie!” Pseudo Trumper rad ši vždycky všechno zkontroloval dvakrát. Blazeovaný

nezájem mu nikdo vytknout nemohl; to u ž spíš nedostatek prozíravosti.

Můj dopis pro nikoho Tulpen nenadchl. “Bože můj, vůbec ses od té doby nezměnil,” konstatovala.

“Začal jsem nový život,” namítl jsem. “Je ze mne jin ý člověk.”

“Kdysi ses bál o myš, dneska jsou to želvy a rybičky.” Svým způsobem měla pravdu. Když jsem mlčel, usmála se a lehce si h řbetem ruky nadzvedla ňadro. Někdy bych jí za to vážně napráskal!

Ale má pravdu. Vážně si dělám starost o želvy a rybičky, i když je to něco jiného než tehdy s myší. Naše myš žila ve stálém ohrožení života a já jsem byl zodpovědný za to, abych ji zachránil před pastí. Rybičky a želvy patřily Tulpen: chovala je už v době, kdy jsem se k ní nastěhoval. Má postel obestavěnou ze tří stran knihovnami, které člověku sahají do pasu; jsme obehnáni hradbou slov. A po celé délce knihoven nás obklopuje vodní stěna: na jejich horní desce spočívá bublající akvárium ve tvaru U. Bublá celou noc. Tulpen nechává zářivky pod

hladinou rozsvícené. Uznávám, že je to výhodné, když v noci chodím čurat.

Přesto člověku trvá, než si na záři kolem postele zvykne. V polospánku vám připadá, že ležíte pod vodou a kolem vás ve strašidelném světle krouží želvy a rybky.

Tulpen krmí želvy tak, že každé spustí do akvária kousek masa na struně. želvy pak celou noc hlasitě oždibují houpající se sousto. Ráno je maso šedé, jako neživá věc, a Tulpen ho vytáhne z vody. Zaplať pámbu, že krmí želvy jenom jednou týdně.

Jednou jsem si představoval, že si soused nad námi staví bombu. (Celé noci vyrábí nějaké elektrické zařízení; je slyšet divné hučení a praskání a světlo v akváriu občas zakolísá.) Kdyby bomba explodovala, je v akváriu dost vody na to, abychom se ve spánku utopili.

Když jsem se jednou večer zaobíral podobnými myšlenkami, rozhodl jsem se zavolat dr. Jeanu Claudovi Vigneronovi. Taky proto, abych si post ěžoval, že pitná kúra jaksi nefunguje. Ale především jsem chtěl slyšet hlas sebevědomého muže. Možná bych se ho zeptal i na to, odkud se bere jeho vnitřní jistota. Ale ještě víc by mě potěšilo, kdybych přišel na to, čím ho šokovat, jak otřást jeho sebedůvěrou. Napadlo mě, že bych mu zatelefonoval hodně pozdě a oznámil mu: “Je to dr. Vigneron? Právě mi upadl bimbas.” Jsem zvědav, co by na to řekl.

Svěřil jsem se se záměrem Tulpen. “Tak ty jsi zvědavý, co by řekl?” zeptala se. “Řekl by: ‚Uschovejte ho v lednici a ráno si u mé sekretářky dohodněte návštěvu.‘”

Bojím se, že měla pravdu. Přesto jsem byl rád, že tentokrát nepohodila prsem. Na to je příliš taktní. Dokonce pro jednou zhasila světla v akváriu.

10. Aby nám neunikly jisté statistické údaje

Největší zármutek mu působí vzpomínky na malou rozkošnou Lydii Kindleovou, jíž učarovala němčina pro začátečníky a která toužila, aby jí

někdo broukal balady, a možná i operu, v řeči Goethově. Vyhověl jí: nahrál pásek jenom pro ni. Hluboký hlas Pseudo Trumpera pobrukujícího své

oblíbené písně ji měl ukolébat do bezvědomí. Mělo to být překvapení. Pásek jí předal jednou odpoledne v jazykové laboratoři.

“Jen pro vás, slečno Kindleová. Deutsche Lieder, které jsem objevil.”

“Ale pane asistente!” vyhrkla a odběhla si nasadit sluchátka. Sledoval její

tvářičku s velkýma očima upřenýma kamsi přes okraj kukaně. Zpočátku se tvářila dychtivě; pak se jí hezký obličejík stáhl kritickou grimasou; zastavila pásek, narušila mu rytmus!, znovu si kus přehrála a opět jej zastavila. Pak si něco poznamenala. Šel se jí zeptat, co je v nepořádku.

“Tady tohle, nebo ne?” zeptala se a ukázala mu zápisky načmárané

drobounkým písmem. “Má tam být müde, ne mude. Ale zpěvák tu přehlásku pokaždé vynechá.”

“Ten zpěvák jsem já,” přiznal se s bolestí. Kritika z mladých úst se těžko snáší. Raději rychle dodal: “Němčina není moje hlavní cizí řeč. Specializuji se spíš na skandinávské jazyky, třeba taková stará dolnonorština. Obávám se, že moje němčina trochu skřípe. Myslel jsem si, že se vám budou líbit aspoň

ty písně.” To bezcitné dítě jej hluboce ranilo.

A ona odpověděla vysokým, ptačím hláskem, jako by ji někdo štípal do hrdélka anebo ji na ně líbal: “Ale pane asistente, ten pásek je přece nádherný! Jen to müde se vám nepovedlo. Písně jsou to překrásné. Máte hezký sytý hlas.” Sytý? podivil se.

Ale nahlas řekl jenom: “Ten pásek si klidně nechte. Je váš.” Odešel a zanechal ji ohromenou v kukani. Se sluchátky na uších se oddala snění. Když před večeří zamykal laboratoř,

přihopkala k němu, ale opatrně, aby se ho náhodou nedotkla hedvábnými minišatečkami.

“Jdete jíst do studentského klubu?” zacvrlikala.

“Ne.”

“Já také ne,” řekla a on si pomyslel: tahle d ívka se stravuje u ptačích krmítek

, skáče po městě od jednoho k druhému.

Nahlas řekl jen: “A kam tedy jdete?”

“Vlastně nikam, kamkoli,” odpověděla a odhrnula si neposedný pramen jemných světlých vlasů. Když na to nic neřekl, zaškemrala: “Povězte mi, jak zní stará dolnonorština?”

Řekl jí pár slov: “Klegwoerum, vroognaven, okthelm, abthur, uxt.” Zdálo se mu, že se zachvěla. Matně se lesknoucí šatečky ji na okamžik těsně

obepnuly, ale vzápětí zase zplihly. Doufal, že její úmysly jsou čisté. Ty jeho často nebyly, a proto měl ve zvyku zkoumat motivy svých bližních. Vlastní motivy mu teď připadaly banální. V duchu si představoval, jak přefikne tohle venkovské děvčátko; jeho zákonná manželka, nositelka břemen, řešitelka problémů, zatím musela čelit něčemu ještě banálnějšímu.

Biggie je v samoobsluze A&P. Čeká ve frontě u pokladny označené NÁKUP O

MÉNĚ NEž 8 POLOžKÁCH. Její nákup se neskládá ani z těch osmi položek: Biggie na to nemá. Jak se tak sklání nad poloprázdným vozíkem, pocítí dávno zapomenuté sportovní nutkání: má chuť si zajet obří slalom. Přinoží, jednu nohu mírně předsune, přenese váhu na spodní lyži, pokrčí kolena, odpruží je a zafixuje v této pozici. Stále se opírá o nákupní vozík, postupuje vpřed a vrtí

se ze strany na stranu. Beztvará, tvarohovitá hospodyně stojící ve frontě

hned za ní sleduje energické vrtění rozhořčeným pohledem. V elastických kamaších má Biggie oblý a pevný zadek. Manžel tvarohovité hospodyně se na něj snaží necivět a také on předstírá rozhořčení. Colm se veze v nákupním vozíku a už stihl otevřít krabici kukuřičných lupínků Cheerios. Biggie se blíží k pokladní; dívka se těžce potýká s pátečním večerním návalem, je unavená a zpocená. Na podávaný šek téměř nepohlédne, ale to příjmení je snadno

zapamatovatelné. Trumperovi patří k podezřelým. Děvče prolétne očima neblahý seznam a praví: “Počkala byste chvilku?” A už přivádí šéfa v nemačkavé letní košili s krátkým rukávem, tak tenké, že mu na prsou trčí skrz látku pár chlupů; připomínají ochlupení genitálií. “Mám vaše jméno na seznamu, vážená paní,” oznamuje.

Biggie pokračuje ve slalomu. “Eh?”

“Vaše jméno, na seznamu,” říká vedoucí. “Ty šeky vám u nás nevezmeme. Vyložte věci z vozíku.”

“Ale vezmete, to si pište,” odporuje Biggie. “Hněte sebou, všichni ti lidi musejí kvůli vám čekat.” Ale lidem to najednou nevadí. Provalilo se něco nepěkného. Civící hospodyně a její manžel mohou dokonce cítit zadostiučinění. A tvarohovitá dáma si nejspíš říká: Možná mi prdel visí až ke kolenům, ale moje šeky jsou kryté.

“Prosím, vyskládejte věci z vozíku, paní Trumperová,” naléhá vedoucí. “Rádi vás obsloužíme, pokud zaplatíte hotově.”

“Dám vám šek a banka vám ho proplatí,” navrhuje Biggie, která nikdy nebyla moc chápavá.

“Tak heleďte, madam,” říká vedoucí kurážně; cítí, že má čekající zákazníky na své straně. Colm sype lupínky Cheerios na podlahu a vedoucí se ptá:

“Máte hotovost na zaplacení těch cereálií?”

“Ne já, vy heleďte, vy jeden.” spustí Biggie, “mám platný šek a.” Ale to už

si k ní vedoucí klestí cestu a bere jí věci z vozíku. Když vyrve Colmovi lupínky, začne

chlapec kvílet. Biggie popadne vedoucího za nemačkavou letní

košili s krátkým rukávem, je o dobrých pět centimetrů vyšší než on, a nejspíš ho přitom zatahá za kudrnaté chlupy na prsou. Přimáčkne ho k pokladnímu pultu, vytáhne Colma z vozíku, posadí si ho obkročmo na vysoký bok a volnou rukou popadne krabici s lupínky.

“To je naposled, co nakupuju v téhle díře!” štěkne a vytrhne slečně pokladní

šekovou knížku.

“Vypadněte odtud,” šeptá vedoucí, ale hledí přitom na Colma, ne na Biggie. Ta odsekne: “Tak mi uhněte z cesty!” Vedoucí se jí snaží vyhovět, tiskne se k pokladnímu pultu, Biggie se kolem něj snaží protáhnout a otře se o něj bokem. Člověk, který by se jí pohodlně vyhnul v tak uzounké uličce, se ještě

nenarodil.

Biggie neztrácí důstojnost. Prochází syčícími automatickými dveřmi, rázuje přes parkoviště a za sebou zanechává cestičku z lupínků Cheerios. Pokud si vůbec něco myslí, pak přibližně tohle: Kdybych stála na lyžích, udělala bych u pokladny obrat na místě. Vždycky jsem mívala nabroušené hrany a tomu prťavému hnusákovi v nemačkavé košili bych ufikla bradavky. Ale omezí se jen na to, že oznámí Pseudovi, co je podle ní hlavní příčinou všech finančních problémů: “Tvůj otec, ten čurák.”

.a já nemohu, než souhlasit. Jsme zase všichni doma a Colm se rochní

v lupínkách. V ložnici na konci chodby zapraská lampa, světlo blikne a zhasne. Biggie si zřejmě nevšimla, že svítit přestala jen jedna lampa a všechny ostatní září dál, a tak vykřikne: “Odpojili nás! Pseudo, panebože, určitě sis říkal, že počkají s placením do zítřka! že je to tak?”

“Bude to jenom žárovka, Biggie,” chlácholím ji. “Anebo ta pitomá pojistka.” A svým nemotorným způsobem se s ní začnu prát, abych jí udělal radost, jenže Biggie si v tu chvíli všimne, jaký chlívek vyrobil na podlaze z lupínků

Cheerios chudáček Colm. Odstrčí mě a já se vydávám na osamělou večerní

expedici do sklepa.

Jdu dolů po vlhkých kamenných schodech a říkám si, že musím sklapnout past, aby se z ní nestala myší gilotina. Pak volám nahoru na Biggie: “To bude nějaká chytrá myš. Sklapla past, ale chytit se nenechala.” Vzápětí zjišťuji, že tentokrát ji opravdu sklapla ona, přikradla se opatrně

k pasti, zmocnila se sýra a dala si přitom dobrý pozor, aby nepoložila svou heboučkou hlavičku na špalek. Při představě, jak strašně riskuje, mne polévá

pot. Šeptám na celý zatuchlý sklep: “Poslechni, myško, jsem tu, abych tě

ochránil. Buď trpělivá a čekej, až past sklapnu já. Neriskuj tolik, mohla bys přijít o všechno.”

“Cože?” volá Biggie shora.

“Nic, nic, Big,” halekám. “Jenom jsem nadával té hrozné myši! Už zase se jí

podařilo zmizet!”

Pak se dlouho hmoždím s pojistkovouskříní, i potom, co jsem vyměnil pojistku a Biggie na mě zavolala, že jsem to dokázal a světlo znovu svítí. Slyším, jak za stěnou cvaká elektroměr, a představuji si, že to bije myší

srdce. Myslí si: Bože můj, co si ti strašliví velcí lovci vymyslí teď? A tak šeptám do tmy: “Neboj se, jsem na tvé straně.” Myší srdce umlká. Málem vykřiknu; jsem vyděšený skoro stejně, jako když se v noci leknu, že Colm přestal dýchat.

Biggie volá: “Co tam vyvádíš, Pseudo?”

“Nic, Biggie, nic.”

“Na to, že neděláš nic, ti to trvá nějak moc dlouho,” na to ona. Přistihnu se při stejné myšlence. Trvá to už nějak moc dlouho. Bez opravdových těžkostí nebo trápení. Vlastně to ani tolik nebolelo a někdy to bylo prima. Nebýt těch nočních záležitostí, vesměs nevýznamných, které by dohromady neznamenaly nic podstatného ani vážného; jen mi obrátily život naruby, takže už se věnuji skoro jenom jim. Stav mírné, ale neustálé

podrážděnosti.

“Pseudo!” křičí Biggie. “Co děláš?”

“Nic, Biggie!” volám znovu, a tentokrát to myslím doslova. Anebo si aspoň

jasněji uvědomuji, co doopravdy znamená nedělat nic.

“Něco určitě děláš!” ječí Biggie.

“Nedělám, Big,” odpovídám. “Opravdu nedělám zhola nic. Vážně!” V tu chvíli Pseudo Trumper nelže.

“Lháři!” huláká Biggie. “Hraješ si s tou pitomou myší!” Myško? napadá mě. Jsi tu ještě? Doufám, žes nevyužila klamné příležitosti a nevyběhla nahoru. Radši zůstaň ve sklepě, nerozvážná myši. Tady dole svět aspoň není malicherný.

To je ono! Na životě “tam nahoře” mi vadí především to, že je zavalený

malichernostmi: chybami v úsudku, nikoli zločiny. Nemusím čelit ničemu vážnému. Nemusím se vyrovnávat s ničím tak zásadním, jako je past na myši, které bych se musel stůj co stůj vyhnout, nebo jí padnout za oběť.

“Pseudo!” ječí Biggie. Slyším, jak se převaluje v posteli.

“Už to mám!” volám. “Jdu nahoru!”

“Co máš, myš?”

“Myš??”

“Dostals tu myš?”

“Ale to ne, božíčku!” odpovídám po pravdě.

“A co tedy máš, božíčku?” vyzvídá Biggie. “Co ti zabralo takovou spoustu času?”

“Nic, Biggie,” říkám. “Nemám nic, vážně.”

.další noc vyhání Trumpera k oknu v hodině duchů, která tolik láká starého Fitche, strážce trávníku, ven z postele na krátké zdravotní procházky kolem verandy. Snad mu leží v hlavě další iowský podzim; všechno to zlověstné odumírání.

Ale dnes v noci pan Fitch nevstává. Trumper jemně přiloží ucho na válečnou síť v okně; náhle slyší suchý šustot a v nažloutlém světle pouliční lampy zahlédne, jak kolem Fitchova domu honí vítr hrst mrtvého podzimního listí. Třeba pan Fitch zemřel ve spánku! Jeho duše se na chvíli vzbouřila a ještě

jednou uhrabává trávník!

Pseudo si říká, zda by neměl u Fitchových zazvonit, třeba jen proto, aby zjistil, kdo mu otevře.

“Pan Fitch právě zemřel,” pronese nahlas. Ale Biggie se už naučila spát i při jeho nočních proslovech. Chudák Fitch, myslí si Trumper a je doopravdy dojatý. Když se ho na to kdysi zeptal, pan Fitch mu prozradil, že býval zaměstnaný na statistickém úřadě. Teď jste se konečně stal položkou ve statistice, viďte, pane Fitchi?

Trumper přemýšlí, zda si Fitch za ta dlouhá léta na statistickém úřadě užil trochu vzrušení. Sklání se nad mikrofonem a napadá ho, že statistický úřad bude vyžadovat stručnost a objektivitu. Slibuje si, že se omezí na nejzákladnější statistické údaje. Stiskne tlačítko nahrávání a spustí:

“Fred Trumper, zvaný Pseudo, narozen 2. března 1942 v nemocnici v

Rockingham-by-the-Sea, Portsmouth, stát New Hampshire. Porod vedl jeho otec, dr. Edmund Trumper, urolog a zastupující porodník.

V roce 1960 maturoval Fred ,Pseudo‘ Trumper na exeterské akademii; působil jako místopředseda spolku Der Unterschied (školního klubu přátel německých filmů), redaktor básnické sekce Ohanbí (školního

undergroundového literárního časopisu), získal školní prémii za atletiku (skok o tyči) a zápas (měl problémy s koncentrací: často vedl nad protivníkem o hodně bodů a vzápětí se těžko pochopitelným způsobem ocitl na lopatkách). Prospěch a studijní výsledky? Nevalné.

Ve studiu pokračoval na Pittsburské univerzitě, kde získal sportovní

stipendium (jako zápasník). Trenéři hovořili o ‚značném‘ potenciálu, jen kdyby si dával pozor na tu nešťastnou koncentraci. Když na konci akademického roku Pittsburgh opustil, stipendium mu odňali. Sportovní

výsledky? Nevalné.

Zapsal se na univerzitu v New Hampshiru. Studijní obor? Neuveden. Na konci akademického roku školu opustil.

Zapsal se na univerzitu ve Vídni, hlavním městě Rakouska. Studijní obor?

Německý jazyk. Schopnost koncentrace? Seznámil se s

Merrillem

Overturfem.

Znovu se zapsal na univerzitu v New Hampshiru a složil bakalářské zkoušky na germanistice. Jeho talent pro cizí řeči byl prý ‚značný‘. Poté byl přijat do postgraduálního kurzu srovnávací literatury na Iowské

státní univerzitě. Mezi lednem a zářím 1964 byl uvolněn na celý semestr a odcestoval na studijní pobyt do Rakouska. Zde měl objevit a prokázat, že lidové balady a báchorky ze Salcburska a Tyrol mají základ ve staré

dolnonorštině a jsou důsledkem raného stěhování severogermánských kmenů. Nic podobného neprokázal. Zato navázal další kontakt s Merrillem Overturfem a v rakouské alpské vsi jménem Kaprun potkal a oplodnil členku amerického lyžařského týmu. Jmenovala se Sue Kunftová alias Biggie a pocházela z East Gunnery ve Vermontu.

Po návratu do Ameriky jel představit mohutnou těhotnou sportovkyni otci do Great Boar’s Head. Obraz otce, který s oblibou hovoří o Sue ‚Biggie‘ Kunftové

jako o ,tom blonďatém německém korábu‘; obraz otce, jehož neobměkčila ani informace, že otec Biggie je vermontský Němec.

Fred ‚Pseudo‘ Trumper byl odříznut od otcových financí ‚až do té doby, dokud neprojeví náznak odpovědnosti za věci příští.‘

Sňatek uzavřeli v East Gunnery ve Vermontu v září 1964. Sue ‚Biggie‘

Kunftová byla nucena rozpárat žiletkou svatební šaty zděděné po své matce (a po její matce) a všít do nich klín z elastického materiálu, aby zakryla několikaměsíční graviditu. Jejímu otci dělala starosti hlavně pokažená

lyžařská kariéra. Matku, která zastávala názor, že děvčata nemají lyžovat vůbec, zase popudily pokažené šaty.

Trumper se vrátil na Iowskou státní univerzitu s přijatelnou diplomovou prací

o souvislostech mezi starou dolnonorštinou a lidovými baladami a báchorkami Salcburska a Tyrol. Dostal svolení, aby znovu odcestoval do Rakouska a shromáždil tam další zajímavá fakta. Udělal to, po šokující

události synova narození (v březnu 1965 Trumpera hospitalizovali ve fakultní

nemocnici Iowské státní univerzity: periodicky omdléval od chvíle, kdy poprvé spatřil

krví potřísněného, sešněrovaného novorozence. ‚Je to chlapec!‘ sdělila mu sestřička, když mu ho začerstva přinesla z porodního sálu. ‚Přežije?‘ hlesl Trumper a zcela rozložen se svezl na podlahu.) Do Rakouska se skutečně vrátil: chtěl si zopakovat líbánky se svou ženou a nalézt starého přítele Merrilla Overturfa. Nepodařilo se mu ani jedno. Po návratu do Iowy oznámil, že úspěšně popřel téma své diplomové práce, a pro disertaci si zvolil téma nové. Začal překládat baladu Akthelt a Gunnel ze staré dolnonorštiny. Už na ní pracuje skoro čtyři roky.

Zároveň stále doufá, že ho otcovy peníze nakonec vezmou na milost. A stále se ptá, zda jeho syn přežije. Taky si říká, zda bylo moudré oženit se s vrcholovou sportovkyní, která hravě udělá víc sedů-lehů než on. Netroufá si s ní ani zápasit: bojí se, že by nad ní už už vedl o hodně bodů a vzápětí by se těžko pochopitelným způsobem ocitl na lopatkách. Když jí jednou prozradil, že skákal o tyči, řekla, že to kdysi zkoušela taky. Na osobní rekord se jí radši nezeptal.

.v tom okamžiku pásek dramaticky skončí, divoce se točí a plácá o prázdnou cívku: cikity, cikity, cikity, cak!

“Pseudo?” zasténá Biggie z ložnice.

“To nic, Biggie.”

Počká, až znovu usne, a tiše si přehraje právě namluvenou statistiku. Zjišťuje, že postrádá objektivitu, stručnost, upřímnost i smysl. Je mu jasné, že pan Fitch ze statistického úřadu by všechny informace týkající se tohohle neupřímného Trumpera smetl ze stolu a vůbec by jeho jméno do statistiky nezanesl. Vyhlédne z okna a při pohledu na temný dům Fitchových si vzpomene, že Fitch nežije. S podivným pocitem úlevy si jde lehnout. Ale když mu ráno hopsá Colm po hrudníku, otočí hlavu na polštáři a zamžourá

oknem ven. Při pohledu na zjevení Fitchova ducha uhrabujícího trávník nechá

syna upadnout na podlahu.

“Bože můj, Pseudo!” vzdychne Biggie a skloní se pro řvoucí dítě.

“Pan Fitch v noci umřel,” sděluje jí Pseudo.

Biggie se bez zájmu podívá z okna. “Ale dnes ráno už je mu zřejmě líp.” Je tedy ráno, říká si Trumper a snaží se probrat. Dívá se na Biggie, jak si s Colmem znovu lehá.

Jestli Biggie nešla do nemocnice, myslí si, znamená to, že je sobota. A jestli je sobota, musím jít prodávat fotbalové vlaječky, odznáčky, placky a kravské

zvonce. A jestli Iowa zase prohraje, přestoupím na univerzitu, jejíž fotbalový

klub vítězí.

žena a dítě na vedlejší posteli sebou začnou šít a propuká všeobecný chaos: Biggie znovu vstává. Trumper se obrací a chce se jí na poslední chvíli přitulit obličejem k ňadru, ale to, k čemu se tiskne, je loket.

Otevře oči. Nic není takové, jaké se to na pohled jeví. Jak by mohl existovat Bůh? Trumper marně vzpomíná, kdy si naposled připouštěl boží existenci. V Evropě? Bůh určitě cestuje i někam dál, a v Evropě to stejně nebylo. Rozhodně ne tehdy, když tam se mnou byla Biggie.

Pak si vzpomene na Merrilla Overturfa. To byl Bůh naposled s námi, pomyslí

si. Víra v Boha tedy odešla tam, kde je teď Merrill.

11. Iowa vs. Notre Dame 10:52

Možná, že Bůh zemřel, co já vím, ale je jisté, že jedenáctce svaté Panny přispěchá pokaždé na pomoc zkázonosný dvanáctý hráč, takže na hřišti dopadá vždy všechno podle jejích představ. Už před zápasem jsem vycítil, že mají na své straně nebeské mocnosti. Na jednu

prodanou vlaječku iowského týmu připadly dvě vlaječky katolické univerzity Notre Dame, zřejmý důkaz toho, jaká víra se šířila krajem. Nebo spíš jaký pesimismus a defétismus vládl na straně domácích fanoušků; mysleli na nejhorší a nehodlali podstoupit to ponížení, aby je někdo spatřil s klubovou vlajkou. Trousili se na stadion s pr ázdnýma rukama, jen tu a tam se nenápadně mihla zelená

kravata nebo punčochy. Když Iowa prohraje, mohou se vydávat za Iry fandící

univerzitě Notre Dame. Neprozradí je ani placka, ani zvonec s emblémem klubu Iowa Hawkeyes.

Ano, odbyt suvenýrů hovořil jasnou řečí: “irské rváče” z Notre Dame, alias mančaft pannenky Marie nebo taky papeženské mlátičky, čekal nevšední

úspěch.

Zápas jsem neviděl; tohoto zármutku jsem byl ušetřen. Měl jsem prožít svou vlastní tragédii.

S neohrabaným překližkovým pultem (podstavec drží jen na chatrném pantu a celá vratká konstrukce se klátí ve větru) obvykle nabízím své zboží u vchodu na rohovou tribunu. Lístky na sedadla nad koncovou zónou hrací

plochy si většinou kupují studenti a opozdilci, z nichž se nerekrutují

nejštědřejší zájemci o vlaječky, placky a zvonce.

Právě prodávám šestou vlajku Notre Dame, když zahlédnu Lydii Kindleovou, jak sem houpavě kráčí se svým přítelem, dokonalým Glorkem z balady. Přísahám, že vůně jejích vlasů na okamžik zastavila ostrý vítr! I já jsem přestal lomozit zvoncem jako pomatený; už jsem nevykřikoval: “Vlaječky!

Odznaky! Zvonce! Pohodlné polštáře na sedadla! Klobouky do deště! Vše v barvách Iowy i Notre Dame!”

Sleduji, jak se Lydia vznáší jako motýl; přítel pajdá vedle ní. Poryv větru ji k němu přitiskne a oba se smějí. Asi bych neunesl, kdyby mě viděla, jak se promodralý zimou choulím vedle pouťového pultu a dělám reklamu svým tretkám trhoveckou angličtinou. V mé řeči není ani stopy po rytmu staré

dolnonorštiny.

Vrhám se k zemi a choulím se zády k pultu; vítr provádí znepokojivé kousky s jeho stabilitou. Pro všechny případy si odepínám ohavnou placku Klubová

prodejna Hawkeyes s číslem 501 a společně se žlutým kapsářem na drobné ji cpu do boční kapsy u bundy. Pak tiše vykouknu zpoza pultu. V tu chvíli Glork prohlásí: “Hele, víš co, Lid? Tuhle starou fošnu nikdo nehlídá. Nechceš

placku?” A já slyším, jak se Lydia chichotá.

Jenže Glork nezná ten správný grif, jak odepnout odznáček z jednoho z pruhů látky, kterými je pult omotaný, ke všemu je celý nervózní, chtěl by co nejrychleji dokončit svůj skutek a zmizet. Cítím, že tahá tak zběsile, až

musím obejmout podstavec, aby se celá konstrukce nezhroutila. Pak slyším, jak se jeden pruh látky trhá, a koutkem oka zahlédnu, jak se řada odznáčků

iowského klubu vzdouvá ve větru. Snad je to vítr, snad za to může i poslední

mocný rozmach Lydiina přítele: ztrácím rovnováhu i důstojnost. Pult se kácí.

“Pozor!” křičí Lydia zvonivým hláskem. “Padá to rovnou na tebe!” Jenže Glork včas neuskočí a vzápětí je chycen pod dva metry širokým obdélníkem z překližky, lehké překližky, jak se domníval. Jakoby mimochodem zvedá

ruku, aby pád zadržel; netuší, že naviguji pult jako devadesátikilový vor přímo na něj. Když ho pult přišpendlí k betonu, ozve se příšerný výkřik; cítím, jak se mu překližka štípe o záda;

taky cítím, jak na ni Glork někde pode mnou sotva znatelně škrábe. Nevšímám si ho, hledím jen vzhůru na Lydii.

“Klegwoerum,” povídám. “Vroognaven okthelm abthur, awf?” Lydia zírá a pult pode mnou se zmítá. Přepínám na jiný jazyk a zkouším komolit němčinu: “Wie geht’s dir heute? Hoffentlich gut.” Přidušené chroptění pod překližkou. Zvolna se zvedám do sedu, snažím se vypadat vznešeně a říkám s přehnanou vážností, jako by mne někdo nešetrně probudil. “Co se to tady děje, Lydie?”

Ihned zaujme obranný postoj. “Překotil se pult.” Kdybych to snad nevěděl. Vstávám a Glork se hrabe zpod rozsypaných krámů jako malý polámaný

krab.

“Co to k čertu vyvádíte?” ptám se, abych ho zahnal do defenzivy.

“Zajebanej krám!” řve. “Chtěl jsem si vzít jeden zkurvenej odznak!” Bezmála otcovsky beru Lydii za paži a pravím ke klečícímu Glorkovi: “Jak to hovoříš, chlapče?”

“Co?” zabučí. “Ten pult je váš?”

“Pan Trumper u nás vede jazykovou laboratoř,” vysvětluje Lydia ledovým tónem, jako by tím vylučovala jakoukoli spojitost mezi mnou a všemi těmi tretkami.

Ale Glork o tom není přesvědčen. Vstane, něco ho evidentně bolí. “Co jste sakra za tím pultem dělal vy?”

“Co? Prodavače.” začal jsem, “prodavače na chvíli někam odvolali. Šel jsem právě kolem a nabídl jsem se, že mu pult zatím pohlídám.” A protože nechci, aby se rozhovor změnil ve výslech, upozorňuji Glorka, že dotyčného prodavače jistě rozruší, v jakém stavu nalezne svůj pult. Nemyslí si Glork, že by ho mohl vyspravit?

Přelomová chvíle. Okouzlená Lydia Kindleová mě vroucně miluje, člověk mých schopností a vkusu je natolik velkorysý a skromný, že neodmítne pomoc nejobyčejnějšímu prodavači suvenýrů. Do Lydiina mladého života vstoupil opravdový humanista. Na samém vrcholu slávy jsem dokonce ochoten zvednout povalený pult, zatímco Glork vedle mne funí, hledá po kapsách odznak a mumlá: “Pohni se, Lid, nebo nestihnem zápas.” Pak si všimnu, že kolem vchodu nad koncovou zónou krouží jako jestřáb Fred Paff, šéf klubové prodejny iowských Jestřábů. Bezpochyby dohlíží na to, jak jdou obchody. A už zahlédl jak mě, tak můj povalený pult. Navíc nemám řádný identifikační odznak a nejsem opásaný křiklavě žlutou zástěrou s kapsářem na drobné.

“Poslyšte, váš chlapec má pravdu,” povídám rychle Lydii. “Radši už běžte, ať

nezmeškáte výkop.”

Ale její obdiv je příliš velký. Dál na mne civí.

“Pohněte!” žadoním a Glork už bere Lydii za loket. Pozdě, Fred Paff stojí u nás. Už cítím vůni tvídového obleku; slyším, jak se mu ve větru třese dvojitá brada; jako správný sportovec je ošetřen deodorantem a pudrem a zhluboka se vedle mne nadechuje: hromotluk na číhané.

A už haleká: “Trumpere! Kde máš klubový odznak, chlapče? Kde máš

kapsář? A cos to ksakru vyvedl s tím pultem?” Přelétne očima pásek s připíchnutými odznaky, který se courá po zemi, a já nemám odvahu k němu vzhlédnout. Když mu padne zrak na roztržený pruh jemného plátna, zadrží svůj provoněný dech. Nemůžu mluvit. Jeho ruka mi ztěžka dopadne na rameno. “Trumpere!” říká skoro bratrsky. Je to nesnesitelné; hýčká mě jako zraněného pejska. Pak mi zašátrá v kapse bundy a vytáhne z ní příšerný

důkaz, žlutý kapsář na drobné a placku s číslem 501. “Frede?” ptá se něžně. “Frede, chlapče, co je s tebou?”

“Ha!” vykřikne Glork. “Je to prodavač!” A Paff se ptá: “Frede, ti lidé si chtějí něco

koupit? Ty dnes neprodáváš?” Kdyby na mne Lydia hulákala jako ostatní, to bych snesl. Vyrovnal bych se i s tím, kdyby opravdu patřila ke Glorkovi. Jenže ona stála vedle mne a já cítil, jak se soucitně chvěje.

“Ale pane asistente,” hlesla, “za to se nesmíte stydět. Někteří lidé zkrátka musejí pracovat, a já si myslím, že tím projevujete velkou odvahu, vážně!” Takový pitomý, nevinný soucit mě ničí.

A Paff se přidá: “Panebože, Frede, seber se.” Už i Paff! Paffa zajímá, co se mnou je! (Na seznamovací schůzce prohlašoval, že se o své “chlapce” stará

jako o vlastní, ale kdo mohl tušit, že to myslí vážně?) Je toho na mě moc. Stojí po mém boku, Paff i Lydia, a proti mně se za pultem potměšile šklebí

Glork. Toho aspoň chápu. A za ním, přísahám, se shlukuje dav. Sleduje předzápasové drama, které je lepší než vystoupení mažoretek o přestávce. V davu převládá davové myšlení: kdyby tak v poločase dávali něco takového!

Mohli by iowským vepřům předhazovat prodavače suvenýrů, ať se brání

svými nemotornými pulty. To by byl ten pravý odvaz!

Vztyčím se.

Popadnu své zboží a deru se i s pultem přes kvílejícího Glorka. A dál do mrzkého davu; přechytím pult, jako by to byl nůž s širokou čepelí, a razím si cestu zástupy. Znovu si pult přechytím, hodím si jej na záda a skloněný

pokračuji v cestě; štít mne chrání před útokem zezadu. Vidím, jak se ke mně

zvedají tváře stažené grimasou hrůzy a uhýbají mi z cesty. Prší za mnou nadávky. Tu a tam někdo do štítu bouchne, lépe řečeno po něm hrábne. Nepozorovaně mne ozobávají! Představuji si je jako dravé ptáky, kteří

sezobnou tu odznak, tu vlaječku. Ozve se strašné řinčení: to mne jedním vrzem opustily všechny zvonce.

Jsem u východu z koncové zóny a už zahýbám za poslední roh, když

zahlédnu, příliš pozdě na to, abych se mu vyhnul, zděšeného pochůzkáře z

univerzitního areálu. Mohu udělat jediné: sklonit hlavu; slyším, jak jsem mu vyrazil dech, a vidím modrý obličej, jak klesá kamsi dolů a mizí mi mezi pochodujícími koleny. Bůhví, jak se mi podařilo nešlápnout mu na prsa s policejním odznakem. Utíkám a čekám, kdy můj štít provrtá kulka a zaryje se mi do zad. Už jsem v bezpečí za domácí brankou a pořád se nic neděje. Napadá mě hrozná věc: třeba jsem mu pultem usekl hlavu, a když jsem ji viděl padat, padala odděleně od těla.

Deru se do šatny prodavačů suvenýrů a pod tíhou překližkové desky se mi podlamují kolena. Někdo je tak hodný, že mi od ní pomůže. Je to číslo 368

v kravatě s fotbalovými míči. “Prokrista, pět set jedničko!” vyhrkne při pohledu na oholený pult. “Tos vážně prodal všechno? Kde jsi stál?” To už se kolem mne motají i ostatní. Hlavní účetní začíná sčítat položky z pultu, vyčísluje tržbu a procenta. Nemám sílu mu něco vysvětlovat. Zjišťuje, že jsem s výjimkou jediné vlaječky a čtyř velkých placek JESTŘÁBI, DO TOHO! “prodal” vše, i všechny malé odznáčky iowského klubu se zlatým přívěskem ve tvaru míče a všechny zvonce. To znamená, oznamuje, zboží za více než tři stovky dolarů. Už vyslovuje úžasnou cifru, která má

představovat moji odměnu, když mu předávám skutečnou tržbu: 12,75

dolarů.

“Oholili mě,” přiznávám. “Všechno mi pobrali.”

“Kdo?” vyhrkne tři sta šedesát osmička zděšeně.

“Dav,” sténám a zvedám se z kleku. “Zdivočelí fanoušci.” Kolegové mi pomáhají na

nohy; jejich péče mě ničí.

“Pět set jedničko,” říká tři sta šedesát osmička, “chceš vážně říct, že ti všechno ukradli?” Chabě ukazuji na otrhaný pult i na svá kolena rozedřená

od kamínků.

S tím, jak se mi vrací dech, dochází mi, že bych měl zmizet. Fred Paff tu bude co nevidět. Nad námi se ozývá povyk: právě proběhl výkop. Většina ostatních prodavačů se vytratila, dokonce i číslo 368, vášnivý fanoušek, by mě nejradši opustil. Dávám jim posunkem najevo, že jsem v pořádku a nepotřebuji ničí pomoc.

“Stejně s tím musíme něco udělat,” mumlá, ale v duchu už se vidí na tribuně. Kdybych nebyl tak unavený, řekl bych mu, že se musíme odborově

organizovat. Udělal bych mu přednášku o podílu na zisku a o ožebračování

proletariátu. Tenhle hoch s fotbalovými míči na kravatě by měl dostat lekci. Úvod do Marxe. Prodavači všech zemí, spojte se!

Jenže právě v tom okamžiku se notredamský specialista na výkopy a odkopy přímo ze vzduchu, hbité číslo 25, bůhvíjakým kouzlem zmocní míče čtyři metry v hloubi vlastní koncové zóny. A tři sta šedesát osmička říká: “S

každým pultem by měli chodit dva chlapi.”

“To by pak na každého zbyla poloviční odměna,” namítne hlavní účetní.

“Proč, ksakru?” diví se číslo 368. “Vy naopak odměnu zdvojnásobíte. Netvrďte mi, že na těch krámech někdo pěkně nevydělává!” Tři sta šedesát osmička je zřejmě zakuklený finančník, který si za babku pořídil kravatu s fotbalovými míči.

Ale všem spekulacím je brzy konec. Stadion nad námi propuká v huronský

řev. Hráč Notre Dame číslo 25 se prodral středem hřiště až na čtyřicetiyardovou metu. Cestu mu razil velmi hmatatelný anděl strážný ve zlaté helmě. Naše číslo 368 se vytratilo labyrintem chodeb pod stadionem a spěchá na nejbližší tribunu, zatímco účetní mizí v zadní části místnosti, ve dveřích připomínajících vrata žaláře.

Toužím být stejně rychlý jako hráč číslo 25 a hledím včas zmizet. Tentokrát je v podchodech rušněji a vchody jsou zaplaveny davy fanoušků, kteří

nestihli úvodní výkop. Nakonec mne z podzemní paniky vysvobodí tlustý muž

zavinutý v dekách, který mne vytlačí z pásma a dál východem pro novináře, až jsem volný jako hráč Notre Dame s číslem 25, jenž v tu chvíli postupuje středem pole nikým neatakován. Za ním se belhá jedno iowské křídlo a před ním se otevírá domácí obranná zóna. Povyk iowských fanoušků přechází ve smrtelný chropot, zato hrstka zdivočelých katolíků na místech pro fanoušky hostů propuká v mohutný jásot. Kapela “irských rváčů” spustí jásavě zelené

melodie.

Prchám pryč směrem k soupeřově koncové zóně, pryč od místa, kde číslo 25

poprvé v zápase skóruje, pryč od místa, kde, jak se obávám, leží bezhlavé

tělo policisty a kde po mně pase dobrovolný pořadatelský sbor složený

z důstojníků v záloze. Hřiště na evropskou kopanou ležící uvnitř areálu překonávám celkem úspěšně, až na to, že jsem si otloukl kolena o blatníky všech zaparkovaných aut a musel jsem uhýbat před pohledem pořadatele, který si mě podezíravě měřil zpod okraje přilby s nápisem “vojenská policie”. Proč si berou přilbu, i když nejsou ve službě a jen hlídají parkoviště?

Proplétám se liduprázdným univerzitním komplexem, ubírám se dolů k řece a dál kolem příšerně tichých budov fakultní nemocnice. Před dětským pavilonem posedávají na kapotách a náraznících svých pickupů farmáři a čekají na děti a manželky, jimž lékaři z univerzity poskytují sociální péči. Léčí

následky prasečích kousnutí, potratů a nesčetných podivných zvířecích chorob, jimiž se místní zemědělci a jejich rodinní příslušníci nakazili. Na chvíli se dávám do bezhlavého běhu, pronásledován příšernou a nesmyslnou vidinou Colma zmrzačeného některou z šílených prasnic, které

požírají vlastní podsvinčata.

Míjím čtvercový blok chlapeckých kolejí. Ozývá se z nich jediný gramofon, který vzdorovitě přehrává Scarlattiho koncert pro cembalo, zvuk nástroje je ostřejší a nábožnější než řinkot rozbíjeného kostelního okna. Posluchač určitě

nepatří k fotbalovým fanouškům. Nikdo mě nevidí, jak se zastavuji a naslouchám, ani jak znovu zrychluji, když za sebou uslyším kroky. Jsou šoupavé a unavené. Možná je to povalený pochůzkář, jemuž se hlava nebezpečně houpe na jediné šlaše. Ale ani on nemůže být tak strašně

unavený jako já. Zůstávám stát a čekám, až mě kroky dojdou. Když ucítím na rameni jemný dotek, padám na kolena; čelem se dotýkám vyhřátého betonu na nádvoří kolejí a vychutnávám Scarlattiho melodii, která mi přejíždí

vzhůru a dolů po zádech, právě tak jako něčí ruka. Teď vidím hezké, štíhlé

nohy. Když si všimnou, že na ně hledím, nohy přinoží; sražená kolena připomínající hladkou dětskou prdelku klesají na beton. Slabá ruka mi zvedá

hlavu. Pomůžu jí. Pokládám bradu poďobanou od kamínků na lem její sukně. A smutný hlásek Lydie Kindleové říká: “Ale pane asistente!” Pak dodává

veselejším tónem: “Wie geht’s dir jetzt? Hoffentlich gut.” Na její zpěvavou němčinu nemám. Uchyluji se ke staré dolnonorštině.

“Klegwoerum,” říkám ztěžka. Zajede mi studenou, křehkou rukou za límec bundy, tam a zase zpátky, a vší silou mi tiskne šíji.

Zvuk cembala zaznívající z poloprázdných kolejí, jež se tyčí kolem nás, náhle zmlkl, jako když utne. Poslední tón se vznáší ve vzduchu tak dlouho, až se začínám bát, že na nás spadne. Pomáhám nám oběma na nohy a tisknu Lydii k sobě. Je tak útlá, že když jí položím ruku na záda, cítím, jak jí tluče srdce. Zvedá ke mně mladou, uslzenou tvář: tvář s nádhernými lícními kostmi. Mít tak výrazně řezanou tvář, neodvážím se ve spánku ani obrátit na bok, abych si jí kus neurazil. A ona tuto zranitelnou tvář zvedá ke mně!

Protože nechci, aby si moc dlouho prohlížela můj knír, rychle ji políbím. Chvějí se jí rty. Přestanu ji líbat, ale za ruku ji držím dál. Když se dáme do kroku, přitáhnu si ji blíž. Kráčíme po dřevěném chodníčku k řece a já cítím, jak mě do boku bodá její drobná, ostrá kyčel. Snaží se přizpůsobit držení těla i hopsavé krůčky mé klátivé medvědí chůzi. Pokračujeme přes řeku do města. Chvíli jsme to museli mlčky cvičit, ale brzy jsme sladili krok. Dívám se na náš odraz ve výlohách. Promítá se na figurínu v květovaných kalhotkách, v podprsence s podobným vzorkem a s kabelkou přes rameno. Pak se obraz mění. Další záběr: náš odraz na pozadí obličeje nabručeného pivního skauta, bledé záře vycházející z

blikajícího hracího automatu,

mohutných zad hráče, který vypadá, jako by na automatu zuřivě rajtoval. Další záběr: náš odraz na pozadí velkého nic, tmavé a prázdné výlohy s jediným nápisem v dolním rohu, na samé hranici našeho zorného pole. Nápis hlásá: prostory k pronajmutí. Teprve po druhém přečtení mi dochází, že stojím a civím na naše obličeje ve výkladní skříni. Její a moje tvář, tak blízko sebe. Lydia se tváří překvapeně, ale šťastně.

Ale co já! Rozcuchané vlasy, šílený pohled, ústa se neovladatelně šklebí; místo obličeje mám masku; skvrnitá, napjatá kůže připomíná zaťatou pěst. Za našimi obličeji se srocuje menší dav. Lidé zpomalují na nezbytně dlouhý

okamžik a šilhají do výlohy, zvědaví, co nás v ní upoutalo; jakmile jim padne zrak na

naše navzájem neladící obličeje, pospíchají pryč, ve skutečnosti přímo pádí, jako by je odstrašily mé nesouměrné rysy.

“Můžeme se vidět kdykoli,” říká Lydia Kindleová s očima upřenýma na chodník. “Jen řekni kdy.”

“Zavolám ti.”

“Taky mi můžeš nechat vzkaz,” navrhuje, “.v jazykové laboratoři.”

“Jasně, vzkaz,” opakuji a myslím si: Panebože! Vzkazy v jazykové

laboratoři?!

“Anebo někde jinde.”

“Jasně, někde jinde,” přitakávám. Lydia chvíli nervózně přešlapuje, čeká, že ji zase vezmu za ruku.

Já to však neudělám. Pokusím se o úsměv, ve výloze se objeví rozpitvaný

obličej a vyloudí přesvědčivý škleb kostlivce. Sleduji ji, jak se odlepila od obrubníku, váhavě kráčí k přechodu a otáčí se, aby mi zamávala. Hledím do výkladní skříně a vidím sám sebe, jak prkenně zvedám předloktí, jako by provázky, které mi mají pomoci ohnout ruku, byly příliš napnuté nebo překřížené.

Loudám se za ní a předstírám, že mě hrdé vlnění jejího zadečku nechává

chladným. Pak zaznamenám, že si lidé prohlížejí moje kolena, a když se sehnu, abych si z rozedřených kalhot utřel krev a oprášil kamínky, ztrácím Lydii z očí.

Ach, soucit a útěcha! Zvláštní na nich je, že když se vám jich konečně

dostane, začnete po nich toužit o to intenzivněji.

Tím spíš, že když jsem se vrátil domů k Biggie, zastihl jsem ji skloněnou v chodbě před dveřmi záchodu. Neměla podprsenku, na holém těle jí

povlávalo jedno z mých triček a nějak se nasoukala do mých levisek; byly jí

tak těsné, že nedopnula zip. Colm si na podlaze mezi námi soustředěně hrál na srážku dvou náklaďáků. Biggie právě vlekla ze záchodu kbelík s roztokem čpavkového čistícího prostředku. Přistihla mě, jak na ni civím: dočista mě

v tu chvíli ohromila svou silou. Civěl jsem na ni jako na nějaké ošklivé a děsivé zvíře, které by mě dokázalo zhltnout i s chlupy.

“Na co čumíš?” zeptala se.

“Na nic, Big.” Ale při vzpomínce na odraz ve výkladní skříni jsem jí nedokázal pohlédnout do očí.

“Je mi líto, jestli ti nepřipadám dost půvabná,” prohlásila a já jsem zamrkal. Vydala se chodbou ke mně a před sebou strkala kbelík s čpavkem. Přitom se musela nahnout, což vyvedlo její ňadra z rovnováhy: jedno jí vykouklo na boku z rukávu a druhé mířilo přímo na mne. Jako bych nebyl už tak dost vyděšený.

“Co je s tebou, Pseudo?” zeptala se. “Odvolali zápas?” A širokými dlaněmi mi zvedla obličej.

Když jsem postřehl, jak jí poklesla brada, napadlo mě, že ji šokoval můj zjev, který jsem předtím pozoroval ve výkladu. V první chvíli mi nedošlo, že na mne hledí hněvivě, stejně jako jsem necítil, aspoň dokud jsem si neolízl suché rty, Lydiinu světle oranžovou rtěnku, která mi ulpěla v koutcích úst i na naježeném kníru: mandarinková láska.

“Ty dobytku!” sykla Biggie, vytáhla z vědra nasáklý hadr na podlahu, pleskla mě přes obličej a pak mi důkladně vydrhla ústa. Snad za to mohly čpavkové

výpary, které mi vnikly do nosu, ale v očích jsem měl slzy.

“Přišel jsem o práci, Biggie,” zamumlal jsem. Vyvalila o či a já jsem řekl znova: “Přišel jsem o práci, Big. O tu zkurvenou pr áci.” Cítil jsem, jak znovu klesám do kolen. Na můj vkus

jsem na ně ten den padal příliš často. Biggie se kolem mne chtěla prosmeknout, ale objal jsem ji kolem boků. Přitom jsem opakoval pořád dokola: “Přišel jsem o práci, o práci!” Napřímila se a zvedla mi bradu, až jsem si překousl jazyk; cítil jsem, jak mi do krku stéká sladká krev. Znovu jsem si ji přitáhl a hledal její tvář. Náhle jsem ji spatřil docela blízko. I ona klečela a šeptala tichým, klidným hlasem (byla to úplně jiná Biggie): “Pseudo, copak ti na té práci záleželo? Nestála za nic, je to tak? A vydělal sis tak málo, že ani nepoznáme, že se něco změnilo.

Nemám pravdu, Pseudo?”

Jenže čpavek je silná chemikálie. Nebyla naděje, že bych dokázal promluvit; dokázal jsem leda popadnout Biggie za kraj trička a otřít si krvavé rty. Biggie mne k sobě přitiskla. Je tak svalnatá, že se mi nikdy nepodaří zabořit jí hlavu do břicha. Našel jsem si ale své místo mezi hrudníkem a bokem a nechal jsem ji, ať mne utěšuje svým hlubokým monotónním hlasem. “Už je to dobrý, Pseudo. Vážně, všechno je v pořádku.”

Možná bych jí začal odporovat, nebýt toho, že Colma zatím přestaly bavit srážky náklaďáků a vydal se k nám. Zřejmě ho zajímalo, co je to za bezbranného tvora, kterého jeho matka konejší. Skryl jsem tvář na jejím boku a cítil jsem, jak mi Colm zlehka ohmatává záda, uši a nohy ve snaze zjistit, co mne vlastně bolí. Co bych za to dal, kdybych to věděl!

“Mám pro tebe dáreček.” říká Biggie. Její sytý hlas mizí na konci chodby, znovu se vrací a někam se propadá. Podává mi tu věc. Dárek k vyhazovu pro příležitostně nevěrného manžela! Colm se sápe po etiketě a já překládám maďarský text. Pozdrav z

obchodu Milo Kubika: vzácná 225gramová

konzerva mého zamilovaného kančího ragú v omáčce médoc. Ach, Milo Kubik, gurmán-emigrant. Odešel z Budapešti se vzpomínkami a plechovkami ragú, touhle i mnoha dalšími. Říkám si, zaplať pámbu, že se mu útěk zdařil. Jsem si jistý, že prchat z Budapešti já, s konzervou kančího v marinádě

v kapse a špetkou papriky v rozkroku, určitě by mě chytili.

12. Ty bys chtěla dítě?

Zatímco Tulpen odešla domů dřív, Pseudo zůstal s Ralphem Packerem ve studiu v Christopher Street a dlouho do noci si hráli s ozvučením filmu Tam venku na farmě.

Komuna hipíků, kteří si říkali Svobodná farma, zabrala asi půl druhého hektaru neobdělávané půdy náležející lokální fakultě humanitních věd. Založili si na ní zahrádku a vyzvali farmáře z okolí, aby přišli sklízet jejich plodiny, případně si zde vysázeli vlastní. Škola vlastnila přes sto hektarů

nevyužívaných pozemků. Vedení fakulty se snažilo přimět Svobodné farmáře k odchodu, ale Svobodní farmáři trvali na tom, že obdělávají nevyužitou půdu. Nevyužitá půda je zločin proti lidstvu: po celém Vermontu se zemědělci potýkají s jejím nedostatkem. Svobodní farmáři zůstanou na fakultních pozemcích tak dlouho, dokud je odtamtud nevyženou poldové. Ralph dal do promítačky nejčerstvější materiál a Pseudo si hrál se zvukem.

(Polocelek; bez synchronního zvuku; interiér ve dne; samoobsluha. Svobodní farmáři nakupují, rozběhli se uličkami, berou věci z regálů a zase je vracejí na místo, jako by potraviny a železářské zboží byly bůhvíjak vzácné dary.)

VYPRAVĚČ (Pseudo, čtený komentář): Svobodní farmáři nakupují pšeničné klíčky, med, divokou rýži, mléko, pomeranče, jablečné víno, cigaretové

papírky, dýmky z kukuřičných palic, camelky, marlborky, winstonky, salemky a Lucky

Strike.

(Polocelek; synchronní zvuk; exteriér ve dne; samoobsluha. Svobodní

farmáři se rojí kolem psychedelicky vyzdobeného dodávkového volkswagenu parkujícího před obchodem. Mladík s dlouhými vlasy staženými do ohonu drží

tašku s nákupem; na sobě má farmářské montérky. Hrabe se v tašce a vytahuje nakoupené věci.)

MLADÍK: Čí jsou salemky? (Drží balíček cigaret nad hlavou.) No tak, kdo chtěl salemky?

Pak si pouštějí scénu s děkanem místní fakulty. Hraje ve filmu důležitou roli, protože svými výroky bez obalu naznačuje příští vývoj věcí.

(Polocelek; synchronní zvuk; exteriér ve dne; univerzita. Kamera sleduje děkana kráčejícího přes parkoviště a dál alejí vedoucí k budově fakulty. Je bezvadně oblečen a při setkání vlídně kyne několika studentům.)

VYPRAVĚČ (Pseudo, čtený komentář): Děkanovi je čtyřicet tři let, s první

ženou se rozvedl a je podruhé ženatý. Studoval přírodní vědy, složil bakalářské i magisterské zkoušky a na Yaleově univerzitě obhájil doktorát z botaniky. Má čtyři vlastní děti. Ve svém státě předsedá řídícímu výboru Demokratické strany.

(Děkan následuje skupinu studentů do budovy; studenti vstupují dovnitř, ale děkan se u vchodu zastaví a očistí si boty.)

VYPRAVĚČ (čtený komentář): Nemíní na akademickou půdu povolat policii; přestože je rozhodným stoupencem soukromého vlastnictví a opakovaně

vyzýval Svobodné farmáře k odchodu, nechce, aby se do věci vložily úřady.

(Polodetail; synchronní zvuk; interiér ve dne; kancelář děkana. Děkan hovoří přímo na kameru.)

DĚKAN: Proč povolávat policii? Okolní zemědělci si to vyřeší sami.

Většina čerstvě natočeného materiálu se týká člověka jménem Morris, předáka Svobodných farmářů. Jednoho večera vtrhli na Svobodnou farmu skuteční farmáři a Morrise zmlátili. Policie vyslýchá Morrisovu bezejmennou přítelkyni, která se stala svědkem incidentu.

(Polocelek; synchronní zvuk; interiér v noci; policejní stanice. Dívka má na sobě farmářské montérky a pod starým tričkem, v němž jsme předtím viděli chodit Morrise, se rýsují velká, měkká ňadra. Výslech na stanici vede policista v hodnosti seržanta; sekretářka pořizuje zápis.)

DÍVKA: .dál už nevím, co s Morrisem dělali, protože jeden z nich mě srazil na zem, a víte, jak sprostě se mnou mluvil? Další sáh pode mě a štípl mě

do prsu. (Zvedá si prs a ukazuje postižené místo.) Je jasný, o co jim dovopravdy jde. O jebání! Nic víc je nezajímá. Tvrdí, že nás nenáviděj, ale ve skutečnosti je lákaj naše prciny, hochu! Jasně, praštili mě, povalili mě, ale šlo jim o něco jinýho: chtěli si šáhnout. Znáte jejich panímámy, věčně

v podprsenkách, punčochovejch pásech a natáčkách. Je přirozený, že ti chlapi v jednom kuse nemyslí na nic jinýho. A přitom se nás vlastně bojej –

když si vemete, co předvedli s Morrisem.

SERžANT: Co s ním předvedli?

DÍVKA: Co? Vymlátili z něho střeva, hochu!

SERžANT: Neprovokoval je pan Morris?

DÍVKA: Morris? To si děláte prdel? Morris je akorát pozval, aby si s ním práskli jointa. Ten neví, jak někoho provokovat, ani kdyby chtěl!

Následují bezútěšné metry filmu zachycující zmláceného Morrise na nemocničním lůžku. Zbylí Svobodní farmáři nakonec dostanou policejní

ochranu, protože skuteční farmáři na ně opakovaně zaútočili a rozstříleli jim úrodu rajčat z brokovnic. Policejní ochrana v praxi znamená, že jsou všichni Svobodní farmáři eskortováni ze Svobodné farmy.

Když Morrise propustí z nemocnice, vydává se na obchůzku po vesnici a opuštěné Svobodné farmě, jako by prováděl ohledání místa činu. Ptá se místních zemědělců, zda by skutečně byli schopni po někom střílet a jestli by si nakonec na přítomnost Svobodné farmy přeci jen nezvykli. Jeho otázky nemají význam, protože žádná Svobodná farma už neexistuje, ale Morris je zjevně pokládá za důležité.

(Polocelek, prolínačka; bez synchronního zvuku, doprovodná hudba; exteriér ve dne; venkovská požární zbrojnice. Morris o berlích doprovázený

svou dívkou. Hovoří s náčelníkem hasičů, ale slova nejsou slyšet. Záběry doprovází píseň Neila Younga “Po zlaté horečce”. Přestože mluví jen Morris, velitel bez ustání hledí na dívku. Polocelek; bez synchronního zvuku, doprovodná hudba; exteriér ve dne; farmářský dům. Morris a dívka hovoří

s místním zemědělcem, možná jedním z pachatelů útoku. Dívka si zvedá

ňadro, snad hovoří o štípanci. Morris se tváří přátelsky, farmář ostražitě. Polocelek; bez synchronního zvuku, doprovodná hudba; exteriér ve dne; samoobsluha. Na schodech před obchodem sedí Morris se svou dívkou, pijí

pepsicolu; Morris nadšeně povídá, ale dívce zřejmě leze na nervy. Záběr z jiného úhlu, kamera nyní zabírá Morrisův psychedelický volkswagen; synchronní zvuk, hudba se vytrácí. Morris s dívkou se chystají k odjezdu a nasedají do dodávky. Morris hovoří přímo na kameru, dívka mu drží berle.)

MORRIS: Nestříleli by na nás. Možná by nás znovu zmlátili, ale určitě by na nás nestříleli. Cítím, že k nim teď máme mnohem blíž, začali jsme spolu komunikovat. (Obrací se k dívce.) Cítíš to taky, viď?

DÍVKA: Ustřelili by ti tu tvoji pitomou palici, Morrisi.

Film uzavírá děkanův proslov.

(Polocelek, kamera v pohybu; synchronní zvuk; exteriér ve dne; piknik ke dni rodičů. Účastníci formálně korzují. Děkan se pohybuje mezi davy svátečně oděných rodičů, kteří se do jednoho usmívají a přikyvují na pozdrav, jako papež udělující požehnání. Pojídá smažené kuře a dokáže se přitom neumazat. Kamera se k němu blíží a dívá se mu přes rameno. Náhle se děkan otočí a zahledí se přímo do objektivu. Nejdříve je překvapený, ale pak nasadí okouzlující výraz a promluví tak seriózně, jako by se znovu vracel ke starému tématu, které ho nikdy neunaví.)

DĚKAN: Víte, co mi dává naději, navzdory tomu všemu, co se okolo nás děje? Povím vám něco o naší mládeži. něco velmi povzbudivého, skutečně. Mládež žije a učí se, tak to je. Tak to doopravdy je. a to mi dává naději. žije a učí se, jako každá mládež, vždy a všude.

Vtom se objevil Kent s pivem a houskami se sýrem. Většinu nového materiálu natáčel on a byl zvědavý, jak to dopadlo.

“Už jste si to promítli?” zajímal se.

“Je to ubohost,” prohlásil Ralph. “Celej film. Něco hroznýho.”

“Za moc nestojí,” souhlasil Trumper.

Kent rozbalil housku se s ýrem a tvářil se přitom, jako by rozbaloval vlastní

bolavé srdce. “Kamera je špatná, co?”

“Celej film je hroznej,” konstatoval Ralph.

Tak tam seděli a dumali nad příčinou.

“Kvůli tý zasraný kameře, jo?” nadhodil Kent.

“Už ten nápad byl střelenej,” řekl Ralph.

“Ti lidi jsou příšerní,” dodal Trumper. “Strašně předvídatelní.”

“Jsou jednoduší,” prohlásil Ralph. “Není na nich nic komplikovanýho.”

“A jak se vám líbila ta holka s ceckem?” vyzvídal Kent. “To bylo dobrý, ne?”

“Celej film zabíjí politika, přeslazenost a usilovná sranda,” pokračoval Ralph.

“Rozhodně na tom mají hlavní podíl.”

“Mohl bych prosím vidět ten materiál?” žadonil Kent. “Aspoň mi tu zatracenou stopáž promítni.”

“Ani tobě se nebude líbit, jak jsi to natočil, Kente.”

“Tobě se to taky nelíbilo, Ralphe?”

“Mně se nelíbilo vůbec nic,” odpověděl Ralph.

“Co když za to může střih?” nadhodil Kent.

“To není fér, kritizovat střih, když u toho není Tulpen,” zaprotestoval Trumper.

“Navíc se zatím nic nestříhalo, Kente,” dodal Ralph.

“A máš to, sakra!” dodal Trumper.

“Tak dobře, Trumbero,” přikývl Kent. “A co zvuk?”

“Uspokojivý,” prohlásil Ralph. “Trumbera je film od filmu lepší, aspoň po technický stránce.”

“Přesně tak,” souhlasil Trumper, “jen že s představivostí je to bída.”

“Přesně tak,” přitakal Ralph.

“Poslyšte,” ozval se Kent, “nech áte mě, abych si promítnul ten posranej materiál?”

A tak ho nechali ve studiu, a ť si převíjí cívky, a vyrazili na Christopher Street s tím, že si

v New Dealu dají kávu.

“Ve filmu mi jde o jediný: popsat něco, co stojí za popis,” vysvětloval Ralph.

“Nestojím o rozuzlení.”

“Nevěřím, že filmy musejí nějak končit,” přidal se Trumper.

“Přesně,” souhlasil Ralph. “Dobrej popis sta čí. Ale pohled musí bejt osobní, jinak upadneme do žurnalismu.”

“Jestli bude mít New Deal zavřeno,” prohlásil Trumper, “tak se poseru.” Naštěstí měli otevřeno. Seděli nad dvěma hrnky černého espresa s citronovou kůrou a rumem.

“Trumbero, pusťme ten film k vodě,” navrhl Ralph. “Je to pořád na jedno kopyto. Potřeboval bych natočit introvertní film, ale pokaždý z toho vyjde něco extrovertního.”

“Dělej, jak myslíš, Ralphe.”

“Víš, co je na tobě úžasný, Trumbero? že člověku vždycky poradíš.”

“Je to tvůj film.”

“Dejme tomu, Trumbero, že bys příští film točil ty. O čem by byl?”

“Nemám žádné plány,” odtušil Trumper s pohledem upřeným na citronovou kůru plovoucí v kávě.

“To ani nic necítíš, Trumbero?” podivil se Ralph. Trumper sevřel hrnek v obou dlaních. “Teplo,” řekl. “Právě teď cítím teplo.”

Co vlastně cítím? ptal se sám sebe, když se o něco později vracel k Tulpen, hledal potmě cestu jejím bytem a bosýma nohama osahával rozházené

svršky.

Podprsenku. Pod levým chodidlem cítím podprsenku. A bolest. Ano, bolest. Pravou holení jsem narazil do židle, která stává v ložnici: to je ta bolest.

“Trumpere?” Tulpen se převalila v posteli. Vlezl si k ní, nahmatal ji a stiskl.

“Ňadro,” prohlásil nahlas. Cítím ňadro.

“Správně,” přitakala Tulpen a omotala se kolem něj. “Co ještě?” zašeptala. Bolest? Ano, určitě, její zuby ho koušou do břicha; líbá ho tak drsně, až mu obrací pupek naruby. “Už se mi stýskalo,” přiznal se. Obvykle odcházeli z práce spolu.

Neodpověděla mu. Mlčícími ústy mu spočívala na ospalém těle. Její zuby jej

znepokojovaly. Náhle mu stehny sevřela hlavu, tak silně, že cítil, jak se mu zrychluje tep ve spáncích. Dotkl se jí jazykem, a když pak nahmatal její ústa, pronikl jí až do mozku.

Potom jen tak leželi v záplavě modrého neonového světla z akvárií. Kolem nich se proháněly podivné ryby, želvy pomalu vyplouvaly k hladině, tam se překotily a nachýlené na stranu klesaly ke dnu. Trumper si snažil představit jiný život.

Hleděl na drobného, průsvitného úhoře tyrkysové barvy. Bylo vidět, jak mu v těle pracují vnitřnosti. Jeden z orgánů připomínal miniaturní nástroj na čištění odpadů. Ponořil se do potrubí, něco nasál, úhoř si říhl a vypustil z úst bublinku. Bublinky stoupaly k hladině a ostatní ryby je zkoumaly, šťouchaly do nich a někdy je propíchly. že by forma řeči? napadlo Trumpera. že by bublina představovala slovo nebo snad celou větu? Možná dokonce odstavec!

Drobný průsvitný tyrkysový básník přednáší ve svém světě krásné verše. Trumper se chtěl na zvláštního úhoře zeptat, ale Tulpen promluvila první.

“Večer ti volala Biggie.”

Trumper zalitoval, že nedokáže vypustit z úst dokonalou bublinu. “Co chtěla?” zeptal se. Záviděl úhořům snadný způsob komunikace.

“Mluvit s tebou.”

“Nenechala mi vzkaz? Nestalo se nic Colmovi, viď že ne?”

“Říkala, že o víkendu budou pryč,” řekla Tulpen. “To aby sis nedělal starosti, kdyby nebrali telefon.”

“Aha, tak kvůli tomu volala,” konstatoval Trumper. “Neříkala, že je s Colmem něco v nepořádku.”

“Povídala, že jim o víkendech obvykle telefonuješ,” pokračovala Tulpen. “To jsem nevěděla.”

“Víš, volávám jim ze studia,” přiznal Trumper, “abych slyšel Colma. Myslel jsem, že bys třeba nebyla ráda.”

“Stýská se ti po Colmovi, Trumpere?”

“Ano.”

“Ale po ní ne?”

“Myslíš po Biggie?”

“Myslím.”

“Ne, Biggie mi nechybí.”

Ticho. Trumper se pokusil zahlédnout upovídaného úhoře, ale v akváriu ho nenašel. Koukej změnit téma bublin, pomyslel si. A hodně rychle.

“Ralph chce stornovat celý film,” oznámil jí, ale ona na něj jen upřeně

hleděla. “Rozumíš? Tam venku na farmě,” pokračoval. “Ten nový materiál je příšerný. Celý ten nápad je tak naivní.”

“Já vím,” řekla Tulpen.

“Už ti o tom povídal?” zeptal se Trumper.

“Chtěl by natočit něco osobního, viď?”

“Ano,” přisvědčil a sáhl jí na prs, ale Tulpen se odtáhla, otočila se k němu zády a schoulila se do klubíčka.

“Něco složitějšího,” pokračovala, “introvertního a nepolitického. Něco ryze soukromého, nemám pravdu?”

“Máš,” odpověděl zneklidněný Trumper. “Nejspíš ti o tom řekl víc, než

pověděl mně.”

“Chce natočit film o tobě,” řekla.

“O mně?” podivil se. “Co chce točit o mně?”

“Něco osobního,” zamumlala do polštáře.

“Cože?” vykřikl Trumper, posadil se a energicky si ji přitáhl na klín.

“O tom, jak ti vybouchlo manželství. Rozumíš, dokonalý popis. A jak spolu teď žijeme. my dva,” dodala. “Taky by vyzpovídal Biggie, jak se s tím vyrovnala, víš? A mě,” uzavřela Tulpen. “Co si o tom všem myslím.”

“Tak? A co si o tom tedy myslíš?” zahulákal vztekle.

“Připadá mi, že je to dobrý nápad.”

“Jak pro koho,” odsekl Trumper nep ěkně. “Myslíš pro mě? Něco jako terapie?

Místo toho, abych šel k zasranému psychiatrovi?”

“To by taky šlo,” konstatovala, sedla si vedle něj a pohladila ho po stehně.

“Peníze bychom na to měli, Trumpere.”

“Kristepane!”

“Trumpere!” řekla důrazně. “Jestli se ti po ní nestýská, snad by to pro tebe nebylo tak bolestné.”

“Nejde o to, jestli to bude, nebo nebude bolestné. Začal jsem žít nový život. Proč se vracet?”

“Jaký nový život?” podivila se. “Jsi šťastný, Trumpere? Směřuješ někam?

Nebo jsi spokojený s tím, co máš?”

“Mám tebe.”

“Miluješ mě?” zeptala se. Nejradši by na to odpověděl bublinou, jako tyrkysov ý úhoř. Udělal by takový vír, až by se ostatní ryby klidily z cesty.

“Neznám nikoho, s kým bych byl radši,” odpověděl.

“Ale stýská se ti po vlastním dítěti, po Colmovi.”

“To ano.”

“Můžeš mít další, nemyslíš?” zeptala se naštvaně. “Chtěl bys dítě, Trumpere?

Chci říct, uvědomil sis někdy, že bys mohl mít dítě se mnou?” Udiveně na ni pohlédl. “Ty bys chtěla dítě?”

“A ty?” vykřikla. “Můžeš ho mít, Trumpere, ale musel bys doopravdy chtít. A musíš mi dát najevo, co chceš ode mne. Není možné, abys tady žil a já tě

přitom ani neznala!”

“Netušil jsem, že chceš dítě.”

“To jsem taky neřekla, Trumpere.”

“Víš,” začal, “tvářila ses tak povzneseně, tak nezávisle, jako by sis mě

nechtěla moc připouštět k tělu.”

“Což ti zcela vyhovuje, že?”

“Totiž. ani ne. S tím, jakou bych tě chtěl mít, to nemá co dělat.”

“A jakou bys mě chtěl mít?” zajímala se Tulpen.

“Hm, víš.” mumlal nezřetelně; bublina byla příliš těžká, než aby se vznesla.

“Takovou, jaká chceš být sama, Tulpen.”

Odvrátila se od něj. “Tobě zkrátka vyhovuje, když je všechno v klídku. Být indiferentní, volný, nad věcí.”

“Do háje!” utrhl se. “Vážně bys chtěla dítě?”

“Nejdřív odpověz ty mně,” odsekla. “Já se ti budu zpovídat, a ty nic? Já

umím být uznalá, Trumpere. Dovedu se pro něco nadchnout,” řekla a upřela na něho pohled. “Ale co ty?”

Trumper vstal, obešel akvária a zadíval se na ni přes sklo. Rýhou mezi prsy jí

proplula rybka, v klíně se jí pohupovaly červené řasy.

“Neděláš nic,” prohlásila Tulpen. “Nemáš cíl, chybí ti plán. Tvůj život nemá

žádný děj.”

“Pak podle něho těžko natočíš slušný film, nemyslíš?” namítl. Pátral po tyrkysovém úhoři, ale nemohl ho najít.

“Koukni, Trumpere, mně je úplně jedno, jaký film by se podle něho dal natočit. Mě žádný film nezajímá.” Když si všimla, jak na ni hledí přes akvárium, vztekle se zabalila do pokrývky a vykřikla: “A nekoukej mi laskavě

mezi nohy, když s tebou mluvím!”

Vykoukl zpoza akvária a zadíval se na ni. Vypadal opravdu překvapeně: celou tu dobu nedělal nic jiného, než že pátral po úhoři. “Ale já jsem se ti nedíval mezi nohy,” namítl a ona se svalila do postele, jako by ji sezení zcela vyčerpalo.

“Nechceš ani vypadnout na víkend z města,” pokračovala. “Lidi, co žijí v New Yorku, aspoň touží vyrazit někam ven.”

“Pamatuješ si na toho malého průhledného úhoře?” zeptal se a zašátral v jednom z akvárií. “Na toho maličkého, tyrkysového.” Tulpen vykoukla zpod pokrývky a zírala na něho. “Nemůžu ho najít,” oznámil jí. “Mám pocit, že uměl mluvit. Chtěl jsem ti to ukázat.” Její pohled ho umlčel. “Mluvil v bublinách,” dodal ještě.

Jen zavrtěla hlavou a zašeptala: “Ježíši Kriste!” Vrátil se do postele a posadil se vedle Tulpen “Víš, co o tobě říká Ralph, Trumpere?”

“Nevím,” odpověděl Trumper vztekle. “Tak pověz, co o mně ten starý

pitomec roztrušuje.”

“Říká, že jsi bezbarvý.”

“Bezbarvý?”

“Nikdo tě nezná, Trumpere! Nic nevyjadřuješ. Nic moc neděláš. Dovolíš

událostem, aby se na tebe valily, ale co si z toho odneseš? Ani se z nich nepoučíš. Podle Ralpha musíš mít hrozně komplikovanou povahu, Trumpere. Prý máš pod vnější slupkou tajemné jádro.”

Trumper upřeně hleděl na rybičky v nádržce. Kam zmizel mluvící úhoř?

“A co si myslíš ty, Tulpen?” zeptal se jí. “Co se podle tebe nachází pod vnější

slupkou?”

“Další slupka,” odpověděla a on k ní vzhlédl. “Ale taky je možné, že jsi právě

jen ta slupka a pod ní už nic není.” Rozzlobilo ho to, ale svižně vstal, zavrtěl hlavou a zasmál se. Tulpen z něj nespouštěla oči.

“Víš, co si myslím?” zeptal se s pohledem upřeným do akvária. Sám to ovšem nevěděl. “Myslím si, že ten malinkatý tyrkysový úhoř zmizel.” Zašklebil se na Tulpen, ale té to vůbec nepřipadalo legrační. Odvrátila se.

“Tak to už jsem ztratila druhého,” řekla chladně.

“Ztratila?”

“Ten první byl v jiné nádržce, a zmizel.”

“Zmizel?” podivil se Trumper a rozhlédl se po ostatních nádržkách.

“Zřejmě ho něco sežralo,” vysvětlovala Tulpen. “Toho druhého jsem pak dala do jiného akvária, aby nedopadl stejně. Ale zdá se, že ho pro změnu sežralo něco jiného.”

Trumper strčil ruku do nádržky a začal v ní šátrat. “Tak ono ho něco sežralo!” zařval. Ať hledal, jak hledal, nenašel ani cár tyrkysu, ani úlomek podivného instalatérského nástroje, který inspiroval úhoří poezii. Trumper plácl dlaní o hladinu. Ostatní ryby se vrhaly na všechny strany, v hrůze prchaly, srážely se a narážely do skleněných stěn. “Vy svině!” křičel Trumper. “Která z vás to udělala?” A vztekle si je měřil, štíhlou žlutou rybku s modrou ploutví i její

ohavně červenou kulatou družku. Začal bodat do vody tužkou.

“Přestaň!” okřikla ho Tulpen, ale on bodal a bodal a sna žil se přišpendlit jednu z nich ke sklu. Zavraždily básníka! Úhoř prosil o milost, vypouštěl úpěnlivé bubliny! A ony ho sežraly, bestie.

Tulpen popadla Trumpera kolem pasu a strhla ho na postel. Ohnal se po ní a srazil budík z nočního stolku. Hodiny odlétly a zasáhly vražednou nádržku. Akvárium mělo tenké stěny; neroztříštilo se, ale prasklo a voda začala vytékat ven. Proud přitom strhával menší rybky k prasklině. Tulpen ležela bez hnutí pod Trumperem a sledovala klesající hladinu.

“Trumpere?” oslovila ho tiše. Ani se na ni nepodíval. Držel ji pod sebou, dokud všechny voda nevytekla do knihovny a zabijácké ryby se neplácaly na suchu.

“Trumpere, pro Kristovy rány,” promluvila, ale nehýbala se, “nech mě, ať je přesunu do jiného akvária. Prosím!”

Dovolil jí vstát a sledoval, jak opatrně loví ryby a přesouvá je do druhé

nádržky. V

želvím akváriu si želva s

jasně modrou hlavou okamžitě

pochutnala na štíhlé žluté rybě, zatímco tu druhou, ohavně červenou a kulatou, nechala

být.

“Do prdele,” zaklela Tulpen, “nikdy nevím, kdo koho sežere.”

“Mohla bys mi laskavě vysvětlit, proč chceš mít dítě?” zeptal se jí Trumper tiše. Když se k němu otočila, byla klidná. Založila si ruce na prsou, nevzrušeně si odfoukla vlasy z očí a sedla si k němu na postel. Jako by nic přehodila nohu přes nohu a pozorovala přeživší rybu.

“Myslím, že žádné nechci,” řekla.

13. Vzpomínáš na Merrilla Overturfa?

Když jsem se učil lyžovat, rychle mi došlo, jak špatný trenér je Merrill Overturf. Merrill nepatří ke zdatným lyžařům, třebaže ví, jak zastavit. Na dětském svahu v Saalfeldenu jsem znásilňoval lyžařský vlek, ze kterého mě

bolela záda. Kromě dětí tam naštěstí skoro nikdo nebyl; většina dospělých vyrazila do Zell am See na sjezd a obří slalom žen.

Lyžařské vázání jsem zapnul celkem hravě, přiskřípl jsem si jen tři prsty. Merrill mi razil cestu davem dětí k příšernému šlepru. Lano se plazilo do kopce nějakých třicet centimetrů nad zemí. To byla odpovídající výška pro pětileté caparty a jiné metrové trpaslíky, kteří na svahu lyžovali, ale já jsem měl na sobě úzké podvlékačky, ve kterých jsem nemohl ohýbat kolena, a dělalo mi velké potíže sehnout se k lanu a svištět do kopce v krajně

nepohodlné poloze kuliho vlekoucího na hřbetě těžkou truhlici. Merrill se držel lana hned za mnou a po celou nekonečnou cestu mě povzbuzoval svými výkřiky. Jestli je tak těžké vyjet do svahu, říkal jsem si, jaký teprve musí být sjezd?

Na horách bylo hezky, to zase ano, uchvacovaly mě velké lanovky, které vás vyvezly až nahoru, kam mířili velcí lyžaři, a ještě víc se mi na nich líbilo, že dolů jezdí prázdné a člověk má všechna místa u oken jen pro sebe. Dojem kazil jen potměšilý řidič, který se vás pokaždé vyptával, kde máte lyže.

“Už jsme skoro nahoře, Packale!” lhal Merrill. “Pokr č kolena!” Sledoval jsem, jak děti přede mnou dovádějí a tancují na laně, zatímco já jsem měl pocit, že na zádech vleču celou horu; rukavice mi přimrzaly k lanu, bradu jsem si otloukal o kolena, lyže mi nekontrolovaně vyjížděly ze stopy. Věděl jsem, že když se hned nenarovnám, záda mi už nikdy nebudou sloužit.

“Dřepni si, Packale!” halekal Merrill, ale j á jsem se naopak vztyčil. Na jediný

nádherný okamžik ze mne spadla všechna tíha. Zvedl jsem lano do v ýše hrudníku a zaklonil jsem se. Malým lyžařům přede mnou se odlepily lyže od země: viseli na laně a houpali se jako malé loutky. Někteří odpadli a leželi mi v cestě. Bylo jasné, že se nestihnou včas odplazit.

Na vrcholku kopce stál člověk obsluhující vlek; byl zabalený do kožichu a nepřívětivě na mě křičel. Pod námi lehce podupávaly matky malých lyžařů.

“Pusť se lana, Packale!” volal Merrill. Sledoval jsem, jak se přibližuje hromada dětí zatarasující stopu; lyže a hůlky cvakaly o sebe. Lano s sebou unášelo několik přimrzlých barevných palčáků. Zřízenec obsluhující vlek náhle zmizel v boudě: zřejmě pokládal palčáky za utržené ruce. Překvapilo mě, že mě nevyvedlo z rovnováhy, když jsem přejel první dítě.

“Pusť se, Packale!” vyzval mě Merrill. Rychle jsem se ohlédl po dítěti, které

jsem právě podupal; vrávoravě se zvedlo na nohy a zasadilo Merrillovi ránu lyžařskou helmou přímo na solar. Merrill se pustil lana. Vzápětí jsem se ocitl uprostřed houfu dětiček, které do mne bodaly hůlkami a volaly německy na pomoc pánaboha a maminku. V jejich chumlu se lano, které jsem stále svíral, s cuknutím zastavilo a já jsem se svalil mezi ně.

“Es tut mir leid,” hlesl jsem.

“Gott! Hilfe! Mutti, Mutti.”

Merrill mne vymanévroval z kolejí vedoucích podél vleku a nasměroval mě na svah, který zezdola vypadal tak povlovně a mírně.

“Prosím tě, Merrille, nech mě sejít dolů bez lyží.”

“Packale, nadělal bys na sjezdovce díry a lyžaři by padali.”

“Nejradši bych udělal jednu velkou díru, do které by popadali všichni do jednoho.”

Přesto jsem se nechal Merrilem Overturfem odvést nad střed sjezdovky a nasměrovat někam dolů, do míst, kde děti vypadaly ještě mrňavější a auta na parkovišti připomínala dětské hračky. Overturf mi předvedl, jak plužit až

do zastavení, a přidal i jeden vachrlatý oblouk v pluhu. Kolem nás prolétlo několik rozverných dětiček: píchaly hůlkami do sněhu, dělaly drobné

obloučky a padaly tak lehce a bezpečně jako chomáčky vaty.

Měl jsem pocit, že mám na nohou místo lyží dlouhé těžké žebříky; hůlky mi připomínaly chůdy.

“Pojedu za tebou,” sliboval Merrill, “kdybys náhodou upadl.” Rozjel jsem se hezky zvolna. Děti, které mě předjížděly, nezakrývaly své

pohrdání. Pak jsem si všiml, že nabírám rychlost. “Nakloň se dopředu,” volal Merrill. Rozjel jsem se ještě o poznání rychleji. Lyže se mi střídavě rozjížděly a cvakaly o sebe. Co když se mi překříží? napadlo mě.

V tom jsem předjel první vlnu udivených dětí, tak snadno, jako by stály na místě. Teď těm malým všivákům ukážu! “Pokrč kolena, Packale!” ozval se míle za mnou Merrillův hlas. Jenže já jsem měl nohy ztuhlé jako násadu od smetáku. Dojel jsem blonďatou holčičku v zářivé kapucce a elegantním bodyčkem jsem ji odhodil z cesty. Bylo to, jako když rozjetý vlak smete veverku. “Es tut mir leid,” ujistil jsem ji, ale slova mi uvízla v hrdle a do očí

mi vyhrkly slzy. “Musíš plužit!” ječel Merrill. Aha, ten fígl, kterým se zastavuje. Jenže já jsem neměl odvahu pohnout lyžemi. Snažil jsem se je přesvědčit, neposlechly. Ulétla mi čepice. Přímo přede sebou jsem měl klubko dětí: odpichovaly se hůlkami, motaly se sem a tam a v hrůze prchaly

, valila se na ně lavina. Neměl jsem chuť někoho zmrzačit, a tak jsem odhodil hůlky a prolétl mezi dětmi jako beranidlo. Z budky u dolní stanice vleku vyběhl vřískající zřízenec s lopatou. Předtím uhlazoval vyjeté koleje a já jsem nepochyboval, že mě svým nástrojem ochotně přetáhne. Fronta u vleku se rozprchla: lyžaři i přihlížející se běželi ukrýt. Představoval jsem si, že podobně musí vypadat nálet z pohledu bomby.

Dole pod svahem byla malá rovinka. Pomyslel jsem si, že rovinka mě jistě

zbrzdí. A pokud ne ta, byl tady pořád mohutný sněhový val nahrnutý

buldozerem jako ochrana parkoviště před moc rozjetými lyžaři. Snažil jsem se namluvit sám sobě, že bariéra bude měkká.

“K čemu máš hrany?” ječel Merrill. Hrany? “Pokrč sakra ty kolena!” Kolena?

“Packale, pro smilování boží, sekni sebou!” Tady před dětmi? Nikdy!

Vzpomněl jsem si na člověka z půjčovny lyží, který povídal něco o bezpečnostním vázání. Když je bezpečnostní, tak proč ksakru něco neudělá?

Na rovinku jsem dojel zcela rozhozený a cítil jsem, jak se vlastní vahou překlápím dozadu; špičky lyží se náhle zvedly vzhůru jako příď lodi. Hrozivý

sněhový val chránící parkoviště od lyžařů mého kalibru tady byl nečekaně

rychle. Představoval jsem si, že se do něj zavrtám jako dělostřelecký granát; nejdřív mě budou několik hodin vyhrabávat a pak se rozhodnou, že mě

jednoduše odpálí.

Nevím, zda jsem někdy zažil větší překvapení: lyže samy jezdí do kopce!

Přehoupl jsem se přes val a byl jsem katapultován na parkoviště. Zatímco jsem klesal, zahlédl jsem pod sebou robustní německou rodinku vysedající

z mercedesu. Otec Speck v krátkých kožených kalhotách a tyroláku s pérem, matka Specková v pohorkách a s turistickou holí zakončenou bodcem jako cepín, a tři děti, Knödel, Schnitzel a Wurst, s neuvěřitelným nákladem ruksaků, bot do sněhu a lyžařských hůlek. Otevřený kufr mercedesu čekal, až dopadnu. Tlama kytovce číhajícího na létající rybu. Čelisti smrti. Jenže ten Němec, otec Speck, právě v tu chvíli zavřel kapotu.

.co se dělo dál, znám jen z vyprávění Merrilla Overturfa. Vzpomínám si pouze, že přistání bylo nečekaně měkké, protože jsem skončil ve vřelém, korpulentním objetí matky Speckové, která se ocitla zaklíněná mezi mou hrudí a zadními světly mercedesu. V uších mi zaznělo její sladké a vřelé:

“Grrrrumf!” a “Donner.!” Reakce dětí byly smíšené. Knödel bez hlesu zíral a Wurst bez varování svrhl lavinu zavazadel na Schnitzla, jehož pronikavý

vřískot bylo jasně slyšet i zpod hromady ruksaků, bot do sněhu a lyžařských hůlek, pod kterou se krčil.

Otec Speck se podle Merrillových slov rychle rozhlédl po obloze, bezpochyby vyhlížel letadla luftwaffe. Merrill zatím sešplhal dolů z valu a ocitl se v místech, kde jsem se v mdlobách válel já. Matka Specková už chytila svůj mocný druhý dech a píchala do mne bodcem na konci turistické hole.

“Packale! Packale! Packale!” volal Merrill v běhu. Na hřebeni valu tyčícího se nad parkovištěm se zatím shromáždil hlouček těch, kdo přežili. Byli zvědaví, zda jsem přežil i já. Když Merrill zvedl nad hlavu jednu moji zlomenou lyži a marně hledal druhou, propukli údajně v jásot. Bezpečnostní vázání opravdu vypnulo. Člověk obsluhující vlek po mně z valu vztekle mrštil odhozené

hůlky; dopadly na parkoviště, přes které mě Merrill opatrně převáděl. Když si lidé na bariéře všimli, že jsem trochu potlučený, ozval se frenetický potlesk a posměšný povyk.

V tu chvíli se podle Merrillova podání objevilo zbrusu nové porsche a v něm americký manželský pár. Američané evidentně zabloudili: měli za to, že míří

na závody do Zell am See. Muž-bázlivec stáhl okénko a velmi nejistě si prohlížel povykující dav na sněhovém valu. Pak se soucitně usmál na Merrilla transportujícího zraněného lyžaře. Jeho manželka, mohutná čtyřicátnice s vysunutou bradou zabouchla dveře a obešla auto z druhé strany.

“Jsme v háji,” prohlásila, když donutila manžela, aby si stáhl okno. “Za všechno můžeš ty, tvoje nemožná němčina a nulový orientační smysl. Přijedeme pozdě. Nestihli jsme první závod.”

“Madam,” pronesl Merrill, když mne kolem nich vlekl, “buďte ráda, že první

závod nestihl vás.”

Ale to všechno vím jen od Merrilla, což není moc spolehlivý pramen. Než

jsme se stačili vrátit do kaprunského Gasthausu Tauernhof, byl v horším stavu než já. Prodělal hypoglykemický šok a hladinu cukru měl na nule. Musel jsem ho doprovodit do baru a vysvětlit Herr Hallingovi, našemu vrchnímu, důvod přítelova nepřítomného pohledu.

“Trpí cukrovkou, Herr Halling. Dejte mu pomerančový džus nebo cokoli, v čem je hodně cukru.”

“To ne,” namítl Herr Halling, “diabetici cukr nesmějí.”

“Ale on má moc inzulinu,” vysvětloval jsem. “Spálil spoustu cukru.” Jako by na důkaz mých slov vytáhl Merrill před našima očima cigaretu, zapálil si filtr, a když ho znechutil podivný pach, zamáčkl ji na hřbetě vlastní ruky. Rychle jsem ji smetl na zem a přítel udiveně hleděl na

popálené místo, zřejmě cítil bolest. že by to vážně bylo moje zápěstí? Uchopil je druhou rukou a zamával s ním na mne a na Herr Hallinga, jako by to byl praporek.

“Ja, Orangensaft, sofort,” vyhrkl Herr Halling.

Přestože jsem Merrilla podpíral, klouzal v mdlobách dolů z barové stoličky. Když přišel k sobě, šli jsme se dívat na záznam závodů v Zell am See. Sjezd vyhrála podle očekávání Rakušanka Heidi Schatzlová, zato obří slalom přinesl velké překvapení. Domácí Heidi Schatzlová i francouzská hvězda Marguerite Delacroixová podlehly první americké vítězce mezinárodního podniku v dějinách lyžování. Záznam byl úžasný. Delacroixová minula v druhém kole branku a byla diskvalifikována, Schatzlové podjela lyže a favoritka spadla. Rakušané v Gasthausu Tauernhof zachmuřeně mlčeli, my s Merrillem jsme se naopak hlasitě radovali, abychom podpořili nepřátelství mezi národy. Pak se na obrazovce objevila vítězná Američanka, mohutná devatenáctiletá

blondýna. Brankami v horní půli svahu projížděla čistě, ale v dost pomalém tempu. V polovině trati měla trochu pomalý mezičas a věděla to. Mezi branky v dolní části se vřítila jako autobus, který dostal smyk. Střídavě hranila jednou i druhou lyží, natáčela se v ramenou a míjela tyče s praporky tak blízko, že každou rozhoupala. V poslední brance předvedla na udusaném, zledovatělém povrchu pravý balet: ztratila rovnováhu, ale udržela stopu i s jednou lyží zvednutou jako křídlo do výše pasu. Pak se zase srovnala, neposlušnou lyži vrátila na zem s lehkostí polibku, vystrčila svůj úžasný

zadek, posadila se na lyže a v této pozici prosvištěla cílovou rovinkou až do cíle. Sotva jím projela, hmitem se zvedla z hlubokého dřepu a těsně před provazem oddělujícím dojezd od diváků vysekla široký, plavný oblouk, až jí

od hran odletoval sníh. Bezpochyby věděla, že je první.

Televize s ní přinesla rozhovor. Vítězka měla hezkou, hladkou tvář s širokými lícními kostmi a stejně širokými ústy. Nebyla namalovaná, jen na rtech jí

ulpěla bílá vrstva jeleního loje. Nepřestávala si je olizovat, smála se, popadala dech, tvářila se sebevědomě a dělala na kameru opičky. Na sobě

měla jednodílnou elastickou kombinézu, hladkou a přiléhavou jako kůže. Široký zlatý zip sahající od brady k rozkroku si nechala rozepnutý až po výstřih, kde se pod měkkým velurovým pulovrem vzdouvala vysoká, oblá

ňadra. Čestné kolo oběhla společně se stříbrnou Francouzkou Duboisovou –

drobnou a hbitou dívčinou s vykulenýma očima, která tak trochu připomínala krysu, a bronzovou Rakušankou Thalhammerovou, tmavou, zachmuřenou, nemotornou a beztvarou “zázračnou ženou”, u níž by člověk čekal padesát procent mužských genů. Američanka byla o hlavu větší než obě soupeřky a o dva centimetry převyšovala i reportéra, který obdivoval její prsa právě tak jako její lyžování.

Mluvil příšernou angličtinou. “Fy máte německý méno. Jak to?”

“Otec pocházel z Rakouska,” odpovědělo děvče a štamgasti v Gasthausu Tauernhof se trochu rozveselili.

“Takše fy mluvíte německy?” zeptal se reportér s nadějí v hlase.

“Jen s otcem,” odpovědělo děvče.

“Se mnou ani trošku?” žertoval reportér.

“Nein,” odvětilo děvče a bylo na něm znát jisté podráždění. Jako by se ptalo: Proč se mnou nemluvíš o lyžování, blbečku? Energická kolegyně

z amerického družstva nakoukla vítězce přes rameno a podala jí zabalenou žvýkačku. Velké děvče si ji strčilo do úst a začalo na ní pracovat.

“Proč fšichni Američani přešfykujou?” vyzvídal reportér.

“Fšichni nepřešfykujou,” odseklo děvče a já i Merrill jsme se zasmáli. Reportér zřejmě pochopil, že s ní nehne, a začal se uchylovat k ranám pod pás.

“Škoda, že to pyl poslední záfod sesóny,” pokračoval. “Určitě je to velká čest vychrát sáfod jako vůbec první Američanka.”

“Vychrajem jich ještě mnohem víc,” odpovědělo děvče a energicky přežvykovalo.

“Snad napšesrok,” konstatoval reportér. “Budete sáfodit i napšesrok?”

“To se uvidí,” odpovědělo děvče. Pak se obraz roztrhal a my s Merrillem jsme se dali do hlasitého bučení. Když se obrazovka zase vyjasnila, spatřili jsme reportéra stíhajícího lyžařku, která si to rázovala pryč; lyže nesla přes rameno bez nejmenší námahy. Nestabilní ruční kamera se kymácela a mikrofon zachycoval skřípání sněhu.

“Kazí fám radost z vítězstfí, že jste vychrála díky pádu naší Heidi Schatzl?” zeptal se.

Děvče se otočilo a málem mu lyžemi useklo hlavu. Neřeklo ani slovo a reportér poněkud nervózně dodal: “.a díky tomu, že Marguerite Delacroix netrefila branku?”

“Hlavní je, že jsem vyhrála,” prohlásila závodnice. “Dnes jsem byla zkrátka lepší než obě soupeřky,” a opět se měla k odchodu. Reportér se musel sehnout, aby ho nezasáhly dlouhé lyže, a dal se do běhu, aby jí stačil. Přitom se zamotal nohama do šňůry od mikrofonu.

“Zue Kunft, alias Biggie,” drmolil, zatímco za ní klopýtal, “die Amerikanerin aus Fermont, USA.” Konečně ji dohnal a tentokrát se sehnul ještě dřív, než

se k němu otočila. “Kdyš přichlédnete k dnešním podmínkám,” žvanil, “k sledofatělému a smrslému sněchu, myslíte, že fám pomochla tělesná vácha?” Poťouchle vyčkával, co děvče odpoví.

Bylo zjevně v rozpacích. “Co má být s mojí váhou?”

“Pomochla vám?”

“Rozhodně mi neublížila!” vyhrklo děvče na svou obranu. Zmocnil se nás vztek. “Vážíš přesně tolik, kolik máš!” hulákal Merrill. “Ani o gram víc,” dodal jsem já.

“Proč vám žíkají ,Biggie‘? Protože jste moc veliká? Big?” pokračoval reportér v otázkách. Na děvčeti bylo znát, že zuří, ale tentokrát popošlo až těsně

k němu, vypnulo prsa a roztáhlo širokou pusu do zářivého úsměvu. Shlíželo na něj z výšky a skoro to vypadalo, že ho chce svým poprsím odstrčit.

“Proč mi tak žíkají? Co myslíte?” zeptalo se.

Ten televizní hňup se podíval jinam, mávl na kameramana, aby šel blíž, zašklebil se do objektivu a spustil úlisnou němčinou: “Mit mir hier ist die junge Amerikanerin, Zue ,Biggie‘ Kunft.” Zatímco to oznamoval, závodnice se od něj prudce odvrátila a zasadila mu lyžemi nádhernou ránu do zátylku. Reportér zmizel z obrazovky. Kamera se dál snažila sledovat lyžařku. Chvíli byla v záběru, chvíli ne, až se konečně ztratila v davu. Mimo záběr k nám dolehl její vzteklý a rozhořčený hlas: “Jděte do prdele a dejte mi laskavě

pokoj!” volala. “Pokoj.!” Komentátor se neobtěžoval s překladem. Overturf a já jsme pak pěli chvály na přednosti naší lyžařky, Sue “Biggie” Kunftové, a odráželi jsme krajně šovinistické argumenty některých Rakušanů, kteří s námi pili v Tauernhofu.

“Vzácné děvče, Merrille.”

“Vysportovaná píchačka.”

“To ne, Merrille. Určitě je ještě panna.”

“To spíš chlap, Packale.”

“Blbost. Mléčné žlázy ji neomylně prozrazují.”

“Na to se napiju,” prohlásil Merrill, na kterého těžce doléhaly přísné zásady cukrovkářské diety. Nebyl příliš disciplinovaný a často nahrazoval jídlo chlastem. “Večeřel jsem dnes, Packale?”

“Ne,” prozradil jsem mu. “Zmeškal jsi večeři, protože jsi byl v tranzu.”

“Fajn,” prohlásil a objednal další slivovici.

Záznam lyžování skončil a štamgasti z Tauernhofu se vrátili k obvyklé divoké

zábavě venkovanů. Maďarská kapela z Eisenstadtu spustila: harmonika, naříkavá citera a podlézavě lkající housle.

Díky značnému soukromí, kterému jsme se těšili coby anglicky mluvící hosté

v rakouské hospodě, jsme s Merrillem mohli probrat mezinárodní sportovní

události, Hieronyma Bosche, fungování americké ambasády ve Vídni, rakouskou neutralitu, pozoruhodné úspěchy Titovy politiky, šokující vzestup buržoazie, nudu televizních přenosů z golfu, důvody, proč Herr Hallingovi páchne z úst, proč naše servírka nosí podprsenku, jestli si vyholuje podpaží a kdo se jí na to zeptá, zda je radno zapíjet slivovici pivem, na kolik přijdou v Bostonu radiální pneumatiky Semperit, kolik stojí bourbon v Evropě

(obecně) a hašiš ve Vídni (konkrétně), jak přišel host sedící u dveří k jizvě na tváři, jak hanebný nástroj je citera, zda jsou Češi tvořivější než Maďaři, jak hloupá a těžkopádná je stará dolnonorština, jak málo vyhovující je systém dvou politických stran v USA, jak těžké je vymyslet nové náboženství, v čem se liší klerofašismus od nacismu, proč se rakovina nedá léčit, jak nebetyčně

pitomý je člověk a jak příšerná otrava je trpět cukrovkou. A taky jak nejlíp navazovat kontakty s děvčaty. Merrill propagoval způsob zvaný past na kozy.

“Chytneš lyžařskou hůlku takhle,” předváděl a uchopil ji obráceně, tak, že mu špička směřovala do dlaně a prsty vpletl do kožených řemínků

přidržujících kolečko na dolním konci. Pak zamával holí jako kouzelnickou hůlkou, až poutko na rukojeti vytvořilo úhlednou smyčku. “A tímhle polapíš

kozu,” oznámil s očima upřenýma na servírku odklízející nádobí z vedlejšího stolu.

“Merrille, ne!”

“Jen malou ukázku.”

“Ale ne tady.”

“Asi máš pravdu,” uznal Merrill a nevinně sklonil zbraň. “Tajemství úspěchu pasti na kozy spočívá částečně v

kozách. Podmínkou číslo jedna je

nepřítomnost podprsenky. A důležitý je i správný úhel. Obvykle útočím přes rameno, to tě oběť nevidí. Dobrý postup je i ze strany do podpaží, ale musíš

si to dobře nasměrovat.”

“Merrille, ty už jsi to někdy zkoušel?”

“Ne. A teď o tom mluvím jenom proto, že by to podle mého byl skvělý

způsob, jak se seznámit. Nejdřív si ji přitáhnout, pak se představit.”

“Nebude si myslet, že jsi moc vlezlý?”

“Bez agresivity se dnes neobejdeš.”

Servírka sledovala Merrillovu rozhoupanou smyčku s krajní nedůvěrou, ale sama představovala jen chabý terč. Herr Halling u výčepu mohl být navíc oprávněně označen za prudérního. Merrill pustil past na kozy z hlavy, opíjel se slivovicí, oživoval pivem a přemýšlel, zda by neměl provést obvyklý rozbor vlastní moči a zjistit hladinu cukru v krvi. Jenže zkumavky i ampulky s chemikáliemi citlivými na cukr se nacházely o tři patra výš v pokoji hotelu Tauernhof a pánské záchodky byly teď večer přeplněné. Merrill by musel čurat do umývadla, což byl zvyk, který jsem nesnášel. Proto raději omdlel; učinil tak svým typickým způsobem, v sedě. Jednoduše se znepřítomnil. Pokud nehrozilo, že si ublíží, ponechával jsem ho v transu. Usmíval se a v jednu chvíli se zeptal: “Co?” Odpověděl jsem: “Nic,” a on přikývl. Souhlasil se mnou:

nedělo se nic.

A pak jsi vešla ty, Biggie. Velkou Sue “Biggie” Kunftovou jsem poznal okamžitě. Strčil jsem do Merrilla loktem, ale nic necítil. Uštědřil jsem mu pod stolem bolestivý štípanec do faldů na břiše.

“Sestro?” ozval se Merrill. “Už to zase začíná.” Pak upřel pohled kamsi za mne, na špičaté čenichy a drobné parůžky kamzičích trofejí pověšených na zdi. “Zdar, přisedni k nám,” zahlaholil. “Rád tě zas vidím, kruci.” Sue “Biggie” Kunftová se zatím nerozhodla, jestli v hospodě zůstane. Rozepnula si zip u větrovky, ale nesvlékla si ji. Nepřišla sama: doprovázely ji další dvě dívky, zřejmě kolegyně z reprezentace. Všechny měly stejné

větrovky s olympijským emblémem a na rukávu malou nášivku USA. Okouzlující Biggie Kunftová a její dvě neatraktivní kamarádky prchly z Zell am See přeplněného fanoušky a sportovci; táhly se až sem kvůli místnímu koloritu? Přijely za místními muži, před kterými si mohly uchovat inkognito?

Jedna z dívek oznámila Biggie, že Gasthaus Tauernhof je “ucházející”.

“A není tu nikdo pod čtyřicet,” dodala druhá.

“A co tamhle ten?” ukázala Sue “Biggie” Kunftová na mne. Merrilla neviděla, protože se mezitím uložil na dlouhou lavici přiraženou ke stolu z opačné

strany.

“Sestro?” oslovil mě. Nacpal jsem mu pod hlavu lyžařskou čepici, aby se mu pohodlněji leželo. “Sestro, prášek na spaní si klidně vezmu,” pronesl zničeně,

“ale rozhodně odmítám další klystýr.”

Herr Hallingovi i několika dalším postupně docházelo, kdo je tahle prsatá

blondýna, ale tři dívky se stále nemohly rozhodnout. Mají se usadit o samotě, nebo na vzdálenějším konci mého stolu?

“Vypadá, že je trochu pod párou,” sdělovala své dojmy první dívka.

“A jakou má legrační postavu!” přidala se druhá.

“Mně připadá jeho postava zajímavá,” prohlásila Biggie, stáhla si větrovku z ramen a pohodila hlavou, takže jí záplava přistřižených hustých vlasů

padala na ramena. Nesla se k mému stolu sebejistým, skoro mužským krokem: velké, silné děvče, které si bylo vědomo toho, že jeho půvab je ryze atletické povahy. Nesnažila se imitovat ženskou křehkost, která jí chyběla. Pohodlné tmavohnědé kalhoty ze strečového žerzeje mizely v kožešinových holínkách sahajících až ke kolenům. Dále na sobě měla temně oranžový

velurový pulovr s

výstřihem do véčka. Bělost jejího krku a dekoltu

překvapivě kontrastovala s opálenou tváří. Dvě čnějící oranžová ňadra ke mně plula jako dvojice zapadajících sluncí v opilcových vidinách. Zvedl jsem Merrillovi hlavu za ucho a zase ji nechal dopadnout, nejprve měkce na čepici, pak o něco tvrději na lavici.

“Bez agresivity se neobejdete, sestro,” prohlásil. Oči měl doširoka otevřené a pomrkával na kamzíky na zdi.

“Ist dieser Tisch noch frei?” zeptala se Sue “Biggie” Kunftov á, která do televize řekla, že mluví německy jen s vlastním otcem.

“Bitte, Sie sollen hier setzen,” zamumlal jsem své pozvání. Prima velké děvče stálo přímo proti mně, ty druhé dvě se držely zpátky; nemotorné mašiny, které se snažily tvářit jako svižné a rozverné holčičky. Všechny se usadily na protější straně stolu, takže nezaregistrovaly přítomnost Merrilla Overturfa. Řekl jsem si, že na něj nebudu upozorňovat: ještě bych je uvedl do rozpaků. A taky jsem si řekl, že nevstanu, i když by to bylo zdvořilé, a nebudu Sue Kunftové věšet na nos, že jsem o tři centimetry menší než ona. Když jsme seděli, byli jsme stejně velcí. Mám obstojné

tělo, ale trochu krátké nohy.

“Was möchten Sie zum trinken?” zeptal jsem se jí a objednal jí pivo a těm dvěma nanicovatým chudinkám jablečný mošt. Vyhledal jsem zrakem Herr Hallinga proplouvajícího potemnělým sklípkem a přes hlavy trojice jsem oznámil: “Zwei Apfelsaft, ein Bier.” Výčepní se vpíjel zamyšleným pohledem do výstřihu vítězky obřího slalomu.

Pokračoval jsem v povrchní německé konverzaci se šampionkou, zatímco obě

kolegyně na chladnějším konci stolu si nervózně mnuly ruce advojhlasně

kňouraly. “Biggie” hovořila podomácku uplácanou němčinou, kterou pochytila sluchem od jednoho z rodičů; ten jí předal dokonalou výslovnost a nulové

znalosti gramatiky. Poznala, že nepocházím z Kaprunu ani z Zell am See, protože jsem nemluvil místním dialektem, ale nemohla uhodnout, že jsem Američan, a já jsem neměl sebemenší důvod přejít do angličtiny. Ještě by se k nám přidaly ty dvě na konci stolu!

Zato Merrilla bych do konverzace zatáhl rád. Natáhl jsem ruku, abych ho poplácal po tvářích. Nebyl tam.

“Vy nejste odtud?” zeptala se Biggie.

“Nein.”

Merrillova hlava už nespočívala na lavici. Snažil jsem se nohou pod stolem nahmatat aspoň zbytek těla a pak jsem zašátral rukou za lavicí. Přitom jsem se stále usmíval a vrtěl hlavou.

“Lyžujete tady?” vyptávala se dál

“Ne, nepřijel jsem lyžovat. Vůbec nelyžuju.”

“Když nelyžujete, proč jezdíte na hory?”

“Kdysi jsem skákal o tyči,” prozradil jsem jí a díval se, jak si to pro sebe tiše opakuje a přikyvuje. Rozuměla mi. Teď jsem sledoval, jak přemýšlí nad souvislostí mezi mým pobytem na horách a minulostí skokana. Chce říct, že sem přijel, protože kdysi skákal o tyči? Zdálo se, že moje slova pochopila právě takto. Zajímalo mě, co si s tím počne. A taky bych býval rád věděl, kam ksakru zmizel Merrill.

“Skáčete o tyči?” zopakovala opatrnou němčinou. “Sie springen mit einem Poll?”

“Skákával jsem, ano. Teď už samosebou neskáču.”

Samosebou? Evidentně jí to vrtalo hlavou, ale nahlas řekla: “Počkat. Skákal jste o tyči, ale už jste toho nechal, je to tak?”

“Samosebou,” odpověděl jsem. Zavrtěla hlavou a pokračovala: “.a sem jste přijel, protože jste býval skokan?”

Obdivoval jsem ji. Líbilo se mi, jak je vytrvalá. Jiný člověk by to při náhodném setkání dávno vzdal a už by se nevyptával.

“Proč?” naléhala. “Rozumíte, co má společného to, že jste někdy skákal výšku, s tím, že jste teď tady na horách?”

“To nevím,” přiznal jsem nevinně, jako by šlo čistě a jen o její spekulaci. Teď

se tvářila naprosto zmateně. “Jakou souvislost by mohly mít hory se skokem vysokým?” zeptal jsem se. Byla v koncích. Musela si myslet, že jádro problému tkví v její chabé němčině.

“Máte rád výšky?” zkusila to.

Usmál jsem se. “To ano. Čím výš, tím líp.”

Vycítila, jak absurdní je celý náš rozhovor, protože se taky usmála. “Máte tady tyče?”

“Myslíte skokanské?”

“Samosebou.”

“Ovšem, že je mám.”

“Tady na horách.”

“Samozřejmě.”

“A vláčíte je všude s sebou.” Teď už se dobře bavila.

“Vždycky jen jednu.”

“Jistě, to je samozřejmé.”

“Aspoň nemusím stát fronty na vlecích,” podotkl jsem.

“Vyskočíte rovnou na sjezdovku.”

“Ano. Dolů mi to jde mnohem hůř.”

“A teď bez legrace,” zarazila mě. “Co děláte doopravdy?”

“Ještě jsem se nerozhodl. Skutečně.” Myslel jsem to vážně.

“To jsme na tom stejně,” řekla. I ona to myslela vážně, a tak jsem nechal němčinu němčinou a začal jsem mluvit anglicky.

“Na světě není nic, co by mi šlo tak dobře, jako vám lyžování,” ujistil jsem ji. Její kamarádky se zatvářily překvapeně. “Vždyť je to Američan!” řekla jedna z nich.

“A skokan o tyči,” dodala Biggie s úsměvem.

“Bývalý,” opravil jsem ji.

“Dělal si z nás srandu!” postěžovala si jedna ze šeredek a vrhla na Biggie ublížený pohled.

“Má skvělý smysl pro humor,” odpověděla Biggie a znovu se obrátila ke mně

, německy, aby jí ty dvě nerozuměly: “Při lyžování si ho člověk moc neužije. Nic humorného na tomhle sportu není.”

“To jste ještě neviděla lyžovat mě,” ujistil jsem ji.

“Proč jste tady?” chtěla vědět.

“Starám se o kamaráda,” odpověděl jsem a provinile jsem se rozhlédl po Merrillovi. “Je opilý, má cukrovku a právě se ztratil. Asi bych se po něm měl poohlédnout.”

“Tak proč to neuděláte?”

Kvůli většímu soukromí jsem dál hovořil německy. “Protože jste se objevila vy a já jsem o tu událost nechtěl přijít.”

Usmála se, ale odvrátila pohled. Přestože naše německá konverzace přiváděla její přítelkyně k zuřivosti, Biggie v ní pokračovala. “Zvláštní místo pro balení holek,” konstatovala. “Zřejmě se nijak zvlášť nesnažíte, jinak byste neseděl právě tady.”

“To máte pravdu,” řekl jsem. “Tady jsou šance sbalit dívku pramalé.”

“Ano, pramalé,” přisvědčila a její pohled prozrazoval, že to myslí vážně. Přesto se znovu usmála. “Běžte hledat svého přítele. Zatím se k odchodu nechystám.”

Málem jsem se opravdu dal do hledání a vážně jsem si lámal hlavu, kde začít. Ve sklípku, pod stoly stojícími v hlubším stínu, kde mohl chudák Merrill dřepět na bláznivé číhané, anebo ležet v diabetickém kómatu? Nahoře v Tauernhofu, kde snad prováděl své opilecké testy a rozléval moč ze zkumavek po celém umývadle?

Pak jsem si všiml, že štamgasti u stolu za zády tří dívek ztichli. Několik mužů

upřeně a se zájmem sledovalo, co se děje. Za dívkami se pohybovalo cosi, co siluetou připomínalo plížícího se velkého psa, a blížilo se to k našemu stolu. Herr Halling se nakláněl nad výčepním pultem s prstem na ústech, jako by se chystal plivnout na skleněnou odměrku destilátů a vycídit ji, a dělal, že nic nevidí. Pak se v úrovni stolní desky v matném světle pomalu vynořil temný

stín, rukojeť lyžařské hůlky. Visící kožené poutko se blížilo k mezeře mezi loktem (opřeným o stůl) a ňadrem vítězky obřího slalomu.

“Víte,” vysvětloval jsem rozechvěle Biggie Kunftové, “ten můj přítel není

zcela při smyslech.”

“Tím spíš byste ho měl najít,” řekla s opravdovou účastí.

“Doufám, že i vy máte skvělý smysl pro humor,” podotkl jsem.

“Docela určitě!” odpověděla a velmi přátelsky se usmála. Pak se ke mně

naklonila přes stůl a trochu nesměle mě pohladila po hřbetu ruky. Byla si vědoma toho, jak velké má dlaně, a většinu času je držela sevřené. V prostorné mezeře mezi loktem a poprsím se náhle vynořilo tančící poutko lyžařské hole. Biggie byla předkloněná a její prs v těsném velurovém objetí

představoval terč, který by minul jen úplný idiot.

“Doufám, že se na mne nebudete zlobit,” hlesl jsem a pohladil ji po ruce.

“Samozřejmě že ne,” zasmála se právě ve chvíli, kdy se její ňadro ulovilo do poutka a bylo vlečeno kamsi do podpaží, divně zkroucené. Za jejími zády se potácivě vztyčil do kleku Merrill Overturf. Lyžařská hůlka se ohýbala jako rybářský prut pod váhou řádného úlovku a on měl děsný, skelný pohled.

“Past na kozy!” zařval.

Sportovkyně z Vermontu mu vzápětí předvedla, co je to kočičí mrštnost a nadlidská síla. Vysvobodila prs ze smyčky, popadla rukojeť hůlky, vytáhla nohy zpod stolu a hmitla jimi přes lavici. Pod úderem pevných stehen ztratil Merrill rovnováhu a padl na zadek. To už byla Biggie na nohou a s lyžařskou hůlkou to evidentně uměla. Opakovaně ji vrhala proti Merrillovi, který se kroutil na podlaze, snažil se vysvobodit prsty z kožených řemínků kolečka, do kterých je předtím vpletl, a krvácející dlaní se bránil před útoky bodce na konci hole.

“Krev! Krev! Packale! Ona mě bodla!” To ho Biggie konečně přišpendlila, když mu předtím nohou v kožešinové holínce šlápla na prsa: špička hole udělala Merrillovi důlek do břicha.

“To byla jenom hra! Jenom hra!” vřískal na ni Merrill. “Ublížil jsem vám snad?

Co? Neublížil, pro všechno na světě! Nic jsem vám neudělal! Nic, nic, nic!” Ale Sue “Biggie” Kunftová se nad ním dál nakláněla a opírala se o hůl s dostatečnou váhou, aby ho udržela přišpendleného. Přitom vyhrožovala, že ho vykuchá, a i na mne vrhala zlostný pohled oklamané ženy. “Řekni jí něco, Packale,” žadonil Merrill. “Koukali jsme na vás v televizi,” ujišťoval ji. “Moc jste se nám líbila.”

“Ten reportér byl hnusný,” dodal jsem.

“Moc vám to slušelo,” pokračoval Merrill. “Chtěli, aby to vypadalo, že jste vyhrála náhodou, ale vy jste jim ukázala!” Biggie na něj nevěřícně hleděla.

“To je hladinou cukru v krvi,” vysvětloval jsem. “Neví o sobě.”

“Napsal o vás báseň,” lhal Merrill, ale Biggie to zjevně potěšilo. “Hezkou báseň,” tvrdil Merrill. “Je to opravdický básník.”

“.který předtím skákal o tyči,” zapochybovala Biggie.

“A taky zápasil,” dodal Merrill zničehonic bláznivě, “takže jestli mi tou pitomou hůlkou něco uděláte, zláme vám vaz!”

“Neví, co povídá,” prohodil jsem k Biggie, která sledovala, jak Merrill zvedá

zkrvavenou ruku.

“Třeba umřu,” prohlásil. “Kdo ví, co mi ta hůlka propíchla.”

“Bodni ho ještě jednou pořádně a padáme odtud,” vybídla jedna z kamarádek Biggie.

“Ale hůlku pro jistotu neodkládej!” dodala druhá a zabrejlila na mne.

“Pod pasem má člověk životně důležité orgány,” kvílel Merrill. “Panebože.”

“Nemířila jsem vám na břicho,” řekla Biggie.

“Když se vám posmívali, byla jste dokonalá,” tvrdil dál Merrill. “V tomhle ošklivém světě, který se bere tak strašně vážně a kde je člověk člověku vlkem, si uchováváte důstojnost a humor.”

“Kam se váš smysl pro humor poděl teď?” zeptal jsem se. Pohlédla na mě, jako bych ji bodl. Zřejmě jsem ťal do živého. Na smyslu pro humor si zakládala.

“Proč vám žíkají ,Biggie‘?” ozval se Merrill neohroženě. Pak se obrátil ke mně. “Proč vy myslíte, že jí tak žíkají?”

“Asi má velké srdce,” odpověděl jsem, natáhl jsem ruku a vzal od ní hůlku. Usmívala se a tvář jí hořela odstínem připomínající temně oranžový velur pulovru. Člověk by ji podezíral, že je celá z veluru!

Pak si Merrill Overturf stoupl; příliš rychle. Zbytky jeho vědomí mohly fungovat jen v horizontální poloze. Myslím, že když vyskočil na nohy tímto tempem, zapomněl na zemi mozek. Na všechny se usmíval, ale z očí jsme mu viděli jen bělmo. Máchal rukama, jako by ve vzduchu vytáčel telefonní

čísla.

“Požíčku, Backale!” pravil.

Stihl jsem si všimnout, že stojí na kotnících, a pak padl jako mokrý sníh.

14. Spravedlivé bitvy

V dobách mého manželského života na adrese Iowa Avenue 918 znala pojem

“optimismus” leda naše odvážná myš. Pět po sobě jdoucích nocí prováděla odvážné nájezdy na návnadu položenou v pasti. Opakovaně jsem ji varoval. Uzmul jsem Biggie tučnou porci dušeného hovězího hrudí a lákavě jsem ji vystavil: ne v pasti, ale asi metr od ní. Chtěl jsem dát myšce najevo, že se o ni postarám. že nemusí riskovat svůj huňatý, jako prst tenký krk a strkat ho do přerostlé pasti na lasičky, lesní sviště, vačice a obří krysy, kterou na ni Biggie nastražila.

Nikdy jsem nepochopil, co proti tomu hlodavci má. Spatřila ho pouze jedenkrát, jednou večer si šla do sklepa pro lyže a přistihla myš na odpočívadle pod schody. Snad si pomyslela, že si zvířátko příliš troufá a chce vpadnout nahoru do domu. Anebo že jí hodlá rozkousat lyže, které si přestěhovala do skříně v ložnici. Občas na mě padaly, když jsem po ránu ospale šmátral kolem sebe. Příšerně ostré hrany dokázaly člověku způsobit ošklivé rány. Lyže byly jednou z příčin našich manželských neshod.

A tak si myš jednoho večera pochutnala na telecím, přestože jsem si nebyl docela jistý, zda myši žerou maso.

Pak jsem se šel koupat s Colmem. Ve vaně byl tak kluzký, že jsem ho musel držet v podpaží, aby mi nezajel pod vodu. Koupel s Colmem mě pokaždé

osvěžila, až na to, že do koupelny vždycky přišla Biggie a pozorovala nás. S nelíčenou obavou v hlase se pokaždé ujišťovala: “Myslíš, že Colm bude taky tak chlupatý jako ty?” A myslela tím: Jak dlouho potrvá, než ho doživotně zohyzdí ten strašlivý porost?

Obvykle jsem jí podrážděně odsekl: “To bys chtěla, abych na sobě neměl ani chloupek?”

A Biggie ucouvla. “To ne, jen bych si nepřála, aby měl Colm srst jako ty.”

“Ale Biggie, průměrný muž je většinou ještě chlupatější než já.”

“No právě, muž!” povzdechla si, jako by jí na mně vadilo právě to, že jsem muž.

Dobře jsem věděl, co jí leží v hlavě. Lyžaři. Blonďatí a jen částečně

maskulinní (a když ne blonďatí, tedy aspoň opálení), se zuby nezažloutlými od tabáku, neochlupení, s běloučkými svaly pod podvlékačkami, celí hladcí

od častého spaní ve spacáku. Jediným odpudivým místem na lyžařích jsou nohy. Řekl bych, že nikde jinde než na přehřátých nohách sevřených těsnou kombinézou se lyžař nepotí.

Představte si všechny ty tlusté, spečené

ponožky! Ano, tohle je jediný zdravotní nedostatek lyžařů.

Byl jsem první a jediný nelyžař, se kterým Biggie spala. Muselo to pro ni být něco nového a působivého. Ale časem začala pochybovat a vzpomínat na bělostně čisté závěje.

Copak je to moje vina, že jsem nikdy nenosil hedvábné spodky, které

člověku sedřou všechny chlupy? Nemůžu lyžovat: mám moc velké póry a vítr mě hned profoukne. A je snad moje vina i to, že jsem pořád mastný a upocený? Co dělat, když mi nepomůže ani koupel? Mohu celý rozehřátý

vylézt z vany, zapudrovat si rozkrok, vetřít si krém do podpaží, hladce oholenou tvář si pokropit voňavou vodičkou stahující póry, stejně se během deseti minut znovu zpotím. Prostě přeteču. Když občas s někým hovořím, všimnu si, že na mne dotyčná osoba divně hledí. Něco ji vyvede z míry. Dnes už vím, čím to je. Nešťastník vidí, jak se mi otevírají póry. Anebo sleduje jediný pór, který se pomalu rozevírá a mžourá na diváka. Zažil jsem to sám při pohledu do zrcadla a musím říct, že s pozorovatelem soucítím: je to skličující zážitek.

Od vlastní ženy byste čekali, že nebude civět s ústy dokořán, když se na vás projevuje fungování metabolismu, a už vůbec ne v tak prekérních situacích. A ona zatím hýří radami, co bych měl udělat se svým směšným ochlupením.

“Shoď ten knír, Pseudo. Vypadá jako chlupy v rozkroku.” Ale to mě ani nenapadne. Potřebuji každý chlup, který na mně vyraší. Nebýt jich, co by zakrývalo moje nešťastné póry? Tohle Biggie nikdy nepochopila; ta žádné póry nemá. Její pleť je hladká jako Colmova zadnička. Tajně

doufala, že Colm zdědí póry po ní, tedy že nezdědí žádné. To mi samozřejmě vadilo. Ale když jsem pomyslel na to dítě. Upřímně řečeno, póry, jako mám já, bych nikomu nepřál.

Přes to všechno mě naše koupelnové střety zarmucovaly.

Vyrazil jsem na procházku do baru k Bennymu, protože jsem předpokládal, že by tam polemik Ralph Packer mohl předsedat svému kroužku nebo aspoň

chrlit aforismy. Jenže u Bennyho bylo nezvykle prázdno. Využil jsem klidného prostředí a neprozřetelně jsem vytočil číslo Dívčích kolejí Flory Mackeyové.

“Které patro?” chtěl kdosi vědět a já si lámal hlavu, ve kterém poschodí

může bydlet Lydia Kindleová. Nejspíš hodně vysoko, někde u okapů, tam, kde hnízdí ptáci.

Spojovatelka vyzkoušela různé linky. Pak se ozval podezíravý dívčí hlas.

“Ano?”

“Prosil bych Lydii Kindleovou,” řekl jsem.

“Kdo volá, prosím?” trval hlas na svém. “Jsem její patrová sestra.” Patrová sestra? Zavěsil jsem a přitom jsem si představoval nástěnné bratry, dveřní otce, okenní matky a na omítku nad hospodským pisoárem jsem napsal: FLORA MACKEYOVÁ ZůSTALA PANNOU Až DO KONCE.

V jednom z hajzlíků měl zřejmě někdo problémy. Pod dveřmi vykukovaly sandály s přezkami, rudé ponožky, spuštěné kalhoty do zvonu a hmatatelný

žal.

Ať to byl, kdo chtěl, plakal.

Sám dobře vím, jak může člověk trpět při močení, takže jsem s ním soucítil. Zároveň jsem neměl chuť do celé věci šťourat. Napadlo mě, že bych mohl u baru koupit pivo, strčit je pod dveře s tím, že tuhle rundu platím já, a rychle zmizet.

Pisoár, Bennyho proslulý samosplachující pisoár, sám spláchnul. Říkalo se, že

elektronický spínač spíná jednou za půl roku, aby šetřil pumpu. A já jsem ten vzácný okamžik nepropásl!

Člověk na hajzlíku to uslyšel taky. Vycítil přítomnost jiného člověka a přestal brečet. Pokusil jsem se dojít po špičkách ke dveřím.

Z hajzlíku se ozval slabý hlas: “Prosím vás, už se setmělo?”

“Ano.”

“Panebože. Myslíte, že můžu ven? Tamti už jsou pryč?” Zmocnil se mě nával strachu. Rozhlížel jsem se po tamtěch. Kdo to může být? Nakoukl jsem pod pisoár, zda tam nečíhají podivní mokří mužíčci. “Koho myslíš?” zeptal jsem se.

Dveře záchodku se otevřely a nešťastník vyšel ven. Cestou si vytahoval kalhoty s nohavicemi do zvonu. Byl to tmavovlasý, štíhlý chlapec, básník se zálibou v oblečení

levandulové barvy. Student pracující v

Rootově

knihkupectví, střídavě pokládaný za velkého milovníka, nebo za teplouše, případně za obojí.

“Proboha! Už odešli?” ujišťoval se. “Děkuju vám! Říkali, že nesmím ven, dokud nebude tma, jenže tady nejsou okna!”

Při bližším ohledání bylo vidět, jak surově ho zmlátili. Chytili ho na pánských záchodech, řekli mu, že by měl spíš chodit na dámské, a pak mu vyváleli obličej v pisoáru; nos mu vydrhli tabletou tuhého záchodového deodorantu, která mu sedřela kůži na obličeji. Pálilo to jako pemza prosycená močí. Z ubožáka vzlínala příšerná směs pachů. V kapse se mu rozbila lahvička toaletní vody Levhartí žena. Výsledek byl horší, než kdyby člověk nalil parfém do latriny.

“Ach jo,” povzdechl si. “Tentokrát to náhodou trefili, jsem opravdu homouš. Ale docela dobře bych mohl nebýt. Chci říct, že si u mě nemohli být jistí. Šel jsem se jenom vyčurat, na tom snad nic není, nebo je? Nenaháním chlapce po záchodcích. Přijdu si na své i bez toho.”

“A co ta toaletní voda?”

“Nevěděli, že ji u sebe mám. Navíc nebyla pro mě, sakra. Koupil jsem ji pro ženskou, pro vlastní sestru. Bydlím u ní. Zavolala mi do práce, abych jí

cestou domů koupil jedno balení.”

Špatně se mu šlo, útočníci ho pořádně zkopali, a tak jsem se nabídl, že ho doprovodím.

“Bydlím hned za rohem,” namítl. “Nemusíte se mnou chodit. Mohli by si myslet, že jste taky jeden takový.”

Ale já jsem ho od Bennyho stejně odvedl. Zavěsil se do mne a společně jsme prošli kolem dvou dvojic civících v kukani u východu. Hele je, milence! Jeden do sebe obrátil láhev voňavky a pak si pochcal kalhoty.

Benny pózoval za pultem mezi nablýskanými půllitry a vyzařovala z něj naučená a pěstěná nevšímavost k čemukoli.

“Tvůj pisoár sám od sebe spláchl, Benny,” sdělil jsem mu. “Zapiš si to do kalendáře.”

“Dobrou noc, chlapci,” odtušil Benny a nanicovatý umělec u rohového stolu zabořil nos do pivní pěny, aby v ní pohřbil náš zápach.

“Věděl jsem, že to tady v Iowě bude zlé,” prozradil mi ten tepl ý brach, “ale netušil jsem, jak moc zlé to bude.”

Stanuli jsme v centru města na Clinton Street, před jeho domem bez výtahu.

“Bylo to od vás hrozně hezké,” prohlásil. “Pozval bych vás dál, ale. jsem zavázán jiné osobě, jestli mi rozumíte. Nikdy jsem nikomu nebyl tak v ěrný, vážně, ale tenhle člověk. chápejte, je prostě úžasný.”

“Nejsem jako vy,” ujistil jsem ho. “Chci říct, že bych docela dobře mohl být, jenže

tentokrát jste to náhodou netrefil.”

Vzal mě za ruku. “Já vím. To nevadí. Snad někdy příště. Jak se vlastně

jmenujete?”

“Zapomeňte na to,” odpověděl jsem. Odcházel jsem a rád bych za sebou zanechal i jeho puch. Uprostřed ošuntělé ulice připomínal ve svém křiklavém oblečení homosexuálního rytíře, který právě vstoupil do města stiženého morovou ranou: statečného, pošetilého a odsouzeného k záhubě.

“Nebuďte příliš pyšný!” volal za mnou. “Před nikým se neplazte, alenebuďte příliš pyšný!”

Vzácná rada od nejpodivnějšího z proroků! V každém stínu potemnělé Iowa Avenue číhaly hordy hrdlořezů chtivých likvidovat teplouše. Nechají mě na pokoji, když jim ukážu, že jsem normální? Měl bych znásilnit první holku, kterou potkám? Koukejte, jsem heterosexuál!

Taky bych mohl nechat roztažené závěsy, až se vrátím domů k Biggie, své

velké plavé lvici, která napůl sedí, napůl leží opřená v naší měkce vyležené

posteli, na hromadách (a pod hromadami) časopisů a polštářků

ozdobených výšivkami s alpskými motivy.

“Panenko skákavá, cítíš, jak smrdíš?” zvolala Biggie a vytřeštila oči. Představa, že bych jí měl vysvětlovat příčinu, byla stejně příšerná jako hutné

výpary parfemované moči, jež ze mne vzlínaly jako následek mého setkání

s příručím z Rootova knihkupectví. Představoval jsem zředěnou verzi jeho odéru.

“Co je to z tebe cítit?” zeptala se Biggie. “Která to byla, ty čuráku?!”

“Zaskočil jsem k Bennymu,” vysvětloval jsem, “a na pánských záchodcích jsem potkal jednoho buzíka. Prodává u Roota, víš který?” Ale to už Biggie vystartovala z postele, celého mě očuchala a pak si přidržela u nosu mé

dlaně. “Vážně, Big,” ujišťoval jsem ji a pokusil jsem se ji štípnout do tváře, ale držela si mě od těla.

“Pseudo, ty dobytku, ty.”

“Nebyl jsem ti nevěrný, Big! Přísahám.”

“Kristepane!” zařvala. “Dokonce mi taháš do mého vlastního domu její

smrad!”

“Biggie, to všechno ten blbej teplouš na pánských hajzlíkách. Vymáchali ho v pisoáru a přitom se mu v kapse rozbila lahvička s kolínskou.” Do prdele!

pomyslel jsem si. Neznělo to ani trochu pravděpodobně, a už vůbec ne věrohodně. “Byla to hrozně silná vůně,” podotkl jsem s klidem zoufalce. “Teď

už trochu vyprchala.”

“Silná vůně? To věřím!” zavřískla Biggie. “Musela smrdět jako hárající čubka

, a tys tím načichl od hlavy až k patě!”

“Nic jsem neprovedl, Biggie!”

“Bylo to něco exotického, co?” pokračovala Biggie. “Jedna z těch Indek v sárí! Bodala tě přitom hřebíkama? A smrděla jako celý harém? Já tě přece znám, Pseudo! Tohle tě odjakživa rajcovalo, nemám pravdu? Černošky, úchylné orientálky a snědé židovky, po těch jsi vždycky šílel! Dobře jsem to viděla, hajzle!”

“Kristova noho, Biggie!”

“Je to tak, Pseudo!” ječela. “Vím, že tě to vzrušuje! Chlupaté kurvičky.

hnusná vyfintěná špína!”

“Biggie, prokrista.”

“Vždycky jsi chtěl, abych vypadala jinak,” pokra čovala a kousla se do pěsti.

“Jen se koukni, co mi kupuješ za šaty. Tyhle příšerné hadry! Vůbec mi nesluší, mám moc tlustý stehna! Prý: ,Hlavně nenos podprsenku! Máš úžasný

prsa, Biggie!‘ Jenže bez podprsenky se mi houpou jako krávě vemeno!

,Vypadáš božsky, Biggie!‘ říkáš. Já náhodou moc dobře vím, jak vypadám. Bradavky mám větší než většina ostatních holek kozy!”

“To je pravda, Biggie, máš. Proto se mi tak líbí.”

“Nelíbí!” zařvala. “A ke všemu pořád vykládáš, jak nemáš rád blondýny!

‚Plavovlásky se mi zpravidla nelíbí,‘ říkáš vždycky a pak mě nějak neslušně

plácneš! Prý ‚zpravidla‘! A přidáš jeden z těch svých šťouchanců. Víš, jak hrozně se cítím?”

“Jestli nezavřeš zobák, budeš se cítit ještě hůř!” varoval jsem ji. Ucouvla a přistrčila mezi nás postel. “Nesahej na mě, hergot!”

“Nic jsem neudělal, Big.”

“Smrdíš!” křičela. “Musel jsi to dělat v chlívě! Bahnil ses v hnoji s nějakou.

prasnicí!”

Strhl jsem si košili a zařval jsem: “Tak si mě očichej, Biggie! Smrdí mi akorát ruce!”

“Tak ruce, říkáš!” pronesla s ledovým klidem a pomalu dodala: “že bys v chlívě ke všemu ošoustal prstem nějakou tu ovci?” Pochopil jsem, že tady racionální argumentace nepomůže, a tak jsem odkopl boty, vysoukal jsem se z kalhot a skočil jsem na ni. Přitom jsem se snažil vyprostit kotníky z trenýrek.

“Ty zvíře!” vyjekla. “Nedotýkej se mě tím svým. Pseudo, brrr! Bůhví, cos všechno chytil! Nerada bych to dostala taky. Děkuji, nechci!” Když jsem se po ní vrhl, uhnula k nohám postele, takže jsem zachytil jen lem směšně

nafouklé noční košile, té příšerné flanelové, a roztrhl jsem ji až po obrubu výstřihu. Pak jsem Biggie překulil zpátky na postel. Už jsem ji skoro znehybnil jako ve svěrací kazajce, když provedla vysoký výkop, nohama vytrénovanýma lyžováním mě zasáhla do prsou a prchala do chodby, zatímco mně zůstaly v rukou jen cáry noční košile. Dostihl jsem ji na prahu a objal ji zezadu. Hmátla za sebe, jednou rukou mě popadla za vlasy, druhou si prostrčila mezi nohama a hnala se mi po životně důležitých orgánech. Elegantně jsem ji podsekl patou, něco takového se mi nepovedlo za celou zápasnickou kariéru. Čekal jsem, že ji to omráčí, ale ona mi zaryla loket do krku a vzepřela se pode mnou na lokty a na kolena. Na Biggie byly nejz ákeřnější její silné nohy. Když se zvedala, pokusil jsem se jí nasadit nůžky, ale udělal jsem to pozdě. Klopýtala, se mnou na zádech, přes celou místnost, před prádelníkem se šikovně sehnula a překulila a já jsem narazil hlavou i rameny do zásuvky s kalhotkami.

Viděl jsem hvězdičky a cítil, jak mi krvácí jazyk, který jsem se nikdy neodnaučil vyplazovat, přestože jsem si ho při každém zápase málem ukousl. Biggie se chystala odejít, ale já jsem se jí přimknul k boku, prudký boxerský

zvedák jsem šikovně ztlumil čelem, a zatímco Biggie zuřila, že si narazila ruku, dostal jsem se jí zezadu ke kolenu a výkopem do boku jsem ji povalil. Tentokrát se mi podařilo sevřít její bližší nohu nůžkami a na vzdálenější ruku nasadit těsný svěrák (tenhle zoufalý chvat jsem za svou sportovní dráhu nejednou s úspěchem využil). Mlátila sebou jako zběsilá a volnou rukou hmatala po něčem, čím by mě mohla praštit. Využil jsem příležitosti, sevřel jsem jí obě paže, natáhl se přes ni v pravém úhlu a přišpendlil jsem ji zátylkem k zemi. Nebezpečné nohy mlátily kolem mne, ale jinak byla Biggie v koncích. Dokonce na lopatkách; škoda, že se kolem nevyskytoval žádný

rozhodčí, který by plácl do žíněnky a zápas ukončil. Věděl jsem, že ji dvojitý

svěrák bolí, a přisunul jsem se nahým břichem k její hlavě, takže jsem se jí

pupkem otíral o rozpálenou tvář. Přitom jsem si dával dobrý pozor na její

zuby a taky na to, abych nepovolil sevření. Právě v takových vypjatých okamžicích se mi stávalo, že mě soupeř nevysvětlitelným způsobem přišpendlil. Pomalu jsem se přibližoval choulostivými místy k jejím očím sršícím hněvem a současně jsem bedlivě sledoval její ostrý chrup, který

nebyl zase tak daleko.

“Já ti toho mrzáka ukousnu, přísahám!” vrčela a zmítala se v mém dvojitém svěráku jako v železech.

“Nejdřív si k němu laskavě přivoň, Biggie,” řekl jsem a otřel jsem se jí

břichem o hebké líčko. Kolem hlavy mi prosvištěla těžká kolena a dopadla mi na záda. “Tak si mě očuchej,” vyzval jsem ji, “a po pravdě mi pověz, co cítíš. Posuď sama, jestli tenhle důležitý orgán voní jinak, než má; jestli cítíš smrad harému, anebo jenom můj vlastní pach.” Kolena už se jí tak nezmítala. Viděl jsem, jak nakrčila nos. “Co myslíš, Biggie,” pokračoval jsem, “při svých bohatých zkušenostech s mou vůní? Řekla bys, že cítíš sebemenší závan něčeho neobvyklého? Troufla by sis hádat, jestli se tohle břicho třelo o jiné a jestli od něj načichlo?” Otřásla se hmatatelným vztekem, odzbrojující

zachvění ve dvojitém svěráku, a já jsem ji nechal, aby pootočila hlavu a namířila nos kýženým směrem. Můj ohrožený orgán jí teď ležel přímo na tváři. Tento muž dal v sázku život, aby zachránil vlastní manželství.

“Tak co cítíš, Big?” zeptal jsem se tiše. “Vůni nedávného milování?” Zavrtěla hlavou. Nervózní úd se jí chvěl pod nosem, souběžně s horním rtem.

“Ale co ty ruce?” Hlas už jí nezněl tak sebejistě.

“Dotýkal jsem se jednoho nešťastného, zmláceného teplouše, vymáchaného v chcankách a voňavce. Dovedl jsem ho domů. Potřásli jsme si rukou, Biggie.”

Musel jsem jí pomoct do sedu a opřít ji o sebe. Teprve pak jsem mohl uvolnit svěrák a vtisknout jí na šíji krvavý polibek, jazyk mi stále krvácel a v krku jsem cítil nasládlou pachuť. Kůže nad levým uchem se mi napínala: v místě, kde jsem se praštil o prádelník, už rostla boule. Zajímalo by mě, jestli ta rána nevyplašila všechny kalhotky, zda neopustily úhledné komínky, nezalezly do nejzazšího kouta zásuvky a nezůstaly tam vyděšeně ležet. Třeba si přitom říkaly: ať je tam venku cokoli, snad si to nebude chtít obléknout právě nás!

O něco později, když už naše postelová bitva pozbyla na zuřivosti, Biggie hlesla: “Dej tu ruku jinam, rychle. Tam ne. ne, tam ne. Ano, sem.” Oběma nám to bylo příjemné a ona se pode mnou začala klouzavě vlnit tím známým způsobem, který ve mně vždycky vyvolával zdání, že se chystá odejít. Ale to ona neudělá, a ani nechce. Skoro to vypadá, jako by s námi veslovala někam pryč, a já se snažím přizpůsobit nenápadné síle jejího rytmu. Tajemství všeho spočívá v tom, že má silné, neúnavné nohy.

“Lyžařům musí takové cviky svědčit,” řekl jsem jí.

“To víš, nějaké svaly ještě mám,” odpověděla Biggie a zvolna se pohupovala jako široký člun zakotvený na vlnícím se moři.

“Miluju tvoje svaly, Biggie.”

“Ale běž, svaly ne. Chci říct, že tamto ani žádný pořádný sval není, vážně,” namítla. “Chtěla jsem jenom říct, že na ženskou jsem svalnatá až dost.”

“Jsi samý sval, všude, Biggie.”

“Všude snad ne. nech toho, to vážně není sval, a ty to moc dobře víš.”

“Je to mnohem lepší než svaly.”

“To ti ráda věřím, Pseudo!”

“A tohle ti jistě svědčí víc než lyžování, Biggie. Taky je přitom větší zábava.”

“No, nevím, kdybych si měla vybrat.” zapochybovala Biggie a já jsem ji za to plácnul.

Na to, jak je těžká, se dovede překulit jakoby nic, jako loď uchvácená a vlečená příbojovou vlnou. Plul jsem na ní, tak pomalu, zvolna. Zdálo se, že nic nevážíme. Pak se moře vzedmulo a zničehonic nás vyvrhlo na břeh, kde nás stav beztíže opustil. Ležel jsem vyvržený a ztěžklý jako kláda zasypaná

pískem a Biggie pode mnou se nehybností podobala hladině rybníka. O něco později pravila: “Teď si na chvilku dáme pá pá,” ale nepohnula se.

“Pá pá,” řekl jsem. “Ty někam jdeš?”

Jediné, co na to opáčila, bylo: “Pseudo, ty nakonec nejsi tak špatný chlap.”

“To si piš, že nejsem, Biggie,” řekl jsem a snažil jsem se, aby to znělo uštěpačně. Ve skutečnosti jsem to pronesl chraptivým a hrubým hlasem, jako bych promluvil poprvé po dlouhé době. Ach, ten líný, hebký hlas uspokojené bytosti! Vzpomínám si, jak jsem tě potkal, Biggie.

15. Vzpomínáš, jak jsi byl zamilovaný do Biggie?

A tak jsem vlekl bezvládného Overturfa malebným příšeřím ke schodům vedoucím ven ze sklípku pod hotelem Tauernhof. Špatná životospráva mohla za to, že jako cukrovkář střídavě ztrácel vědomí a zase ho nabýval, podle toho, zda měl právě deficit, nebo nadbytek cukru v krvi.

“Příliš mnoho alkoholu,” odtušil Herr Halling soucitně.

“Příliš mnoho inzulinu,” řekl jsem. “Anebo příliš málo.”

“Musí to být blázen,” dodala Biggie, ale bylo na ní znát, že je skutečně

znepokojená. Doprovodila nás nahoru a nevšímala si lamentací svých ošklivých kolegyň.

“Už musíme jet,” tvrdila jedna z nich.

“Auto, kterým jsme přijely, není naše,” vysvětlovala mi druhá. “Patří celému týmu.”

Na odpočívadle jsme se s Biggie octli bok po boku; jak jsem si všiml, neušlo jí, o kolik jsem menší. Hleděla na mne tak trochu spatra. Abych to vykompenzoval, předstíral jsem, že Merrilla bez námahy unesu. Pohazoval jsem si s ním jako s pytlem brambor a na dalším úseku schodiště jsem bral stupně schodů po dvou. Jen ať to Biggie vidí: není sice velký, ale je to silák. Když jsem cpal Merrilla do pokojových dveří, otloukl jsem mu hlavu o zárubeň, do které jsem nedopatřením vrazil, protože se mi dělaly mžitky před očima a sotva jsem popadal dech. Biggie zamrkala, ale Merrill řekl pouze: “Teď ne, prosím.” Když jsem ho povalil na postel, otevřel oči a zahleděl se na stropní lampu, jako by to byl reflektor nad operačním stolem a on odevzdaně čekal na chirurgický zákrok.

“Nic necítím, nic necítím.” hlásil anesteziologovi; pak se zatvářil ospale a ochable a zavřel oči. “Jestli mi z toho kufru všechno vytaháte,” zavrčel ještě,

“budete to pěkně skládat zpátky.”

Zatímco jsem vybaloval ampule s chemikáliemi citlivými na cukr a rovnal stojan se zkumavkami na umývadle, Biggie si u dveří šuškala s oběma příšerami o tom, že lyžařská sezóna už skončila a nikdo nevyhlásil zákaz vycházení a auto jim bylo zapůjčeno v dobré víře a je třeba ho vrátit.

“Merrill tu má vlastní vůz,” řekl jsem jí německy, “takže pokud byste chtěla zůstat.”

“Proč bych měla chtít?” zeptala se.

Vzpomněl jsem si na Merrillovu lež. “Abych vám mohl ukázat báseň, kterou jsem o vás napsal.”

“Nezlob se, Packale,” zamumlal Merrill, “ale takový kozy, kristepane, takovej terč, ty jsem si přece nemoh nechat ujít!” Vzápětí už spal, takže unikl potrestání.

“Ale to auto.” naléhala jedna z ošklivek. “Vážně, Biggie.”

“Musíme ho vrátit,” přidala se druhá. Biggie se rozhlédla po Merrillově pokoji a změřila si mě chladně tázavým pohledem. Kam si ten bývalý skokan schoval tyče?

“Ne, teď ne, prosím,” oznámil Merrill všem přítomným. “Musím se jít vyčurat, fakticky.”

Zatímco jsem žongloval s testovacími ampulemi a zkumavkami, obrátil jsem se na dívky stojící ve dveřích a zopakoval jsem Biggie německy: “Musí se vyčurat.” A s nadějí v hlase jsem dodal: “Můžete počkat venku.” Hlavně ty tam počkej, teploučká velurová bambulko!

Od mumlání na chodbě před Merrillovým pokojem mě teď oddělovaly dveře. Slyšel jsem jen chraptivý šepot nezvaných společnic a její klidnou, pevnou netečnost.

“Víš přece, že při snídani bude porada týmu.”

“Kdo přijde o snídani, vy, nebo já?”

“Hned večer se na tebe budou ptát.”

“Biggie, a co Bill?”

Bill? podivil jsem se. Právě jsem podpíral Merrilla, který nejistě vrávoral k umývadlu a divoce mával rukama, jako když se zesláblý a neobratný pták pokouší vznést.

“Bill? Co má být s Billem?” sykla Biggie na chodbě. Správně! Vyřiďte starému Billovi, že se dala dohromady s jedním skokanem o tyči!

Merrillova vratká pozice u umývadla naneštěstí vyžadovala, abych mu věnoval veškerou péči. Na skleněné poličce, kam se obvykle odkládá zubní

pasta, stál stojan se zkumavkami plnými pestrobarevných roztoků, s jejichž

pomocí se zjišťuje obsah cukru v moči. Overturf si je měřil stejným pohledem, jakým si předtím prohlížel lákavé láhve u baru, a já jsem musel dávat pozor, aby mu neuklouzly lokty, jimiž se opíral o umývadlo. Přitom jsem mu usměrňoval ochablý úd do speciální nádoby na odchytávání moči –

pivní holby, kterou kdysi ukradl ve Vídni. Oblíbil si ji, protože měla víko a vešel se do ní celý litr.

“Prima, Merrille,” řekl jsem, “tak to spusť.” Ale on dál civěl na stojan se zkumavkami, jako by jej viděl poprvé. “Budíček, děťátko,” pobídl jsem ho.

“Pěkně ji naplň!” Merrill mžoural přes zkumavky na svůj mrtvolně popelavý

obličej v zrcadle. Pak spatřil mne, jak mu nahlížím přes rameno, tisknu se nepříjemně blízko a snažím se ho ze všech sil podpírat. Pohlížel na můj odraz krajně nepřátelsky; vůbec nevěděl, kdo jsem. “Pusť mi ptáka, ty jeden,” pravil do zrcadla.

“Přestaň žvanit a začni chcát, Merrille.”

“Myslíte někdy na něco jiného?” zasyčela Biggie na chodbě na své společnice.

“Co teda máme říct Billovi?” zeptala se jedna z příšer. “Rovnou ti povím, že nebudu lhát. Jestli se mě zeptá, řeknu mu to.”

Otevřel jsem dveře, Merrilla jsem přitom stále držel kolem pasu a držel jsem mu hadici v holbě. “Můžete mu to povědět, i když se nezeptá,” pronesl jsem ke zděšeným příšerám. Pak jsem za sebou znovu zavřel a kormidloval jsem Merrilla zpět k umývadlu. Někde vprostřed cesty začal močit. Biggie se ostře zasmála, což u Merrilla zřejmě vyvolalo nervovou reakci, protože sebou škubl. Přitom se mi svezl palec přidržující víko holby a on se chytil jako do pasti. Než se mu podařilo úd vyprostit, pomočil mi celé koleno. Dohnal jsem ho až u postele, kde se zamotal. Dál čural vysokým obloukem a ve tváři měl výraz dítěte zaskočeného nepochopitelnou bolestí. Strčil jsem do něj a on se převalil přes pelest a zůstal bezvládně ležet na lůžku. Ještě vystříkl do vzduchu poslední gejzír a pak pozvracel polštář. Odložil jsem holbu, umyl jsem mu obličej, obrátil polštář a zakryl jsem přítele těžkou dekou. Celou tu dobu strnule ležel a oči měl jako tenisáky. Smyl jsem ze sebe moč a pomocí

lékařského kapátka jsem nakapal vzorek z holby do jednotlivých zkumavek: červené, zelené, modré a žluté. V tom mi došlo, že nevím, kam se poděl barevný diagram. Netušil jsem, do jakého odstínu má přejít červená, jaká

změna modré barvy signalizuje nebezpečí, zda se má zelená zakalit, nebo zůstat čirá, a k čemu je vlastně žlutá. Vždycky jsem jen přihlížel, jak Merrill testuje sám sebe: pokaždé přišel k sobě právě včas, aby dešifroval význam barev. Vrátil jsem se k posteli, na níž mezitím usnul, a vrazil jsem mu pořádnou facku. Zaťal zuby, zavrčel a spal dál, takže jsem mu musel zasadit direkt do žaludku, jen to zadunělo. Merrill ani nezamžikal. A tak jsem se mu začal přehrabovat v ruksaku, vytahal jsem všechny injekce, jehly, lahvičky inzulinu opatřené injektorem, pytlíky sladkostí, dýmku na hašiš a ze samého dna i barevný diagram. Plynulo z něj, že vše bude v pořádku, pokud se z červené stane oranžová, zelená s modrou nezmění odstín a žlutá se zakalí a zrudne. V pořádku naopak nebude, když

červená “příliš rychle” přejde do kalného karmínového odstínu, zelená nebo modrá se přebarví a žlutá zůstane čirá, jen změní odstín do oranžova. Jenže než jsem se vrátil ke stojanu, zkumavky dávno změnily barvu, a já

jsem si nepamatoval, jak vypadaly na začátku. Podíval jsem se do diagramu, co má člověk dělat, když zjistí, že hladina cukru v krvi nebezpečně stoupla nebo naopak klesla. Jak jinak: měl by kontaktovat svého lékaře. Na chodbě za dveřmi byl klid. Litovaljsem, že zatímco jsem zápolil s Merrillovým údem, Biggie odešla. Protože jsem se začal o přítele trochu bát, popadl jsem ho za vlasy a posadil jsem jej. Pak jsem mu držel hlavu zpříma a řádně jsem ho propleskl po šedivých tvářích; a znovu a zase, dokud nezakoulel očima a brada mu nepoklesla na prsa. Nakonec promluvil ke skříni nebo k nějakému jinému objektu za mými zády: na bolest reagoval neohroženým, vzdorným tónem. “Jdi do prdele!” hulákal. “Jdi do prdele a chcípni!”

Pak mě úplně normálním hlasem oslovil “Packale” a stěžoval si na příšernou žízeň. Donesl jsem mu vodu, spoustu vody, a spláchl jsem do umývadla všechny rudé, modrozelené a oranžové čuránky. Taky jsem vypláchl zkumavky, aby náš zběsilec náhodou nevypil jejich obsah, až se v noci probudí.

Než jsem skončil s úklidem, usnul, a protože jsem na něho měl vztek, vyždímal jsem mu utěrku do ucha. Ani se nepohnul. Tak jsem mu ucho zase utřel, zhasil jsem světlo a potmě jsem poslouchal, jak dýchá, čistě pro jistotu.

Merrill byl velkou iluzí mého života. Jak je možné, že blázen, který tolik usiloval o sebezničení, byl nezničitelný? V tu chvíli jsem měl Merrilla Overturfa hrozně rád, i když mi zároveň bylo líto, že jsem přišel o to velké

děvče. “Dobrou noc, Merrille,” zašeptal jsem do tmy. Vykradl jsem se na chodbu a zajistil za sebou dveře jeho pokoje. Přitom jsem slyšel, jak říká: “Děkuju ti, Packale.”

A na chodbě stála Biggie; sama.

Zip větrovky měla zapnutý; v horních patrech hotelu Tauernhof nebylo nijak teplo. Stála tam trochu prkenně, přešlapovala z nohy na nohu, šoupala botami a tvářila se dílem rozzlobeně a dílem nesměle.

“Ukaž mi tu básničku,” řekla.

“Není dopsaná,” namítl jsem a ona nasadila útočný výraz.

“Tak ji dopiš. Já počkám.,” dodala, jako by chtěla naznačit, že když už

čekala tak dlouho, musím se trochu snažit a vynahradit jí to. Když si v mém pokoji, který sousedil s Merrillovým, sedala na postel, připomínala rozpačitého medvěda. V

malých kamrlících a stísněných

prostorách ji opouštěl všechen šarm. Připadala si moc velká na tak malou místnost a postel, a ke všemu jí byla zima. Větrovku měla stále zapnutou a ještě se zabalila do prošívané

deky. Já jsem se zatím hmoždil u nočního stolku a předstíral, že škrábu verše na popsaný kus papíru. Papír byl ve skutečnosti popsán německy a v pokoji ho nechal předchozí host. Škrtl jsem jeho věty, jako bych přepisoval vlastní dílo.

Merrill bušil hlavou do stěny mezi oběma pokoji. Doléhalo k nám jeho přidušené volání: “Lyžař je to mizerný, ale se skokanskou tyčí to umí!” Velké děvče sedělo na posteli, tvářilo se pořád stejně a čekalo na svou báseň. Tak jsem zkusmo začal:

Pod nylonovou kombinézou je samý velur a sval;

nohy v litých botách z plastu přikované k ostrým lyžím; a vlasy pod helmou jsou jako dřív měkké a horké.

Horké? Ne, horké určitě ne, říkal jsem si s vědomím, že sedí na posteli a pozoruje mě. Jen žádné horké vlasy!

Nic změkčilého na ní není. Má tíhu a pevnost uzrálého plodu. Pleť hladkou jako jablko

a tuhou jak banánová slupka. Ale uvnitř najdeš semínka a dužinu.

Uf! Může se špatná poezie sama od sebe zlepšit? Biggie si všimla magnetofonu stojícího u postele; posouvala cívky, pohrávala si se sluchátky. Nasaď si je, naznačil jsem jí posunkem, ale vzápětí jsem se zhrozil při představě toho, co uslyší. Aniž hnula brvou, měnila cívky a mačkala tlačítka. Pohni s tou básní!

Hle, jak drží hůlky!

Proboha, to snad ne.

Když řeže svah, je sbalená jako kufr: úhledně a pevně. Vidíš jen kov, plast a kůži v tichém souznění; má k tomu vlohy.

.A dlouhé nohy? V žádném případě!

Ale zkus ji někde v teple otevřít, rozepnout řemínky, přezku, zip a vybalit ji! Uvnitř najdeš volně roztroušené věci: věci zatoulané, horké,

věci měkké a oblé, věci neznámé a překvapivé!

Pozor na to! Biggie si pouštěla z cívek můj život; snažila se jej prokouknout, přetáčela jej,

zastavovala jej a přehrávala si jej. Poslouchala popěvky, neslušné historky, dialogy, polemiky i mrtvé jazyky nahrané na mých páskách a pravděpodobně se odhodlávala k odchodu. Náhle zamrkala a ztišila zvuk. Teď jsem aspoň věděl, na který pásek narazila: Merrill Overturf túruje motor svého zornwitweru model 1954. Kristova noho, pohni s těmi veršíky, než bude pozdě! Ale to už si sundala sluchátka z uší, snad dospěla k místu, na němž s Merrillem vzpomínáme na společnou známou, servírku z Café Tiergarten.

“Ukaž mi tu básničku,” požádala mě.

Seděla vzpřímená pod dekou, o kterou jsme se dělili, samý velur a sval, v bundě, kalhotách a botách, zabalená a okupující postel jako kláda, kterou člověk musí odvalit, aby mohl jít spát. Četla s vážným výrazem a rty se jí

pohybovaly.

“Semínka a dužina?” řekla nahlas a zpražila autora znechuceným pohledem. Ve studeném pokoji se jí kouřilo od úst.

“Dál je to lepší,” slíbil jsem, ale nebyl jsem o tom přesvědčen. “Přinejmenším to není horší.”

Má k tomu vlohy. Deka nebyla dost velká pro oba; Biggie začalo docházet, že postel je v nejlepším případě tříčtvrteční. Vyzula se, sedla si na paty a váhavě mi přenechala větší díl deky. Pak rozlomila žvýkačku a podala mi větší polovinu; do ticha pokoje teď zaznívalo naše dvojhlasé mokré mlaskání. Rozdíl teplot uvnitř a venku byl tak malý, že okno ani nezamrzlo. Z výšky druhého patra jsme mohli pozorovat modrý sníh pod měsícem a řady titěrných světýlek táhnoucích se vzhůru po ledovci, až k horním stanicím vleků, kde, aspoň v mých představách, souložili drsní chlapi vybavení

mohutnými plícemi. Těm okna nezamrzala.

Uvnitř najdeš. “Volně roztroušené věci?” četla Biggie. “Co je to za kravinu?

Myslíš jako v mé hlavě? že v ní mám zmatek?”

“Ne, to ne.”

“Věci zatoulané, horké.” četla dál.

“To je jen část popisu kufru,” vysvětloval jsem, “taková násilná metafora.”

“Věci měkké a oblé,” pokračovala. “Poslyš, mně se zdá.”

“Je to dost špatná báseň,” připustil jsem.

“Tak špatná zas není,” namítla, “mně aspoň nepřipadá.” Odložila větrovku a já jsem se přisunul o něco blíž, takže jsme se k sobě tiskli boky. “Jen jsem si svlékla bundu,” řekla.

“A já si zase jen beru větší díl deky,” opáčil jsem a ona se na mě usmála.

“Člověka to tíží jako cent,” povzdechla si.

“Co, deka?”

“Ne, sex,” odpověděla. “Proč to pokaždé musí být tak vážné? Ty bys teď měl předstírat, co všechno pro tebe znamenám, a přitom si sám nejsi jistý, jestli je to pravda.”

“Myslím, že je,” řekl jsem.

“Nelži. Nesnaž se být vážný. Na tomhle nic vážného není. Rozumíš, nejsi pro mě ničím výjimečný. Prostě mě zajímáš, ale nechci se tvářit, že jsi mě

okouzlil nebo tak něco.”

“Chci se s tebou vyspat,” řekl jsem.

“Já vím,” přikývla, “to je přece jasné. Já jen, že se mi líbíš víc, když je s tebou veselo.”

“Dobrá, budu zábavný,” slíbil jsem. Přehodil jsem si deku přes sebe jako pelerínu, vztyčil jsem se na posteli a začal jsem nejistě vrávorat. “Přísahám, že budu celou noc provádět veselé kousky, abych tě rozesmál.” Pousmála se. “Zase to nepřeháněj.” Tak jsem se znovu usadil u jejích nohou a celý jsem se zakryl dekou.

“Až ti bude zima, dej mi vědět,” požádal jsem ji přidušeným hlasem zpod deky, kam ke mně dolehl zvuk praskající žvýkačkové bubliny a krátké

zasmání. “Nekoukám se,” pokračoval jsem. “Nemyslíš, že máš skvělou příležitost se svléknout?”

“Až po tobě,” opáčila, a tak jsem začal v soukromí deky odkládat svršky a po jednom jí je podávat. Byla tichá jako pěna a já jsem si představoval, že se mě chystá přetáhnout židlí.

Odevzdal jsem jí rolák, síťované tílko, zmuchlané podkolenky i kožené

pumpky.

“Proboha, tak těžké kalhoty!” podivila se.

“Mám v nich hezkou postavu,” pochlubil jsem se a vykoukl ven. Sed ěla zcela oblečená u pelesti a dívala se na mé šatstvo. Když mě uviděla, podotkla: “Nesvlékl ses úplně.”

Zalezl jsem zpátky pod deku a zápasil s dlouhými spodkami. Když jsem se z nich vysoukal, držel jsem je chvíli v klíně, než jsem je taktně předal dál: nezvyklý dar. V tom jsem ucítil, že se na posteli pohnula, a čekal jsem ve svém stanu napjatý jako struna.

“Nekoukej se,” nařídila mi. “Jestli se podíváš, je po všem.” Rozepnout řemínky, přezku, zip a vybalit ji! Anebo ještě lépe, nechat ji, ať

to udělá sama. Ale proč to vlastně dělá?

“Kdo je to Bill?” zeptal jsem se.

“Copak já vím?” řekla a nakoukla pod deku. “Kdo jsi ty?” dodala a posadila se proti mně se zkříženýma nohama, takže jsme se dotýkali koleny. Pak chňapla po dece a půlku si jí přetáhla přes sebe, aby k jejímu bronzovému tělu nemohlo světlo. Na nohou měla stále ponožky.

“Bývá mi zima na chodidla,” vysvětlovala. Taky trvala na tom, abych jí hleděl do očí a nikam jinam. Ty ponožky jsem z ní stáhl. Měla velké, široké plosky nohou a kotníky jako selka. Sevřel jsem jí chodidla mezi vlastní kolena a holeně a kotníky jsem jí obemknul prsty.

“Máš nějaké jméno?” vyzvídala.

“Pseudo.”

“Mluv vážně.”

“Já mluvím. Pseudo.”

“Tak ti říkali rodiče?”

“Rodiče mi říkali Fred.”

“Fred, jo?” řekla tónem, z něhož bylo znát, že jí to zní stejně jako “prd”.

“Proto si radši nechám říkat Pseudo.”

“To je přezdívka?”

“Ne, pravda,” přiznal jsem.

“Asi jako Biggie,” řekla s rozpačitým úsměvem a sklouzla pohledem ke svému zlatavému klínu. “Jsem hodně velká holka.”

“To jsi,” souhlasil jsem a obdivně jsem jí přejel rukou po dlouhém stehně. Cítil jsem, jak zaťala svaly.

“Vždycky jsem byla velká,” pokračovala, “a lidi mě dávali dohromady s obry. S basketbalisty a fotbalisty, se sam ými hromotluky. Nejvíc jim záleželo na tom, jestli se k sobě budeme hodit postavou. ,Pro Biggie musíme najít někoho velkého!‘ Jako by mi sháněli sousto k večeři. A taky mě pořád cpali; zřejmě si mysleli, že musím mít v jednom kuse hlad. Ve skutečnosti jím dost málo. Jenže lidé si myslí, že když jsi velký, tak to něco znamená, skoro jako když jsi bohatý. U bohatého člověka se předpokládá, že ho zajímá jen to, co stojí hodně peněz. A velký člověk zase podle nich prahne po obrovských věcech.”

Nechal jsem ji povídat. Myslel jsem na jiné velké věci a sáhl jsem jí na prsa. Mluvila dál, ale už se mi nedívala do očí; s nervózní zvědavostí sledovala mou ruku. Kam sáhne příště?

“Dokonce i v autě,” stěžovala si. “Sedíš na zadním sedadle se dvěma nebo třemi lidmi a nikdo se nezeptá toho menšího, jestli má dost místa. Zato tebe se zeptá každý. Rozumíš mi, když se tři, čtyři lidé tísní vedle sebe, nemůže mít dost místa nikdo. Ale lidi si myslí, že právě ty jsi odborník na stísněné

poměry.”

Odmlčela se, když jsem jí přejížděl rukou po břiše, a přidržela si ji tam. “Měl bys taky něco říct, nemyslíš?” nadhodila. “Mohl by sis se mnou povídat. Chápej, nejsem kurva a tohle nedělám každý den.”

“To mě ani nenapadlo.”

“Dobře, ale vůbec mě neznáš,” namítla.

“Chtěl bych tě poznat, vážně,” ujistil jsem ji. “Jenže ty sama jsi nechtěla, abych byl moc vážný. Říkalas, že tě mám bavit.” Usmála se a dovolila mi, abych přesunul ruku vzhůru k ňadru a zaparkoval ji pod ním.

“Neuškodí, když budeš trochu vážnější, než jsi právě teď,” řekla. “Když nic jiného, mohl by ses se mnou aspoň bavit. Určitě ti vrtá hlavou, proč to dělám.”

“To tedy ano,” přiznal jsem. Rozesmálo ji to.

“Sama nevím, fakticky,” přiznala.

“Zato já ano,” řekl jsem. “Nemáš ráda velké lidi.” Zčervenala, ale dovolila mi, abych jí držel obě ruce na ňadrech; lehce mě uchopila za zápěstí a měřila mi puls.

“Ty přece nejsi tak malý.”

“Jsem menší než ty.”

“Jasně, ale to zas tolik neznamená.”

“Nevadí mi, že nejsem moc velký.”

“Ale to mně taky ne!” vyhrkla a přejela mi rukou po noze, právě tam, kde jsem jí svíral chodidlo. “Jsi hodně chlupatý,” konstatovala. “To bych nikdy neřekla.”

“Mrzí mě to.”

“Neomlouvej se.”

“Jsem tvůj první nelyžař?” zeptal jsem se.

“Neměla jsem moc chlapů, víš?”

“Vím.”

“Nemůžeš nic vědět,” namítla. “Neříkej, že víš, když nevíš. Chtěla jsem jenom říct, že jsem kdysi znala jednoho, co nelyžoval.”

“Hokejista?”

Zasmála se. “Ne, fotbalista.”

“Ale veliký.”

“Měl jsi pravdu,” řekla, “nemám ráda velké lidi.”

“Jsem šťastný jako blecha, že jsem malý.”

“Ty si v jednom kuse na něco hraješ, viď?” zeptala se a byla to vážně míněná

otázka. “Ty pásky, ve skutečnosti na nich nic není, nemám pravdu? Neděláš

nic z toho, o čem jsi mluvil.”

“Jsem tvůj první Nikdo,” plácl jsem, a protože jsem nechtěl, aby mě brala moc vážně, naklonil jsem se k ní a políbil ji, na suché rty, přes sevřené

zuby, za nimiž zůstal schovaný jazyk. Když jsem jí začal líbat prsa, ucítil jsem její prsty ve vlasech; trochu mě to zabolelo, jako by mě za ně krákala.

“Co je to?” podivil jsem se.

“Moje guma.”

“Tvoje co?”

“žvýkačka,” zopakovala. “Přilepila se ti do vlasů.” Zatímco jsem se tulil k její

bradavce, napadlo mě, že já jsem žvýkačku nejspíš spolknul.

“Já jsem tu svoji snědl,” řekl jsem.

“Snědl?”

“Něco jsem spolkl. Pokud to nebyla tvoje bradavka.” Zasm ála se a zvedla ňadra, takže jsem mezi ně mohl zabořit obličej.

“Kdepak, je tam, kde má být,” oznamovala. “Jsou tam obě.”

“Copak ty máš dvě?”

Natáhla se na břicho přes celou postel, aby dosáhla na popelník na nočním stolku, a odložila na něj žvýkačku i s chomáčem mých vlasů. Přehodil jsem si deku přes ramena jako plášť a natáhl jsem se na Biggie. Zadek jako meloun!

Na té holce se nedalo ležet rovně!

Obrátila se a v těsném objetí na boku jsme se políbili; tentokrát už neměla zaťaté zuby. V modré záři, jež se odrážela od sněhu, jsme se k sobě tiskli pod baldachýnem pokrývky a vyprávěli si příběhy o svém povrchním vzdělání

a ještě povrchnějších zkušenostech s

četbou, přáteli, sportem, plány,

politikou, prioritami, náboženstvím a orgasmem.

V teple pod dekou jsme za žili pocit (jednou, dvakr át, třikrát), jako by se k nám s hukotem blížilo nízko letící letadlo, odnášelo nás pryč z promrzlé

místnosti a s mohutným vžummm! nás dopravilo nad modré ledovce táhnoucí se kilometry a kilometry daleko, kde jsme explodovali, spálené, promísené kusy našich těl se rozlétly na všechny strany a jako vypálené

zápalkové hlavičky napadaly do sněhu. Pak jsme leželi každý na své půlce a skoro jsme se nedotýkali. Deka ležela odkopaná u pelesti, až prostěradlo vychladlo a samo ztvrdlo jako ledovec. Nakonec jsme se k sobě v řídnoucí

tmě přitulili a kuli jsme pikle pod dekou, dokud se od ledovce neodrazil první

sluneční paprsek. Kovově lesklý třpyt postupně klestil cestu pramínkům, pomalu stékajícím po zamrzlém okně.

A v ostrém slunečním světle se vedle postele tyčil Merrill Overturf zabalený

do vlastní deky. Třásl se a potácel, ve tváři měl barvu sněhu, který dlouho ležel ve velkoměstě, a v ruce svíral cosi, co připomínalo křehký penis: injekční stříkačku se třemi kubíky zakaleného inzulinu k

pročištění

rozhašeného chemického prostředí.

“Packale.” nadechl se a hláskem tenkým jako rampouch mi začal líčit děsivé

noční zážitky. Pod dojmem žhavého snu ze sebe strhl pokrývku, takže celou mrazivou noc proležel nahý a odkrytý, počural si postel, a když se probudil, zjistil, že přimrzl bokem k prostěradlu. Ráno si natáhl inzulin do stříkačky, ale ruce se mu třásly tak, že si nedokázal vpíchnout injekci. Namířil jsem jehlu do jednoho místa na jeho modrém stehně a nesměle jsem bodl; hrot sklouzl stranou. Protože Merrill nic necítil, rozpřáhl jsem se, hmitl jsem zápěstím jako vrhač šipek, jak jsem to odkoukal od lékařů, a bodl jsem

, tentokrát trochu moc hluboko.

“Kristepane, ty máš ale svaly!” zaúpěl Merrill. Nechtěl jsem ho déle trápit, a tak jsem zatlačil palcem na píst, ve snaze naládovat do něj obsah co nejrychleji. Jenže síla tady nic nezmohla a kalná tekutina vzdorovala, jako by to byla hrouda těsta. Merrill se chystal omdlít a zkusil se posadit dřív, než

jsem stihl vytáhnout jehlu. Stříkačka mi zůstala v ruce a jehla dál vězela v Merrillovi. Zatímco ležel napříč přes postel a sténal, podařilo se mi jehlu najít a vytáhnout ji. Pak jsem ho prohlédl kvůli omrzlinám a on si přitom prohlížel Biggie, kterou vlastně viděl poprvé; nakonec promluvil německy, protože zapomněl, že Biggie tuto řeč ovládá. “Přece jenom jsi ji sbalil, Packale? Dobrá práce, dobrá práce!”

Usmál jsem se na Biggie a řekl jsem: “A ona sbalila mě, Merrille.”

“Tak to vám oběma gratuluju,” prohlásil a Biggie se tomu usmála. Merrill vypadal tak zmrzle a zranitelně, že jsme ho nacpali k nám pod deku, takže ho obklopil horký vzduch s pachem pižma, který se pod ní držel. Tiskli jsme ho mezi sebou a on se zběsile klepal. Přesto jsme nepolevili, dokud se celý

nezpotil a nezačal se povědomým způsobem kroutit; taky tvrdil, že by se cítil daleko líp, kdyby mohl ležet obličejem k Biggie, ne ke mně.

“To rád věřím, Merrille,” ujistil jsem ho, “ale určitě je ti už tepleji.”

“Ruce má opravdu teplejší,” podotkla Biggie, “to si piš.”

O něco později se jeho ruce musely věnovat výhradně volantu a my s Biggie jsme ho ze zadního sedadla krmili dílky pomeranče. Merrill Overturf řídil prskající zornwitwer model 1954 křupajícím sněhem kaprunské hlavní ulice. Kromě nás nebyl v dohledu nikdo, až na pošťáka, který, aby se zahřál, kráčel vedle svých poštovních saní. Přitom konejšil chlupatého koně, jemuž šla od nozder pára připomínající zplodiny dieselového motoru. Někde vysoko slunce rozpouštělo krunýř ledovce, ale vesnice v údolí měly mrznout skoro až do poledne; nad vším se vznášel stříbřitý příkrov a vzduch byl tak ostrý, že se dal vdechovat jen po malých doušcích. V Kaprunu vládl třeskutý mráz: kdybychom zatroubili, popraskaly by zdi domů.

Před hotelem v Zell am See, v němž bydleli lyžaři, jsme pak s Merrillem čekali, až si Biggie vyřídí všechny nezbytnosti, a zároveň jsme sledovali, jak se na schodech před vchodem shlukují ve stále větším počtu členové

mužského družstva a koukají na nás. Všichni vypadali stejně. Který z nich je asi Bill?

“Měl by ses jít provětrat,” poradil mi Merrill.

“Proč?”

“Protože smrdíš,” odpověděl. Měl pravdu! Ulpěla na mně vůně Biggie, těžký

odér lesního medu. “Smrdí celé auto!” stěžoval si Merrill. “Panebože, všechno tu páchne po souloži!”

Lyžaři shromáždění na schodech pokukovali po Merrillovi: mysleli si, že tím dotyčným je on.

“Jestli nás napadnou,” prohlásil Merrill, “nečekej, že na sebe vezmu vinu za něco, co jsem nespáchal.” Ale oni na nás jen koukali; na schodech se objevily i nějaké lyžařky z týmu a teď se promenovaly sem a tam. Pak vyšel pán jako ze škatulky, starší než všichni ostatní. Civěl na zorn-witver model 1954, jako by to byl opuštěný tank.

“To bude trenér,” konstatoval jsem, když scházel ze schodů a kráčel k Merrillovu okénku. To bylo tvořeno kusem průhledné slídy, která se zapínala na patentky podobně jako dětské plenkové kalhotky. Merrill okénko otevřel a trenér strčil hlavu dovnitř.

V obvyklé pevné víře, že nikdo kromě něj tímto jazykem nemluví, jej Merrill pozdravil německy: “Vítejte u nás ve vagíně.” Trenér to zřejmě přeslechl.

“Co je to za auťák?” zajímal se. Měl tvář hráče amerického fotbalu z kartiček, jaké se kdysi přibalovaly ke žvýkačkám. Každý z nich měl helmu a všichni měli stejný tvar hlavy, možná neměli helmu na hlavě, ale místo hlavy.

“Zorn-witver, model 1954,” odpověděl Merrill.

Trenérovi to nic neříkalo. “Dneska už jich tu moc nejezdí,” řekl.

“Ono jich tu moc nejezdilo ani ve čtyřiapadesátém,” ujistil jej Merrill. V tom se na schodech objevila Biggie s kabelou se znakem aerolinií, s brašnou amerického lyžařského družstva a ohromným báglem. Lyže jí nesl člen mužského lyžařského týmu. Vystoupil jsem, abych otevřel kufr zornwitweru. Ten člověk, co jí nesl dlouhatánské lyže, není to náhodou Bill?

“Tohle je Robert,” představila ho Biggie.

“Nazdar, Roberte.”

“Co je to za vůz?” zeptal se Robert.

Trenér mezitím přešel k zavazadlovému prostoru. “To je ale velký kufr,” konstatoval. “Takové už se dneska nedělají.”

“To ne.”

Robert se zatím snažil vymyslet, jak upevní lyže na střešní zahrádku.

“Takový nosič na lyže jsem ještě neviděl,” prohlásil.

“Taky to není nosič na lyže, ty idiote,” odsekl mu trenér překvapivě hlasitě. Robert se zatvářil ublíženě a Biggie přistoupila k trenérovi. “Nedělej si starosti, Bille.” To znamenalo, že Bill je trenér.

“Vůbec si nedělám starosti,” odpověděl trenér a vracel se do hotelu. “M áš

výtisk příručky pro letní přípravu?” ujistil se ještě.

“Samozřejmě.”

“Měl bych napsat tvým rodičům.”

“Napíšu jim sama,” navrhla Biggie.

Bill se zastavil a otočil se k nám. “Nevěděl jsem, že jsou dva. Který z nich je ten tvůj?”

Biggie na mne ukázala. “Nazdar,” řekl jsem.

“Sbohem,” řekl trenér Bill.

Já a Biggie jsme nasedli do auta. “Ještě se musím zastavit v hotelu Forellen,” ozvala se. “Bydlí tam francouzská výprava.”

“Au revoir?” zeptal se Merrill.

“Mám ve francouzském družstvu kámošku, se kterou jsem měla odjet. Do Francie, víš? Pozvala mě k sobě na návštěvu.”

“Jaká skvělá příležitost naučit se cizí řeč!” klokotal Merrill. “Kulturní šok.”

“Sklapni, Merrille,” okřikl jsem ho.

Biggie se netvářila vesele. “To nic,” řekla. “Vlastně jsme nebyly nijak zvláštní

kamarádky. Asi by to u ní bylo dost příšerné.”

Čekali jsme pro změnu před hotelem Forellen a pozorovali podobné hemžení

mezi francouzskými lyžaři. Když vcházela dovnitř, každý ji políbil, a teď si prohlíželi náš zornwitwer.

“Jak bys řekl francouzsky: Co je to za auťák?” zajímal se Merrill. Ale žádný

z nich se nevydal blíž k nám, a když se Biggie vynořila ze dveří, všichni ji znovu políbili.

Na zpáteční cestě se Merrill zeptal: “Co takhle italské družstvo? Nepůjdeš se taky rozloučit? Taliány jsem měl vždycky rád.” Ale Biggie byla mrzutá a já

jsem kopl Merrilla zezadu do opěradla. Od té chvíle mlčel, přes celý

Salzburg i potom, na dálnici do Vídně, po níž starý zornwitwer klouzal jako pavouk na skle.

Biggie se nebránila, když jsem ji vzal za ruku; jen zašeptala: “Jsi nějak divně

cítit.”

“Za to můžeš ty,” šeptl jsem.

“Já vím,” přitakala rovněž šeptem. Naneštěstí jsme nešeptali dost potichu.

“Je to nechutné,” ozval se Merrill. “Jak má takové staré auto vydržet podobný puch?” Když zjistil, že neřičíme smíchy, mlčel až do Amstettenu. Teprve pak se osmělil: “Doufám, že se ve Vídni občas uvidíme. Někdy bychom mohli zajít do Opery, jestli budete mít čas.”

Ve zpětném zrcátku jsem zahlédl kus jeho obličeje; dost velký kus na to, aby mi bylo jasné, že mluví vážně. “Nebuď směšný, Merrille. Samozřejmě, že se budeme vídat. Denně.” Ale on se tvářil zasmušile a nezdálo se, že bych ho přesvědčil.

Když Biggie viděla jeho chmury, ty její ji rázem opustily. To jí vždycky šlo.

“Až si zase počuráš postel, Merrille, přijď, my tě zahřejeme.”

“.když už mluvíme o různých smradech,” dodal jsem.

“Jasně,” odsekl Merrill a dál řídil.

“A jestli zamrzneš ve vlastních chcankách, rozmrazíme tě,” pokračoval jsem. Všiml jsem si, že se pohledy těch dvou setkaly v zrcátku. “Kdybych to tušil,” povzdechl si Merrill, “pochcával bych se každou noc.”

“Vy dva bydlíte spolu?” zajímala se Biggie.

“Doteď jsme bydleli,” odpověděl Merrill, “ale je to dost malý byt, takže teď

vždycky na noc zmizím a nechám vás o samotě.”

Biggie se předklonila a položila mu ruku na rameno. “Ale to my nepotřebujeme.” Pak pohlédla na mne, tak trochu s obavami, jako by to myslela vážně. My dva se musíme pořád pohybovat v davu; když jsme spolu sami, je to moc ponuré.

“Myslíte, že být s vámi pohromadě je kdovíjaká zábava?” uhodil na mě

Merrill. “Jste zamilovaní, rozumíte? A to končí všechna legrace.”

“To ne, on zamilovaný určitě není,” namítla Biggie. “Ani jeden z nás není

zamilovaný.” A zadívala se na mě, jako by v tomto bodě chtěla mít jasno. Její pohled se ujišťoval: Není, viď, že ne?

“Určitě ne,” odpověděl jsem, ale zmocňoval se mě neklid.

“Určitě ano,” prohlásil Merrill. “Ty sám jsi zamilovaný až po uši, blbečku.” Biggie na něj ohromeně zírala. “Prokrista, co koukáš? Ty taky,” pokračoval Merrill. “Oba jste zamilovaní a já s vámi nechci nic mít.” A taky s námi už nikdy nic neměl, bůh je mi svědkem; ve Vídni jsme se s ním skoro nevídali. Jeho humor nás příliš vyváděl z míry; uvědomovali jsme si při něm, jak hraná je naše nenucenost. V předjaří pak odjel ve svém witweru do Itálie a poslal nám pohlednici, každému jednu. Na obou stálo:

“Prožijte si nádherný románek. Oba. Ale každý s někým jiným.” Jenže to už

byla Biggie těhotná.

“Do háje, myslel jsem, že máš nitroděložní tělísko,” řekl jsem. “Jak se to jenom. DANA?”

“DANA,” odpověděla. “DNA, NBC, CBS.”

“NASA,” dodal jsem já.

“USA,” dodala ona. “Jistěže jsem měla tělísko, ksakru. Ale co chceš, je to jenom taková věcička.”

“Vypadlo ven, nebo co?” zeptal jsem se. “Pokazit se snad nemůže.”

“Vůbec nevím, jak funguje,” přiznala.

“Jak vidíš, tak nijak.”

“Ale dlouho fungovalo.”

“Třeba se vcuclo dovnitř.”

“Proboha!”

“.a dítě ho teď má v puse,” nadhodil jsem.

“Nebo já v pajšlu,” řekla ona.

Později se začala ujišťovat: “Myslíš, že mu to nemůže nějak ublížit?”

“To nevím.”

“Co když ho má někde v sobě?” strachovala se. Zkusili jsme si to představit: nefunkční umělohmotný předmět zarostlý vedle malého srdíčka. Biggie se rozplakala.

“Aspoň neotěhotní,” chlácholil jsem ji. “Třeba ta věcička zafunguje aspoň u něj.” Biggie to vůbec nepobavilo; právě naopak, zuřila. “Chtěl jsem tě

rozveselit,” namítl jsem. “Přesně tohle by řekl Merrill.”

“Merrilla z toho vynech,” řekla. “Jde o nás, o nás-zamilované a o dítě.” Pak na mne pohlédla a opravila se: “Dobře, tak o mne-zamilovanou a o dítě.”

“Já tě přece taky miluju.”

“To neříkej,” zarazila mě. “Sám si tím nejsi jistý.” Což byla pravda i přesto, že v té době její dlouhé tělo fungovalo jako náplast na všechny mé bolesti. A i když jsme odjeli dřív, než se stihl Merrill vrátit z Itálie, pokud byl opravdu v Itálii –, neunikli jsme jeho vlivu; jeho názornému příkladu (lépe řečeno celé řadě příkladů), že člověk může přežít i navzdory snaze o sebezničení. Udělalo to na nás takový dojem, že jsme si nakonec dítě přece jenom nechali.

“Jak se bude jmenovat?” nadhodila Biggie.

“Kobercový nálet?” navrhl jsem, ještě stále pod vlivem šoku. “Nebo nějak jednodušeji? Co taková Megatuna? Nebo Šrapnel?” Biggie se mračila. “A co takhle M16?”

Když mě pak vlastní otec vydědil, napadlo mě ještě jiné jméno, které už

jsme v rodině měli. Strýc Colm, otcův bratr, byl jako jediný Trumper hrdý na náš skotský původ: dokonce si ke jménu znovu připojil skotské Mac. Na Den díkuvzdání přijížděl v sukni: nespoutaný Colm MacTrumper. Po večeři pyšně

prděl a rozvíjel teorie o tom, že otce přivedla na dráhu urologa hluboká

vnitřní nejistota. Pokaždé se ptal matky, jestli je to výhra spát s takovým specialistou, a vždycky si také sám odpověděl: není.

Otec se jmenoval Edmund, ale strýček Colm mu říkal Mac. Můj otec strýčka Colma nesnášel. Když se nám narodil syn, nedokázal jsem pro něj vymyslet lepší jméno.

Biggie se taky líbilo. “Coooolm. Zní to jako óm; mantra nebo povzdech, kter ý bys rád vydával v posteli.”

Usmál jsem se. “Takže Colm?”

“M-hm,” přisvědčila.

Tehdy jsem si myslel, že se v budoucnu budeme s Merrillem Overturfem vídat mnohem častěji. Kdybych věděl, jak to dopadne, pojmenoval bych naše dítě Merrill.

16. Otcové a synové (dvojího druhu), nechtěné snachy a kamarádibez otců

Iowa Avenue 918 Iowa City, Iowa

1. listopadu 1969

Dr. Edmund Trumper

Beach Lane 2

Great Boar’s Head, New Hampshire

Nejdražší otče a doktore,

v poslední době jsem u sebe začal pozorovat všechny hrozivé příznaky smrtelné formy světobolu, a tak mě napadlo, jestli bys mi neposlal nějaký

penicilin. Ještě pořád mám trochu toho starého, který jsem od tebe kdysi dostal, ale vím, že prošlý penicilin postupně ztrácí účinky, měl by se uchovávat v lednici a teď už by nebylo bezpečné ho brát.

Nevzpomínáš si, kdy jsi mi ho dal?

Když bylo Couthovi a Fredovi patnáct, odjela Elsbeth Malkasová do Evropy, a když se pak vrátila, přivezla si mezi nohama celý svět. Starší kamarádka a bývalá společnice dětských her oba chlapce přerostla; tehdy je prvně

napadlo, že letní prázdniny v Great Boar’s Head už nikdy nebudou takové

jako dřív. Těšili se, až začnou na podzim chodit do přípravného kurzu; Elsbeth se zatím chystala na vysokou.

Couth a Fred nebyli připraveni na to, co začnou její černé kudrny provádět s jejich prsty u nohou: začaly se jim samy od sebe kroutit. A občas se přistihli, jak jim i prsty horních končetin bubnují do dlaní. To je přesvědčilo o pravdivosti evoluční teorie. Šlo nepochybně o projev instinktu primátů –

dozajista pozůstatek z dob, kdy opice zatínaly drápy, aby se udržely na větvích. Mozek se snažil udržet rovnováhu těla, jenže kdykoli ti dva spatřili Elsbeth Malkasovou, měli pocit, že spadnou ze stromu.

Elsbeth si z Evropy přivezla zvláštní nové zvyky. Přes den žádné opalování na pláži, po nocích žádná rande v kasinu. Dny trávila v dusném podkroví

rodičovského domku na pobřeží a psala. Prý verše o Evropě. Taky malovala. Z pláže, kde si v příboji hrávali s fotbalovým míčem, měli Couth s Fredem dobrý výhled na podkrovní okno. V něm stávala bez hnutí s dlouhým štětcem v ruce Elsbeth.

“Vsadil bych se, že natírá stěny v tom svém pitomém pokojíku,” odfrkl Fred. Couth hodil míč do vody, a jak se vrhal do vln za ním, křikl přes rameno:

“Ani bych neřekl.” Ale Fred viděl, že Elsbeth vyhlíží z okna. Pozoruje Coutha, nebo mě?

V noci ji naopak pozorovali oni. Leželi v písku na půl cestě mezi domem a pláží a čekali, až vyjde ven, celá bílá a rozpálená z dusného vzduchu v podkroví, oblečená jen do barvami pocákané pracovní haleny z rifloviny, jež

jí sahala do půlky stehen. Dokud se nesehnula pro kámen, který chtěla hodit do vln, člověk nepoznal, že pod halenou nic nemá. Na kraji pláže ji shodila a skočila do vody; mohutná černá hříva se jí pohupovala za hlavou jako živá a připomínala propletenec chaluh, s nimiž si pohrává příboj. Když si pak znovu oblékla halenu, přilepila se jí k tělu; se zapínáním se na zpáteční cestě nikdy neobtěžovala.

“Stejně ji nikdy pořádně nezahlídnem,” povzdechl si Couth.

“Baterka!” napadlo Freda. “Posvítíme si na ni.”

“Zakryje se halenou,” namítl Couth.

“Do prdele, to máš pravdu. Pitomá halena!” řekl Fred. A tak se jednou v noci haleny zmocnili. Utíkali po mokrém písku až na kraj pláže a popadli ji, zatímco se Elsbeth vznášela v příboji; naneštěstí se přitom pohybovali na pozadí světel z domu a ona je zahlédla, jak se běží schovat do keřů u verandy. Vydala se rovnou k nim. Ani si ji moc neprohlíželi, spíš se snažili sami ukrýt pod halenou.

“Freddy Trumper a Cuthbert Bennett,” konstatovala Elsbeth, “malí nadržení

syčáci.” Prošla kolem nich na terasu a oni slyšeli, jak za sebou zabouchla rám s napnutou sítí proti hmyzu. Pak na ně zavolala: “Jestli mi tu halenu hned nepřinesete, budete z toho mít

velké nepříjemnosti!” Couth a Fred dusali po schodech na terasu a přitom si představovali nahou Elsbeth, jak stojí

v obýváku a její rodiče si zatím čtou. Nahlédli přes síť dovnitř. Elsbeth byla nahá, ale sama, a když jí vrátili halenu, ani si ji neoblékla. Neodvažovali se na ni pohlédnout.

“Byl to jen žert, Elsbeth,” hlesl Fred.

“Koukejte se!” přikázala jim a udělala před nimi piruetu. “Chtěli jste se kouknout, tak se koukejte!” Koukli se a pak uhnuli pohledem.

“Vlastně,” začal Couth, “vlastně jsme chtěli vidět tvoje obrazy.” Když se Elsbeth rozesmála, dali se do smíchu i oni a vešli dál. Fred okamžitě narazil do stojací lampy, shodil stínítko, a když je chtěl zvednout, šlápl na ně. Couth začínal být hysterický, ale Elsbeth si přehodila halenu přes ramena, vzala ho za ruku a vedla ho do podkroví.

“Tak to se na ně musíš jít podívat, Cuthberte,” řekla, a když se Fred vydal za nimi, požádala ho: “Ty zůstaň tady dole, prosím.” Couth se ustrašeně ohlédl přes rameno, zašklebil se a klopýtal po schodech za ní.

Než se vrátil, stihl Fred zcela zdemolovat stínítko, když se mu snažil vrátit tvar, a teď se je pokoušel nacpat pod stůl do koše na papír.

“Hele, já to spravím,” nabídl se Couth a vylovil zmuchlané stínítko z koše. Fred stál a sledoval jej, ale Couth ho nervózně postrčil ke schodům. “Ježíši, tak už běž. Já na tě počkám.”

A tak se Fred vyšplhal do podkroví. Cestou si rozvázal tkaničku od plavek, sebekriticky se očichal v podpaží a dýchl si do dlaní, aby zjistil, zda mu nepáchne z úst. Elsbeth Malkasové na ničem podobném nezáleželo. Na podkrovní palandě z něj stáhla plavky a pověděla mu, že když jej kdysi jako malého hlídala, tajně ji sledoval, když šla na záchod. Vzpomíná si na to? Ne.

“Nikomu ani muk, pamatuj si to,” řekla pak a přefikla ho tak rychle, že ani nezaznamenal, že všechna plátna v pokoji jsou bílá, čistě bílá; každý tah štětcem byl přetřen bílou vrstvou malby, podobně jako stěny. Když se konečně vrátil ke Couthovi do přízemí, všiml si, že se rozšlapané stínítko vrátilo na lampu, bylo tak pomačkané, že se ho v jednom místě dotýkala žárovka a sežehla ho dohněda. Celá bláznivá lampa připomínala člověka, kterému někdo zarazil hlavu mezi ramena a kterému se obnažil zářící mozek, když si ji chtěl zase vytáhnout.

Venku na větrné pláži se Couth zeptal: “Taky ti povídala o tom, jak mě

v dětství hlídala a já jsem za ní nakukoval, když seděla na záchodě?”

“To povídala o mně,” řekl Fred, “ale musela se splést. Já jsem to nedělal.”

“Já ano,” přiznal se Couth. “Páni, kde by mě napadlo.”

“Kde jsou asi její rodiče?” zajímalo Freda.

“Rozhodně ne doma,” odpověděl Couth. Sešli k moři, nazí si zaplavali a pak pokračovali dál po mokrém písku, dokud nestanuli před domkem Couthových rodičů.

Po špičkách se vkradli do chodby; k jejich údivu k nim z kuchyně dolehl šepot mnoha hlasů a pláč Couthovy matky. Nakoukli dovnitř. Elsbethini rodiče s Fredovou matkou konejšili paní Bennettovou, zatímco dr. Trumper –

Fredův otec, čekal za dveřmi na oba chlapce. Jejich hřích vyplul na světlo!

Elsbeth vše vyzradila, řekla, že ji znásilnili a přivedli do jiného stavu! Teď si ji oba musejí vzít!

Ale dr. Trumper odvedl syna stranou a pošeptal mu: “Couthův otec zemřel; infarkt.” A zastoupil Couthovi cestu dřív, než se mohl prodrat k matce. Fred nedokázal pohlédnout Couthovi do očí, aby na něm přítel nepoznal, jak se mu ulevilo.

Tvář, kterou spatřil před sebou v zrcadle toho rána, kdy zjistil, že nemá kudy močit, však úlevou rozhodně nezářila. Zkraje stačilo jedno štípnutí a neprůchodný otvor se otevřel. Pak se začal otevírat a zavírat sám od sebe: onsám to nemohl nijak ovlivnit. Vzal si aspirin a čurání si

rozdělil do více etap.

Ale onoho osudného rána, kdy se stydlivě dělil o koupelnu a záchod s otcem (odvracel se přitom od odrazu otcovy namydlené, holící se tváře, jež se hrozivě rýsovala v zrcadle), měl Fred nad záchodovou mísou pocit, že močí

žiletky, zohýbané drátky a drcené sklo. Jeho bolestný výkřik měl za následek ošklivý řez na otcově bradě. Než mohl skrýt doličný předmět, otec zaburácel:

“Pojď mi ho ukázat!”

“Co?” zeptal se Fred a dál svíral v dlani to, co nyní pokládal za pouhé ostatky zesnulého orgánu.

“To, co držíš,” pravil otec. “Právě to.” Fred neotevřel dlaň ze strachu, že mu úd upadne k nohám. Věděl, že kdyby mu upadl, už by mu ho nikdo nevrátil na místo. Zuřivě jej svíral a otec zatím křepčil okolo.

“Je jakoby slepený, že?” halekal ten dobrý lékař. “Občas se objeví výtok? A máš pocit, že ti močovou trubici ucpaly nehty?”

Nehty! Proto ho to tak bolelo! Dobrý bože!

“Co jsi vyváděl?” burácel otec. “Prokrista, je mu teprve čtrnáct a už to zkusil!”

“Je mi patnáct!” namítl Fred; cítil, jak se ven derou další nehty.

“Lháři!” zařval otec.

Z chodby se ozval matčin hlas. “Je mu patnáct, Edmunde. Proč se hádáte o takovou hloupost?”

“Ty nevíš, co vyváděl!” zaječel na ni otec.

“Co?” zajímala se. Slyšeli, jak se blíží ke koupelně. “Co jsi vyváděl, Frede?” Ale otec byl náhle tajnůstkářský. Zamkl dveře a na manželku zavolal: “Nic, drahá.” Pak se sklonil nad synem, celý upatlaný od růžové suspenze, jak mu holicí pěnou prosakovala krev z rány. “Kdo to byl?” zašeptal ponuře takovým tónem, že měl Fred sto chutí odpovědět: ovce. Ale z tváře pokryté růžovou krustou šel strach a otec byl koneckonců urolog. Radu odborníka na čurání

nemohl ve své situaci odmítnout. Pomyslel na železné špony deroucí se z močového měchýře; představil si ostří dláta, jež si jako vor razí cestu močovou trubicí.

“Božíčku, co to v sobě mám?” tázal se úpěnlivě otce.

“Máš pocit, jako by ti zarezivěl, viď?” zeptal se dobrák doktor. “Tak mi ho ukaž.”

Fred nechal klesnout ruku ke koleni a čekal, až něco pleskne o podlahu.

“Která to byla?” pokračoval otec ve výslechu, zatímco mu osahával špičku životně důležitého orgánu.

“Elsbeth Malkasová,” zakňoural. Nenáviděl se za to, že ji prozradil, ale neměl s ní spojenou žádnou vzpomínku, která by byla tak nádherná, že by se ji kvůli ní rozhodl chránit.

Elsbeth Malkasová! Prsty u nohou se mu napřímily tak prudce, až málem upadl. Přiveďte ji, položte ji sem a vyšetřete, co to k čertu ukrývá ve své

zrádné kundě!

“Tripl,” konstatoval otec a jako všechno, co řekl, to připomínalo rozkaz. Kripl? pomyslel si Fred. Proboha, jen to ne! Přece z něho nemůže být nadosmrti kripl.

Venku za dveřmi se ozvala matka. Volala otce k telefonu. “Volá Cuthbert Bennett.”

“Chce Freda?”

“Ne, tebe,” sdělila starému dobrému doktorovi a následovala ho chodbou. Přitom vrhala přes rameno úzkostné pohledy na Freda, který byl právě tak bílý jako plátna Elsbeth Malkasové. “Edmunde,” pokračovala cvrlikavým tónem, “buď na Cuthberta hodný. Vždyť právě ztratil otce; jsem si jistá, že od tebe chce radu.”

Fred za nimi kráčel chodbou a šklebil se. Sledoval otce, jak bere telefon, opřel se o stěnu

a čekal.

“Haló, Cuthberte?” promluvil otec laskavým tónem a ulepil sluchátko růžovou holicí pěnou. “Ano, samozřejmě. Co se děje?” Pak se mu náhle změnil výraz a on šlehl po Fredovi pohledem vražedným jako střela. Fred zaslechl vzdálenou ozvěnu paniky a dolehl k němu Couthův hysterický hlas. Otec se na něj mračil přes celou chodbu a hlas v telefonu k jeho úžasu a pohoršení

brebentil pořád dál. “Ne, ne! Sem rozhodně ne! Přijď ke mně do ordinace,” přikázal otec rozzlobeně a Fred se neubránil úsměvu nebo spíš úlevnému šklebu. “Asi za hodinu,” pokračoval otec a snažil se ovládnout vztek. “Dobrá, tedy za půl,” dodal důrazněji. Fred se u zdi celý prohýbal a málem se udusil, když slyšel, jak otec křičí do sluchátka: “Tak nečurej, sakra!” Otec zavěsil a zpražil pohledem syna, který se už doslova válel smíchy.

“Proč nemůže Cuthbert čurat?” vyzvídala Fredova matka. Otec k ní prudce otočil zakrvácený a zpěněný obličej.

“Má kapáč!” zařval na ni a vyděsil tu dobrou ženu natolik, že i jí ukápla slza.

Iowa Avenue 918 Iowa City, Iowa

3. listopadu 1969

Dr. Edmund Trumper

Beach Lane 2

Great Boar’s Head, New Hampshire

Vážený dr. Trumpere,

pokud tomu dobře rozumím, nebýt toho, že si mě Fred přivezl těhotnou z Evropy a oženil se se mnou, podporoval byste ho dál při doktorandském studiu. Zřejmě byste ho podporoval i tehdy, kdybych nebyla otěhotněla, přestože jste to nikdy výslovně neřekl. Obojí mi přijde urážlivé a nespravedlivé. Kdyby Fred nemusel živit ženu a dítě, nepotřeboval by vaše peníze. Studia by zaplatil z příležitostných výdělků a stipendií. A kdybych nebyla bývala těhotná, byla bych si našla práci, aby mohl v klidu dostudovat. Jinými slovy, za současné situace potřebujeme vaši pomoc víc, než by tomu bylo v obou ostatních případech, ve kterých byste nám podle vlastních slov byl ochoten pomoci. Co vám vlastně vadí? že jsem otěhotněla? že Frednepodnikl některé životní kroky v tom pořadí jako vy? Anebo je to všechno tím, že mě nemáte rád? Vypadá to, jako byste Freda trestal za nějaký

morální poklesek; myslíte, že je správné chovat se takhle k člověku, kterému už bylo pětadvacet? Zkrátka a dobře, chci říct tohle: ty peníze jste si kdysi odložil stranou na Fredovo vzdělání a já chápu, že z nich nehodláte vydržovat jeho ženu a dítě; jenže teď z nich odmítáte platit i jeho studia, není to trochu dětinské?

S pozdravem, Biggie

Iowa Avenue 918 Iowa City, Iowa

3. listopadu 1969

Dr. Edmund Trumper

Beach Lane 2

Great Boar’s Head, New Hampshire

Vážený dr. Trumpere,

dopis, který vám napsal Fred, byste zřejmě označil za “snůšku narážek”. Já

žádné narážky dělat nebudu. Moji rodiče nám poskytují, co je v jejich silách, jen aby Fred mohl dodělat ten svůj pitomý doktorát. Myslím si, že vy byste nám měl dávat aspoň to, co jste hodlal investovat do Fredova vzdělání, než

jsem s graviditou sobě vlastní zhatila naděje, které jste do něj vkládal. A taky bych řekla, že vaše manželka by mi dala zapravdu, kdyby se vás nebála.

Biggie

Iowa Avenue 918 Iowa City, Iowa

3. listopadu 1969

Dr. Edmund Trumper

Beach Lane 2

Great Boar’s Head, New Hampshire

Vážený dr. Trumpere,

jste čurák. Promiňte mi ten výraz, ale jste. Jste čurák, když trestáte vlastního syna a házíte na něho špínu za to, jakým způsobem se se mnou oženil, že máme Colma a vůbec. Jenom proto, že si nejdřív nedodělal doktorát. Ale váš Fred se o Colma i o mě umí postarat i bez doktorátu. Akorát teď, v posledním roce studia, se všemi stresy kolem dopisování

disertace a hledání místa, je toho na něj moc. A vy jste pro něho nehnul ani prstem, při vašich možnostech! Moji rodiče nejsou ani z poloviny tak bohatí, a přesto nám aspoň něčím přispívají. Věděl jste třeba, že váš Fred prodává

fotbalové vlaječky nebo že si vypůjčil nemalé částky od svého přítele Coutha, kterému na nás záleží víc než vám? Vy jeden zásadový čuráku? Jste kurva moc pěkný otec, to vám teda povím.

Vaše snacha

(ať se vám to líbí, nebo ne) Biggie

To blátivé listopadové odpoledne jsem seděl ve svém okně a sledoval Fitche, ponurého hrabavce, jak vartuje na svém neposkvrněném odumírajícím trávníku. Fitch byl na stráži, hrábě v pohotovosti; pozoroval hromady listí na všech sousedních pozemcích a čekal, až některý lístek zabloudí k němu. Další

listy číhaly nad ním v okapových rourách pod střechou domu a čekaly, až se podívá jinam, aby se mohly nepozorovaně vrhnout dolů. Jak jsem tam tak seděl, probouzel ve mně ten neškodný starý cvok netolerantní myšlenky. Kéž

by se celý tvůj dvorek propadl do země, Fitchi.

Na klíně mi ležely průklepy tří dopisů, které napsala Biggie, a jejich autorka mi zachmuřeně hleděla přes rameno. “Pořád se nemůžu rozhodnout,” ozvala se, “který je nejlepší.”

“Kristepane, Biggie.”

“Už bylo na čase, aby mu to někdo řekl,” prohlásila. “Neměla jsem pocit, že bys mu to chtěl povědět sám.”

“Biggie, panebože!” pokračoval jsem. “Čurák? Ježíši.”

“Ano, je to čurák, Pseudo. Víš to moc dobře.”

“Jistěže je. Jenže jaký má smysl mu to říkat?”

“A jaký smysl má to před ním tajit, Pseudo?”

“Vy jeden zásadový čuráku.” četl jsem s úděsem. “To už je druhý čurák, Biggie. Napsala jsi to dvakrát.”

“Líbí se ti ty druhé dva dopisy víc?” zeptala se. “Co říkáš na ten seriózní?

Nebo na ten krátký?”

“Kristova noho, Biggie, který z nich jsi mu poslala?”

“Jak povídám, Pseudo. Pořád jsem se nemohla rozhodnout.”

“Díky bohu!” vydechl jsem.

“.tak jsem odeslala všechny tři,” oznámila mi Biggie. “Vůbec mě to nesere –

ať si čurák vybere.”

Cítil jsem, jak se vítr zmocňuje pana Fitche, žene ho jako listí kolem bloku a vrhá jej proti zaparkovanému autu.

Iowa Avenue 918 Iowa City, Iowa

4. listopadu 1969

pan Cuthbert Bennett správce sídla Pillsburyových Mad Indian Point Georgetown, Maine

Můj milý Couthe,

pod dojmem tvého laskavého telefonátu teď s Biggie ponocujeme, utrácíme pomyslné miliony a zvažujeme alternativní řešení: dvojité harakiri. Představ si nás dva, jak dřepíme proti sobě na čerstvě navoskovaném linoleu. Biggie mi páře břicho kudlou na chleba, já ji kuchám nožem na steaky. Jsme zcela zabráni do své činnosti. Snažíme se tlumit výkřiky, abychom neprobudili Colma.

Shodli jsme se na tom, že Colm bude vyrůstat ve Vermontu, u rodičů Biggie. Bude z něho lyžař a dřevorubec, brunátný a ošlehaný a tak dokonale zabředlý do novoanglického nosového přízvuku, že se nikdy nebude obtěžovat se studiem jiné řeči, například staré dolnonorštiny, mumlavého jazyka předků, blízkých i vzdálených.

Nemysli si, že snad nesouhlasím s tím, co Biggie napsala mému otci. Jenom bych byl radši, kdyby se nedala tolik unést. Bojím se totiž, že k otci je třeba se chovat jako k papeži udělujícímu rozhřešení; když papeži řekneš, že je čurák, bude se za tebe ještě modlit?

Zatím s Biggie trávíme čas tím, že si představujeme, jak její dopis putuje na východ. Vidím, jak se v Chicagu pod váhou bezohledné pravdy prohýbá

poštovní dodávka, jak závažnost našeho poselství poráží clevelandského pošťáka. Na

pobřežní silnici z Bostonu do Great Boar’s Head, kam naše dopisy přicházejí vždy těsně po poledni, vychládají řeřavé uhlíky emocí ve svěžím mořském vánku. Matka bude doma a mohla by dopis otevřít, ale Biggie přísahá, že jej adresovala jen mému otci, nikoli “panu doktoru Trumperovi s chotí”; v tom případě ho matka neotevře. Vím, jakou posvátnou hrůzu má z našeho dobrého doktora. Odloží obálku na pult pod domácí bar.

Otec se vrátí domů ve čtyři, bezprostředně poté, co zprůchodnil nějakému osmdesátníkovi měchýř nebo mu aspoň namluvil, že by podobný zákrok byl žádoucí; bezprostředně poté, co se pečlivě oholí v čisťounké koupelně vedle ordinace; bezprostředně poté, co si smyje z rukou sebemenší stopu mastku, se kterým se líp navlékají a svlékají chirurgické rukavice. Matce dovolí, aby ho zběžně políbila na hladce oholenou tvář, a připraví si jednu skotskou, ale ne dřív, než si prohlédne sklenici proti světlu, aby zjistil, zda je řádně umytá. Pak mu padne zrak na obálku. Ohmatá ji, jestli v ní náhodou není šek, a matka mu vysvětlí: “Kdepak, drahý, přišlo to z Iowa City. To nebude od pacienta. Spíš nám píše Fred, nemyslíš?”

Otec si sundá sako, povolí kravatu, prokličkuje bytem na prosluněnou terasu a poznamená, zda je právě příliv, nebo odliv, jako by to nějakým mystickým způsobem souviselo s tím, kam se posadí. Ale ono to nijak nesouvisí. Stejně zase usedne na trůn potažený rudou kůží, patami promáčkne podnožku, přivoní ke skotské, usrkne, a pak se začte do dopisů od Biggie. Jestli odešly včera polední poštou, musely dnes opustit Chicago, pokud už

nejsou v Clevelandu. Do zítřka dorazí do Bostonu a zítra odpoledne nebo následující den budou v Great Boar’s Head.

A to bude ten pravý čas, Couthe, abys, prosím pěkně, zašel do temné

komory a udělal pro mě dvě fotky: jedna by měla být čistě bílá a druhá celá

černá; ta první bude představovat naději, druhá zatracení. Pošli mi obě. Tu, která se nebude hodit k mé aktuální situaci, ti vrátím.

Přeji ti, Couthe, abys poznal nekonečně mnoho druhů Naděje a nikdy nepocítil

hrůzu ze Zatracení.

Tvůj Pseudo

Představil jsem si našeho hodného Coutha, jak stojí na břehu moře bičovaného deštěm a nepoddajné vlasy mu vlají v severovýchodním větru vanoucím od Bar Harboru k

Boothbayi. Coutha při jedné z

jeho

staromileckých mořských modliteb za můj dopis, který drží zdvižený vysoko nad hlavou; za sebou má prázdné sídlo Pillsburyových, jehož pokoji může bloumat při svých osamělých kratochvílích.

Vzpomínám si na konec toho divného léta, kdy jsme obývali stísněné palandy přístřešku pro čluny.

“Spíš nahoře, nebo dole, Biggie?”

“Zalez navrch.”

Couth si zatím válel šunky ve velkém domě, protože Pillsburyovi po letní

sezóně odcestovali domů.

Pak oznámil příjezd jeden z mladších synů. “Máti už je pryč, Couthe?” ujišťoval se.

“Je, Bobby.”

“A teta Ruth, ta už tam taky není?”

“Trefa, mladej pane.”

“To už ses asi přestěhoval do Velkého domu, viď, Couthe? Nerad bych tě

odtamtud vyháněl, bude nám stačit kůlna na čluny.”

“Nám, Bobby?”

“Mé přítelkyni a mně, Couthe. Ale budeš hodný, když mému otci řekneš, že jsem na víkend přijel sám.”

“Je mi líto, Bobby, v kůlně už někdo bydlí. Moji známí. Ale dva pokoje ve Velkém domě můžu snadno.”

“Jeden pokoj bude stačit, Couthe. S manželskou postelí.”

Zatímco Biggie pomáhala Colmovi rovnat hranici v krbu kulečníkového sálu, my s Couthem jsme počítali šťouchy.

“Tenhle podzim nebudu mít tolik soukromí,” konstatoval Couth smutně, “teď, když někteří mladí Pillsburyovi dospěli do šoustacího věku. Budou si sem na víkendy tahat svoje píchačky. Ale jen co přejde listopad, bude tu pro ně už

moc chladno.”

Celá velká budova se stále vytápěla pouze uhlím, kamny na dřevo a několika krby. Couth měl nejraději zimy, kdy měl sídlo jen pro sebe a celý den pobíhal s uhlím a dřívím, po nocích udržoval oheň a staral se, aby mu v temné

komoře nezamrzly chemikálie. Teď po večeři se tam odebral i s Colmem a pustil se do vyvolávání série snímků, na kterých náš syn na molu likvidoval nešťastného mořského červa - nereidku: Colm drtí nereidku teniskou; Colm rýpe do nereidky úlomkem škeble; Colm požaduje další nereidku. V temné komoře odmítal Colm mluvit a jen se díval, jak se z Couthovy lázně

vynořuje jeho vlastní podoba. Vůbec se nedivil, že se náhle objevil pod hladinou vývojky: zázraky pro něj byly samozřejmostí. Mnohem víc ho zaujalo, že má znovu možnost prohlédnout si zmasakrovaného

mnohoštětinatce.

Couth taky vyrobil jednu fotomontáž ze dvou negativů: na prvním byl Colm na molu, na druhém prázdné molo vyfocené ze stejného úhlu. Okraje mola byly poněkud rozmazané, protože negativy tak docela nezařezávaly, a celkově se zdálo, jako by Colm zároveň seděl na molu i pod ním: zrnitá

struktura dřeva se mu promítla na ruce i na obličej a tělo měl zdánlivě

vyskládané z prken. A přesto seděl zpříma. (Jak? V prostoru?) Ta fotografie mě fascinovala, ale trochu jsem dával zapravdu Biggie; té se nelíbila: chlapec pokrytý strukturou dřeva na ní vypadal podivně neživý. Vysvětlili jsme Couthovi, že když má člověk děti, posedne ho paranoia. Couth tedy ukázal fotku Colmovi, ale toho nezaujala, protože na ní nebyla jasně vidět jeho nereidka.

Dívka, kterou si Bobby Pillsbury přivedl na víkend “domů”, prohlásila, že snímek je “úplně jako obraz”.

“Nell je malířka,” vysvětlil nám všem Bobby.

A sedmnáctiletá Nell dodala: “Snažím se o to.”

“Ještě trochu mrkve, Nell?” zeptal se Couth.

“Je taková osamělá, ta fotografie,” odpověděla mu Nell s pohledem upřeným na fotku Colma s tváří ukrytou pod molem. “Celý tohle místo musí dobře korespondovat s vaší vizí –teda jako hlavně v zimě.”

Couth pomalu žvýkal. Bylo mu jasné, že po něm ta holka jede. “S mojí vizí?” podivil se.

“Nó, chápete, jak to myslím. Jako s vaším světonázorem.”

“Já nejsem vůbec osamělý,” namítl Couth.

“Ale jsi, Couthe,” ozvala se Biggie. V tu chv íli Colm, skutečný Colm, ne ten s tváří zrnitou od struktury dřeva, převrhl mléko. Biggie ho vzala na kl ín a on jí sáhl na prsa. Bobby Pillsbury seděl vedle ní a byl do ní po uši zamilovaný.

“Ta fotka je pro Coutha dost netypická,” vysvětloval jsem dívce. “Málokdy pracuje s

tak realistickými motivy a skoro nikdy nepou žívá podobně

průhlednou dvojexpozici.”

“Mohla bych vidět víc vašich fotek?” poprosila ho Nell.

“Pokud je najdu,” zabručel Couth.

“Nebude lepší, když necháme Pseuda, aby jí o nich vyprávěl?” navrhla Biggie.

“Dobrá, ať je po tvém,” souhlasil jsem a Biggie se zasmála.

“Píšu teď nějaké povídky,” oznámil nám Bobby Pillsbury. Osvobodil jsem Biggie od Colma, postavil jsem ho na stůl a nasměroval jsem jej na Coutha.

“Běž a chyť ho, Colme,” vyzval jsem ho. “No tak.” A Colm se se sveřepým výrazem vydal vpřed; do salátu šlápl, rýži se vyhnul.

“Pseudo!” zaprotestovala Biggie, ale to už Couth na svém konci stolu povstal a natáhl ruce ke Colmovi, který se k němu batolil vrstvou prázdných škeblí a ohlodaných kukuřičných klasů.

“Pojď ke Couthovi,” volal na něj Couth. “Pojď, pojď. chceš vidět další fotky?

Pojď, jen pojď!”

Colm zakopl o košík s rohlíky, Couth ho zvedl do výšky a celého omámeného ho odnášel do temné komory. Dívka jménem Nell jej oddaně následovala. Bobby Pillsbury zase sledoval, jak Biggie odsouvá svou židli a vstává.

“Pomůžu vám s nádobím,” nabídl se. Se škodolibou radostí jsem štípl Biggie pod stolem; zrudla a Bobby si myslel, že se červená kvůli němu. Když začal těžkopádnými chvaty uklízet ze stolu, vydal jsem se do temné komory, abych sledoval, jak Couth balí Bobbyho dívku. Nechal jsem Biggie o samotě

s nemotorným rádoby milencem. Na odchodu jsem v její tváři zahlédl komickou grimasu hrané vášně, kterou nasadila za Bobbyho zády. Ale večer, na palandách naší kůlny (Colm spal s Couthem ve velkém domě

v ložnici Pillsburyových a Bobby Pillsbury se mezitím usmířil, nebo taky neusmířil se svou mladičkou Nell), to vypadalo, že se Biggie doopravdy zlobí.

“Je to moc hodný kluk, Pseudo. Neměl jsi ho se mnou nechávat o samotě.”

“Chceš mi tvrdit, že jste si to v kuchyni narychlo rozdali?”

“Víš co? Radši mlč,” řekla a zavrtěla se na dolní palandě.

“Vážně se o něco pokusil, Biggie?” zeptal jsem se.

“Poslyš,” řekla zcela klidně, “moc dobře víš, že k ničemu nedošlo. Ale ten kluk se kvůli tobě musel cítit trapně.”

“To je mi líto, Biggie, vážně. Myslel jsem to v legraci.”

“A já přiznávám, že mi to zalichotilo,” dodala a nadlouho se odmlčela.

“Vlastně to bylo hezké. Vidět, že mě takový hošík opravdu chce.”

“Udivilo tě to?”

“Tebe ne?” opáčila Biggie. “Tváříš se, jako by se tě to netýkalo.”

“Ale Biggie!”

“Nezajímá tě to,” řekla. “Měl bys věnovat větší pozornost tomu, že mě někdo zaujal, a ne se tomu posmívat.”

“Biggie, tohle byl hloupý večer. Podívej se na Coutha a na to děvče, myslím Nell.” “Tu vagínu bez mozku?”

“Biggie!! Je to mladá holka.”

“Couth je jediný z tvých přátel, který se mi zamlouvá.”

“Ano? To je prima,” řekl jsem. “Já ho mám taky rád.”

“Pseudo, dokázal bys takhle žít? Já ano.”

“Tak jako Couth?”

“Ano.”

“Nedokázal, Biggie.”

“Proč ne?”

Přemýšlel jsem o tom.

“Protože mu nic nepatří?” vyzvídala, ale to byl holý nesmysl; majetek pro mě

znamenal stejně málo jako pro ni. “Protože se tváří, jako by kolem sebe nepotřeboval nikoho dalšího?” Přihořívalo. “Protože žije celý rok na břehu oceánu?” To nemá s naší debatou nic společného, pomyslel jsem si. “Protože investuje do svých fotografií o to větší úsilí, oč míň investuje do vlastního života?” Biggie uměla člověka vyhmátnout, to zase ano. Zapomněl jsem, nač

se původně ptala.

“Chceš říct, Biggie, že bys tady mohla žít s Couthem?” Po této otázce dlouho mlčela.

“Řekla jsem, že bych dokázala žít takhle. Ne s Couthem. S tebou. Ale tak, jak žije on.”

“Nejsem manuálně zručný,” namítl jsem. “Nemohl bych nikde dělat správce. V tak velkém domě bych neuměl ani vyměnit pojistku.”

“Tak jsem to nemyslela,” přerušila mě. “Jde o to, jestli by ses s tím dokázal spokojit tak jako Couth. Rozumíš, jestli bys uměl žít tak poklidně.” Rozuměl jsem.

Ráno jsme s Biggie leželi na její dolejší palandě a kulatým okýnkem v boku kůlny jsme pozorovali, co vyvádějí Couth a Colm. S fotoaparátem a pytlem od brambor podnikali průzkumnou expedici po pobřežních písčinách a sbírali všechny podivné věci, jež na místě zanechalo moře po odlivu. V jídelním koutě velkého domu pak Biggie podávala k snídani palačinky s borůvkami; Bobby Pillsbury byl zamlklý, Nell nervózní, Couth s Colmem se předváděli. Všichni jsme si mohli prohlédnout, co ukrývá pytel od brambor. Ostrou ulitu střenky, ocas rejnoka, průsvitnou a jako papír tenkou kostru vranky, mrtvého racka, hlavu bělozobého rybáka a vystupující dolní čelist, která mohla patřit tuleni, ovci i člověku.

Po snídani nám Couth naaranžoval všechny ostatky na talíře a vyfotografoval je: připomínalo to fantastickou hostinu kanibalů. Nellin zájem o Couthovy fotografie tím pohasl, zato Biggie, jak jsem mohl sledovat, pozorovala jeho stolní přípravy velmi trpělivě. A Colm v nich spatřoval logické pokračování

ranní hry.

“Děláš taky akty?” ozvala se Nell.

“Modelky jsou drahé,” vysvětloval Couth.

“Tak bys měl říct svým známým,” poradila mu Nell s úsměvem.

“Biggie?” ozval se Couth, ale hleděl přitom na mě. Právě jsem přidržoval Colma, který stál na hlavě na kulečníkovém stole.

“Copak já vím?” řekl jsem. “Zeptej se přímo jí.”

“Biggie?” zavolal na ni Couth. Myla v kuchyni pánve od snídaně. Bobby Pillsbury a Nell zatím na konci obývacího pokoje manipulovali s dlouhými tágy. “Stála bys mi modelem, Biggie?” dolehlo ke mně z kuchyně. Bobby Pillsbury ohnul tágo, jako by to byl rybářský prut.

Nell to svoje proměnila v luk a já si náhle povšiml, jak rudý v obličeji je chudáček Colm. Obrátil jsem ho z hlavy na nohy a vratce jej posadil na kulečníkový stůl. Slyšel jsem, jak Couth opatrně dodává: “Víš, já myslím. nahá.”

“Jo, Couthe, ale chvilku vydrž,” odpověděla Biggie. “Nejdřív musím dokončit to nádobí.”

Ale Couth závidí lidem spíš děti než manželky. Často mi říkal, že myslí víc na potomka než na partnerku. Přestože ho Biggie zaujala, myslím, že Colm na něj zapůsobil mnohem víc. Zeptal se mě, co s Colmem obvykle podnikáme, a překvapilo ho, že musím nad odpovědí dlouze přemýšlet. Dokázal jsem mu říct jen tolik, že děti člověku změní život.

“To jistě, jak jinak,” odtušil.

“Myslím to tak, že začneš trpět stihomamem.”

“Tím jsi trpěl odjakživa.”

“Jenže když máš dítě, je to jiné,” namítl jsem, i když jsem mu nedokázal vysvětlit, co je na tom jiného. Kdysi jsem o tom psal Merrillovi. Vyjádřil jsem se v tom smyslu, že s dětmi si člověk náhle uvědomí, že je smrtelný, což

Merrillu Overturfovi zřejmě nikdy nedošlo. Taky mi na dopis nikdy neodpověděl. Já jsem měl na mysli hlavně to, že člověk zaregistruje, jak se mu změnil žebříček hodnot. Uvedu příklad: jezdíval jsem rád na motocyklech. Co se narodil Colm, přestal jsem s tím. Nemyslím, že by šlo jen o pocit zodpovědnosti. S dětmi vnímáte čas úplně jinak. Připadalo mi, že mi dřív nikdy nedocházelo, jak rychle plyne.

souvislosti s

Colmem jsem u sebe pozoroval ještě jednu poněkud

nepřirozenou touhu: nejradši bych ho viděl vyrůstat v prostředí, jež by bylo ideální napodobeninou skutečného světa (nejlépe na pastvině nebo v ohradě), ne v hrozné realitě, která mi připadala příliš nebezpečná. Vybudovat nad ním poklop! Stvořit pro něj přátele, vynalézt uspokojivé

povolání, stavět ho před řešitelné problémy, simulovat obtíže (ve snesitelné

míře), nastražit na něj pár pečlivě volených hrozeb a umožnit mu, aby je nakonec zdolal; hlavně žádné extrémy.

“Takže bys ho nejradši pásl. Jako krávu,” konstatoval Couth. “Nemyslíš, že by z něj vyrostlo tele?”

“Dobytek nic neriskuje, Couthe. A žije spokojeně.”

“Dobytek je dobytek, Pseudo.”

Biggie stála na Couthově straně. Kdykoli Colmovi dovolila, aby si vyjel kolem bloku na tříkolce, užíral jsem se starostmi. Tvrdila, že dítě musí získat sebedůvěru. To jsem věděl i bez ní. Přesto jsem číhal v keřích na hranicích pozemku a nepozorovaně jsem ho sledoval. V mých představách byl otec něco jako anděl strážný. Když mě Colm náhodou zahlédl, jak odtahuji větev a vykukuji zpoza keře, namluvil jsem mu, že zkoumám živý plot. Zkoušel jsem něco podniknout; snažil jsem se ho nadchnout pro podobné průzkumné

výpravy: je to jistě lepší než ty nebezpečné vyjížďky na tříkolce! Vyzkoušej si spokojený život v bezpečném křoví!

Dokonce jsem našel i vhodné místo, které dobře simulovalo retušovanou realitu: zoo v Iowa City. žádné boje na život a na smrt, žádné prohry.

“Vždyť tam chodíme pořád,” namítal Colm.

“Copak ty nemáš rád zvířátka?”

“Mám.” Jenže v zimě jich tam bylo k vidění nanejvýš pět nebo šest.

“Maminka se mnou chodí tamhle,” říkával a ukazoval přes řeku na střed města a univerzitní komplex.

“Tamhle? Ale tam potkáš jenom lidi,” namítal jsem. “žádné mývaly.” Jenom lidi. Kdybychom se tam vydali, mohli bychom některého z nich přistihnout při pláči, nebo při něčem horším.

A tak jsme cestou z lahůdkářství Milo Kubika chodívali přes zoo. V listopadu, když opice odvezli na jih nebo zavřeli do pavilonů a já a Biggie jsme už týden čekali, až se ozve můj uražený otec, jsme se s Colmem denně vracívali domů

přes zoo a pokaždé jsme zde zkrmili většinu chleba koupeného k snídani. Kdykoli jsme krmili divoké mývaly, celou vrčící smečku ukrytou v kamenném kotci –, měl Colm obavy, že ten nejmenší přijde zkrátka. “Ještě

tamten,” ukazoval na malého ustrašence a já jsem se snažil natáhnout ruku se žvancem až k blbému zvířátku. Pokaždé byl rychlejší některý tlustší a drzejší mýval, kousnul toho malého do zadku, popadl chleba a čekal na další

sousto. Bylo správné to tomu chlapci ukazovat?

Anebo mu předvádět vypelichaného zubra, který vypadal jako poslední

přeživší bizon? Zubra s tenkýma nohama brodivého ptáka, s flekatou srstí, které slézala v celých chomáčích a propůjčovala mu vzhled starého nábytku volajícího po čalouníkovi či obrovské vrávorající pohovky, z níž lezou žíně a seno?

Anebo prostydlého, scvrklého medvěda sedícího v cihlové díře vybavené

houpačkou z duše od pneumatiky, se kterou si nikdy nehrál, a obklopeného vlastními páchnoucími výkaly?

“K čemu tam má tu pneumatiku?” vyzvídal Colm.

“Hraje si s ní.”

“Jak?”

“Jak? Houpá se na ní, plácá do ní tlapou.”

Jenže medvěd se ani nehoupal, ani neplácal. Věčně spal a duše nad ním visela, jako by se mu vysmívala. Zvíře se nejspíš samo zděšeně ptalo, proč

tam ta věc je. Začal jsem pochybovat, zda jsou pravidelné návštěvy zoo pro Colma tím pravým; nebylo by mu nakonec opravdu líp v ulicích města?

A pak, v listopadu, došlo k tragédii u jezírka s vodními ptáky, kde jsem se s Colmem vždycky cítil nejbezpečněji. Černobíle strakaté ochočené kachny pátraly na hladině po soustech chleba a my jsme v tomto ročním období

očekávali bleskový útok odvážných a protřelých divokých kachen, které

právě táhly na jih. Iowa se nachází na středozápadní trase tahu a jezírko v naší zoo bylo pravděpodobně jediným místem mezi Kanadou a Mexickým zálivem, kde si mohly odpočinout a nikdo po nich nestřílel. Pozorovali jsme je, jak přistávají: ostražitou trojúhelníkovou formaci, od níž se nejprve vždy oddělil průzkumník, aby ohledal místo k přistání a zakejhal dobrou zprávu ostatním. Taková pestrost byla v zoo něčím novým. Mezi fádně zbarvené

chovance vnesli trochu vzruchu cestovatelé z reálného světa: rudoocí divocí

kačeři a kachny, čírky s

modrozelenými křídly i nádherné kachničky

karolinské.

Tehdy v listopadu jsem držel Colma za ruku a díval se, jak se klín ve tvaru

“V” snáší z oblohy. Představoval jsem si, že unavené a ochromené hejno dojde konečně klidu, poté, co se je pokoušeli rozprášit nad Velkými jezery, sestřelit nad Severní a Jižní Dakotou a vlákat do léčky nad Iowou. Průzkumník přistál jako krasobruslař na skle, neohroženě

kvákl na staropanenské kachny na břehu, vzdal díky bohu za to, že se zde nesetkal s palbou, a pak pozval dolů ostatní.

A ostatní přiletěli, sevřený útvar se rozpadl a kachny se lehkomyslně vrhaly k zemi, okouzlené spoustami plovoucího chleba. Jen jedna zůstala ve vzduchu. Letěla trhaně, klesala nejistě. Vypadalo to, že jí ostatní dělají na hladině místo, a ona se vzápětí zřítila. Colm mi sevřel ruku a držel se jako klíště, jako by se bál, že se nás pták chystá bombardovat. Vypadalo to, že se kachně neotevřel podvozek, selhaly vztlakové klapky a zamlžily se průzory. Padala v příliš strmém úhlu. Snad se na poslední chvíli pokusila pád vybrat, ale to už ztratila všechnu ptačí ladnost a dopadla do rybníka jako kámen. Kachny na břehu si začaly sborově kondolovat a Colm sebou cukl. Z rybníka teď trčel jen kachní zadeček a kolem plavalo několik pírek. Dvě nebožčiny družky z hejna připádlovaly blíž, šťouchly do ní a pak ji nechaly být, jako by to byl opeřený splávek kolébající se na hladině. Ostatní kachny se s obavami rychle vrhly na drobky chleba; čekaly, že každou chvíli odněkud vyrazí honicí

pes a vrhne se do vody pro jejich kamarádku. že by zdejší lovci používali tlumiče? Byla to krutá ironie, zahynout při přistání v iowské zoo.

“Blbá kachna,” bylo jediné, nač jsem se zmohl.

“Je mrtvá?” zeptal se Colm.

“Ne, kdepak! Jenom loví jídlo u dna.” Možná bych měl ještě dodat: Vydrží

pěkně dlouho bez dechu.

Colma jsem nepřesvědčil. “Je mrtvá,” řekl.

“Není. Jenom se předvádí. Ty se přece taky někdy předvádíš.” Colm nechtěl odejít. Mačkal zmrzačený bochník a neustále se ohlížel přes rameno po zřícené kachně, která předtím předvedla střemhlavý let a pak se tak podivně krmila s hlavou u dna. Proč spáchala sebevraždu? říkal jsem si. Třeba někdy utrpěla střelnou ránu, statečně vzdorovala při mnoha přistáních, ale tady definitivně podlehla. Anebo zčistajasna ve vzduchu zemřela přirozenou smrtí? Taky mohla být opilá, třeba se nacpala zkvašenými sójovými boby.

“Pseudo,” řekla mi doma Biggie, “když víš, že se budete vracet přes zoo, měl bys pokaždé kupovat dva bochníky, aby nám jeden zbyl na snídani.”

“Krásně jsme se prošli,” řekl jsem. “Medvěd spal, mývali se rvali a bizonovi roste nový kabát. A co teprve kachny,” dodal jsem a šťouchl přitom do Colma, který zlověstně mlčel. “Viděli jsme, jak sebou jedna hloupá kachna plácla přímo do rybníka.”

“Byla mrtvá, mami,” řekl Colm vážně. “Zabila se.” Sklonil jsem se k němu. “Ale Colme, to přece nevíme jistě!” Marná sláva, on to věděl.

“Některé kachny můžou umřít,” vysvětloval mi tak trpělivě, až mě to popuzovalo. “Prostě jsou staré, tak umřou. To je celé. Zvířata, ptáci i lidé

umírají, když jsou staří.” Domluvil a pohlédl na mě se soucitem světáka, kterému je líto, že musel ohromit vlastního otce tak krutou pravdou. Vtom zazvonil telefon a příšerná vidina mého vlastního otce mi z hlavy vytěsnila všechny ostatní myšlenky; vidina otce přednášejícího připravený

pětiminutový proslov na téma emocionální nevyrovnanosti dopisů, které mu napsala Biggie; otce bafajícího na svém konci linky z dýmky. V jeho tabáku se musí ukrývat všechna moudrost světa. V Iowě byl právě tak čas na večeři, zatímco v New Hampshiru popíjeli odpolední kávu. Volal ve chvíli, kdy to nejvíc vyhovovalo jemu samému, ale tak to u něj bylo se vším. Taky to mohl být i Ralph Packer: třeba se k nám chtěl pozvat na večeři.

“Tak to zvedni,” vybídla mě Biggie.

“Ne, zvedni to ty,” řekl jsem. “Tys napsala ty dopisy.”

“Ne, nezvednu, Pseudo. Po tom, co jsem mu napsala, že je čurák? Kdepak.” Zatímco

telefon vyzváněl a nikdo z nás se neměl k tomu, aby ho zvedl, Colm odsunul kuchyňskou židli a začal se sápat po sluchátku.

“Já to zvednu,” nabídl se, ale já i Biggie jsme se k němu vrhli dřív, než mohl svou hrozbu splnit.

“Nech ho zvonit,” navrhla Biggie a ve tváři se jí poprvé kmitla obava. “Proč

bychom ho vlastně měli zvedat, Pseudo?”

Nechali jsme ho zvonit a vyzvánění jsme ve zdraví přežili.

“Umíš si ho představit?” ozvala se Biggie. “Jak funí do telefonu?”

“Teď už musí být rudý jako rak. Čurák!” ulevil jsem si. Ale později, když Colm spadl z postele a skučel (Biggie ho musela přivinout na svou širokou hruď a konejšit jej, že podivný zlý sen o zoo byl jen sen), jsem nadhodil: “Vsadil bych se, že to byl jen Ralph Packer. Otec by nám netelefonoval, radši by poslal dopis. Celou zkurvenou epištolu.”

“Tomu nevěřím,” namítla Biggie. “Byl to on. A teď už nám nikdy nezavolá.” Bylo na ní znát, jak ji to těší.

V noci se ke mně Biggie přitiskla zády a řekla: “Nech ho zvonit.” Ale mně se právě něco zdálo. Sen o tom, že mužstvo Iowy hraje venku a mě

vzalo s sebou, abych provedl úvodní výkop. Vystartoval jsem z hloubi vlastní

obranné zóny, přeběhl jsem celé hřiště a položil jsem zázračný touchdown. Ovšemže mě mezitím příšerně zvalchovali, kopali do mne nártem i bodlem, obránci i záložníci se mě snažili vzít do presu, složit a zboxovat, ale já jsem tím bůhvíjak prošel, zmlácený, ale s hlavou vztyčenou, a podmanil jsem si panenskou koncovou zónu protivníka.

Pak mě roztleskávači odnášejí z hřiště, nesou mě podél postranní lajny, kolem pošklebujících se a běsnících fanoušků soupeře. Přebírají mě malé víly ve svetrech. Napůl ochrnutou, zkrvavenou paží se dotknu chladné růžové

nožky jedné z nich. Cítím hladkost kůže a zároveň mi v ruce mravenčí. Jako v mdlobách vzhlížím k těm mladým uslzeným tvářím. Vlasy jedné z dívek mne pohladí po obličeji; snad se mi snažila otřít nos, zelený od trávy, anebo mi z brady vytáhnout špunt z něčí kopačky, který mi v ní zůstal vězet. Nejsem nijak těžký. Ty silné dívky mne nesou zastřešeným tunelem do nitra stadionu. Jejich vysoké hlasy se pronikavě rozléhají; starost, kterou o mne mají, mne mučí víc než fyzická bolest. Pak se ocitám na stole pokrytém plátnem. Kladou mne na něj, stahují ze mne prachem pokrytou výstroj, hrozí

se mých ran a štkají nad nimi. Kdesi nad námi burácí stadion a tlumený

hukot doléhá až k nám. Dívky mne umývají houbou. Dostavuje se šok: začínám se třást. Dívky se ke mně tulí v obavách, abych nenastydl. Je mi taková zima, až se z toho propadám do dalšího snu; kdesi v slaných močálech Nového Hampshiru číháme s otcem na kachny. Netuším, kolik je mi let. Nemám pušku, a když se postavím na špičky, sotva otci dosáhnu na krk.

“Buď zticha,” říká mi. A taky: “Kristepane, to je naposled, co jsem tě vzal s sebou!”

V duchu mu odpovídám: To je naposled, co jsem s tebou šel!

Asi mluvím ze spaní, protože slyším, jak se Biggie ptá: “Kdo tě kam tahá?”

“Co se děje, Biggie?”

“Nech ho zvonit,” říká a spí dál.

Ale já ležím s očima dokořán a myslím na to, jaká je to hrůza muset si hledat opravdovou práci. Představa, že si mám vydělávat na živobytí. Už ten samotný obrat mi zní stejně hrozně jako nabídky neslušných služeb, jimiž se hemží stěny pánských záchodků.

17. Rozjímání o nefunkčnosti pitné kúry

Domlouvat si návštěvu u dr. Jeana Clauda Vignerona není nic příjemného. Sestru, která bere telefony, vůbec nezajímá, co vám je: jen se zeptá, zda vám vyhovuje dohodnutá hodina. Nevyhovuje? To máte smůlu. Takže jí

nakonec řeknete, že si uděláte čas.

Vigneronova čekárna je příjemné místo. Zdi zdobí zarámovaná obálka The Saturday Evening Post navržená Normanem Rockwellem a plakát Boba Dylana. Pacienti mohou číst McCall’s, The Village Voice, The New York Times, Reader’s Digest nebo Ramparts, až na to, že nikdo z nich nečte. Všichni sledují Vigneronovu sestřičku, jejíž stehno, zadek a otáčecí židle trčí do místnosti z výklenku, v němž buší do psacího stroje. A také poslouchají, když

se vás sestra vyptává, co vám chybí. Je v tom znát určitý systém.

“Kvůli čemu jdete za panem doktorem?”

Nesouvislý šepot.

“Cože?”

O něco hlasitější nesouvislý šepot.

“Jak dlouho je ta moč taková?”

Jaká? vyhrkl by nejradši každý z těch, kdo předstírají, že si čtou. Urologie je něco tak příšerně hnusného a ochromujícího, že jsem si s sebou kvůli duševní podpoře vzal Tulpen. Čekárna představovala obvyklý hlavolam. Vedle matky, která předtím hovořila o divné barvě moči, seděla ve schoulené

poloze holčička; vypadala, jako by nemočila už několik týdnů. Krásná slečna, celá v kůži, četla s povýšeným výrazem The Village Voice. Nepochybně

nakažená. A u dveří se třásl starý pán; u něj byly neprůchodné trubice a překážky v měchýři tak starého data, že jistě čural hadičkou vyvedenou z pupku do plastového vaku.

“Kvůli čemu jdete za panem doktorem?”

“Pitná kúra u mne selhala.” Tímto sdělením vyvolávám v čekárně vlnu intenzivního zájmu.

“Pitná kúra?”

“Selhala. Naprosto.”

“Rozumím. Vy jste pan.”

“Trumper.”

“Máte bolesti, pane Trumpere?” C ítím, jak strašně napjatá je matka oteklého dítěte; slečna v koženém oděvu pevně svírá časopis.

“Částečně.” Záhadná odpověď. Čekárna je napjatá k prasknutí.

“Mohl byste mi říct, co vlastně.”

“Je slepený.”

“Slepený?”

“Neprůchodný, jako by byl slepený.”

“Aha, neprůchodný.” Zalistuje v

mojí kartě: dlouhá historie jednoho

slepence. “Měl jste podobné potíže už dřív?”

“Vždy a všude na světě. Od Vídně po Iowu.” Tak zcestovalá choroba dělá na přítomné dojem.

“Rozumím. Kvůli stejným obtížím jste vyhledal dr. Vignerona i v minulosti?”

“Ano.” Nevyléčitelný případ, pomyslí si čekárna. Chudák.

“Užíváte něco?”

“Vodu.” Sestra vzhlédne. O pitné kůře zřejmě nikdy neslyšela.

“Rozumím,” říká. “Posaďte se, prosím. Pan doktor si vás za okamžik zavolá.” Vracel jsem se přes celou čekárnu k Tulpen. Všiml jsem si, jak se na mne matka holčičky laskavě usmívá, dítě poulí oči a krásná slečna v kůži si dává

nohu přes nohu a říká si: Jestli ho máš slepenýho, tak mě vynech. Jen stařeček s vadnými trubicemi nijak nereagoval; možná špatně slyšel, možná

byl zcela hluchý a možná právě čural uchem.

“Řekla bych, že toho musíš mít právě tak dost,” pošeptala mi Tulpen.

“Čeho musím mít dost?” zeptal jsem se hodně nahlas. Matka holčičky ztuhla, dívka plácla časopisem, stařec se neklidně zavrtěl na židli, až mu začvachtalo v proklatých útrobách.

“Tohohle,” sykla Tulpen a poklepala si pěstí na rozkrok. “A tohohle,” ukázala diskrétně na sbírku urologických případů. Pacienti v čekárnách se zřídkakdy druží a v předpokojích specialistů je důvěrný hovor ještě vzácnějším jevem. Existují kluby sdružující veterány, lidi s vysokým IQ, lesbičky, absolventy téže školy, matky trojčat, ochránce losů, rotariány, republikány i neomaoisty, ale tady seděli lidé, kteří se sdružili nedobrovolně, jen proto, že měli problémy s močením. Mohli bychom si říkat vigneronovci! Jednou týdně

bychom se scházeli a pořádali soutěže a výstavky na téma “urologické

příhody v teorii a praxi”.

Pak se z tajných hlubin ordinace vynořil sám dr. Jean Claude Vigneron; šířil kolem sebe pach tmavohnědých gauloisek. Vigneronovců se zmocnila velká

bázeň: koho si zavolá?

“Paní Cullenová?” promluvil Vigneron. Matka se nervózně zvedla a napomenula holčičku, aby byla hodná, dokud se nevrátí do čekárny. Pak se Vigneron usmál na Tulpen. Tihle proradní Francouzi! “Jdete za mnou?” zeptal se jí. Tulpen, jediný nečlen klubu vigneronovců, mu vrátila upřený

pohled, ale mlčela.

“Slečna je tady se mnou,” vysvětlil jsem mu. Usmáli se na sebe. Když za doktorem a paní Cullenovou zapadly dveře, Tulpen mi pošeptala:

“Netušila jsem, že vypadá takhle.”

“Jak?” podivil jsem se. “Jak by podle tebe měl vypadat urolog? Jako měchýř?”

“Tenhle jako měchýř rozhodně nevypadá,” odpověděla Tulpen. Doktor ji zaujal.

Dítě bázlivě sedělo vedle nás a poslouchalo, co si říkáme. Pokud byla pacientkou matka, proč byla holčička tak oteklá a žlutá? Nejspíš jí zakazovali čurat. Mohla být v Colmově věku. Bez maminky se bála a taky jí byla dlouhá

chvíle; pokukovala po sestřičce a hleděla na starého pána. Byla čím dál neklidnější, a tak jsem se s ní pokusil navázat přátelský rozhovor. “Chodíš do školy?”

Krásná dívka v koženém oděvu vzhlédla, Tulpen mě zpražila pohledem a holčička si mne ani nevšimla.

“Ne, proč?” podivila se kožená dívka a hleděla mimo mne.

“Ne, ne,” řekl jsem rychle, “vás jsem nemyslel.” Teď na mne vykulila oči holčička. “Mluvil jsem s tebou,” ukázal jsem na ni. “Chodíš už do školy?” Holčička se styděla a cítila se ohrožená; nepochybně jí vštěpovali, aby nemluvila s cizími lidmi. Dívka v kůži si ledově měřila potenciálního pedofila.

“Maminka se hned vrátí,” ujistila holčičku Tulpen.

“Maminka má krev v čurání,” oznámilo nám dítě. Sestra se prudce otočila na židli a podívala se na mne tak, jako by mne podezírala, že musím mít slepený a neprůchodný i mozek.

“Tvoje maminka bude v pořádku,” řekl jsem holčičce a ta bez zájmu přikývla. Úžasná dívka v koženém oděvu mi dala pohledem jasně najevo, že ona krev v čurání rozhodně nemá a

nepřeje si, abych se jí na cokoli ptal. Tulpen mě

s potlačovaným smíchem štípla do stehna a já jsem si začal osahávat patro jazykem.

Starý pán, který byl až dosud velmi tichý, vydal v tu chvíli pozoruhodný

zvuk; znělo to jako zvláštní potlačované říhnutí, utajené větry nebo mohutné

lupnutí v jeho starých zádech, a když se pokusil vstát, spatřili jsme, jak se mu na břiše volné košile šíří skvrna barvy rozpuštěného másla. Kalhoty se mu přilepily k vyzáblým stehnům. Naklonil se na stranu, ale než stačil upadnout, zachytil jsem ho. Skoro nic nevážil a já jsem ho snadno udržel ve vzpřímené poloze, bohužel příšerně páchl a svíral si rukou břicho. Měl něco pod košilí. Hleděl na mne vděčně, ale velmi provinile, a zmohl se jen na větu: “Prosím. na záchod,” a mávl kostnatou pěstí někam k Vigneronově

ordinaci. Pod skvrnou, která se vpila do košile jako do pijáku, se rýsoval podivný vak a hadička.

“Ta blbá věc pokaždý přeteče,” postěžoval si mi a já jsem ho co nejrychleji transportoval k sestře, která se k nám už otáčela na své židli.

“Ale pane Kroddy!” zvolala káravě a vyrvala mi ho z náruče jako panenku. V příštím okamžiku jej už energicky odváděla dlouhou chodbou, popuzeným gestem mne zaháněla zpátky do čekárny a přitom ho nepřestávala plísnit.

“Musíte si zkrátka ten pytlík vyprazdňovat častěji, pane Kroddy. K těmto drobným nehodám by vůbec nemuselo docházet.”

Ale on kvílel pořád dál. “Ta blbá věc! Blbá věc! Člověk nemůže nikam jít. Lidem to vadí a na záchodkách musíte snášet takový pohledy.”

“Zvládnete si rozepnout košili, pane Kroddy?”

“Blbá, posraná věc!”

“Tak tohle bylo úplně zbytečné, pane Kroddy.”

Holčička v čekárně se už zase tvářila vyděšeně a nafoukaná dívka s pevným zadečkem těsně obaleným kůží hleděla se samolibým, nadřazeným výrazem do časopisu a v rozkroku ukrývala bůhvíjaké hrozné tajemství. Jaké, to nikdo netušil. Nenáviděl jsem ji.

“Ten starý chudák byl samá hadička,” sdělil jsem šeptem Tulpen. “Čurá do toho malinkého pytlíku.” Ta pitomá kožená holka si mne chladně změřila a pak se znovu zahleděla do časopisu. Ze zvuku, který k nám dolehl, jsme usoudili, že sestra spláchla pana Kroddyho do záchodu.

Zahleděl jsem se zpříma na povýšenou koženou slečnu a zeptal jsem se:

“Máte kapavku?”

Nevzhlédla ke mně; celá ztuhla. Tulpen mi vrazila loket do žeber a holčička mne obdařila vděčným pohledem. “Cože?” zeptala se dívka. Pak mne probodla očima, ale nedokázala zakrýt úzkostný výraz. Poprvé se jí

na tváři objevilo lidské pohnutí: zkousla si dolní ret, aby se jí nechvěl, oči jí

zvlhly, a já jsem si náhle připadal jako hrozný kruťas.

“Ty jseš blbec, Trumpere,” šeptla Tulpen. Zvedl jsem se a popošel k dívce, která se teď kolébala na židli, opírala si hlavu o kolena a s tváří v dlaních tiše plakala.

“Omlouvám se,” řekl jsem tiše. “Vážně nevím, proč jsem to řekl. Víte, tvářila jste se tak netečně.”

“Neposlouchejte ho,” vložila se do věci Tulpen. “Není normální.”

“Pořád nemůžu uvěřit tomu, že ji vážně mám,” vzlykala dívka. “Nedělám to přece s každým, a nejsem žádná štětka.”

Vtom se znovu objevil Vigneron a vrátil opuchlé holčičce její maminku. V rukou držel kartu pacienta. “Slečna DeCarlová?” zeptal se s úsměvem. Dívka rychle vstala a utírala si slzy.

“Mám kapavku,” oznámila mu a doktor na ni vyt řeštil oči. “Anebo ji možná

nemám,” dodala hystericky, zat ímco Vigneron studoval kartu.

“Pojďte prosím do ordinace,” řekl a rychle ji vedl kolem nás. Pak si mne změřil, jako bych ji v čekárně nakazil já. “Hned přijdete na řadu,” sdělil mi, ale já jsem ho zadržel.

“Rozhodl jsem se pro operaci,” prohlásil jsem. Byl tím šokován stejně jako Tulpen. “Nejdu k vám, jen si potřebuji domluvit termín zákroku.”

“Ale já jsem vás nevyšetřil.”

“To není potřeba. Mám pořád stejný neduh. Pitná kúra nezabrala. Nehodlám se nechat vyšetřovat, chci operaci.”

“No dobrá,” odtušil a mne potěšilo, že jsem mu pokazil nadějnou statistiku. Tentokrát nezvolá to sebejisté: všech deset! “Deset až čtrnáct dnů,” řekl.

“Do té doby budete pravděpodobně chtít brát nějaká antibiotika.”

“Vystačím si s vodou.”

“Sestra vám zavolá, až na klinice domluvíme termín operace, ale dřív než za deset až čtrnáct dnů to nebude. A jestli se nějak necítíte.”

“Já to vydržím.”

Vigneron se pokusil o úsměv. “Jste si jist?”

“Ještě pořád platí vaše všech deset?” zeptal jsem se. Pohlédl na Tulpen a zrudl. Vigneron se červenal!

Věcně jsem nadiktoval sestřičce telefon do studia Filmové společnosti Ralpha Packera i k Tulpen domů. Vigneron se mezitím vzpamatoval a podal mi krabičku nějakých kapslí. Zavrtěl jsem hlavou.

“Prosím vás, nedělejte hlouposti,” napomenul mne. “Vždycky je lepší

operovat pacienta, který v sobě nemá infekci. Užívejte jednu denně a den před operací vás chci vidět, jen tak pro jistotu.” Teď už hovořil jako ryzí

profesionál. Vzal jsem si od něj kapsle, kývl jsem, usmál jsem se, zamával jsem mu přes rameno a vedl jsem Tulpen pryč. Musel jsem se nést jako páv. Teprve venku na ulici mne napadlo, co asi starý pan Kroddy. Třeba mu právě

vyměňovali hadičku. Otřásl jsem se, přitiskl jsem si Tulpen k boku a kráčeli jsme po chodníku v těsném, horkém, houpavém objetí. Měl jsem její dech dost blízko, abych cítil sladkou vůni mentolových bonbónů, a její vlasy mě

šlehaly do tváře.

“Neboj,” řekl jsem, “udělají mi krásného nového ptáka, jen pro tebe.” Vsunula mi ruku do kapsy a prohrabovala se mezi mincemi a švýcarským armádním nožem. “Neboj,” řekla, “já mám stejně nejradši tebe, ty starý

ptáku.”

Ten den už jsme do práce nešli, ačkoli jsme věděli, že na nás Ralph čeká ve studiu. Vždycky, když předčasně opouštěl rozpracovaný projekt a vrhal se na nový, býval nedůtklivý; projevovalo se to opožděnými šeky s naší výplatou a nápisy nad telefonním přístrojem: MEZIMĚSTSKÝ HOVORY LASKAVĚ

ZAPISUJTE SEMHLE [->] DO SEŠITU, KURVA!

Tulpen asi pochopila, že moje nechuť vrátit se do práce nepramení jen toho, že jsem dostal chuť na ni. Námět Ralphova nového filmu se mi nezamlouval

, měl totiž být o mně. Nudná sekvence rozhovorů s Tulpen a se mnou, korunovaná na závěr drobným skvostem, do nějž chtěl Ralph zakomponovat Biggie.

“Musím přiznat, Ralphe, že jsem se pro tvůj projekt nenadchl tak, jak bych mohl.”

“Jsem poctivej filmař, nebo nejsem, Trumbero?”

“Jde o to, že divákovi vnutíš svoje hledisko, Ralphe.” Už celé týdny jsme pomáhali jiným filmařům s únavnou distribucí a organizovali mimořádná promítání snímku Ralph Packer: retrospektiva! ve filmových a studentských klubech, v muzeích a na odpoledních představeních po venkově. Než tohle, to už raději projekt, jakýkoli projekt; a jediná

opravdu ostrá výměna názorů, k níž mezi námi zatím došlo, se týkala názvu.

“Je to jenom pracovní název, Trumbero. Když je film hotovej, většinou ho změním.”

Moc jsem mu nevěřil, že by byl v téhle věci tak pružný. Pracovní název filmu zněl Posranej život. Ralph užíval tento obrat velmi často a já jsem jej podezíral, že k němu až příliš přilnul.

“Hoď starosti za hlavu, Trumpere,” uklidňovala mě Tulpen. V onom dlouhém odpoledni, které jsme strávili u ní v bytě, jsem ji opravdu poslechl. Vyměnil jsem stoh gramodesek; uvařil jsem pravý rakouský čaj s rumem a míchal jsem ho na plotýnkovém vařiči vedle postele tyčinkou skořice; telefon, který

nás probudil uprostřed nejhlubší tmy, jsem jednoduše přehlížel. Byli jsme dokonale izolováni od města, a když nás přepadl hlad, netušili jsme, zda jej zaženeme večeří, půlnoční svačinou nebo brzkou snídaní. A do této tmy, v níž neexistuje čas a s níž se člověk může setkat jen v městském bytě, bez ustání řinčel telefon.

“Nech ho zvonit,” řekla Tulpen a pevně mě sevřela nohama kolem pasu. Napadlo mě, že by tahle věta měla zaznít v Posraném životě, a nechal jsem ho zvonit.

18. Jeden dlouhý, předlouhý den

Začíná vlastně už předchozího večera naší hádkou, při které Biggie prohlašuje Merrilla Overturfa za dětinského snílka a obviňuje mne, že si ho idealizuji jen proto, že před tak dlouhou dobou zmizel z mého života; dost nešetrně tím naznačuje, že skutečný Merrill z masa a kostí by mne odpuzoval

, přinejmenším v současné životní fázi.

Podobná obvinění mne zraňují. Odpovídám protiútokem a tvrdím, že je Merrill statečný.

“Statečný!” zabučí Biggie.

Tvrdí, že v otázce statečnosti nejsem spolehlivá autorita, protože vůbec nevím, co statečnost je. Ba právě naopak: jsem poměrně zbabělý. A jako příklad uvádí, že se bojím zavolat vlastnímu otci a promluvit si s ním o tom, proč mne vydědil.

Tím mne dohání k nepředloženému prohlášení, že tomu starému čurákovi zavolám třeba hned, i když mi pohled z okna na temnou iowskou noc říká, že není vhodná hodina na telefonáty.

“Opravdu?” ptá se Biggie. Její náhlý respekt mě děsí. Nedopřeje mi čas na rozmyšlenou. Listuje v papírech a hledá ten, na který jsme si kdysi zapsali telefon do Great Boar’s Head.

“Ale co mu mám říct?” nadhazuji.

Biggie už vytáčí číslo.

“Co takhle: Chtěl jsem se zeptat, jestli ti chodí pošta.?” Biggie se jen zamračí a vytáčí dál.

“Anebo: Jak se vede? Máte právě příliv, nebo odliv?” Biggie udělá obličej a prsty se jí jen míhají. “Aspoň budeme vědět, na čem jsme, sakra.” a podává mi pípající sluchátko.

“Ano, aspoň budeme vědět, na čem jsme,” říkám do sluchátka a ozvěna mi vrací vlastní slova, jako by je zopakovala neznámá spojovatelka s nadpřirozenou vnímavostí. Telefon vyzvání a vyzvání a já vrhám na Biggie pohled plný úlevy: Aha! Není doma! Ona jen ukáže na moje náramkové

hodinky. Na východním pobřeží už minula půlnoc! Cítím, jak mi padá čelist.

“Dobře mu tak, čurákovi,” říká Biggie přísně.

Ale otec je zřejmě čilý; zvedá sluchátko a stroze se hlásí. Lékaři jsou samozřejmě zvyklí na to, že jim někdo volá uprostřed noci. “Tady doktor Trumper. Edmund Trumper. Kdo volá?”

Biggie balancuje na jedné noze, jako by se jí chtělo čurat. Slyším tikot vlastních hodinek a pak otce, jak říká: “Haló, tady je doktor Trumper. Děje se něco?”

V pozadí mumlá matka: “To je z nemocnice, Edmunde?”

“Haló!” křičí otec do telefonu.

A matka sykne: “že by to byl pan Bingham? Edmunde, víš přece, to jeho srdce.”

Biggie se stále kymácí na jedné noze a probodává mne očima. Štve ji, jak ustrašeně se tvářím; zlostně bručí.

“Pane Binghame?” pokračuje otec. “Už zase nemůžete popadnout dech?” Biggie si dupne a zakňučí jako malé zvíře.

“Nesnažte se dýchat moc zhluboka, pane Binghame,” radí otec. “Vydržte, hned jsem u vás.”

V pozadí stále pobíhá matka a volá na otce: “Zavolám do nemocnice, aby tam poslali kyslík, Edmunde.”

“Pane Binghame!” haleká otec do sluchátka, zatímco Biggie kope do sporáku a ze zkřivených rtů jí vychází vrčení. “Přitáhněte si kolena k bradě. A hlavně

nemluvte!”

Pokládám telefon.

Biggie se prosmekne kolem mne a otřásá se něčím, co připomíná smích. Vyběhne do chodby, běží do ložnice a zabouchne za sebou dveře. Slyším zvláštní sykavé zvuky; derou se jí ze rtů, jako by se dusila, jako by je vydával pan Bingham trpící srdeční slabostí.

Noční hlídač si mě nevšiml, a tak jsem strávil noc v univerzitní knihovně, v kamrlících pro doktorandy pracující na disertaci, v jedné z těch kabinek, které se v dlouhých řadách táhnou třetím patrem budovy a v nichž se obvykle choulí upocení studenti nad lahví coca coly. V každé láhvi nakonec zůstane na dně zbytek nápoje hustý jako med a v něm plave několik cigaretových špačků. Člověk slyší, jak nedopalek zasyčí, když jej soused sedící o pár kabinek dál hodí do vypité flašky.

Jednou se stalo, že postgradualista z New Yorku jménem Harry Petz, který

už měl práci skoro hotovou, vystřelil od srbochorvatských textů, které právě

studoval, prudce vycouval i s kolečkovou židlí z kóje a rozjel se uličkou pryč. Odrážel se nohama stále rychleji a rychleji, prosvištěl kolem celé řady kabinek a rozplácl se o prosklenou stěnu na konci chodby. Rozbil ji, rozbil si taky hlavu, ale nepodařilo se mu projet skrz a doplachtit z výšky třetího patra na parkoviště před knihovnou. Určitě si maloval, jak se někomu rozmázne o kapotu.

Něco takového bych nikdy neudělal, Biggie.

V baladě o Aktheltovi a Gunnel je dojímavá scéna, v níž se Akthelt strojí do války proti bojovným Grethům. Navléká si pláty zbroje na holeně, na ramena i na ledviny a taky plechový suspensor, rituálně si obaluje životně důležité

orgány a chrání si části těla brněním posázeným bodci, a ubohá Gunnel zatím kvílí, aby ji neopouštěl. Rituálně ze sebe rve šaty, rozpustí si vlasy, rozepíná si spony na kotnících i zápěstích a povoluje si tkanice korzetu, kdežto Akthelt si upevňuje kroužkové brnění na hrdlo, přivazuje si na bedra plát pobitý hřeby a tak dále. Přitom se jí snaží vysvětlit, co je účelem války (den henskit af krig), ale Gunnel nechce poslouchat. Vtom k nim vpadne Aktheltův otec, Starý Thak. I on se strojí do boje, ale při oblékání se mu zadrhl zip na prsou (nebo něco podobného) a on potřebuje,

aby mu ho někdo pomohl zapnout. Je na rozpacích, když vidí mladou a krásnou snachu celou rozrušenou a polonahou, ale vzpomene si na vlastní mládí a pochopí, oč se Akthelt a Gunnel přeli. Proto se pokusí o dvojznačné gesto: aby uspokojil oba, podá snaše vypasenou husu, kterou drží v kostnaté stařecké ruce, a zároveň moudře prohodí k Aktheltovi: “Det henskit af krig er tu overleve.” (“Účelem války je přežít.”)

Napadlo mě, že totéž platí pro mé doktorandské studium a možná i pro naše manželství. V těch dnech mi podobné paralely připadaly velmi aktuální.

Venku před knihovnou kráčím přes parkoviště, na němž se marně pokoušel přistát Harry Petz, když tu vidím mladinkou Lydii Kindleovou, jak mne vyhlíží. Stojí vedle modrozeleného fordu edsel, toho starého korábu silnic. Na sobě

má kostýmek žlutý jako hruška, s krátkou sukýnkou, hezoučký a skoro dospělý.

“Ahoj! Tohle je můj edsel!” oznamuje a já si pomyslím: Tak tohle už je příliš. Ale s úlevou si všímám, že jí sukně sahá až do půlky stehen. Její kolena už

znám, z těch na mne strach nejde. Uklidňuje mne, když cítím, jak se mi její

noha pod hlavou pravidelně zvedá a zase klesá, jak střídavě šlape na brzdu a na plyn.

“Kam jedeme?” ptám se s beznadějí v hlase a posunuji hlavu na jejím klíně, který není nijak prostorný.

“Vím, kam jet,” říká a já stáčím zrak vzhůru k přednímu dílu kostýmku, k nevelkým ňadrům a jemné bradě. Lehce se kouše do dolního rtu. Z výstřihu kostýmku vykukuje sytě žlutooranžová halenka a odražené světlo barví

Lydiinu bradu pryskyřníkovým odstínem. Vybavuji si, jak jsme s Biggie leželi na poli pod katzeldorfským klášterem, uprostřed pryskyřníků a s láhví

klášterního vína. Přiložil jsem jí hrst kvítků k bradavce; ňadro se zbarvilo do zářivě oranžové a tvář jí pokryl ruměnec. Biggie mi pak podržela kytičku u sluncem ozářeného údu: určitě mi celý zežloutl.

Vtom promluví Lydia Kindleová: “Tohle auto vlastně není moje. Patří

bratrovi, ale ten je na vojně.”

Kam se člověk podívá, číhá nějaké nebezpečí. Už vidím, jak po mně jde Lydiin urostlý bratr, bojovně naladěný zelený baret, a zručně mi láme klíční

kost odplatou za to, že jsem mu zneuctil sestru i forda.

“Kam jedeme?” ptám se znovu, když mi na jejích pevných stehnech začne nadskakovat hlava. Zřejmě jsme sjeli na hrbolatou silnici. Vidím, jak se za okny víří prach. Fádní oblohu neoživí jediný strom, neprotne ji jediný drát elektrického vedení.

“Uvidíš,” odpovídá, pouští rukou volant a hladí mě po tváři. Na jejím zápěstí

cítím slabou, nevinnou vůni parfému.

Vjíždíme do hlubokého příkopu a pak zase ven. Skoro jistě jsme už opustili i polní cestu, venku se nepráší a v měkkém terénu se auto víc boří. Občas něco zapraská: v Iowě to může být jedině kukuřičné strniště nebo prasečí

kosti. Taky jsme změnili směr, protože slunce mi teď zahřívá kolenní čéšky z jiného úhlu. Pak se ozve zvuk, jako když pneumatiky kloužou po mokré

trávě. Dostanu strach, že uvízneme v pustině kilometry od civilizace, že se i s fordem přes noc navždy propadneme do sójových bažin. “A jen kachny nás budou oplakávat,” říkám nahlas a Lydia na mne pohlédne s mírnou obavou.

“Kdysi mě sem vzal jeden kámoš,” vysvětluje. “Občas tu narazíš na lovce, ale jinak tady není živá duše. Kromě lovců tu nikdy nepotkáš jiné auto.” Jeden kámoš? napadá mě. že by už nebyla tak docela nevinná? Ale ona mi čte myšlenky a rychle dodává: “Nezamlouval se mi.

Musel mě zase zavézt zpátky. Ale zapamatovala jsem si cestu sem.” Z pusy jí vystřelí jazyk; Lydia si musí navlhčit oba koutky.

Padá na nás stín, nakláníme se; terén je tvrdší a hrbolatější. Pod autem něco šramotí a já cítím borovou smůlu, u nás v Iowě! Do karoserie bouchne větev, tak silně, že nadskočím a praštím se nosem o volant. Lydia zastavuje v hustém křoví. Kolem nás jsou mladé borovice, spadané

kmeny starých stromů, kapradí a chomáče mechu, houbovité a napůl zmrzlé. Taky plno hub. “Vidíš?” ptá se, otevírá dveře a vystrkuje nohy z auta. Když

zjistí, že je venku chladno a mokro, zůstane sedět zády ke mně a s nohama nad zemí.

Parkujeme na malém pahorku, uprostřed ubohého shluku stromů a keřů. Za námi se prostírají sklizená pole kukuřice a sóji, dole před námi vodní plocha, na okrajích zamrzlá, uprostřed čeřená větrem; nemůže to být nic jiného než

část coralvillské přehrady. Být lovcem, zaujal bych pozici tady na kopci, ukryl bych se v kapradí a čekal bych na líné kachny, které si tudy zkracují cestu z jednoho loviště do jiného. Tady jistě přelétají nízko nad zemí, zvlášť ty tlusté, líné, kterým se bříška lesknou sluncem odrážejícím se od vodní

hladiny.

Místo toho se opírám rukou o opěrku, přibližuji nohu k Lydiině kostrči a na krátký okamžik bojuji s pokušením vykopnout ji otev řenými dvířky ven. Ale nakonec se jen dotknu jejích zad, ona se po mně ohlédne, zasune nohy do auta a zabouchne dveře.

V kufru auta je deka. Lydiina kamarádka z kolejí, která vypadá starší, nám koupila pivo. Je tu taky dobrý sýr, teplý kulatý bochník černého chleba a jablka.

Lydia přeleze opěradlo sedadla, vzadu prostře k pikniku, pak si hodíme deku přes ramena a cítíme se útulně jako ve stanu. Lydii se pod dekou přilepí

kousek sýra na zápěstí, v místě, kde kůží prosvítá namodralá žilka. Slízne sýr mrštným jazýčkem a dívá se na mne, jak ji pozoruji; sedí si na patách, takže mám její kolena přímo před sebou.

“Opíráš se loktem o chleba,” šeptá a já se idiotsky culím. Lydia si přesedne a vytřese drobky z deky; sleduji, jak se chléb kutálí na podlahu; dívám se, jak se jí vyhrnuje sukně až ke kyčli, když si mne přitahuje blíž do klína. Má na spodničce miminkovské květinky v růžové a modré barvě, které mi až příliš připomínají první Colmovy peřinky. “Asi tě

mám ráda,” říká, ale rozvážná intonace každého slova prozrazuje, že si tu větu nacvičila. A jakoby sama cítila, že to nevyznělo moc přesvědčivě, opravuje se: “Asi určitě.” Přitom se mi tiskne k boku hebkou štíhlou nožkou a jemně si přitahuje mou hlavu ke stehnu. Srdcem se dotýkám jejího kolena. Stejně hrozné květinky má i na kalhotkách. Batolecí vlajkosláva; květinkové

ozdůbky pro malé slečinky.

Znovu se zavrtí a lehce mě zatahá za ucho; dobře ví, že jsem si prohlížel květinky. “Nemusíš do mě být zamilovaný,” říká a já znovu slyším tu nacvičenou intonaci. Jsem si jistý, že Lidya Kindleová má někde na kolejích schovaný kus poznámkového papíru se scénářem našeho rozhovoru. Načmáraným, přepisovaným, možná i opoznámkovaným. Kdybych tak věděl, jaké repliky mám pronášet!

“Pane asistente?” ozve se, a když ji políbím pod lemem sukně, cítím, jak se uvolní zaťatý sval. Přivine si mou hlavu k ptačímu hrudníčku. Sáčko kostýmu už má rozepnuté a na chladné kůži se jí tetelí tenoučká halenka.

“Vroognaven abthur, Gunnel mik,” recituji. Stará dolnonorština je v podobných situacích nejjistější.

Sotva znatelně se zachvěje, posadí se, opře se o mne, ale ani v korábu, jako je edsel, není dost místa a ona se hodně navrtí, než je sáčko dole. Můj lovecký kabát se zachytil na kličce zadního okna. Sedím zády k ní v poloze závodníka na bobu a konečně se mi daří rozvázat si tkaničky zabahněných bot. Ona zatím pátrá prsty po knoflících mé košile, jako by četla slepecké

písmo. Když se k ní otočím, zjišťuji, že si rozepnula halenku, klečí na sedadle, ruce má založené na prsou, i když má stále podprsenku, a chvěje se, jako by se chystala potápět v zimní řece.

Skoro se jí uleví, když ji obejmu ještě napůl oblečenou; tiskne se ke mně, sukni má rozepnutou, ale staženou jen na jednom boku. Vlhkýma rukama mi přejíždí po žebrech a štípe mě do nešťastného záhybu, který se mi dělá nad pasem.

A pak Lydia Kindleová říká: “Víš, ještě nikdy jsem. nikdy jsem ještě.” Brada mi padá na její pichlavé, kostnaté ramínko a šimrám ji knírem na uchu. “V čem dělá tvůj otec?” ptám se. Cítím, jak si povzdechla, zklamáním i úlevou.

“V pytlovině,” říká a ohmatává mi prsty ledvinu. A já si myslím: V pytlovině?

Pořád? To je v ní zabalený, obléká se do ní, spí v ní.?

“To asi není moc pohodlné,” mumlám, protože mi brada drhne o její tvrdou klíční kost.

“Chápeš, dělá pytle na krmení, na zrní.”

Představím si mohutného otce Lydie Kindleové, jak zvedá jutový pytel s padesáti kily cibule a rozmázne mi ho o záda. Dělají se mi mžitky. Lydia se vztyčí na kolenou, odtahuje se ode mne, spustí ruce k bokům a svléká si sukni. Pod lemem květované spodničky se rýsuje miniaturní bříško. Když vidím, jak má napilno, stáhnu jí ramínka podprsenky. “Jsem moc malá,” omlouvá se slabým hláskem a já si zatím spouštím kalhoty ke kotníkům. Když zvedám nohy nad přední sedadlo, zavadím neohrabanou patou o klakson; při zavřených oknech to zní, jako by na nás troubilo jiné

auto, a Lydia se ke mně zničehonic přitiskne a nechá mě, abych jí rozepnul podprsenku. Je na ní štítek PRÁDÉLKO DÍVČÍ TAJEMSTVÍ. Jak pravdivé!

Cítím, jak se ke mně tiskne pevnými ňadry, stahuji ze sebe košili a dochází

mi, že mám rozepnutý poklopec boxerek a Lydia na něj upřeně hledí; celá

ztuhla, aspoň že se vlní v bocích a tím mi pomáhá stáhnout z ní spodničku. Pod ní nacházím mateřské znaménko a kalhotky, proužek látky do V s modrými a růžovými kytičkami.

“Máš takové drobné bradavky,” říká mi a přejíždí mi po nich prstem. Beru do dlaní její malá, kulatá ňadra, na omak připomínají pomeranče –

s bradavkami tvrdými jako kotník, který se mi právě zarývá do nohy. Zvolna ji pokládám, vrhám jeden bleskový pohled na její napnuté tělo s dobře patrnými žebry a jeden kradmý pohled na vystupující ňadra; úzká štěrbinka mezi nimi je zapudrovaná. Přitahuje si mou hlavu k zapudrovanému místu a mně se z té vůně sevře žaludek. Připomíná mi Colmův šampon, ten s nálepkou: Už žÁDNÉ SLZY!

“Prosím.” šeptá Lydia.

Prosí? Oč? pomyslím si a současně doufám, že nenechá všechno rozhodování

na mně. Jsem tak nerozhodný!

Líbám rovnou měkkou linku směřující k pupku, vidím rýhu, kterou na nepatrně vyvýšeném bříšku zanechala guma kalhotek. Znepokojuje mne, že si nedokážu vzpomenout, kdy a jak se octly dole její kalhotky. Rozhodla o tom ona, nebo já? Připadá mi dost významné, že si nepamatuji takovou věc. Má neholená brada spočine na ofině chloupků. Když se pohnu, když poprvé

ucítí, že ji líbám, sevře mi hlavu jako do kleští a dvakrát mě rychle a bolestivě zatahá za vlasy. Ale pak sevření stehen povolí; cítím, jak se mi její

ruce přesouvají z vlasů na uši; zakrývá mi je a já slyším šumění moře ve stereofonním provedení, taky je možné, že se z břehů vylévá coralvillská

přehrada a z našeho bizarního návrší je náhle ostrov; jsme jako trosečníci, nad námi plachtí soumrakem kachny a ze sójových polí kdesi pod námi se zvedá vůně prachu jako mlha.

Jedno ucho mám náhle volné; moře šumí jen z jedné strany, monofonně. Kradmo vidím, jak Lydia hmatá volnou rukou po podlaze a pátrá v hruškově

žlutém saku. Ukrývá něco v rukávu? “Mám tam gumu,” říká. “Kámoška z kolejí. jednu měla.”

Ale mně se nedaří vsunout ruku dovnitř a ona musí sáčko trochu natřást. “V

podšívce u manžety je tajná kapsička.” K čemu asi?

Ňadra se jí rozestupují a vidím, jak se opět kouše do rtu. Hrudní koš se vzpíná vzhůru, chvíli zůstává nahoře a guma zabalená v hliníkové fólii klouže po břiše k mému čelu. Pak žebra zase klesají, pitoreskní vybouleninka na jejím bříšku se otřásá; boky se jí chvějí. Koutkem oka zahlédnu, jak opisuje rukou oblouk; zápěstí se jí houpe nad podlahou a ona drží v dlani cosi, co připomíná hrudku těsta: je to kus černé střídky vyrvaný z čerstvého bochníku. Stehna se jí napnou a udeří mne do tváří, pak se ochable zhroutí

na sedadlo a černá střídka vypadne z bezvládné dlaně.

Slyším, jak se hliníková fólie trhá a zvoní. Zajímalo by mě, zda to vnímá i ona. Pokládám jí hlavu na prsa a cítím tlukot srdce podobný třepotání

motýlích křídel. Loktem se opírá o sedadlo a předloktí se jí houpe nad podlahou. Zápěstí má ohnuté v tak ostrém úhlu, až se zdá, že je má

zlomené; dlouhé prsty směřují nehybně k zemi a slunce svítící oknem dovnitř

stačí právě tak pozlatit maturitní prstýnek. Na její prst je příliš velký a trochu se sesmekl.

Zabořím tvář do zapudrovaného výstřihu, zavírám oči a čichám sladkou pižmovou vůni. Proč mi ale myšlenky zalétají k představám jatek a všech těch mladých děvčat znásilněných ve válkách?

Lydia jemně tiskne stehny můj krytý orgán a ptá se: “Ty nebudeš

pokračovat?”

Křehký údeček se v tenkém, svírajícím obalu ještě víc scvrkává, a když Lydia povolí sevření, vyklouzne ven.

Znovu říká: “Prosím.” A pak velmi tiše: “Co je ti?” Pomalu se z ní zvedám, klečím jí mezi nohama; cítím, jak mi svými prsty pevněji sevřela ramena; na hrudi jí tepe modrá žilka tenká jako nitka; táhne se úhlopříčně mezi rozestouplými ňadry. Jako by si uvědomila, že vidím, jak jí tluče srdce: jednu ruku si položí na prsa a druhou si zakryje klín: DÍVČÍ

TAJEMSTVÍ je pro tentokrát uchráněno. Jenže pro koho?

Cítím, jak se mi shrnuje guma. Lydia zatím spouští nohy na podlahu a říká:

“Schválně jsem se tě neptala, jestli mě miluješ. Chci říct, že jsem nikdy dřív něco takového neudělala, ani jsem s nikým nedělala tamto, a je úplně

jedno, co si o mně myslíš. Mně tedy určitě. Tohle všechno ti musím říkat já?

Panebože. Kruci! A to jsem si myslela, že naivka jsem tady já.!” Schoulí se, jako by ji rozbolelo břicho, tvář opírá o koleno, v koutku úst má

pramen vlasů a v důvěrně známé štěrbině mezi loktem a kolenem se mi na dosah rýsuje ňadro: příliš malé a dokonalé, než aby se mohlo pohupovat; jako namalované: příliš skvělé, než aby mohlo být skutečné.

“Se mnou je to těžké,” zkouším jí vysvětlit. “Kdo to kdy viděl, nechávat rozhodnutí na mně!”

Zápasím s klikou a otevírám dveře chladnému, bodajícímu závanu, který mě

přivádí k sobě. Stojím prochladlý a nahý v mokrém, čvachtajícím mechu a poslouchám, jak se Lydia v autě přehrabuje ve věcech. Otáčím se právě

včas, abych se vyhnul letícím botám. Lydia klečí na všech čtyřech na zadním sedadle a vyhazuje moje svršky z vozu. Beze slova je sbírám ze země a tisknu si své věci k hrudi. Lydia Kindleová jako šílená přehazuje vlastní

oblečení ze zadního sedadla na přední, z předního na zadní a zase zpátky na přední.

“Smím tě odvézt domů?” ptám se. “Prosím!”

“Prosíš?” zaječí Lydia. Jako by mi kolem hlavy prosvištěly kameny: to na mne zpoza pahorku podnikly hloubkový nálet kachny; v soumraku se zdají

být černé. Pak polekaně mění směr a s hlasitým kejháním si prohlížejí toho svlečeného blázna, který si drží balík svršků nad hlavou.

Co zatím podniká Lydia, která se nahá míhá sem a tam uvnitř auta? Zamyká

všechny dveře. Pak vklouzne za volant, stále bez šatů, a jemnými bradavkami se otře o studenou obruč klaksonu. Starý ford se otřásá, kucká a vypouští hustá, šedivá oblaka zplodin z rezavého výfuku. Třebaže zůstávám nepohnutě stát, chvíli si říkám, že mě chce Lydia přejet, ale ona zatím řadí

zpátečku. Zápolí s volantem a vjíždí do kolejí, které jsme zanechali při příjezdu. Otočit těžký edsel není snadné: prsa se jí poprvé pohybují jako živá. Mám strach o její bradavky spočívající na klaksonu.

Teprve když sleduji, jak se edsel řítí sójovým polem, dochází mi, v jaké jsem bryndě. Zahubil jej exhibicionismus provozovaný před kachnami na březích coralvillské přehrady!

A tak jsem začal čvachtat mezi sójou a nespouštěl jsem roztěkaný pohled ze zabláceného fordu brázdícího vzdálenější okraj kukuřičného strniště. Jen stěží

jsem rozeznával nejasnou linku cesty, po níž jsme sem přijeli. Utíkal jsem nahý kluzkým bahniskem a přitom jsem spekuloval: kdybych to řízl po břehu nádrže, dostal bych se na cestu dříve než ona a mohl bych ji stopnout. Třeba bude mezitím přístupnější mému mávání. Jen jsem přemýšlel, čím na ni mávnu. Svým nevšedně oděným orgánem?

S balíkem šatstva v podpaží, aspoň že ten byl v suchu, jsem se brodil ostrou mařicí a houbovitou mokřinou podél zamrzlého okraje nádrže. Vyplašil jsem přitom černé hejno lysek; jednou nebo dvakrát jsem zapadl až po kolena a v mlaskavém bahně jsem narazil na odporně slizké, hnijící věci. Jen šaty jsem stále držel vysoko.

Pak jsem se octl na nesklizeném kukuřičném poli; ohýbal jsem polámané

stvoly a běh po suchém kukuřičném šustí, křehkém a ostrém jako tenkostěnná keramika, mi působil značnou bolest. Od rovné plochy silnice mě dělil nevelký rybníček. Led na hladině nebyl tak pevný, jak se zdálo, takže jsem se po pás propadl a narazil jsem na potopený plot, jehož tyče čněly z vody na obou březích rybníka. Mezi nimi se houpal ostnatý drát, ale já jsem byl natolik zničený, že jsem žádné škrábance necítil. To už jsem dokázal odhadnout, kde dojde k našemu šťastnému setkání. Lydiin modrozelený edsel za sebou vlekl chvost prachu, takže připomínal papírového draka, který se snaží odlepit od země. Příkopu u cesty jsem dosáhl o něco dřív než ona, ale byl jsem příliš unavený, než abych se zmohl na mávání. Stál jsem tam s uzlíkem šatů nenuceně vecpaným pod paží a díval jsem se, jak se řítí kolem mne, ňadra jí čněla vpřed jako dálková

světla. Lydia ani neotočila hlavu, brzdová světla nezablikala. Ohromeně jsem se rozběhl prašnou stopou, kterou za sebou zanechávala; clona byla tak hustá, že jsem zase odklopýtal pryč z vozovky a přidušeně si razil cestu podél ní.

Ještě stále jsem klusal a edsel se mi vzdaloval, když jsem málem narazil do otřískaného

červeného náklaďáčku parkujícího u krajnice. Z posledních sil jsem se zachytil kliky dveří, a pak jsem si všiml, že stojím asi půldruhého metru od lovce kuchajícího kachnu na kapotě auta. Krk nebohého ptáka bezvládně visel přes úchyt zpětného zrcátka; krev a slepené vnitřnosti třísnily silnici. Lovec měl na noži i na tlustém palci nalepeno prachové peří. Když mě uviděl, málem si uřízl zápěstí, prudkým pohybem strhl kachnu z kapoty a držel ji co nejdál od sebe. Svezla se z blatníku a nechala za sebou vlhkou cestičku. “Do prdele, Harry!” zařval muž.

“Já. ne,” vykoktal jsem. Nejsem Harry, tolik jsem ještě věděl. Člověka na sedadle řidiče jsem si nevšiml, i když měl loket jen pár centimetrů od mého ucha.

“Do prdele, Eddy.” ozval se řidič tak blízko mne, až jsem nadskočil. Ještě minutu jsem funěl, a když jsem se sebral, opatrně jsem se zeptal:

“Máte namířeno do Iowa City?”

Dlouho na mne zírali, ale hrdost a únava mi nedovolily rozbalit svůj uzlík a obléci se.

Pak promluvil Harry: “Kristepane, a ty snad ano?”

“Takhle tě do Iowa City nepustěj,” prohlásil Eddy, který pořád svíral zakrvácenou kachnu.

Když jsem se u cesty vedle auta oblékal, všiml jsem si, že mám ještě stále nasazený kondom. Jenže kdybych si ho teď sundal, přiznal bych tím před oběma lovci, že takovou věc na sobě mám. Dělal jsem tedy jakoby nic a oblékl jsem si kalhoty přes ochranu.

Naše nasedání bylo provázeno opakovaným prohazováním míst a sporem o to, kdo bude řídit. Nakonec se k volantu posadil Eddy a pravil: “Kristova noho, viděli jsme tvoji malou kamarádku, jela kolem.”

“Teda jestli to byla tvoje kámoška,” dodal Harry. Byl jsem vklíněný mezi ně a neodpovídal jsem. Nohy v těsném sousedství těch zatracených kachen mě už

v holínkách nezábly, zato však stále krvácely.

Opatrný Harry uložil pušky mezi vlastní koleno a dveře, mimo můj dosah. Nebylo divu, že nemá důvěru v evidentního cvoka a nudistu.

“Bože,” vzdychl Eddy, jako by chtěl přesvědčit sám sebe, “řítila se po tý starý

silnici jako blázen.”

“Div tě nesmetla,” řekl Harry.

“Jo, ty vole,” pokračoval Eddy a nakláněl se mi přes klín. “Čuměl jsem na ni, až jsem málem zapomněl uskočit.” A po chvilce mlčení dodal: “Do prdele, ta je ale měla. Seděla za volantem a skoro to vypadalo, že s nima řídí.”

“Já jsem byl zrovna nahoře v kabině,” svěřoval se Harry. “Viděl jsem ji úplně

celou, kurva! Koukal jsem jí rovnou do klína!” A po chvilce mlčení dodal:

“Takovej roztomilej kožíšek.”

“Já jsem zahlíd aspoň její kozy,” trval na svém závistivý Eddy, jako by se bránil. “A prohlídnul jsem si je pěkně zblízka.”

V tu chvíli jsem se málem zapojil do konverzace; cht ěl jsem jim říct, že i já

jsem si je prohlédl zblízka. Ale pak mi zrak zabloudil na podlahu, ke kachně

s podříznutým krkem a vykuchaným břichem; peří v okolí čistého, pečlivého řezu nasáklo krví.

Vzápětí vedle mne hlasitě promluvil Eddy: “Do prdele, tamhle ji vidím zas!” Všichni tři jsme civěli na modrozelený edsel, který stál na silnici před námi.

“Zpomal,” žadonil Harry, a já jsem si pomyslel: Hlavně nezpomaluj příliš. Pomalu jsme projeli kolem: tři zvědavé ksichty si ji bedlivě prohlíželi a my s Harrym jsme se ještě ohlédli za zmenšujícím se edselem. Eddy zatím hleděl do zpětného zrcátka a tiše klel: “Do prdele! Do prdele! Do prdele!”

“Do prdele!” zopakoval to po něm Harry.

Mně se zato ulevilo, když jsem viděl, že se Lydia Kindleová za volantem oblékla; ve chvíli, kdy jsme na ni koukali, se už jen zapínala a upravovala. Znamenalo to, že jí zůstal kus zdravého rozumu.

A jaký kus! Ve tváři měla chladný výraz, jako by mě nepoznávala, jako by nebyla vůbec překvapená, že mě vidí v kabině náklaďáčku, jako by si mne ani nevšimla; nebo jako by s ohavnou dospěláckou vyrovnaností dokázala předstírat, že mě nevidí.

Ale potupa byla dokonalá a Lydia Kindleová se dočkala zneuctění, jaké by nevymyslel ani ten největší zvrhlík.

V nohách mi zaškubalo. Přešlápl jsem. Eddy si uprdl a Harry mu odpověděl. Pár centimetrů od mé boty vysychalo a ztrácelo lesk oko mrtvé kachny.

“Bože můj,” vzdychl jsem.

“Jo! Kurva.” řekl Eddy.

“Bože, bože,” přidal se Harry.

žal nás spojoval; byli jsme dokonal á zklamaná trojka.

Na mezistátní silnici číslo 80 nás modrozelený edsel znovu předjel. Eddy stiskl klakson a Harry zavolal: “Uháněj, zlatíčko!” Pomyslel jsem si, že Lydia Kindleová nejspíš v jazykové laboratoři přestoupí

do jiného semináře.

Eddy sjel z obchvatu na Clinton Street. Do města jsme vjeli u parku. Na mostě přes řeku začal Harry škubat husu; divoce z ní rval peří po hrstech a házel je ven bočním okýnkem. Průvan ho dobrou půlku nafoukal zpátky a Harry rval brka tak rychle a lajdácky, až natrhl mastnou kachní kůži. Nezdálo se, že by mu to vadilo, protože pokračoval ve své činnosti s neztenčeným zápalem. Eddymu se jedno pírko přilepilo ke rtu. Odplivl si, sroloval okénko a napříč kabinou zavanul uragán. Peří najednou vířilo úplně všude. Harry zaúpěl a hodil hrst peříček po Eddym. Ten prudce zajel k chodníku a připlácl nebohou kachnu šílenému Harrymu na obličej; přitom se nakláněl přese mne a kejhal jako blázen.

Několik prochladlých chodců na nábřeží znepokojeně sledovalo klikatou dráhu našeho obrovského polštáře, který se šinul do města a trousil za sebou peří.

Sotva jsme minuli park, rozsvítily se pouliční lampy. Eddy zpomalil a zíral na řadu lamp podél celé Clinton Street jako na zázrak. “Viděls to?” zeptal se jako malý kluk.

Harry byl v tu chvíli obalen kachnou, takže neviděl nic, a proto jsem Eddymu odpověděl sám: “Jo, rozsvítily se všechny najednou.” Eddy se ke mně otočil, zakuckal se, otevřel ústa a vykřikl: “Máš na kníru peří!” Naklonil se přese mne a plácl Harryho do kolena. “Ježíši,” halekal,

“koukni na jeho knír!”

Harry, jemuž na klíně stále spočívala zmasakrovaná kachna, si mě

nepřátelsky změřil, ale pak si zřejmě vzpomněl, kdo jsem a jak jsem se tu octl. V obavě, že mi nacpe do chřtánu hrst peříček, jsem mu nedal možnost reagovat. Obrátil jsem se k Eddymu a slabým, nesmělým hláskem jsem ho požádal: “Můžeš mi zastavit? Tady by se mi to hodilo.” Eddy dupnul na brzdu; následovalo mohutné kvílení a náraz, který vrhl Harryho, stále zaneprázdněného peřím, hlavou proti palubní desce. Zařval jen: “Ježíšmarjá!” a přiložil si kachnu na čelo jako obklad.

“Mockrát děkuju,” řekl jsem Eddymu a počkal, až se Harry vysouká ven. Když jsem lezl za ním, na okamžik jsem ve zpětném zrcátku zahlédl svůj opeřený knír. Harry stál na stupačce a podával mi kachnu. “Hele, vem si ji,” zaškemral. “Máme jich tři prdele.”

“Fakticky,” přidal se Eddy. “A ať máš příště větší kliku.”

“To jo, sakra,” řekl Harry.

“Děkuji pěkně,” pravil jsem, a protože jsem si nebyl jistý, jak ubohého ptáka uchopit, chytil jsem jej váhavě za gumový krk. Harry kachnu oškubal velmi pečlivě, jen ji přitom trochu pohmoždil. Peří zůstalo pouze na koncích křídel a na hlavě: byla to krásná kachnička karolinská s pestrobarevnou hlavičkou a neměla v sobě víc než tři nebo čtyři průstřely; nejošklivější ránou byl rozšklebený řez po kuchání. Velké ptačí nohy mi na omak připomínaly kožený potah křesla. Na špičce zobáku měla kachna přischlou průsvitnou kapičku krve; vypadala jako miniaturní skleněnka.

Z obruby chodníku lemujícího nábřeží řeky jsem velkodušným lovcům zamával. A těsně předtím, než přibouchli dveře, jsem zaslechl, jak Harry říká: “Ty vole, Eddy, cítils, jak smrdí kundou?”

“Jo, do řiti,” přisvědčil Eddy.

Pak se dvířka zabouchla a kvílící pneumatiky náklaďáčku mě ohodily písečnou sprškou.

Oblak prachu, který se při jejich odjezdu zvedl, víří a vznáší se kolem krytů

pouličních lamp na celé Clinton Street, zatímco za řekou, v kolonii domků

z vlnitého plechu připomínajících kasárna, pozůstatků válečné výstavby, jimž se dnes říká manželské koleje –, dvě sousedky urychleně strhávají

prostěradla ze společné prádelní šňůry.

Pomalu se začínám orientovat a přemýšlím, kterým směrem leží můj domov. Ale už při prvním kroku se s bolestným zavytím poroučím dolů z chodníku. Moje nohy! Už rozmrzly a já teď cítím každou jizvu od ostnatého drátu v rybníčku, každou třísku kukuřičného stvolu zabodnutou v chodidle. Snažím se stát na nohou a pod klenbou pravé nohy přitom nahmatám kulovitý

předmět; mám podezření, že je to ukopnutý palec, který se teď volně válí

v botě nasáklé teplou krví. Znovu zařvu a obě ženy na druhém břehu na mne němě civí.

Z baráčků se rojí další lidé, připomínají mi ubožáky, kteří přežili nálet; otcové-studenti se skripty v rukou nebo s dětmi posazenými na zženštile zbytnělých kyčlích. Kdosi z jejich kmene na mne zavolá: “Sakra chlape, co ti je?”

Nenapadá mne vhodná odpověď. Ať hádají: mají před sebou člověka, kterého zmasakrovala kachna, dřív než ji zmasakroval on?

“Proč řvete?” haleká jedna z pradlen a motá se na nábřeží s prostěradlem jako loď klesající pod tíhou plachty.

Pátrám mezi shromážděnými po potenciálním samaritánovi. A jak se tak koukám, uvidím kamaráda, jak kličkuje mezi baráky na závodním kole: Ralph Packer, častý a nepovolaný návštěvník zchátralého okrsku manželských kolejí. Plynule šlape do pedálů a snaží se kradmo proklouznout kolem utrápených studentských manželek.

“Ralphe!” halekám a vidím, jak mu přední kolo zakolísá, cyklista se krčí za řídítky a snaží se zmizet za nejbližším barákem. “Ral-phe Pac-ke-re!” ječím. Závodní kolo vyráží rychlostí střely; Ralph jede slalom mezi sušáky na prádlo. Ale tentokrát hledí přes řeku a pátrá po možném útočníkovi; nejspíš

ho v

jednom kuse straší přízraky ženatých studentů se soubojovými pistolemi v rukou. A v tom spatří mne! Hele, vždyť je to jenom Pseudo Trumper, právě venčí kachnu.

Zamává na mě zpoza čumilů a povýšeně šlape směrem k řece. “Nazdar,” volá na mě. “Co tady děláš?”

“Řve, jako by ho na nože bral,” odpovídá žena pod plachtou.

“Tak co je, Trumbero?” ptá se Ralph.

Ale já se zmůžu jenom na zvolání: “Ralphe!” Sám slyším, jak mi z hlasu zaznívá bláhové nadšení.

Ralph chytí rovnováhu, zabrzdí a pak se znovu rozjede, odlepuje přední kolo od země a smykem se vrhá vpřed. “Vzhůru, tesáku!” velí. Jestli je na světě

člověk, kterému se při jízdě na kole kouří od pneumatik, je to Ralph Packer. Zábradlí mostu střídavě rozsekává a zase slepuje jeho obraz: koláž nohou a špicí kola se blíží přes řeku ke mně. Pomoc je tady. Přenáším váhu na koleno a zlehka se kymácím na nohou, ale udělat krok se neodvažuji. Kachnu držím nad hlavou.

Ralph nevěřícně hledí na oškubaného ptáka i na můj opeřený knír. “Proboha, doufám, že bojovala férově! Mám pocit, že zápas skončil nerozhodně.”

“Ralphe, pomoc,” říkám. “Moje nohy.”

“Nohy?” diví se a opírá kolo o obrubník. Když se mě snaží podepřít, někdo zahaleká přes řeku: “Co je mu?”

“Má něco s nohama!” odpovídá Ralph a dav shromážděný pod šňůrami na prádlo zmateně reptá.

“Opatrně, Ralphe,” prosím a klopýtám k bicyklu.

“Je to lehoučký kolo,” varuje mě. “Dej pozor, ať mi neohneš štangli.” Není mi jasné, jak ji mohu neohnout, pokud se štangle rozhodne, že povolí, ale i tak se snažím nic nevážit, krčím se pod zahnutými řídítky a uhnizďuji se Ralphovi mezi koleny.

“Co máš s nohama?” ptá se, zatímco se kolébavě šineme po Clinton Street. Někteří z ženatých studentů mávají.

“Šlapal jsem po všem možném,” odpovídám neurčitě. Ralph mě upozorňuje, že se kachna visící přes řídítka houpe moc nízko. “Ten pták se mi zaplete do kola, Trumbero.”

“Nejezděme ke mně domů,” prosím ho. Říkám si, že bych se měl trochu umýt.

“Co takhle k Bennymu?” navrhuje Ralph. “Zaplatím ti pivo.”

“U Bennyho si těžko umyju nohy.”

“To máš pravdu.”

Pokračujeme v nepříliš jisté jízdě do centra. Ještě pořád je světlo, ale stmívá

se; sobotní večer tady začíná brzy, však taky brzy končí.

Jak se tak pokouším uhnízdit na štangli, cítím, že se mi shrnuje zapomenutý

prezervativ. Hledám pohodlnější polohu a přitom šikovně strkám palec nohy mezi kryt řetězu a zadní kolo; bolest dosahuje kosmických rozměrů. Válíme se na chodníku před Graftonovým holičstvím a Ralph hlasitě vyráží jedinou samohlásku. Několik mužů s ručníkem kolem krku vystrkuje právě holenou lebku přes opěradlo holičského křesla a sleduje mé hemžení na chodníku. Připomínají sovy, a já pajdavou myš.

Ralph vyvíjí nevýslovné úsilí, aby mi vyzul boty, a pak hvízdne nad všemi těmi obrovskými opuchlinami, ranami jako od kulometu a jizvami zalepenými zaschlým blátem. Bere věci do vlastních rukou. Než znovu nasedneme na kolo, sváže moje vyzuté boty tkaničkami a ty drží v zubech. Já se i s kachnou snažím udržet rovnováhu na štangli a děsím se, že se mi bosá chodidla dostanou do špicí.

“Takhle přece nemůžu domů, Ralphe,” žadoním.

“Co když ta kachna měla kámošky?” ptá se a tkaničky mu přitom kloužou v zubech, takže musí přežvykovat, jako by chtěl boty sníst. “Třeba už po tobě pátraj,” zavrčí a zahne do Iowa Avenue.

“Prosím tě, Ralphe!”

Ale on jen řekne: “Tak zřízený nohy, jako máš ty, jsem ještě neviděl. Zavezu tě domů,

děťátko.” Příjezd jsme si načasovali dokonale. U chodníku čadí můj prorezavělý automobil; Biggie se právě vrátila z nákupu a přehřátý chvějící

se vůz sotva popadá dech; musel ujet celých patnáct set metrů

třicetikilometrovou rychlostí.

“Propašuj mě do sklepa, Ralphe,” šeptám. “Máme tam starý dřez. Umyju si aspoň obličej.” Dobře si vzpomínám, jakou vůni to u mne oba lovci s takovou vítězoslávou identifikovali. A peří v kníru? Biggie mě ještě bude podezírat, že jsem kachnu škubal zuby.

Kulháme přes trávník vedle domu a míjíme přitom souseda-důchodce, pana Fitche; v jednom kuse hrabe, aby sníh mohl padat na čistou, zmrzlou trávu. Bezmyšlenkovitě mu zamávám kachnou a ten starý podivín rozjařeně volá:

“Ho ho! Taky jsem kdysi lovíval, ale už to není, co bývalo.” Opírá se o hrábě

jako křehká socha vytesaná z ledu a vůbec se nediví, že nemám pušku. Za jeho časů se pravděpodobně lovilo oštěpem.

Ralph mě složí u sklepních dveří a pan Fitch, kterému musí být jasné, že nedokážu jít po svých, se nad tím nepozastavuje. Za jeho časů se při drsných kachních honech nepochybně počítalo se ztrátami.

Do sklepa mě přítel strká jako pytel s uhlím; boty mám kolem krku místo chomoutu a chladivé blátíčko na podlaze mi dělá dobře na chodidla. Pak se ještě v dveřním otvoru objevuje Ralphova medvědí hlava. “Všechno oukej, Trumbero?” ujišťuje se a já přikyvuji. Přítel tiše zavírá křídla dveří a dovnitř

doléhají poslední slova: “Doufám, Trumbero, že mi o tom jednou něco povíš.”

“Určitě, Ralphe.”

Když slyším, jak Biggie volá z kuchyňského okna: “Ralphe?” zalézám hlouběji do sklepa.

“Nazdar Big,” hlaholí Ralph vesele.

“Co ty tady?” vyzvídá. Z hlasu jí zaznívá chladná nedůvěra. Moje zlatá Biggie se s chlípnými individui, jako je Ralph Packer, rozhodně nebratříčkuje. Je to v dané chvíli bláznivé, ale jsem na ni hrdý.

“Ehm,” začne Ralph.

“Co děláš v našem sklepě?” chce vědět Biggie.

“Až ve sklepě jsem nebyl, Biggie.”

Poslepu tápu k místu, kde tuším dřez, a protože vím, že budu brzy odhalen, spřádám v duchu celé romány.

“Hraješ si na schovávanou, Ralphe?” ptá se Biggie rozverněji, než by mi bylo milé. Bezděky ji prosím: Nenech se obměkčit. Buď nemilosrdná!

Ve chvíli, kdy se Ralph nepřesvědčivě zasměje, šlápnu rovnou do pasti permanentně nastražené na odvážnou myš, do příšerného lapače na vačice a drtiče drobounkých páteří. Nejspíš mě zasáhla rovnou do jedné z ran způsobených ostnatým drátem, protože se v celém sklepě náhle rozsvítilo a já jsem na okamžik viděl všechno kolem sebe tak jasně, jako by někdo otočil vypínačem na schodišti. Přestat řvát jsem nedokázal, protože než mi došlo, nač jsem to šlápl, vystoupal můj jekot do crescenda, jehož intenzita musela roztříštit chudáka Fitche vedle jeho hrábí na tisíce ledových kostiček.

“Co to bylo?” vykřikla Biggie.

Zbabělec Ralph okamžitě kapituloval. “Trumbera. Je ve sklepě.” A úplně

zbytečně dodal: “Má něco s nohama.” To už jsem sklepním oknem viděl, jak pádí přes trávník ke svému únikovému prostředku, bicyklu.

“Šťastný lov,” popřál mu pan Fitch hlasem vzdáleným několik mil.

“Cože?” obořila se na něj Biggie.

“Šťastný lov!” zopakoval Fitch. S nohou vězící v pasti jako v botě jsem se dobelhal k dřezu, otočil jsem zrezivělým kohoutkem a ve tmě jsem si zběsile oplachoval obličej.

“Pseudo?” zavolala Biggie. Dupala nade mnou po kuchyni.

“Nazdar, to jsem já,” křikl jsem.

Pak se rozsvítilo skutečné světlo a na vrcholu schodiště se objevila spodní

půlka její postavy; konečně jsem viděl a mohl jsem si sundat past.

“Pseudo? Co se děje?”

“Šlápl jsem do té blbé pasti,” zamumlal jsem.

Biggie se usadila nahoře na schodech, takže jsem jí mohl koukat pod sukni.

“Ale cos tam dole vůbec dělal?”

Hned jsem si myslel, že to nebude jednoduché. Odpověď jsem měl připravenou. “Nechtěl jsem tě vylekat svýma nohama. Říkal jsem si, že se nejdřív trochu opláchnu.”

Naklonila se dopředu a zmateně na mne hleděla. Tak jsem jí z dolního schodu ukázal jedno chodidlo; dramatické gesto, a Biggie vyjekla. Pak jsem zvedl kachnu.

“Vidíš tu kachničku, Big?” řekl jsem pyšně. “Byl jsem na lovu. Ale je to nápor na nohy.”

Tohle ji umlčelo, tohle a důmyslný způsob, jakým jsem po kolenou zdolal schody. V chodbě jsem jí z kleku podal kachnu; okamžitě ji upustila.

“A večeře je doma,” prohlásil jsem vítězoslavně.

“Vypadá, jako by ji už někdo sežvejkal.”

“Tak ji umyjeme, Biggie. Trochu ji očisti a upeč ji na víně.”

“Zkusme jí dát brandy,” navrhla Biggie, “třeba přijde k sobě.” Chodbou se přibatolil Colm a usadil se na zemi vedle podivného opeřeného překvapení. Kéž si mne zapamatuje jako otce přinášejícího dárky nejroztodivnějšího druhu.

Začal protestovat, teprve kdy ž si ho Biggie přitiskla k boku a odv áděla mě

chodbou do koupelny.

“Pomalu! Au, pomalu! Moje nohy,” mumlal jsem.

Biggie mne celého prohlédla a snažila se najít příčinu toho všeho. že by v uchu? Nebo pod knírem?

“Tak tys byl na lovu?” za čala znovu.

“Byl. Víš. nikdy dřív mě myslivost nelákala.”

Přikývla. “To si taky říkám. Ale teď jsi šel na lov a střelil jsi kachnu.”

“Nestřelil, vždyť nemám pušku, Big.”

“To si taky říkám.” Zatím byla spokojená. “Takže ji střelil někdo jiný a věnoval ti ji.”

“Přesně tak! Jenže je to hrozný nápor na nohy. Hledal jsem střelené kusy v bažinách. Nechtěl jsem si promočit boty, ale nečekal jsem, že tam bude tolik ostrých věcí.”

“Proto chodíme obutí,” konstatovala Biggie a napouštěla mi vanu. Posadil jsem se na mušli a přitom jsem si vzpomněl, že se mi chtělo na záchod.

“Neumáčel sis ani kalhoty,” podotkla.

“Ty jsem si taky svlékl. Byli u toho samí chlapi a já jsem nechtěl být celý od toho sajrajtu.”

Biggie zkoušela teplotu vody a přitom uvažovala o mých slovech. Colm se přišoural ke dveřím koupelny a civěl přes celou chodbu na podivného opeřence.

Rozepnul jsem si poklopec, pracně jsem se rozkročil nad mušlí, vysoukal jsem se z kalhot a začal jsem čurat. Biggie si zatím ponuře měřila můj úd a sledovala nadouvající se kondom, to vše až do té doby, dokud jsem si s hrůzou neuvědomil sílící tlak, nezačalo mi být nápadné, že neslyším zurčení, a zrak mi nesklouzl ke stále objemnějšímu balónu.

“Kdo všechno se účastnil toho loveckého dýchánku, Pseudo?” ječela na mě

Biggie. “Ty, Ralph Packer a páreček holek, které s sebou přivedl?”

“Honem nůžky!” zvolal jsem. “Proboha, dělej, Biggie, nebo to špatně

dopadne.”

“Ty prase!” zařvala a Colm se uklidil do chodby za svou kamarádkou, tichou kachnou.

V hrůze, že mi Biggie podupe krvácející nohy, jen co se jí zase vrátí rozum, jsem si pomáhal pryč z koupelny; nejdřív po patách, ale pak jsem pohodlně

žuchl na kolena a jednou rukou jsem nadlehčoval objemnou gumu. Colm pevně sevřel kachnu, aby mu ji běsnící otec nevyrval.

Byl jsem právě uprostřed chodby, pár kroků od kuchyňských dveří, když na jejím druhém konci někdo zaklepal na domovní dveře a zavolal: “Expres rekomando! Do vlastních rukou!”

“Pojďte dál!” křikla Biggie z koupelny.

Pošťák vstoupil a mával dopisem. Vtrhl dovnitř tak prudce, že vyděsil Colma, který s vřískotem utekl chodbou pryč a odtáhl s sebou kachnu. Po kolenou jsem zdolal poslední tři bolestivé kroky, které mě dělily ode dveří (balónek jsem stále svíral v ruce) a odvalil jsem se do kuchyně, kde na mne nebylo vidět.

“Expres rekomando! Do vlastních rukou!” oznamoval pošťák nekompromisně

, nikdo ho nikdy nevaroval, že by se pro všechny případy mohl naučit i nějakou jinou frázi.

Vykoukl jsem z kuchyně. Doručovatel zjevně předstíral absolutní slepotu. Biggie stojící na opačném konci chodby mezitím zapomněla, že někoho pozvala dovnitř, a probodávala ho pohledem; v jejích představách byl nějaký

způsobem zodpovědný za mou loveckou výpravu.

Blahoslavení chudí duchem! Pošťák zopakoval ještě jednou svoje: “Expres rekomando! Do vlastních rukou,” odhodil psaní na podlahu a utekl.

K dopisu se přišoural Colm a před sebou postrkoval kachnu. Biggie se nejspíš

bála, že jsem taky uprchl, protože zahulákala: “Pseudo!”

“Tady jsem, Big,” ozval jsem se a znovu jsem zalezl do kuchyně. “Tak už mi prosím tě řekni, kde máme ty nůžky!”

“Na háčku pod dřezem,” odvětila mechanicky a ještě dodala: “Doufám, že si ho ustřihneš.”

Kdepak, neustřihl. A zatímco jsem nad dřezem s obavami stříhal, prošel kolem dveří Colm. Strkal před sebou kachnu i dopis.

“Přišla pošta, Big,” hlesl jsem slab ě.

“Expres rekomando, do vlastn ích rukou,” zamumlala Biggie otup ěle. Vypustil jsem obsah té ošklivé věci do výlevky. V chodbě kvílel Colm, protože mu Biggie sebrala kachnu nebo dopi s. Sklouzl jsem pohledem na pohmo žděné prsty u nohy a pomyslel jsem si: Je ště že to neodnesl tvůj krk, odvážná myši! Colm zatím láskyplně brebentil, nejspíš něco povídal kachně. Zaslechl jsem, jak Biggie trhá obálku. Bez pohnutí v hlase mi oznámila: “Píše nám tvůj otec, ten čurák.”

Ach, Harry Petzi, kam ses jen poděl? Nenutí tě od té doby, cos spáchal svůj velký čin, sedat na přišroubované židli? Měl bys něco proti tomu, Harry, kdybych si vypůjčil tvou osvědčenou závodnickou sedačku? Považoval bys mě za ubohého imitátora, kdybych roztočil její dobře promazaná kolečka a vrhl se proti oknu ve třetím patře a pak dál, dolů na parkoviště?

19. Axelrulf mezi Grethy

V Aktheltovi a Gunnel je pasáž, v níž se rozebírá jemné předivo mateřských priorit.

Akthelt hodlá vzít svého malého synka Axelrulfa na nejnovější tažení

proti válečnickým Grethům. Chlapci je pouhých šest let a Gunnel se děsí, jak mohlo manžela napadnout něco tak nelidského. “Da blott patterbarn!” vykřikne. “Takové dítě!”

Akthelt se jí trpělivě ptá, čeho se vlastně obává. že Axelrulf padne Grethům za oběť? Ať nezapomíná, že Grethové jsou pokaždé poraženi. Anebo si snad myslí, že jazyk a chování válečníků jsou na takového hocha příliš hrubé?

Měla by mít lepší mínění o manželově vkusu: chlapec zůstane ušetřen všech výstřelků. “Darr ok ikke tu frykte!” trvá Akthelt na svém. “Není se čeho bát!” Konečně Gunnel stydlivě přiznává důvod svých obav. “Tam, mezi Grethy,” říká, aniž mu pohlédne do očí, “si najdeš ženu.”

To je pravda, Akthelt si na každé válečné výpravě najde ženu. Ale stejně

nechápe, oč se Gunnel jedná. “Nettopp ub utuktig kvinna!” zvolá. “Nettopp tu utukt. sla nek ub moder zu slim.” (“Pouhou ženu-souložnici! Jen k souložení. nebude mu matkou.”)

Gunnel v tom nevidí rozdíl. Bojí se, že malý Axelrulf bude spatřovat souvislost mezi rolí grethské ženy-souložnice a své vlastní matky a že tato souvislost v jeho očích matku degraduje: spojí si ji se souložením.

“Utukt kvinnas!, Jebat na ženské!” praví Akthelt starému otci Thakovi.

“Utukt kvinnas urt moders!, Jebat na ženské a na matky!” zahučí Starý

Thak.

Ale o to tolik nejde. Důležité je, že Akthelt zanechal Axelrulfa doma u matky; takže nakonec bylo stejně po jejím.

Pseudo Trumper nutně nesdílel teorii o grethských ženách, matkách a souložnicích, ale četba ho aspoň připravila na to, jaké pocity Biggie ovládnou v souvislosti s Colmem, lépe řečeno v souvislosti s Colmem a tou grethskou děvkou Tulpen.

Protože se Trumper nemohl příliš vzdalovat z New Yorku a při jeho návštěvách u Biggie a Colma se zase všichni cítili nesví, nejvíc on sám, dovolila Biggie Colmovi, aby si udělal mimořádný výlet do New Yorku –

ovšem s jednou podmínkou: “Ta holka, co s ní žiješ. jak se jenom jmenuje, Tuleň? Ta, co u ní bude Colm bydlet. Zkrátka a dobře, Pseudo, myslím si, že by ses k ní v jeho přítomnosti neměl chovat moc důvěrně. Vždyť si ještě

pamatuje dobu, kdy jsi se mnou spával.”

“Prokrista, Biggie!” namítl Pseudo do sluchátka. “Právě proto si pamatuje i to, že jsi ty spávala se mnou. A jak do toho zapadá Couth? Co mu řekneš o něm, Biggie?”

“Víš, že bych Colma do New Yorku vůbec nemusela posílat,” připomněla mu Biggie. “Tak nedělej, že mi nerozumíš. Víš, že ho mám v péči já.” Pseudo to věděl.

Přípravy byly vyčerpávající: hektické slaďování hodinek, opakování čísla letu, (ne)ochota aerolinií vzít na palubu pětiletého chlapce bez doprovodu (Biggie musela lhát, že mu už bylo šest) a jen pod podmínkou, že si jej po příletu někdo vyzvedne, že letadlo nebude přeplněné, že je to klidné dítě, které

v 6000 metrech nepropadne panice, a vůbec, netrpí kinetózou?

Trumper nervózně postával vedle Tulpen na umaštěné vyhlídkové terase letiště La Guardia. Počasí bylo předjarní, docela příjemné, a někde nahoře, šest kilometrů nad

Manhattanem, si Colm musel užívat hezkého dne. Zato vzduch na letišti připomínal

koncentrovaný prd.

“Chudák kluk, určitě musí být vyděšený,” strachoval se Trumper. “Sám v letadle kroužícím nad New Yorkem. Ještě nikdy nebyl ve velkém městě. A nikdy dřív neletěl!”

V tom se Trumper mýlil. Když se Biggie s Colmem stěhovali z Iowy, letěli letadlem a Colm si užíval každou minutu letu.

Navíc se Trumper ve věci letadel mýlil. “Koukni se na ně, jak krouží, všiváci,” upozornil Tulpen. “Je jich tam aspoň padesát a čekají, až se uvolní místo pro přistání.”

Přestože podobné fronty jsou snadno představitelné a někdy i obvyklé, toho dne se žádná nekonala. Trumper sledoval eskadru tryskáčů vojenského námořnictva.

Colmovo letadlo přistálo s desetiminutovým předstihem. Tulpen si toho naštěstí povšimla, ještě když Trumper plácal nesmysly o tryskáčích, a z hlášení pochytila i číslo východu, v němž se měli pasažéři objevit. Trumper zatím oplakával Colma, jako by se letadlo už zřítilo. “Proč jsem ho nechal letět?” naříkal. “Proč jsem si nepůjčil auto a nevyzvedl ho rovnou u něj před domem?”

Tulpen odvedla hořekujícího Trumpera z vyhlídkové terasy a podařilo se jí ho dostrkat k východu právě včas. “Nikdy si to neodpustím,” blábolil dál. “Udělal jsem to z čirého sobectví. Nechtělo se mi řídit takový kus cesty, a taky jsem se nechtěl znovu setkat s Biggie.”

Tulpen si prohlížela pasažéry za prosklenými dveřmi. Byl mezi nimi jediný

chlapec; držel se letušky za ruku. Sahal jí sotva do pasu a klidným zrakem pátral v davu čekajících. Vypadalo to, že letuška drží jeho dlaň jen proto, že to chce (nebo potřebuje) ona sama; chlapec ji pouze toleroval. Byl to hezký

hošík, s krásnou pletí po matce, ale ponurými, drsnými rysy po otci. Na sobě

měl krátké kožené kalhoty, hrubé pohorky a pod rozkošným tyrolským kabátkem z vlny vykukovala nová bílá košile. Letuška mu držela ruksáček.

“Trumpere?” ozvala se Tulpen a ukázala na chlapce. Ale Pseudo se díval špatným směrem. Pak si chlapec všiml Trumpera, pustil letuščinu ruku, vzal si od ní ruksak a namířil prst na otce, který se právě točil ve zběsilé piruetě a díval se všude, jen ne tam, kam měl. Tulpen jej musela násilím nasměrovat.

“Colme!” zvolal Pseudo. Když se na hocha vrhl a vzal ho do náruče, rychle pochopil, že syn mezitím vyrostl a nestojí o to, aby ho někdo objímal, aspoň

ne na veřejnosti. Ze všeho nejradši si teď s někým potřásal rukou. Trumper ho tedy postavil na zem a stiskl mu pravici. “Páni!” vydechl a šklebil se jako blázen.

“Byl jsem u pilota v kabině,” oznamoval Colm.

“Páni!” řekl Pseudo tak, jako by ho cht ěl umlčet. Při pohledu na Colmův alpský kroj ho napadlo, že Biggie vybavila chlapce na cestu opravdu velkolep ě, chudák kluk připomínal reklamního panáka rakouské cestovní

kanceláře. Pseudo už dávno zapomněl, že celý kroj včetně ruksaku kdysi pro Colma sám přivezl.

“Pan Trumper?” ujistila se letuška svědomitě. “Je tohle tvůj otec?” zeptala se pak Colma. Pseudo zadržel dech v očekávání, zda se k němu syn bude hlásit.

“Jasan,” přisvědčil Colm.

“Jasan, jasan, jasan,” opakoval si Trumper celou cestu z letiště. Tulpen nesla ruksak a oba je sledovala. Zarazilo ji, že Colm po otci zdědil podivně klátivý

způsob chůze.

Pseudo se Colma vyptával na zážitky z pilotní kabiny.

“Byla tam fůra elektřiny,” zněla odpověď.

V taxíku se Pseudo rozvykládal o množství aut na ulicích. Viděl jich už Colm tolik pohromadě? A dýchal někdy tak špatný vzduch? Tulpen zatím držela na klíně chlapcův ruksak a kousala se do rtu. Chtělo se jí brečet: Pseudo ji Colmovi ani nepředstavil.

Tato trapná formalita se odehrála teprve u Tulpen v bytě. Rybičky a želvy Colma okouzlily. Jak se jmenují? Kdo je objevil? Teprve teď si Pseudo vzpomněl na Tulpen i na to, že

byla z Colmova příjezdu stejně nervózní jako on sám. Snažila se něco vyzvědět o pětiletých dětech: co jedí, co rády dělají, jak jsou velké, kdy chodí spát? Pseudovi náhle došlo, jak důležité to pro ni je. Zamrazilo jej z toho. Tulpen netoužila po chlapcově lásce o nic méně, než

po ní toužil on.

“Promiň mi to, prosím tě, promiň mi to,” šeptal jí v kuchyni, kde chystala svačinu pro želvy, aby je Colm mohl krmit.

“To nic, to nic,” ujišťovala ho. “Je to krásný kluk, Trumpere. Nemyslíš?”

“Je,” zašeptal Pseudo a vrátil se ke Colmovi a k želvám.

“žijou ve sladké vodě?” vyzvídal Colm.

Trumper nevěděl.

“Správně,” přisvědčila Tulpen. “Už jsi viděl želvu v oceánu?”

“Jo, jednu,” odpověděl Colm. “Ulovil ji Couth. Velikánskou.” A rozpřáhl ruce –

až příliš, pomyslel si Trumper, když člověk uváží, co mohl Couth chytit v okolí Georgetownu, ale Colm jistě nepřeháněl úmyslně. “Každý den jí

musíme měnit vodu. Mořskou, slanou. Tady by umřela,” řekl s pohledem upřeným na Tulpenina důmyslná akvária. “A tyhle želvy,” dodal pak vzrušeným hlasem objevitele, “by zase umřely v tom mém, že?”

“Přesně tak,” přikývla Tulpen.

Colma mezitím upoutaly rybičky. “Kdysi jsem jich pár měl, ale chcíply mi. Teď už žádné nemám.” A upřeně zkoumal jejich zářivé barvy.

“Víš co?” řekla Tulpen. “Vyber si tu, která se ti nejvíc líbí, a až pojedeš domů, můžeš si ji odvézt. Mám malé akvárium, ve kterém se může převážet.”

“Fakticky?”

“Jasně,” řekla Tulpen. “Sypu jim zvláštní krmení, dám ti ho trochu s sebou. A doma si musíš opatřit akvárium s takovou tou hadičkou, která přivádí do vody vzduch,” a ukázala na zařízení v jedné z nádržek, když ji Colm přerušil.

“Couth ji vyrobí. Udělal už jednu pro želvu.”

“No výborně,” odtušila Tulpen a sledovala, jak Trumper mizí na záchodě.

“Teď budeš mít k želvě ještě rybku.”

“Jo,” přitakal Colm energicky a usmál se na ni. “Ale ne v jedné vodě. Ryba potřebuje sladkou vodu, ne slanou, že?” Ten chlapec si potrpěl na přesnost.

“Přesně tak,” odpověděla Tulpen. Ze záchodu, kam odešel Pseudo, k ní

doléhalo zurčení.

Vypravili se do zoo v Bronxu: Colm a Pseudo, Tulpen a Ralph Packer s Kentem obtížení filmařskou technikou za dva tisíce dolarů. Packer točil Pseuda s Colmem ve vagonu metra, právě v onom dlouhém, ošklivém úseku, který vede nad zemí.

Colm hleděl na prádlo vlající z balkonů ponurých bytů v ponurých činžácích u trati. “Páni, copak se neušpiní?” podivil se.

“Jasan, že ušpiní,” řekl Pseudo. Nejradši by vyhodil Ralpha Packera, Kenta a jejich vybavení za dva tisíce dolarů ven z vagonu, pokud možno v plné

rychlosti. Zato Tulpen byla moc mil á a na Colmovi bylo vidět, že si ji zamiloval. Samozřejmě, že se hodně snažila, ale hlavně v sobě měla něco přirozeného, takže s ní chlapci bylo dobře.

Zato Ralpha neměl nikdy rád. Už od útlého dětství, kdy je navštěvoval doma v Iowě. Když kamera nepřestávala vrčet, hleděl zpříma do objektivu, tak dlouho, dokud to Ralph nevzdal, kameru nesklonil a upřený pohled mu nevrátil. V takovém případě Colm předstíral, že

už ho to nudí, a pohlédl jinam.

“Colme?” pošeptal mu Pseudo. “Myslíš, že by Ralph žil v sladké, nebo slané

vodě?” Colm se uchichtl a šeptem sdělil Tulpen, co mu Pseudo řekl. Tulpen se usmála, něco odpověděla a on to poslal dál Pseudovi. Kamera už zase vrčela.

“V oleji,” šeptl Colm.

“Cože?” nechápal Pseudo.

“V oleji!” zopakoval Colm. Ralph by žil v oleji.

“Správně!” zvolal Trumper a vrhl na Tulpen vděčný pohled.

“Správně!” zopakoval Colm. A protože si uvědomoval, že kamera běží a míří

na něj, upřeně hleděl přímo na Ralpha Packera.

“Ten kluk hledí přímo do objektivu,” upozornil Kent Ralpha. Ralph se s přehnanou trpělivostí naklonil přes uličku a usmál se na Colma.

“Hele, Colme,” požádal klidně, “nečum do kamery, jo?” Colm pohlédl na otce s němou otázkou, zda má Ralpha poslechnout, nebo ne.

“V oleji,” šeptl Pseudo.

“V oleji,” zopakovala Tulpen, jako by to byl bojový pokřik. Pak se dala do smíchu a Colm se rozesmál taky.

“V oleji,” skandoval.

Kenta to jako obvykle vyvedlo z míry, ale Ralph Packer, který byl dobrý

pozorovatel a měl smysl pro detail, sklopil kameru.

Po prohlídce zoo, březích zvířat a línajících kožichů, té malé sešněrované

říše obydlené prasaty bradavičnatými i gepardy, a po bůhvíkolika kilometrech filmu, které nezachycovaly žádné ze zvířat, ale hlavního hrdinu, se Tulpen, Pseudo a Colm konečně zbavili Ralpha s Kentem a jejich výzbroje za dva tisíce dolarů.

Ralph vlastně kameru nikdy neodkládal. Nosil ji v těžké brašně přes rameno jako pistoli v pouzdře a člověk věděl, že je to pistole velké ráže a ostře nabitá.

Tulpen a Pseudo pak vzali Colma na loutkové představení do Greenwich Village. Tulpen měla o takových věcech přehled: věděla, kdy se v muzeích promítají filmy pro děti, i kdy se dávají dětská představení baletu, činohry, opery, dětské symfonické koncerty či loutková představení. Sledovala je, protože ji zajímaly víc než kulturní akce pro dospělé; ty byly obvykle příšerné.

Pokaždé jí to přesně vyšlo. Z loutkového divadla šli do restaurace U žlutého kovboje, kde viselo plno plakátů ze starých westernů. Colm byl nadšený a měl hlad jako vlk. Na zpáteční cestě usnul v taxíku. Pseudo trval na tom, že si vezmou taxi, chtěl syna ušetřit zážitků z nočního metra. Pak se na zadním sedadle s Tulpen div nepoprali, komu bude Colm ležet na klíně. Tulpen nakonec kapitulovala a přenechala ho Trumperovi, ale aspoň chlapce držela za nohu.

“Pořád tomu nemůžu uvěřit,” pošeptala Trumperovi. “Rozumíš? Udělal jsi ho ty. Je částí tebe.” Pokračovala, přestože se Trumper tvářil dost rozpačitě.

“Netušila jsem, že tě mám tak ráda.” Trochu přitom pofňukávala.

“Já tě mám taky rád,” řekl Pseudo chraptivě, ale nepohlédl na ni.

“Pořiďme si dítě, Trumpere,” navrhla. “Co n ám brání?”

“Já už dítě mám,” namítl Trumper s hořkostí. Pak se zašklebil, jako by sám nemohl vystát vlastní sebelítost, jež mu zaznívala z hlasu. Ani ona ji nemohla vystát. Stiskla spícímu Colmovi nohu a Pseudovi pošeptala: “Jsi sobecký hajzl.”

“Rozumím ti, ale mám tě vážně rád, aspoň myslím,” řekl on. “Já jenom. je to hrozné riziko.”

“Dělej, jak myslíš,” odsekla Tulpen a pustila Colmovu nohu.

Tulpen brala Biggiinu žádost, aby se k sobě s Trumperem nechovali moc důvěrně, mnohem vážněji než Pseudo. Rozhodla, že Colm bude spát v její

posteli, mezi želvami a rybičkami. Pseudo měl spát s ním, jen si musel dát pozor, aby chlapci v noci nesahal na zadek. Tulpen se odstěhovala na pohovku.

Trumper naslouchal chlapcovu sladkému dechu. Jak něžně vypadá tvář

spícího dítěte!

Když už skoro svítalo, Colm s pláčem procitl, chvěl se, chtěl se napít, volal, ať jsou ryby zticha, stěžoval si, že ho napadla zdivočelá želva, a zase usnul, dřív, než mu Tulpen stihla přinést sklenici vody. Nešlo jí do hlavy, že chlapce, který se za bílého dne chová tak suverénně, mohou trápit noční můry. Trumper jí vysvětlil, že na tom není nic divného; některé děti jsou zkrátka v noci neklidné a Colm spal odjakživa špatně. Málokdy minuly dvě noci, aniž

by ze záhadných, nevysvětlitelných příčin křičel ze spaní.

“Je to pochopitelné,” zabručel, “když uvážíš, s kým vyrůstal.”

“Pokud vím, říkal jsi, že je na něj Biggie hodná,” namítla Tulpen znepokojeně. “A Couth snad taky. Nebo myslíš, že právě on.?”

“Myslel jsem sebe,” vysvětloval Trumper. A pak zamumlal: “Coutha nech být. Je to skvělý chlap.”

Tulpen překvapilo i to, jak rychle děti po ránu úplně procitnou. Colm se koukal z okna, vesele žvatlal o tom, co chce přes den dělat, a prohledával Tulpeninu kuchyň.

“Co je to v tom jogurtu?”

“Ovoce.”

“Aha, myslel jsem, že hrudky,” poznamenal Colm a jedl dál.

“Hrudky?”

“Jako v lupínkách,” vysvětloval Colm. Aha! Pomyslel si Pseudo. Tak Biggie kupuje levné zboží. Nebo snad za hrudkovité cereálie může náš geniální

Couth?

Ale Colm už povídal o muzeích a nahlas přemýšlel, zda u nich v Maine mají

vůbec nějaké. Nejspíš muzeum lodí, nadhodila Tulpen. Tady v New Yorku zase mají galerie s obrazy a sochami, přírodovědná muzea.

Nakonec ho vzali na stroje. Vybral si je. Hned u hlavního vchodu stála obří

vymyšlenost, změť koleček, pák, parních píšťal a bucharů vysoká jako dvoupatrový dům a široká jako stodola.

“Co to umí?” zajímal se Colm, kterého všechna ta energie vyzařující ze stroje uhranula. Zařízení se tvářilo, jako by si stavělo vlastní dům.

“To nevím,” přiznal Trumper.

“Neřekla bych, že něco umí,” nadhodila Tulpen.

“Takže si jenom tak pracuje, jo?” zeptal se Colm.

“Jasan,” odpověděl Trumper.

Strojů tam byly stovky. Jemná práce i hrubá síla; některé jste mohli spustit i zastavit, jiné vydávaly hlasité rány a další vypadaly, jako když spí, podobaly se velkým, silným zvířatům v zoo, která také vždycky spí.

Ve velkém tunelu vedoucím z budovy se Colm zastavil, sáhl si na stěnu a vstřebával vibrace všech mechanismů. “Páni,” hlesl, “člověk je úplně cítí!” Trumper stroje nesnášel.

V jiném muzeu promítali klasickou veselohru W. C. Fieldse Dick z banky. Tak na ni s Colmem zašli. Colm i Trumper celou dobu řvali smíchy, zato Tulpen usnula. “Řekl bych, že se jí to nelíbí,” pošeptal Pseudo chlapci.

“Spíš je jenom unavená,” odpověděl šeptem Colm. A po chvíli dodal: “Proč

spává na gauči?”

Trumper okamžitě změnil téma. “Třeba jí ten film nepřipadá vůbec legrační.”

“Ale on přece je legrační.”

“Je,” přisvědčil Trumper.

“Víš co?” šeptl Colm zamyšleně. “Holkám se legrační věci nelíbí.”

“Myslíš?”

“Jo. Máma nemá legraci ráda a tady ta. jak se jmenuje?” šťouchl do Tulpen.

“Tulpen,” zašeptal Trumper.

“Tulpen,” zopakoval Colm, “taky ne.”

“No, totiž.”

“Zato ty legraci rozumíš, viď? I já,” dodal Colm.

“Přesně tak,” šeptal Trumper. Napadlo ho, že by mohl chlapce poslouchat po řád.

“Couth má taky rád švandu,” pokračoval Colm, ale to už Pseudo přestal poslouchat. Sledoval W. C. Fieldse, jak odváží zděšeného bankovního lupiče na konec mola vybíhajícího daleko do jezera. Tam gangsterovi řekl: “Dál už

budeš muset cestovat lodí.” Colm málem pukl smíchy a řehtal se tak hlasitě, až probudil Tulpen. JenTrumper nevyloudil na rtech ani náznak úsměvu.

Poslední noc, kterou Colm trávil v New Yorku, se Trumperovi zdály divoké

sny o letadlech. Tentokrát to byl on, kdo svým vytím probudil Colma i Tulpen.

Chlapec byl vzhůru, sypal ze sebe otázky a rozhlížel se po želvách, které

zřejmě útočily na otce. Tulpen mu vysvětlila, že se nic neděje; tatínkovi se jen něco ošklivého zdá. “To znám,” prohlásil Colm a upřel na Pseuda pohled plný soucitu.

Pod vlivem snu se Pseudo rozhodl, že si vypůjčí Kentův vůz a sám Colma odveze domů do Maine.

“To je přece hloupost,” namítla Biggie v telefonu.

“Jsem dobrý řidič,” ujistil ji Trumper.

“Já vím, ale cesta ti potrvá hrozně dlouho. Letadlem by byl v Portlandu za hodinu.”

“Pokud by se nezřítil do Atlantiku,” dodal Pseudo a Biggie vzdychla. “Tak dobře. Přijedu ti do Portlandu naproti, abys nemusel jezdit až do Georgetownu.

Ale! pomyslel si Trumper. Je snad v Georgetownu něco, co bych neměl vidět?

A nahlas se zeptal: “Proč nemůžu do Georgetownu?”

“Bože můj,” řekla Biggie, “samozřejmě, že můžeš, jestli chceš. Netušila jsem, že o to stojíš. A říkala jsem si, že jsem stejně chtěla jet do Portlandu na letiště.”

“Dobrá, ať je po tvém.”

“Ne, uděláme to, jak chceš ty,” přerušila ho Biggie. “Teď povídej, jak jste se měli.”

Nakonec bylo stejně po jejím. Trumper si od Kenta vypůjčil jeho příšerné

auto a vyrazil k portlandskému letišti. Tulpen jim připravila svačinu a pro rybku, kterou si Colm vybral, velkou, tmavočervenou, s vějířovitou ocasní

ploutví, koupila rozkošnou nádržku. Chlapec nemohl vidět, že když ho na rozloučenou vzala do náruče, rozplakala se, a když se ji Trumper na chodníku pokusil obejmout, vztekle ho

odstrčila.

Ještě nebyli za hranicemi státu New York, když Colm objevil ve špinavé

přihrádce palubní desky Kentova vozu strojek na balení cigaretových papírků

a čtyři dávno ubalené cigarety s marihuanou. V hrůze z možného zatčení –

ke všemu v přítomnosti syna, Pseudo nařídil Colmovi, aby obsah přihrádky nacpal do pytle na odpadky. Jen co nebylo v dohledu žádné jiné auto, vyhodil všechno haraburdí z okna.

Někde v Massachusetts zjistil, že spolu s ním zahodil i papíry od auta a patrně taky Kentův řidičák. To znamenalo, že ten, kdo marihuanové nadělení

najde, si hned přečte Kentovo jméno a adresu. Musí Kentovi namluvit, že přihrádku někdo vykradl.

Když projížděl New Hampshirem, uklidnil se. Jel schválně delší trasou podél pobřeží, aby si prodloužil poslední chvíle strávené s Colmem. Přemýšlel o Biggie, Couthovi a o tom, co mohla Biggie vyprávět Colmovi o jeho otci nebo dokonce o otcově přítelkyni. Ale nebyly to černé myšlenky. Snad jen trochu smutné, ale zároveň laskavé. Biggie nebyla zlá.

“Líbí se ti v Maine?” zeptal se Colma.

“Jasně.”

“I v zimě? Co se dá dělat u moře v zimě?”

“Chodit po pláži ve sněhu,” odpověděl chlapec. “A dívat se na bouřky. Ale až

teď přijedu domů, spustíme už na vodu člun.”

“Vážně?” podivil se Trumper. “Ty a máma?” Ptal se na to schválně, chtěl to slyšet.

Colm zavrtěl hlavou. “Ne, já a Couth. Je to jeho loď.”

“Ty máš Coutha rád, viď?”

“Jasně.”

“A jak se ti líbilo v New Yorku?” hlesl Trumper s očekáváním v hlase.

“Moc.”

“Já mám mámu a Coutha taky moc rád,” řekl Pseudo.

“I já,” přikývl Colm. “I tebe. a taky, jak se jmenuje ta holka?”

“Tulpen.”

“Jasan, Tulpen. Je prima. A ty, a mamka, a Couth.” Tím to pěkně shrnul, říkal si Trumper a nevěděl, co si o tom myslet.

“Znáš Daniela Arbuthnota?” zeptal se Colm.

“Ne, neznám.”

“Tak toho rád nemám.”

“Kdo je to?”

“Kluk od nás ze školy,” vysvětloval Colm. “Je úplně blbej.”

Na portlandském letišti se Biggie zeptala Pseuda, jestli s ní nechce jet do Georgetownu; byla to jen hodina cesty, mohl by tam přespat a Couth by ho rád viděl. Ale Trumper vycítil, že Biggie o jeho návštěvu příliš nestojí a ani jemu se moc nechtělo.

“Vyřiď Couthovi, že je mi to líto, ale musím zpátky do New Yorku,” řekl.

“Ralph je celý žhavý do nového filmu.”

Biggie sklopila oči k zemi. “Kdo bude hlavní postava?” zeptala se, a když ji Pseudo probodl pohledem (ten pohled říkal: odkud to víš, sakra?), přiznala se: “Byl u nás Ralph. Přiletěl jednou o víkendu, aby si promluvil se mnou a s Couthem.” Pak pokrčila rameny. “Mně to nevadí, Pseudo. Jenom nedokážu pochopit, proč jsi ochotný dělat na filmu o. o čem vlastně?” vyhrkla zlostně.

“To by mě moc zajímalo.”

“Znáš Ralpha, Biggie. Nejspíš ani on sám neví, o čem ten film bude.”

“Víš, že se se mnou chtěl vyspat?” zeptala se náhle. “Pořád to zkoušel.” Dostávala se do varu. “Do háje, dokonce i tenkrát o víkendu, i tenkrát se snažil, a to byl Couth doma!”

Trumper jen přešlápl z nohy na nohu. “Ta holka,” pokračovala Biggie a Trumper na ni pohlédl. “Tulpen?” ujistila se.

“Jo,” přikývl Colm, “Tulpen.”

Obešli auto. Colm zatím rozvázal stužku a začal z hliníkové fólie vybalovat nádržku.

“Co má být s Tulpen?” zeptal se Trumper.

“Co? Ralph o ní říká, že ji má rád. Rozumíš? Opravdu rád.”

“Já taky.”

“I s ní by se rád vyspal. Měl bys to vědět.”

Trumper jí chtěl říct, že Ralph už kdysi s Tulpen žil a možná ho pořád mrzí, že to skončilo, ale nic víc za tím není. Nakonec nic neřekl, jen se chvíli tvářil, jako by měl něco na jazyku.

“Prosím tě, Pseudo,” řekla Biggie, “hlavně neříkej, že všeho lituješ. Aspoň

tentokrát si ušetři takové řeči. Říkáš to pokaždé.”

“Ale já vážně všeho lituju, Big.”

“To nemusíš. Jsem teď hrozně šťastná, a Colm taky.” Věřil jí to, jen nevěděl, proč ho to tolik štve.

“A ty?” zeptala se.

“Co já?”

“Ty jsi taky šťastný?”

Řekl by, že je, svým způsobem, ale přímé odpovědi se vyhnul. Místo toho prohlásil: “Hezky jsme si to s Colmem užili. Byli jsme v zoo a v loutkovém divadle.”

“A v muzeu!” pochlubil se Colm. Už se mu podařilo rozbalit nádržku a teď ji ukazoval Biggie. Ale rybka plavala na hladině.

“Ta je ale krásná,” pochválila mu ji Biggie.

“Je mrtvá,” konstatoval Colm a nezdálo se, že by ho to nějak překvapovalo.

“Dostaneš jinou,” ujistil ho Trumper. A aniž pohlédl na Biggie, dodal: “Můžeš

k nám zase někdy přijet. Chtěl bys?”

“Jasan.”

“Anebo by mohl táta přijet k nám?” navrhla Biggie.

“Ovšem. A rybičku bych mohl přivézt s sebou,” souhlasil Pseudo.

“Měli tam i žlutou a červenou,” hlásil Colm. “A všechny možné želvy. želva by možná tak rychle neumřela.”

Kousek od nich se vzneslo mal é letadlo a Colm ho sledoval. ” Škoda, že jsem zpátky nemohl letět,” posteskl si. “Letadlem by to netrvalo tak dlouho a rybka by mo žná vydržela.”

Rybí vrah Trumper měl už už na jazyku: Třeba ji šikovný Couth dokáže oživit! Ale raději to spolkl. Vlastně se hrozně styděl, že ho to vůbec napadlo.

20. Jeho odchod

ženu s dítětem zanechal v Iowě a zmizel bez zpáteční letenky.

- Ralph Packer, komentář k filmu Posranej život

Postává na ztemnělém chodníku, kam k němu světlo pouliční lampy přes křoví nemůže, a salutuje Biggiinu osvětlenému oknu i panu Fitchovi, nočnímu hlídači trávníků, vlastního i těch sousedních. Fitch mu mává a Pseudo opatrně ťape směrem k městu. Pomalu se šine po travnatém pruhu oddělujícím chodník od vozovky a ve stínu mezi dvěma lampami zapadne do čísi kupky shrabaného listí.

“Na ten lov kachen jste si musel pěkně přivstat!” haleká pan Fitch; je schopen věřit všemu.

“Taky že ano!” odpovídá Pseudo a dál krvácí cestou do centra, do baru k Bennymu, kde zastihne Ralpha Packera v tratolišti piva. Při pohledu na Trumperův rozbolavělý a efektní zjev Ralph ihned vystřízliví. A je natolik při smyslech, aby zasáhl, když se Pseudo začne sápat na tlustého, neškodného studenta v

gándhíovském hábitu a s

taoistickým

amuletem, jehož vlasy zřejmě prodělaly popravu na elektrickém křesle.

“Jestli cekneš něco o tom, že miluješ všechny lidi,” vyhrožuje Pseudo studentovi, “tak tě rozpářu skleněným popelníkem.” Bere jeden do ruky a dodává: “Tady tímhle.”

Pivem obluzený Packer s ním vychází na ulici a vede kulhajícího Pseuda k okraji chodníku, kde stojí závodní kolo. Šlápne do pedálů s vitalitou nic nevnímajícího opilce, který nemůže utrpět úhonu, a už jedou dolů k řece, přes most a do táhlého, plíce rvoucího kopce k univerzitní nemocnici. Tam Trumperovi ošetří zanícené rány na nohou (vesměs bodné a řezné) a zase jej propustí.

Celou neděli pak Trumper proležel na Ralphově gauči; nohy, v nichž mu škubalo, měl podloženy haldou polštářů. V ošklivém dvoupokojovém bytě ho trápily horečnaté představy; cítil Ralphova podvraťáka, kterého překřtil na Smraďocha, i odér vody na vlasy vzlínající mezi prkny podlahy z přízemního holičství v Jefferson Street.

Jednou se na stolku za jeho hlavou rozdrnčel telefon. Chvíli tápal, než se mu povedlo zvednout sluchátko, a nějaká rozzlobená cizí paní ho poslala do prdele. Přestože mu hlas nepřipadal známý, v tu chvíli vůbec nevěřil, že ta slova patřila Ralphovi; možná za to mohla horečka, možná chladná rozumová

úvaha.

Než se setmělo, splácal z několika citových impulsů cosi, co vzdáleně

připomínalo neurčitý plán. Merrill Overturf by to při svém sklonu k přehánění

nazval intrikou.

Přitom se Trumper snažil rozpomenout na stručný dopis od otce, který

předtím rozškubal na malé kousíčky a hodil napospas odvážné myši:

Synu!

Musel jsem si vše velmi důkladně promyslet, a hned zkraje konstatuji, že hrubě nesouhlasím s celou řadou kroků, které jsi podnikl jak v osobním životě, tak v profesní kariéře.

Když se ti nyní uvoluji poskytnout půjčku, jednám proti svému nejvnitřnějšímu přesvědčení. Chápej mne správně: nejde o dar. Přiložený šek na 5000 $ by tě měl znovu postavit na vlastní nohy. Nejsem takový nelida, abych ti k této sumě přičetl odpovídající úroky nebo abych ti pevně určoval lhůtu splatnosti. Snad postačí, když zde vyjádřím pevnou víru v to, že se mi budeš za tuto částku cítit zodpovědný a že se této zodpovědnosti zhostíš se vší vážností, kterou jsi zatím ve svém životě příliš neprokázal. Otec

Pseudo si vybavoval, že šek na rozdíl od dopisu neroztrhal a nezahodil do sklepa.

Nazítří ráno zvolna dokráčel na oteklých nohou do banky. K záležitostem, jež

musel toho dne vyřídit, patřil i pětitisícový vklad, po němž následovala osobní gratulace bankovního ředitele, pana Shumwaye; dále dvacetiminutové

čekání v náhle vlídné ředitelské kanceláři, během kterého mu vystavili novou šekovou knížku (tu starou měla Biggie doma); výběr tří set dolarů

v hotovosti; a krádež čtrnácti reklamních krabiček se zápalkami z košíku na polici u okénka pokladny (“Hodlám vás vyloupit,” pošeptal Trumper zděšenému pokladníkovi, než hrábl do košíku).

Pak dokulhal na poštu a rozeslal šeky na následující adresy:

Petrochemická a rafinérská společnost Humble Rafinérská společnost Sinclair

Iowskoillinoiské plynárny a elektrárny

Instalatérství Krotz

Northwestern Bell, telekomunikace

Milo Kubik, lahůdkářství Peoples Market

Sears, Roebuck & Co.

Sociální oddělení Iowské státní univerzity

Lonetreeské úvěrové družstvo

Shive & Hupp, půjčky pro město a venkov Agentura pro vymáhání pohledávek Addison & Halsey Cuthbert Bennett

Mezinárodní cestovní kancelář Jefferson

Chyběl šek na několik tisíc dolarů, které dlužil poskytovateli studentských půjček, agentuře rozdělující peníze na školné. Předpokládal, že peníze pocházejí od ministerstva zdravotnictví, školství a sociální péče. Místo šeku poslal ministerstvu oznámení, že “nehodlá a ani nemůže uhradit dluh, neboť

se mu dostalo jen neúplného vzdělání”. Nakonec se vypravil k Bennymu, kde vypil čtrnáct točených piv a sehrál mnoho divokých partií s hracím

automatem, dokud Benny nezavolal Packerovi, aby si pro něj přijel. Z Ralphova telefonu pak Pseudo odeslal telegram:

Herr Merrill Overturf Schwindgasse 15/2 Vídeň 4

Rakousko

Merrille, přijedu, Packal.

“Kdo je Merrill?” podivil se Ralph. “A kdo je Packal?” Trumper o Merrillovi neslyšel od doby, kdy byli s Biggie naposledy v Evropě, tedy víc než čtyři roky. Kdyby to Ralph tušil (kdyby tušil aspoň něco), možná

by se Trumpera pokusil zadržet. Teprve později Pseuda napadlo, že Ralph Packer mohl mít nekalé záměry ohledně opuštěné Biggie.

Nazítří ráno zastihl Trumpera v Ralphově bytě telefon z kanceláře Lufthansy. Letecká společnost zpackala rezervaci jeho letu do Vídně a místo toho mu zamluvila let na trase Chicago, New York, Frankfurt. Z

nějaké

nevysvětlitelné příčiny jej měl tento spoj stát méně než přímá letenka, “i kdyby z Frankfurtu do Vídně cestoval obchodní třídou”. A co teprve, když

pojedu stopem! pomyslel si Trumper.

“Do Frankfurtu?” nechápal Ralph Packer. “Co budeš proboha dělat ve Frankfurtu?”

A tak ho Pseudo seznámil se svým “plánem”.

Ve čtyři odpoledne oznamuje Ralph telefonem Biggie, že se Pseudo “u Bennyho strašně ztřískal, chce se prát a dostane nakládačku”. Biggie zavěsí. Ralph volá znovu. Naléhá na Biggie, aby naložila Colma do auta a honem přijela. Spojenými silami se jim snad podaří naložit Pseuda do kufru. Když Biggie opět zavěsí, přemluví Ralph tři tiché štamgasty, aby při třetím pokusu dělali v pozadí pořádný rámus. Biggie tentokrát nezvedá sluchátko celých pět minut. Pseudo se zatím krčí za keřem na bezvadně pěstěném trávníku pana Fitche a pomalu propadá beznaději. Konečně vidí, že Biggie s Colmem odjíždí.

Ve dveřích Bennyho baru jí zastoupí cestu Ralph a vypráví jí chmurné

historky o krvi, pivu, vyražených zubech, sanitkách a policistech, dokud Biggie nezačne tušit, že je to všechno bouda, a rázně se neprosmekne kolem Ralpha do lokálu. U hracího automatu sedí osamělá opilá holka a v boxu u dveří se vesele baví dva chlápci. Biggie se ptá Bennyho, zda u něj nedošlo ke rvačce.

“Jo, asi před dvěma měsíci.” vzpomíná Benny.

Když Biggie vystřelí ven, zjišťuje, že Ralph někam přeparkoval auto a teď se prochází po chodníku s Colmem. Dokud mu nepohrozí policií, odmítá jí

prozradit, kam její vůz odvezl.

Po návratu domů Biggie zjišťuje, že tam mezitím Pseudo byl a zase odešel. Odnesl si magnetofon se všemi páskami a cestovní pas, psací stroj tam nechal, zato odvlekl celou práci o překladu balady Akthelt a Gunnel. Bůh ví

proč.

Dále vybílil lednici a všechno jídlo odnesl do sklepa odvážné myši. Past zničil. Vedle Colmova polštáře nechal dětskou hračku, kachničku pokrytou opravdovým peřím, jaké vyrábějí příslušníci sekty amishů. Stála ho 15,95

dolarů. Víc Trumper nikdy za žádnou hračku neutratil.

Na svém polštáři našla Biggie novou šekovou knížku krytou zůstatkem ve výši 1612 dolarů 47 centů a velkou francouzskou podprsenku šeříkové barvy, v níž poprsí drželo tvar. Velikost trefil přesně. V jednom z obrovských košíčků se nacházel zmuchlaný papírek se vzkazem: Biggie, lepší fakticky neměli.

To je vše, co Biggie po příchodu domů najde. Ovšemže nemůže vědět, co vyváděl dál. Kdyby pan Fitch chtěl být všetečný, mohl by Biggie popsat, jak se Pseudo přehraboval v popelnicích před domem a hledal odhozenou kachnu, která mezitím dosáhla pokročilého stadia rozkladu. Fitche nepřekvapilo, že Trumper zabalil ptáka do igelitové tašky. A nikdy nikomu neprozradí ani to, jak soused odněkud vyhrabal pevnou krabici, nacpal do ní

tašku s kachnou a přiložil k ní vzkaz: “Vážený pane, vracíme vám drobné. Laskavě si je přepočítejte.”

Balík odeslal Trumper svému otci.

Z úkrytu za Fitchov ým keřem pak sledoval man želčin bouřlivý návrat. Trčel tam právě tak dlouho, aby se ujistil, že se Biggie nevrhla z některého okna. Pan Fitch, který ho v přítomnosti paní Fitchové pozoroval přes průsvitnou záclonu, měl dost soudnosti, aby rozpoznal důvěrnost celé akce, takže nevyšel na verandu a neměl nemístné poznámky. V jednu chvíli se Pseudo ohlédl a zjistil, že ho staří manželé mají pod dohledem. Zamával jim a oni zamávali jemu. Starý dobrák Fitch. Celé roky se mořil na statistickém úřadě, zato teď má zlaté časy. Když člověk pomine jeho trávník, musí mu přiznat, že umí užívat penze.

Pak se Pseudo vypravil do knihovny, aby prohrabal svoji málo užívanou kukaň, i když nepředpokládal, že by tam našel něco, co by si chtěl odvézt s sebou. A skutečně nic nenašel. Jeho soused M. E. Zanther ho přistihl, jak

“něco čmárá na čistý papír”, aspoň to později tvrdil. Zanther se na to dob ře pamatoval, protože sotva Trumper odešel, vklouzl do jeho boxu, aby si jeho čmáranice přečetl. Trumper to viděl, protože se ukryl na konci řady kukaní. To, co Zanther objevil, byl pokus o za čátek básně o Harrym Petzovi, neuměle nakreslená neslušná malůvka a nápis tlustým fixem přes celou psací

podložku pultíku: ČAU ZANTHERE! TO JSI ZVĚDAVÝ, CO JSEM TO TU

ČMÁRAL!

“Všiml jsem si jedné věci,” nechal se slyšet dr. Wolfram Holster, vedouc í

Trumperovy disertační práce. “že zdánlivě ztřeštěné chování může být výsledkem promyšlené kalkulace.” Ale to bylo až mnohem později; i on se zpočátku nechal napálit.

Trumper mu zavolal a poprosil jej o odvoz na nejbližší iowské letiště, odkud létaly spoje do Chicaga. Takové letiště bylo až v Cedar Rapids, tři čtvrtě

hodiny jízdy od Iowa City, a vztahy dr. Wolframa Holstera ke studentům nebyly takové, aby jim prokazoval podobné služby. Proto se zeptal: “Stalo se něco vážného?”

“Úmrtí v rodině,” řekl mu Trumper.

Trumper celou cestu nepromluvil. Už byli skoro na letišti, když se Holster otázal: “Otec?”

“Co?”

“To úmrtí v rodině. měl jste na mysli otce?” zopakoval Holster otázku.

“Ne, sebe,” prohlásil Trumper. “Já jsem úmrtí v rodině.” Holster pokračoval v řízení a zdvořile mlčel. “Kam máte namířeno?” zeptal se po chvíli.

“Mám-li být rozsekán na kusy, ať se tak stane v cizině,” pravil Trumper. Holster ten ver š znal; pocházel z Trumperova překladu balady Akthelt a Gunnel. Na boji šti u Plocku se Akthelt dovídá, že jeho žena Gunnel a syn Axelrulf byli doma, na jeho hrad ě, umučeni a rozsekáni na kusy. Aktheltův otec Thak navrhuje, aby odvolali chystan ý vpád do země Finů, a Akthelt mu odpoví: “Mám-li být rozsekán na kusy, ať se tak stane v cizině.” Dr. Holster začal Trumpera podezírat ze sklonů k hysterii.

Zato jej nepodezíral z jiných, zajímavějších sklonů. Celá pasáž o bitevním poli u Plocku a o mučení a rozsekání Gunnel a Axelrulfa byla i s Aktheltovou replikou jeden velk ý nesmysl. Trumper se v ději dávno ztratil, a protože potřeboval Holsterovi ukázat, jak pokročil s prací, všechno si vymyslel. Pak si lámal hlavu tím, jak Axelrulfa a Gunnel zase oživit: prý šlo o záměnu osob. Takže Trumperův výrok byl nakonec přeci jen původní.

“Mám-li být rozsekán na kusy, ať se tak stane v cizině.” Holsterova reakce musela Trumpera přinejmenším šokovat.

“Tak ať se vám daří,” popřál mu dr. Wolfram Holster.

Letadlo Lufthansy z Chicaga do Frankfurtu nad Mohanem nebylo při startu naplněno ani z poloviny, a přestože v New Yorku přistoupilo pár dalších cestujících, zůstal stroj poloprázdný. I přes velký výběr volných sedadel si k Trumperovi přisedla letuška. Třeba vypadám, že se co nevidět poblinkám, napadlo jej a okamžitě mu začalo být špatně.

Letuška nemluvila moc dobře anglicky, ale Pseudo se ještě nepřeorientoval na němčinu. Brzy si jí měl užít víc než dost.

“Vy letyte poprvy?” zeptala se smyslným hrdelním tónem. Většina lidí si neuvědomuje, jak krásný jazyk je němčina, pomyslel si Trumper.

“Už jsem dlouho neletěl,” odpověděl a modlil se, aby se mu žaludek nenakláněl a nekroužil spolu s letadlem.

Nad Atlantikem nejprve dr želi výšku, pak ještě o něco vystoupali a dál pokračovali ve stejné letové hladině. Když konečně zhasl nápis PŘIPOUTEJTE

SE, PROSÍM, rozepnula si milá letuška bezpečnostní pás. “Tak tochle bysme měli,” řekla.

Než mohla vstát, pokusil se Trumper prosmeknout kolem ní do uličky, jenže zapomněl, že je stále připoutaný. Pás ho strhl zpět na sedadlo a on se pozvracel letušce do klína.

“Nezlobte se!” zachroptěl a vybavil si, jak poslední dny žil jen o pivu. Letuška vstala, držela si sukni jako mísu a usmívala se, nebo se o to aspoň

pokoušela. “Nezlobte se!” zopakoval Trumper.

“Z toho vy nemusite vubec nyc delat,” ujistila ho mile. Pseudo Trumper ji neslyšel. Díval se na černočernou tmu za oknem a doufal, že je to jenom oceán. “Je mi to líto, vážně,” řekl znovu. Letuška se snažila odejít, aby mohla vyprázdnit obsah sukně, ale on ji chytil za ruku, aniž na ni pohlédl, a s pohledem upřeným ven z okénka opakoval:

“Fakt je mi to líto, sakra. Zasraná věc! Do prdele, to je mi to ale líto.” Letuška neobratně poklekla vedle něj do uličky, opatrně, aby přitom nevylila obsah sukně. “Ale no tak. no tak, haló!” konejšila ho a on se rozplakal.

“Vypusťte to z hlavy,” řekla prosebně a pohladila ho po tváři. “Koukejte, vy mi nebudete věřit, ale tochle se mi stane každou chfilku.”

21. Amatérský film

Kent spustil promítačku. Filmová kopie byla dost poničená; Tulpen ji poslepovala jen nahrubo, aby si mohli ověřit, jak na ně celý projekt působí. Trumper obsluhoval magnetofon. Pásky byly sestříhány stejně nazdařbůh jako film; synchron fungoval jen občas a on musel v jednom kuse žádat Kenta, aby filmový pás zpomalil, zrychlil, nebo úplně zastavil. Sám přitom bez ustání zápasil s rychlostí cívek. Obecně se dalo říci, že za celou dobu, co spolupracoval s Ralphem, nebyl Trumper svědkem amatérštější akce. Většina záběrů se snímala ruční kamerou, takže byly rozhoupané jako televizní

reportáž z terénu, a větší část filmu byla němá. Zvuk se natáčel zvlášť a k filmu měl být přimíchán dodatečně. Ralph v podstatě rezignoval na autentický synchronní zvuk. Film byl podprůměrný i z technického hlediska –

zrnitý a jakoby zrychlený, a Ralph, který jindy dovedl kouzlit se světlem, teď přeexponoval nebo podexponoval dobrou polovinu metráže. Ačkoli se v temné komoře běžně projevoval jako trpělivý génius, tentokrát celé pasáže filmu vypadaly, jako by je někdo bral kleštěmi a místo vývojky na ně cákal agresivní odrezovSač.

Od zručného filmového řemeslníka Ralpha to byl záměr; některé díry dokonce vyrobil kapesním nožíkem. A protože v jeho temné komoře nebylo ani zrníčko prachu, nejspíš s cívkami filmu zametl půlku New Yorku, aby dosáhl tak hrozného výsledku. Vypadalo to, že až se film

bude distribuovat do kin, pokud k tomu někdy dojde, výslovně si vymíní osazení projektorů

poškrábanými plastovými čočkami.

Když se Packer rozhodl, že si celý syrový začátek promítnou ještě jednou, Trumper cítil, že toho má právě tak dost.

“Není to špatný,” pochvaloval si Ralph. “Dokonce je to lepší.”

“Chceš vědět, co si myslím o zvuku?” zeptal se Trumper a pěstí zasáhl tlačítka magnetofonu. “Zní, jako bychom ho natáčeli ve válcovnách plechu. A když se člověk koukne na film, řekl by, že ti ukradli stativ a ty sám jsi žebrák, který musel dát expozimetr do zastavárny, aby měl peníze na ten nejlevnější filmový materiál dovezený z Hongkongu.”

Tulpen se rozkašlala.

“A temnou komoru,” pokračoval Trumper, “sis nejspíš zřídil v baráku s nezasklenými okny, kam vítr v jednom kuse žene mračna písku.” Kent neříkal nic. Zřejmě ani on nebyl filmem nadšený, ale na druhé straně

měl velkou důvěru v Ralpha. Kdyby mu Ralph řekl, ať do kamery naláduje mikrotenovou folii, točil by na mikrotenovou folii.

“Celé to dělá dojem amatérského filmu,” dodal Trumper.

“On to taky amatérskej film je, Trumbero,” vysvětlil mu Ralph. “Můžem si ještě jednou pustit tu první cívku?”

“Jen jestli se nepřetrhne páska,” zapochyboval Trumper. “Je na ní víc lepidla než čehokoli jiného. Měl bych si pořídit kopii. Tahle páska je pevná asi jako chlup z genitálu.”

“Tak co, Trumbero, jedem?” naléhal Ralph.

“Jestli budu muset jedinkrát zastavit cívku, celé se to potrhá.”

“Tak to projedem v kuse, bez zastavování,” rozhodl Ralph. “Jedem, Kente?”

“Film se možná přetrhne taky,” nadhodil Kent.

“Co to aspoň zkusit?” přesvědčoval je Ralph trpělivě. “Jenom jednou.”

“Budu se za tebe modlit, Ralphe,” prohlásil Pseudo. Tulpen se znovu rozkašlala. Nic tím nemyslela, prostě se někde nachladila. “Připraven, Kente?” ujistil se Trumper.

Kent nastavil film na první políčko a Trumper vyhledal odpovídající zvuk.

“Připravenej, Trumbero,” hl ásil Kent.

Tohle oslovení bylo vyhrazeno Ralphovi. Trumper nem ěl rád, když mu tak říkal ten sráč Kent. “Cos to povídal, Kente?” zeptal se.

“He?” opáčil Kent.

Ralph vstal ze židle, ale Tulpen položila pravou ruku Trumperovi na klín, natáhla se přes něj a levačkou zmáčkla tlačítko START. “Jedeme, Kente,” zavelela.

Na prvním záběru vidíme Trumpera v lahůdkářství v Greenwich Village. Dlouhá fronta zákazníků postupuje podél velkého pultu s občerstvením a vybírá si oblohu na sendvič. Na konci pultu sedí za přepážkou pokladny statný hromotluk. Trumper se zvolna sune, zkoumá plátky uzeného, okurky a nakládané šunky a přikývnutím nebo zavrtěním hlavy odpovídá prodavačům. Záběr nedoprovází žádný synchronní zvuk.

Packerův hlas z pásky čte komentář: “Teď už je velmi opatrný. Kdo jednou dostal žihadlo, dává si nadosmrti pozor na včely.”

Trumper si podezíravě prohlíží sendvič. “Asi je to přirozené, ale už se nechce do ničeho zaplést.”

Ralphův hlas ještě chvíli žvatlá o Trumperově neochotě v čemkoli se angažovat, dokud nepřijde na řadu záběr z jiného úhlu: Trumper si u pultu s přísadami dává na sendvič hořčici a jakousi omáčku. Hezká dívka hledí

zaraženě do kamery a pak zkoumá Trumpera, jako by jí vrtalo hlavou, zda jde o někoho známého. I ona čeká na hořčici. Trumper jí přisune hořčici po pultu, aniž na dívku pohlédne, a se sendvičem mizí ze záběru. Dívka za ním civí a Tulpen to mimo obraz komentuje: “Řekla bych, že si na ženské dává

pozor. Což mimochodem nikdy neškodí.”

Střih: Tulpen vstupuje s Trumperem do svého bytu, oba vlečou tašky s jídlem. žádný synchronní zvuk. Ralph čte komentář: “To si myslíš ty. Ty s ním žiješ.”

Tulpen a Pseudo v kuchyni uklízejí potraviny na místo. Ona brebentí, zřejmě

vede obvyklý monolog; on je nabručený, občas vrhne naštvaný pohled na Tulpen a pak i na kameru. “Chci tím říct, že je ke mně ohleduplný,” říká

Tulpen mimo obraz. “Uvědomuje si možná rizika, to je celé.” Trumper napochoduje přímo před objektiv a udělá do něj neslušný posunek. Střih: řada po sobě jdoucích statických záběrů, rodinné snímky Trumpera, Biggie a Colma. Do toho Ralphův čtený komentář: “Samozřejmě, že si uvědomuje rizika. Byl už přece ženatý.”

Tulpen: “Stýská se mu po synovi.”

Ralph: “Po manželce ne?”

Střih: Pseudo se sluchátky na uších pracuje v

Ralphově studiu

s magnetofonovými páskami. žádný synchronní zvuk. Místo toho slyšíme sestřih různých výroků, které už z plátna zazněly: “Asi je to přirozené.” “Což

mimochodem nikdy neškodí.” “Ty s ním žiješ.” “Po manželce ne?” Vypadá to, že Trumper spouští a zase zastavuje fragmenty citátů mačkáním tlačítek magnetofonu. Pak se v záběru objeví Tulpen, něco říká a ukazuje na cosi mimo záběr, za zády jich obou.

Záběr z jiného úhlu: jediným zvukem jsou i nadále úryvky komentáře. Trumper a Tulpen hledí na zašmodrchanou pásku, která se odmotala z cívky a teď se svíjí v kupě na podlaze jako dlouhatánský červ. Trumper něco vypne. Cvak! Současně s klapnutím obraz ztuhne. Stále jej nedoprovází

synchronní zvuk. Ralphův hlas v pozadí říká: “Zastav to, tak! A teď titulky –

semhle.” Na pozadí statického záběru se objevují titulky filmu Posranej život. “Hudba,” říká Ralphův hlas a na plátně se objevují titulky. Strnulý

Pseudo Trumper se stále sklání nad hromadou pásek a snaží se je rozmotat. Tulpen přihlíží.

22. Strastiplná cesta za Overturfem

Měl štěstí a z frankfurtského letiště do Stuttgartu se svezl s německým prodejcem počítačů, který byl velmi pyšný na firemní mercedes. Trumper si nebyl jistý, jestli ho uspal monotónní hukot dálnice, nebo obchodník s počítači, který taky pořád něco hučel.

Ve Stuttgartu Trumper přenocoval v hotelu Fehls Zunder. Jak vyrozuměl z řady fotografií vystavených v hotelové hale, Fehls Zunder byl členem reprezentačního týmu Německa ve skocích do vody na olympijských hrách konaných v Berlíně roku 1936; jeden ze snímků ho zachycoval ve vzduchu při skoku z prkna. Na poslední fotce stál na můstku německé ponorky: opíral se o zábradlí na levoboku a vedle něj pózoval fregatní kapitán. Titulek hlásal: žABÍ MUž FEHLS ZUNDER ZMIZEL V MOŘI.

Byla zde i nijak nepopsaná fotografie temného, pustého oceánu a vzdálené

linie pobřeží (francouzského? anglického?). Nad hřebenem velké vlny někdo nakreslil bílý křížek. Komentář POSLEDNÍ CESTA KE DNU vyzníval silně

ironicky.

Trumper uvažoval, jak se mohl Fehls Zunder naučit plavat a potápět právě

ve Stuttgartu. Vyhlížel z okna ve čtvrtém patře a představoval si skok střemhlav s dvojitým saltem, jímž by doplachtil přesně doprostřed lesknoucí

se kaluže mezi tramvajovými kolejemi dole před hotelem.

Pseudovy nejdelší sny se pokaždé týkají hrdinů. Takže se mu zdá o Merrillu Overturfovi, jak si sterilizuje jehlu a stříkačku na malé pánvičce a zahřívá ve zkumavce Benedictovo činidlo s močí, aby zjistil hladinu cukru. Merrill je skoro roztomilý a nachází se v nemožně velké americké kuchyni; je to kuchyně v Great Boar’s Head, v níž Pseudo Merrilla nikdy nepotkal. Zatímco si dr. Edmund Trumper čte noviny a Pseudova matka připravuje kávu, Merrill vymačkává moč z lékařské pipety do zkumavky s Benedictovým činidlem –

přesně osm kapek.

“Co je k snídani?” zajímá se Trumperův otec.

Merrill pozoruje stopky u sporáku. Když cinkne zvoneček, znamená to, že dr. Edmund Trumper má hotovo vajíčko naměkko a Merrill má hotovu moč. Merrill ji nechává vychladnout v úžasném stojánku na kořenky a Trumperův otec zatím ohmatává kouřící vaječnou skořápku. Merrill potřásá zkumavkou, dr. Edmund zasáhne skořápku s patřičnou falší nožem na máslo. Merrill oznamuje, že má v moči hodně cukru. “Nejmíň dvě procenta,” říká a potřásá

zakalenou červenou tekutinou. “Kdyby byl výsledek negativní, byl by roztok jasně modrý.”

Něco syčí. Ve skutečnosti je to velký autobus značky mercedes pod oknem Trumperova stuttgartského hotelu, ale Pseudo dochází k závěru, že to Merrill natahuje inzulin do stříkačky.

Všichni tři usednou k snídani. Právě když Pseudova matka nalévá kávu, vyhrne si Merrill košili a stiskne si prsty fald na břiše. Trumper cítí vůni kávy a lihu, to si Merrill dezinfikuje místo na tlustém břiše tamponem vaty, pak do něj zabodne stříkačku, jako by vrhal šipku, a zvolna tiskne píst. Znovu se ozve syčení, tentokrát hlasitější než předtím; Pseudo se převalí na lůžku a narazí do stěny hotelu Fehls Zunder: kuchyně v Great Boar’s Head se na okamžik zakymácí a sesouvá se z postele. Náraz a nové syčení způsobují, že se Trumper probouzí na podlaze; v hlavě mu víří představa Merrilla Overturfa pumpujícího do sebe vzduch.

Merrill se teď vznáší u stropu Trumperova podivného pokoje v hotelu Fehls Zunder a Pseudo slyší, jak k němu odněkud doléhají slova jeho otce přehlušovaná sykotem otevíraných a zavíraných dveří autobusu: “Tohle přece není obvyklý příznak hypoglykémie.”

“Mám příliš vysokou hladinu cukru!” vříská Merrill a jako balon naplněný

héliem klouže pod stropem ke světlíku nade dveřmi složenému z několika maličkých výplní; jednou z nich nakukuje dovnitř neznámá dívčí tvář. Sklo se totiž s řinkotem vysypalo na podlahu místnosti a pokojská na přenosných schůdkách se rozpačitě omlouvá, že Trumpera vyrušila; umývala sklo a ono zčistajasna vypadlo.

Pseudo se usmívá; neporozuměl hned její němčině a pokojská tedy musí

vysvětlovat dál: “Prostě vypadlo, když jsem ho umývala.” A slibuje, že se vrátí se smetákem.

Trumper se balí do prostěradla a takto zahalen se pátravě sune k oknu, aby zjistil pravou příčinu syčení. Snad je to tím, že autobus mercedes září

novotou a láká, anebo Trumperovi naplno dochází, kolik má peněz; dopřeje si ten luxus a sveze se do Mnichova velkým autokarem, bude si netečně a shora prohlížet bavorskou krajinu a nechá si zdát neurčité sny o Overturfově

bezstarostném, ba přímo absurdním způsobu, kterým přistupoval ke své

chorobě. Merrill si píchá inzulin a sleduje, jak mu strmě klesá hladina cukru v moči.

Merrilla postihuje ve vídeňské tramvaji hypoglykemický šok; tak dlouho chřestí psími známkami, jež nosí kolem krku, až si průvodčí, pevně

odhodlaný vyhodit tohohle vrávorajícího opilce z vozu, přečte dvojjazyčné

poselství, které je na nich vyraženo:

Ich bin nicht betrunken! Nejsem opilý!

Ich bin zuckerkrank! Mám cukrovku!

Was Sie sehen, ist eine Insulinreaktion! To, co vidíte, je hypoglykémie!

Füttern Sie mir Zucker, schnell! Nacpěte mě cukrem, rychle!

Merrill do sebe láduje cukr, pastilky, mentolové bonbony, pomerančový džus a čokoládu, čímž si zvýší sníženou hladinu cukru tak důkladně, až

z hypoglykemického šoku plynule přechází k opačnému extrému, acidóze a kómatu. Takže si musí píchnout další inzulin. Celý koloběh tím začíná

nanovo. Trumper zkrátka přehání, i když spí.

Při příjezdu do Mnichova se snaží být objektivní; odněkud vyhrabe magnetofon a ještě v autobuse zaznamená tento výrok: “Merrill Overturf a jemu podobní málo spořádaní lidé špatně zvládají situace vyžadující

svědomité opakování rutinních úkonů, například při cukrovce.” (nebo v manželství, dodává v duchu).

Než stihne magnetofon zase vypnout, zeptá se ho jeho soused německy, co to provádí; snad má obavy, že mu Trumper začne klást otázky. Páska je už

beztoho pokažená a Pseudo má za to, že člověk vedle něj rozumí jen německy. Proto nechává nahrávání zapnuté a anglicky dodává: “Co přede mnou skrýváte, vážený?”

“Já náhodou znám anglicky docela dost slu šně,” opáčí soused. Oba pak mrazivě mlčí až do Mnichova.

Na konečné stanici se Pseudo snaží vše urovnat a jen tak mimochodem se ptá uraženého spolucestujícího, kdo byl Fehls Zunder. Avšak tázaný

projevuje nad otázkou nelibost; beze slova se spěšně vzdaluje a zanechává

Trumpera napospas pohledům několika okolostojících, v nichž zřejmě jméno Fehlse Zundera rozeznělo nepříjemné vzpomínky.

Trumper si tu připadá cizí a překvapeně se ptá sám sebe: Co tady vůbec dělám? V rozpacích se plouží po podivné mnichovské ulici, náhle neschopen rozluštit německé vývěsní štíty obchodů a nesrozumitelné hlasy zaznívající

všude okolo, a představuje si, jaké hrůzy se asi právě odehrávají v Americe. Zběsilé tornádo bičující Středozápad odnáší statnou Biggie navěky z Iowy. Colma pohřbívá vánice ve Vermontu. Cuthbert Bennett popíjející v temné

komoře omylem vypije koktejlovou sklenici plnou vývojky, uchýlí se na sedmnáctý záchod a spláchne se do moře. Trumper, odtržený od těchto strašlivých událostí, do sebe zatím lije silné pivo v mnichovské nádražní

restauraci. Rozhodl se jet do Vídně vlakem. Uvědomuje si, že vlastně čeká, až v jeho putování nastane okamžik, kdy narazí na dobrodružství spojené

s návratem, jež ho rozjaří.

Teprve ve Vídni, kam dorazí ve stavu přetrvávající otupělosti, ho napadne, že dobrodružství není záležitost povahy místní, ale časové.

Kráčel po Mariahilferstrasse, dokud nezačal klesat pod tíhou nemotorného magnetofonu a dalších předmětů v báglu a nepočkal si na tramvaj. Vysedl z ní u Esterházyho parku, v jehož sousedství, jak si vybavoval, se nacházel velký bazar. Zde zakoupil použitý psací stroj s

podivnými

německými znaky a přehláskami. Majitel obchodu mu za tím účelem velkoryse směnil marky a dolary na šilinky.

Dále si Trumper koupil dlouhý plášť, sahající až ke kotníkům. Nárameníky někdo strhnul a na zádech zel úhledný otvor po kulce, ale jinak byl kabát zachovalý. Postupně se vystrojil jako špion z poválečných let: k pytlovitému obleku s vycpanými rameny si pořídil několik košil nažloutlého odstínu a tmavočervenou šálu dlouhou metr osmdesát. Mohl ji nosit na několik způsobů a nepotřeboval ani kravatu. Dalším kusem výbavy byl kufr, jehož

četné popruhy, přezky a řemínky vyvažovaly nedostatek místa, ale který se především hodil k jeho zevnějšku. Trumper teď vypadal jako vyzvědač, který

od roku 1950 nepřetržitě pendluje Orient expresem z Istanbulu do Vídně a zase zpět. Na hlavu si posadil klobouk podobný tomu, jaký nosil Orson Welles ve Třetím muži. Dokonce se o tom zmínil i majiteli bazaru, ale ten opáčil, že mu tenhle film nejspíš ušel.

Za bágl dostal zhruba dva dolary. Magnetofon, náhradní košile a právě

zakoupený psací stroj pak odvlekl Esterházyho parkem pryč. V parku si odskočil za velký keř, aby se vyčural. Šustot v křoví vylekal procházející

dvojici. Ona se tvářila znepokojeně: někdo tam znásilňuje dívku, pokud rovnou nedělá něco horšího! On se ironicky ušklíbl: ti dva, co si to tam rozdávají, si nemohli najít lepší místo. Trumper se vynořil z křoví, sám a velmi důstojně. V ruce vlekl kufr, do něhož by se vešla rozřezaná mrtvola. Nebo že by to byl výsadkář, který rychle svlékl uniformu a s rozmontovanou bombou bezpečně uloženou v kufru si to nenápadně šine k vídeňskému parlamentu?

Jeho zlověstný úbor zahnal dvojici na útěk a Pseudo Trumper měl dobrý

pocit. Cítil, že se pro vídeňský hon na Overturfa vystrojil správně. Znovu počkal na tramvaj, nechal se zavézt do centra, obkroužil Opernring a vystoupil na rohu Kärntner Strasse, hlavní třídy vídeňského nočního života a heroinového ráje. Kdybych se jmenoval Merrill Overturf a KDYBYCH byl ještě

stále ve Vídni, kde bych trávil prosincový sobotní večer?

Trumper se rychle proplíží úzkými uličkami za Neuer Marktem a hledá

Kaffeehaus Hawelka, staré bolševické hnízdo, které se ještě stále těší oblibě

nejrůznějších intelektuálů, studentů a pokladních ze Státní opery. Kavárna mu ukazuje tutéž nepřívětivou tvář, jakou zná z dřívějška, stejní hubení, vlasatí mládenci, stejné kostnaté a odpudivě živočišné holky. Pseudo kývne na profláknutého proroka sedícího za stolkem u samých dveří

a přitom ho napadá: Před lety tady sedával taky takový jako ty, celý

v černém, ale ten měl rezavé vousy. Myslím, že se s ním Overturf znal.

A rovnou se chlápka ptá: “Merrill Overturf.?”

Zdá se, že chlápkovi zamrzl vous; t ěká očima, jako by si cht ěl v paměti vybavit všechny kódy, jimž se kdy naučil nazpaměť.

“Neznáte Merrilla Overturfa?” táže se Pseudo dívky, která sedí nejblíž

zamrzlému vousisku. Ta jen krčí rameny, jako by chtěla říct, že pokud ho někdy znala, teď už na tom sotva záleží.

V tom se ozve jiná dívka o stůl dál. “Ja. Myslím, že hraje ve filmech.” Merrill a ve filmech?

“Ve filmech?” diví se Pseudo. “Tady? Vy jste ho tady viděla ve filmu?”

“Vidíte tu snad někde běžet kameru?” utrousí chlápek s plnovousem, a když

kolemjdoucí číšník zaslechne slovo kamera, přikrčí se.

“Ne, ne přímo tady. Myslím ve Vídni,” upřesňuje Trumper.

“Nevím,” říká dívka. “Slyšela jsem o jeho filmech, nic víc.”

“Jezdíval ve starém zornwitweru,” vysvětluje Trumper všem a nikomu ve snaze nalézt identifikační znaky.

“Fakt? V zornwitweru?” zpozorní muž v tlustých brýlích. “Model 53, nebo 54?”

“Čtyřiapadesát!” volá Pseudo a otáčí se k němu. “Se starou řadicí pákou, co se vysouvala z palubní desky. Dírami v podlaze bylo vidět, jak ubíhá silnice. Na čalounění sedadel se dělaly chuchvalce.”

Zmlkne, když si všimne, že svým vzrušeným chováním upoutal pozornost několika Hawelkových štamgastů, a tak se znalce zornwitwerů už jen zeptá:

“Kde je Overturf?”

“Říkal jsem jenom tolik, že znám to auto,” ohrazuje se muž.

“Ale vy jste viděla přímo Overturfa.” obrací se Pseudo znovu k dívce.

“Jo, jenže někdy dávno,” zní odpověď a mladík, který je tady s dívkou, si Pseuda podrážděně měří.

“Jak moc dávno?” naléhá Pseudo.

“Koukněte,” prohlásí dívka naštvaně, “už o něm nevím vůbec nic. Akorát že si na něho pamatuju, das ist alles.” A tón, jakým to říká, umlčí všechny kolem.

Trumper na ni zklamaně hledí; možná se přitom zakymácel nebo obrátil oči v sloup, protože vedle něj vstává slečna s čnícím poprsím, hustou hřívou a zářivě zelenými očními stíny, bere ho za ruku a táhne jej ke svému stolu.

“Nějaké potíže?” ptá se ho. Trumper by rád couvl, ale ona se ho snaží

uchlácholit. “Ne, vážně, co je vám?” Když se nedočká odpovědi, přechází

slečna do angličtiny, ačkoli Pseudo po celou dobu hovořil německy. “Máte problémy, viďte?” Slovo problémy v jejích ústech zadrnčí, že ho Trumper skoro vidí kroužit kolem dokola napsané: prrroblémy.

“Potřebujete pomoc?” vrací se slečna k němčině.

Nedaleko nich teď nervózně pobíhá číšník. Trumper si vzpomíná, že personál od Hawelky se ničeho nebojí tolik jako prrroblémů.

“Není vám dobře?” vyzvídá číšník a uchopí Trumpera za paži. Ten se snaží

vytrhnout slečně a upouští nacpaný kufr na podlahu. Ozve se podivný kovový

zvuk a číšník uskočí, zřejmě očekává výbuch. Lidé sedící poblíž brejlí na kufr, jako by byl kradený, smrtelně nebezpečný, nebo obojí.

“Prosím, mluvte se mnou,” naléhá neonově zelená slečna. “Mně můžete říct všechno. Vždyť se nic neděje.” Ale Pseudo znovu uchopí kufr a odvrací se od té hrozné ženské. dobře by se vyjímala jako mamá v erotickém klubu. Sledován upřenými zraky přítomných si Trumper kontroluje, zda má zapnutý

poklopec. Jasně si vzpomíná, že si sundával kondom.

A mizí pryč; přesto tak docela neunikne proroctví podivného vousáče v černém, který

sedí u dveří. “Číhá to za rohem,” prohlašuje prorok tak přesvědčivě, až se Pseudo otřese.

Ocitá se na Graben a zkracuje si cestu na Stephansplatz. Ujišťuje se, že za tímhle rohem nic nečíhá; říká si, že prorok musel hovořit obrazně, což je bezpečný a tichošlápkovský způsob, jímž proroci hovořívají. Rozhodne se Merrilla hledat ve vinném sklepě U dvanácti apoštolů, jenže ztratí směr a vynoří se na Hoher Marktu; všechny dřevěné stánky s ovocem a zeleninou prodavači na noc zakryli nepromokavými plachtami a Trumper si představuje, že trhovci pod plachtou i spí. Náměstí vypadá jako márnice pod širým nebem. Zwölf-Apostelkeller se nikdy nehledal lehce.

Ptá se na cestu nějakého člověka, ale zřejmě si vybral špatně: muž na něj jen zírá.

Pak říká něco jako: “Kribf?” Trumper mu nerozumí. Ten člověk začne dělat zvláštní pohyby, jako by hledal po kapsách propašované hodinky, dýmky z mořské pěny, neslušné obrázky nebo pistoli.

Pseudo prchá zpět na Stephansplatz a někam dál, směr Graben. Konečně se zastavuje pod pouliční lampou a dívá se, kolik je hodin; ví s určitostí, že minula půlnoc, jenže si nemůže vzpomenout, kolik časových pásem jej dělí

od Iowy a jestli už ho vůbec napadlo posunout si ručičky hodinek. Teď

ukazují čtvrt na tři.

Po chodníku se k němu blíží dobře oblečená žena neurčitého věku a on se jí

ptá, jaký má čas, jenže v němčině jeho otázka vyzní, jako by se ptal, zda má

čas.

“Jistě,” odpovídá žena a zastavuje se u něj. Na sobě má draze vyhlížející

kožich a ruce ukrývá v rukávníku ze stejné kožešiny. I kozačky na vysokých podpatcích, kterými teď netrpělivě šoupe, jsou lemovány kožešinou. Zaraženě si Trumpera prohlíží a chce se do něj zavěsit. “Tudy,” ukazuje mu cestu a tváří se trochu popuzeně, že jí nenabídl rámě.

“A čas?” ptá se Trumper.

“Čas?”

“Ptal jsem se, jestli máte správný čas.”

žena na něj civí, vrtí hlavou a pak se rozesměje: “Vy myslíte, jaký mám čas?” říká. “Jako kolik je hodin?”

Teprve teď mu dochází, že je to štětka. Nacházejí se na Graben a úzkými uličkami mezi Graben a Kärntner Strasse v noci korzují prostitutky z prvního okresu.

“Ehm, je mi líto, ale nemám peníze. Chtěl jsem jenom vědět, kolik je hodin.”

“Nemám hodinky,” odpovídá prostitutka a rozhlíží se na obě strany; bojí se, aby jí Trumper neodehnal potenciální zákazníky. Ale široko daleko nevidí

nikoho s výjimkou další prostitutky.

“Našel bych poblíž nějaký penzion?” zajímá se Pseudo. “Ne moc drahý.”

“Pojďte,” vyzve ho žena a kráčí před ním až k nároží Spiegelgasse. “Tamhle,” ukazuje na modrý neon s nápisem Pension Taschy. Pak odkráčí po Graben vstříc druhé prostitutce.

“Děkuji,” volá za ní Pseudo a ona mu přes rameno mává rukávníkem; na okamžik je vidět pěstěnou elegantní ruku s dlouhými prsty a blýskavými prsteny.

Další dvě prostitutky postávají přímo u recepce penzionu Taschy; ukryly se sem před zimou, podupávají v kozačkách a třou si jedno zarudlé lýtko o druhé. Když ve světle haly spatří Trumperův zcestovalý knír a kufr, ani se nepokoušejí o úsměv.

Z okna pokoje v penzionu Taschy pozoruje Trumper jednu stranu mozaiky tvořené taškami na střeše Svatoštěpánského dómu a může sledovat kurvy, jak klapou po chodníku a spěchají o blok dál na pozdní svačinu do americké

Hamburgerové oázy na třídě Graben.

Hodina zřejmě pokročila a ony přivádějí do penzionu jen sporadické

zákazníky, ačkoli mají ve druhém patře vyhrazeny desítky kamrlíků. Trumper slyší, jak někde pod ním provádějí muže po chodbách, a vidí, jak je eskortují

po Spiegelgasse směrem k recepci penzionu.

Ven už muži vycházejí sami, jeden po druhém, a Trumper jen poslouchá

šplouchání bidetů v

druhém poschodí. Povzbuzen nočním hukotem

v trubkách se osmělí a zeptá se Frau Taschyové, zda by se mohl vykoupat. Paní domácí mu neochotně napustí vanu, a zatímco v ní Trumper cáká, čeká

přede dveřmi koupelny. Dává pozor, abych si náhodou z kohoutku nenapustil ještě jednu kapku.

Když Pseudo viděl, jakou barvu má voda, kterou po sobě zanechal vaně, zastyděl se a honem vytáhl špunt, ale Frau Taschyová při prvním mocném zachrochtání odpadního potrubí zavolala z chodby, že koupelnu uklidí sama. Pseudo jí v rozpacích nechal ve vaně svůj snubní prsten, aby měla co cídit. Nemohl nepostřehnout, jak zadržela dech, když jí na prstýnek padl zrak. Když se předtím zapisoval na recepci, byla Frau Taschyová velmi příjemná, ale jen co teď Pseudo, vykoupaný a prochladlý, vstoupil do svého pokoje, všiml si, že toho mezitím stihla mnohem víc než jen rozestlat postel. Vybalila mu kufr a věci úhledně rozložila na široký okenní parapet, jako by prováděla pečlivou inventuru v předtuše, že jí nakonec zůstane dlužen za ubytování. Navzdory zimě panující v nevytopeném pokoji ho něco pudilo na chvíli usednout k psacímu stroji a vyzkoušet ty směšné přehlásky. Psal:

Z Graben je to do mého pokoje u Taschyho ve Spiegelgasse jeden blok a tři patra. Penzion využívají kurvy z prvního okresu. Jsou prvotřídní. S něčím podřadným bych nebydlel.

V tom ho vyrušila Frau Taschyová, aby mu připomněla, že je pozdě a psací stroj hlučně klape. Odplížila se dřív, než se jí mohl zeptat, kolik je vlastně

hodin. Poslouchal, jak se zastavila na odpočívadle, a když sestoupila níž, pokračoval v

psaní:

Frau Taschyová dovede zkušeně odhadnout, co je podnájemníkům souzeno, a z prstýnků zapomenutých ve vaně věští jejich neblahý osud.

Pak vyťukal tři řádky německých dvojhlásek a pokusil se napsat větu o třech stech třiatřiceti stříbrných stříkačkách s

použitím přehlasovaných

samohlásek. Vyšly mu z toho střübrné střükatschky.

Zatímco naslouchal, zda se neozvou kroky Frau Taschyové, zaslechl další

spláchnutí bidetu a vzpomněl si na štětky. Napsal tedy:

Prostituce ve Vídni nejenže neodporuje zákonu, ale je jím přímo chráněna a řízena. Každá kurva má koncesní list, jehož platnost se prodlužuje na základě

pravidelných lékařských prohlídek. Prostitutka bez registrace nemůže legálně

provozovat řemeslo.

Merrill Overturf říkával: “Nikdy nekupuj, dokud ti neukážou štempl ze stanice technické kontroly.”

Stejnou oficiální cestou se vydávají licence pochybným hotýlkům a penzionům, které v jednotlivých okresech tyto služby poskytují. Hotely i kurvy zřejmě mají pevně stanovené ceny, ty nejmladší, nejhezčí a nejdražší

najde člověk v prvním okrese. Čím se pohybujete dál od centra, tím jsou štětky starší, ošklivější a levnější. Overturf s oblibou poznamenával, že jeho rozpočet odpovídá úrovni patnáctého okresu.

Když ho psaní začalo nudit, přešel k oknu a sledoval dění na chodníku. Stála tam jeho známá štětka v kožichu a kožešinovém rukávníku. Pseudo zaťukal na dvojité okno a ona k němu vzhlédla. Otáčel hlavou v okně sem a tam, aby si ho mohla prohlédnout, a dával si záležet, aby byl ve světle lampy na nočním stolku k poznání; zdola nejspíš vypadal jako nesmělý

exhibicionista, který nemá dost kuráže a nevydrží v klidu.

Poznala ho a usmála se na něj. Nebo se možná usmála jen tak ze zvyku, protože v okně viděla mužskou postavu a myslela si, že ji zve nahoru. Ukázala na něj a zahrozila prstem; zrak mu opět padl na blýskavou ruku obalenou šperky. Když vykročila ke vchodu do penzionu, Trumper prudce zabušil na sklo: Ne, ne! Nezvu vás dál. Chtěl jsem jenom pozdravit. Ale ona se tvářila, jako by divoké bušení považovala za projev vášně. Doslova poskočila a zvedla k němu tvář. Na tu dálku nezahlédl ani stopu líčidla. Vypadala jako roztleskávačka ze sportovní haly, která po zápase přijme nabídku, že se nechá odvézt domů, a ráda si přitom zaflirtuje. S halasným dupotem vyrazil na chodbu, stále zahalený jen do ručníku; když

stanul rozkročený nad schodištěm, dole v hale se právě zavíraly dveře a průvan mu zvedl ručník k pupku. Poznal tu ženskou ruku sunoucí se po zábradlí k prvnímu odpočívadlu. Když na ženu zavolal, objevila se v šachtě

schodiště hlava a koukala mu rovnou pod sukni. Příchozí se chichotala jako gymnazistka.

Trumper na ni zavolal: “Nein!” ale to už směřovala k dalšímu odpočívadlu.

“Halt!” vykřikl. žena znovu vystrčila hlavu nad zábradlím a on srazil kolena, aby mu ručník tolik neodstával. “Nezlobte se,” vychrlil, “nechtěl jsem, abyste šla nahoru!” Jeden koutek jí poklesl a od očí k ústům se jí náhle táhla řada vrásek; teď vypadala na třicet, možná na čtyřicet. Stále se blížila. Trumper stál jako socha a ona se zastavila na schodu pod ním: zrychlený

parfémovaný dech, oblečení prosycené venkovním mrazem, rozkošný

ruměnec ve tváři. “Já vím,” prohlásila, “chtěl jste se mě jenom zeptat, jaký

mám čas.”

“Nechtěl,” odpověděl Trumper. “Poznal jsem vás. Prostě jsem zaťukal na okno, mělo to být něco jako ahoj.”

“Tak ahoj,” řekla ona. Opírala se teď o zábradlí, přehnaně oddychovala a stárla mu před očima. Jenom proto, pomyslel si, abych si připadal ještě

trapněji.

“Je mi to líto,” řekl Pseudo, “ale neměl bych vám čím zaplatit.” Prohlížela si jeho ručník a pak mu přejela prsty přes koutky úst. Byla vážně

docela hezká. V prvním okrese je takových hodně. Nevypadají jako štětky a jsou spíš elegantní než groteskní. Tahle měla pěkný kožich, jednoduchý účes, umyté vlasy a pikantní obličej.

“Vážně bych rád,” ujistil ji.

Znovu si nepřátelsky změřila ručník a prohlásila, až příliš sladce, jako by parodovala

mateřský tón: “Vemte si něco na sebe. Chcete nastydnout?” A byla pryč. Trumper sledoval pěstěnou ruku sunoucí se po zábradlí přes celá

tři patra a pak odťapal zpět k psacímu stroji; právě se chystal přeladit klávesy na lyrickou notu a vyťukat nerozpačitou deklaraci sebelítosti, když ho vyrušilo nové syčení bidetu v patře pod ním a pak škrábání na dveře. “Už

žádné psaní, prosím,” naléhala Frau Taschyová. “Lidé by rádi spali.” Přesněji řečeno, lidé by rádi šoustali. A ťukot kláves ruší jejich rytmus a svědomí. Trumper tedy nechal ty podivné cizí klávesy být; ať si přes noc básní. Vyhlédl dolů na Spiegelgasse a sledoval štětku, kterou se mu už

dvakrát podařilo zmást, jak ruku v ruce s jinou kolegyní spěchá na kávu. Myslel přitom na to, jak jim asi ubíhají léta. Nejdřív se producírují po Kärntner Strasse a po Graben a jiskří mládím, pak se postupně stěhují dál od centra, rok za rokem střídají okresy, až skončí u Prátru a na březích špinavého Dunaje, mlácené továrními dělníky a studenty z průmyslovek za polovinu toho, co si účtovaly kdysi. Byl to snad méně spravedlivý úděl, než

jaký přináší obyčejný život? Možná právě naopak: nikde nebylo řečeno, že si v novém okrese nevyhnutelně pohorší, a kolik z nás může v reálném životě

počítat s tak jiskřivým začátkem?

Pseudo hleděl z okna na ženu s prsteny a rukávníkem: gesty pěstěné ruky znovu oživovala dialog s kamarádkou-štětkou; pak se ruka zavlnila a setřela té druhé ženě něco z tváře. Snad sazi? Zmrzlou slzu? Nebo šmouhu, kterou tam zanechala ústa posledního zákazníka?

Trumper jí záviděl ten bezstarostný projev nefalšované náklonnosti. Vlezl si do postele a ležel bez hnutí, dokud si nezahřál důlek. Když znovu zaslechl syčení bidetu, došel k názoru, že při téhle osamělé hudbě nikdy neusne. Nahý dotančil přes místnost k oknu, sundal z parapetu magnetofon a cupital zpátky do postele. V krabici s páskami našel adaptér z 220 na 110

voltů. Zasunul sluchátka do zdířky a přitiskl si je na prsa, aby nebyla tak ledová. “Pojď dál, Biggie,” zašeptal.

PŘETÁČENÍ

START.

23. Neber si to osobně

(Roztemnění: polocelek člunové kůlny rodiny Pillsburyových a mola vybíhajícího do oceánu. Exteriér. Cuthbert Bennett drhne dno staré veslice připomínající velrybářský člun, Colm mu pomáhá. Oba spolu živě

rozmlouvají: Couth zřejmě vysvětluje, jak se jmenují různé řasy, chaluhy, škeble a korýši přichycení k lodní obšívce, ale záběry nedoprovází synchronní

zvuk. Na jejich pozadí běží dialog Ralpha Packera s Couthem.)

RALPH: Tak já se zeptám jinak. žiješ s jeho ženou a synem. Ovlivnilo to nějakým způsobem vaše přátelství?

COUTH: Řekl bych, že to pro něj musí být těžké, ale čistě kvůli jeho současným vztahům s

Biggie, kvůli ničemu jinému. Návštěvy bývalé

manželky a syna jsou teď pro něj komplikované. Se mnou to ovšem nemá co dělat; jsem si jistý, že mě má rád stále stejně.

STŘIH

(Packerovo studio, Pseudo hovoří na kameru, synchronní zvuk.)

PSEUDO: Jsem opravdu šťastný, že žije s ním. Couth je naprosto úžasný.

STŘIH

(Tatáž člunová kůlna; Couth a Colm; dialog mimo obraz.)

COUTH: Vím jen tolik, že ho mám taky rád.

RALPH: Proč to manželství ztroskotalo?

COUTH: Hele, na to by ses měl zeptat jí. Vážně.

RALPH: Určitě na to máš svůj názor.

COUTH: Zeptej se jí. Nebo jeho.

ZPĚTNÝ STŘIH

(Pseudo ve studiu hovoří na kameru, synchronní zvuk.)

PSEUDO: Na to se zeptej jí, sakra!

STŘIH

(Molo v Maine; Biggie předčítá Colmovi z knížky. žádný synchronní zvuk; mimo obraz rozmlouvá Biggie s Ralphem.)

BIGGIE: Ptal ses ho?

RALPH: Řekl, abych se zeptal tebe.

BIGGIE: Já vím tolik, že nic nevím. A i kdybych věděla proč, nic by se tím nezměnilo, tak co na tom záleží?

RALPH: Kdo od koho odešel?

BIGGIE: Je to tak důležité?

RALPH: Do prdele, Biggie.

BIGGIE: On odešel ode mne.

ZPĚTNÝ STŘIH (Pseudo ve studiu.)

PSEUDO: Požádala mě o to. Ne, přímo mi řekla, abych šel.

STŘIH

(Biggie, Colm a Couth sedí u venkovního stolu pod velkým slunečníkem. Stůl se nachází na Pillsburyovic molu. Výjev je záměrně pojat velmi formálně a pompézně. Všichni tři hledí do kamery s nedůvěrou. Synchronní zvuk; Ralph

[mimo záběr] zpovídá přítomné.)

BIGGIE: Netušila jsem, že se chystá pryč, přinejmenším ne na tak dlouho.

COUTH: Dokonce ani nevěděla, kam zmizel.

BIGGIE (upírá zlostný pohled do objektivu a vztekle říká Ralphovi): Tys věděl ze všech nejvíc, ty darebáku! Věděl jsi, kam má namířeno, dokonce jsi mu pomáhal! Nemysli si, že jsem na to zapomněla.

STŘIH

(Ralph Packer ve střižně studia prohání filmové pásy stříhacím strojem. Všude kolem něj visí z lišt pod stropem další filmy. žádný synchronní zvuk.) RALPH (mimo záběr): To je pravda. Ano, věděl jsem, kam má namířeno, a pomohl jsem mu zmizet. Jenže on zkrátka chtěl zmizet!

(Energicky tiskne těžkou páku stroje, s jejíž pomocí se slepují jednotlivé filmové pásy k sobě.)

STŘIH

(První z řady statických snímků: Pseudo a Biggie v alpské vesnici. Opírají se o podivné staré auto a usmívají se do hledáčku fotoaparátu. Biggie v elastické lyžařské kombinéze vypadá velmi sexy.)

RALPH (mimo záběr): Rozjel se znovu do Evropy. Ano, právě tam. Třeba ho přepadla nostalgie.

(Další statický snímek: podivně vyhlížející chlapík v podivném klobouku sedí

za volantem starého zornwitweru model 1954 a otevřeným okénkem se šklebí do objektivu.)

BIGGIE (mimo záběr): Merrill Overturf byl naprostý šílenec. Totální blázen.

ZPĚTNÝ STŘIH

(Pseudo ve studiu, synchronní zvuk.)

PSEUDO: Ale ne! Nebyl, vůbec to nebyl blázen. Ona ho nikdy neznala tak jako já. Merrill byl nejnormálnější člověk, s jakým jsem se kdy setkal.

ZPĚTNÝ STŘIH

(Ve střižně; Ralph zvedá páku stroje a probírá se dalšími filmovými pásy.)

RALPH (mimo záběr): Člověk z něho těžko vydoluje jednoznačný výrok. Bere si to všechno moc osobně. A někdy se vysloveně rozhodne nespolupracovat.

(Znovu spustí páku.)

STŘIH

(Synchronní zvuk. Před zavřenými dveřmi koupelny v Tulpenině bytě je instalována řada oslňujících reflektorů. Z koupelny se ozývá splachování

záchodu. V záběru se objevuje Kent: číhá u dveří s velkým mikrofonem v ruce. Pseudo otevírá dveře, zapíná si zip u kalhot a překvapeně civí na kameru. Pak se rozzuří, odstrčí Kenta a vztekle zabrejlí do objektivu.)

PSEUDO (křičí a tvář má zkřivenou hněvem): Jdi s tím do prdele, Ralphe!

24. Jak daleko doběhnete, když vám z ňadra trčí šíp?

Trumpera zahřálo u srdce, když zjistil, že Overturf ještě stále figuruje v telefonním seznamu, dokonce pod starou adresou a se starým číslem. Ale když na ně zkusil zavolat z haly penzionu Taschy, uslyšel ve sluchátku podivné bzučivé kvílení, zřejmě nějaký signál. Frau Taschyová mu na jeho dotaz vysvětlila, že tento tón avizuje zrušenou linku. Teprve pak si Trumper všiml, že seznam je pět let starý a je v něm ještě uvedeno i jeho jméno: na stejné adrese, se stejným číslem.

Vydal se do Schwindgasse 15 a vyhledal byt číslo 2. Mosazný štítek na dveřích hlásal: Sch. WINDL.

To by se Merrillovi podobalo, pomyslel si Pseudo. Když zaklepal na dveře, ozval se zevnitř hluk šarvátky a jakési zabručení. Vzal za kliku. Dveře se otevřely, ale jen natolik, nakolik jim to dovolil zajišťovací řetěz. A bylo dobře, že se neotevřely víc, protože obrovský, vrčící vlčák tak mohl vystrčit ven jen špičku čenichu. Trumper uskočil, aniž byl pokousán, a obyvatelka bytu –

blondýna v natáčkách a se zlostným (nebo vyděšeným, případně zlostným i vyděšeným) pohledem, se ho zeptala, co ho to hergot napadlo vloupávat se jí do bytu.

“Merrill Overturf.?” naťukl ji a držel se přitom co nejdál od dveří, pro případ, že by na něho vypustila vlčáka.

“Vy přece nejste Merrill Overturf,” odsekla.

“Ne, to jistě nejsem,” připustil a ona přibouchla dveře. “Počkejte!” zavolal.

“Chtěl jsem jenom vědět, kde je teď.” Když zaslechl, jak žena tiše hovoří, nejspíš do telefonu, rychle se vzdálil.

Vyšel na ulici a vzhlédl ke kdysi pověstnému truhlíku za Merrillovým oknem. Merrill v něm pěstoval konopí. Teď však truhlík obsahoval jen zmrzlé

rostlinky rezavé barvy vyčuhující zpod sněhového poprašku.

K domovním dveřím zamířila holčička na tříkolce a sesedla, aby si otevřela. Pseudo jí pomohl.

“Bydlí tady v domě Merrill Overturf?” zeptal se jí. Buď si všimla, že hovoří

s přízvukem, anebo jí vštěpovali, aby nemluvila s cizími lidmi. Z výrazu její

tváře bylo jasné, že nehodlá odpovědět.

“Co myslíš, kde je pan Overturf teď?” vyzvídal nenápadně, zatímco jí

pomáhal odnést tříkolku do domu. Holčička na něj dál civěla. “Herr Overturf,” zopakoval

pomalu. “Vzpomínáš si? Měl takové divné auto a nosil legrační

klobouky.” Ale děvčátko zřejmě nic nevědělo. V patře zaštěkal velký pes.

“Co se stalo s panem Overturfem?” zkusil to Pseudo ještě jednou. Holčička pomalu couvala pryč i s tříkolkou. “Umřel?” zeptala se. Pseudo si byl jistý, že dítě jenom hádá. Pak uteklo po schodech a zanechalo jej dole s nepříjemným mrazením, kterému se vyrovnal jen pocit, který se ho zmocnil, když zaslechl, jak se nahoře otevírají dveře, žena v natáčkách na holčičku něco křičí a na schodišti se ozývají zvuky podobné škrábání drápů

velkého psa uhánějícího do přízemí.

Trumper se dal na útěk. Holčička beztak nic nevěděla, to bylo jasné. Trochu ho udivilo, když mu došlo, že se otec děvčátka musí jmenovat Sch. Windl.

S pytlíkem horkých kaštanů koupených u pouličního stánku se Pseudo loudá

někam k Michaelerplatzu, ke groteskní soše, na kterou si pamatuje. Obr podobný Diovi, člověk nebo bůh, tam bojuje s mořskými obludami, hady, dravými ptáky, lvy a mladými nymfičkami; všichni se jej snaží stáhnout dolů

do fontány, k trubce, která mu na prsa chrlí vodu. Obr má samou námahou otevřená ústa, anebo ho trápí žízeň. Celé sousoší je tak přeplácané, že z něj není poznat, zda je Zeus pánem situace a jestli jej tvorové, kteří na něm visí, stahují dolů, nebo ho naopak pozdvihují.

Pseudo si ještě vzpomíná, jak se po náměstí jednou v noci potáceli s Biggie opilí. Těsně předtím ukradli z koňské káry pár velkých bílých ředkví dlouhých jako mrkve, a když míjeli toto monstrózní vypodobení věčného boje, vysadil Pseudo Biggie na kašnu a ona zasunula ředkev antickému bohu do otevřených úst. Prý aby měl dost energie.

Trumper si říká, že by mohl zápasníkovi nabídnout kaštan, a překvapeně

zjišťuje, že ve fontáně někdo zastavil vodu. Nebo zamrzla trubka: trčí z ní

tlustý, neohrabaný penis, neohebná vosková svíce, a Zeus má hruď pokrytu ledem. Poloha postav se nezměnila, ale teď se bůhvíproč zdá, že je dobojováno. Zeus je mrtvý, napadá Trumpera, a krmit mrtvolu kaštany je nesmysl. Je mu líto, že božstvo odešlo, že nakonec podlehlo hadům a mořským obludám, lvům a nymfám. Trumper to dobře ví: byly to nymfičky, kdo ho definitivně dostal.

Biggie by byla nešťastná, kdyby se o tom doslechla. Jistě je nešťastná už teď. Možná tomu nebudeš věřit, Biggie, ale. na lov kachen si lidé berou kondom. Staří sportsmeni se tímhle trikem chrání proti chladu. Víš, než nimrodi vyrazí

dohledávat kachny do ledové vody, natáhnou si prezervativ, to když jim je neaportujou psi, a my jsme s sebou psa neměli. Funguje to stejně jako neoprén.

Anebo jinak (to je zrovna před Hofburgem a kráčí po Heldenplatzu, Náměstí

hrdinů): Tu nepojmenovatelnou gumu, kterou jsem si zapomněl sundat, jsem měl kvůli své nové práci: přijal jsem na částečný úvazek místo demonstrátora ve zdravotnických kurzech sexuální osvěty pro studenty prvních ročníků. Neřekl jsem ti to, protože jsem se styděl. Nevěděl jsem, že jedna lekce bude zaměřena na antikoncepci. I pro studenty to bylo překvapení.

Cítí na sobě chladné pohledy kamenných amorků; míjí barokní anděly a holuby na římsách impozantních paláců a je mu jasné, že Biggie není hloupá. Až příliš dobře zná všechny moje nepravděpodobné historky.

Pozoruje tramvaje, jež se kolébají po Burgringu a pronikavě zvoní na křižovatkách. Cestujícím se kouří od úst a oni čmárají prstem po zamlžených oknech. Madla pod stropem tramvají vypadají jako věšáky, na nichž visí

zimníky i s lidmi. Pokaždé, když sebou tramvaj škubne, narážejí do sebe a kymácejí se; ruce, jimiž se pasažéři drží, končí výš než okno, takže z nich Pseudo vidí jen vztyčená předloktí.

Jako když se hlásí děti v hodině nebo vojáci na shromaždišti.

Aby nějak zabil odpoledne, čte si nápisy na otlučeném kiosku. Má pocit, že si zbytek dne nejlíp ukrátí na dětském filmovém představení, a jako zázrakem na jedno natrefí, za

parlamentem, ve Stadiongasse.

Na programu je spousta krátkých filmů a americký western. Trumper se díky

dokumentům ocitá v Irsku, mezi šťastnými zemědělci. Průvodce pak divákům poví o národní kratochvíli Javánců, kickboxu. Ale Pseudo je netrpělivý, stejně jako dětské publikum; všichni se těší na western. Konečně je to tady!

Jimmy Stewart hovoří německy a dabing je téměř synchronní. Indiáni nechtějí železnici: na tom je založen celý příběh.

Jimmy Stewart pálí z karabiny od boku, a tohle by mohla být Shelley Wintersová, než ji zpustošil čas; v objemných prsou jí vězí šíp. Ať už to byl, kdo chtěl, žena se skutálela ze služebního vagonu do rokle a skončila v potoce, kde přes ni přeběhli divocí koně (náhodou šli právě okolo) a napadl ji chlípný indián, příliš zbabělý na to, aby se zúčastnil přepadení vlaku. To všechno musela vytrpět, než se jí podařilo vylovit malou pistoli ze zakrváceného výstřihu a udělat indiánovi řádný otvor do hrdla. Teprve pak se postavila, skrz naskrz promáčená, šaty zmáchané vodou z potoka a krví

přilepené k tělu, a zařvala: “Hilfe!” Mezitím se snažila vykroutit si šíp z dmoucího se ňadra.

Trumper seděl v Augustiner-Kelleru nad mastnou klobásou a sklenkou letošního vína, poslouchal starodávné smyčcové kvarteto a rozjímal o tom, že by možná stálo za to seznámit se s

některými hollywoodskými

kaskadérkami, pokud ovšem všechny nemají chlupatá prsa.

Když se vracel do penzionu Taschy, začaly se rozsvěcovat pouliční lampy; dělo se to nemotorně, výbojky svítily a zase hasly, nikde ani stopa po hodinářské přesnosti, jakou znal z Iowa City. Jako by ve Vídni teprve nedávno přešli z plynu na elektřinu a zatím to moc nefungovalo. Před kavárnou v Plankengasse ho oslovil nějaký člověk. Zdálo se, že říká:

“Grajak ok bretzet.” Trumper zůstal stát a pokusil se tento jazyk lokalizovat.

“Bretzet, jak?” pokračoval muž a Trumper přemýšlel: mluví česky?

Maďarsky? Srbochorvatsky? “Gra! Nucemo paz!” zvolal neznámý. Kvůli něčemu se vztekal a hrozil Trumperovi pěstí.

“Ut boethra rast, kelk?” zeptal se Pseudo. Starou dolnonorštinou nemohl nic pokazit.

“Gra?” vyhrkl muž podezíravě. “Grajak, ok,” dodal o něco sebevědoměji a nakonec dychtivě zvolal: “Nucemo paz tzet!”

Pseudo litoval, že mu nerozumí, a znovu se uchýlil k staré dolnonorštině: “Ijs kik.”

“Kik?” přerušil ho muž s úsměvem. “Gra, gra, gra! Kik!” halekal a snažil se potřást Trumperovi rukou.

“Gra, gra, gra,” odpověděl Pseudo a stiskl mu pravici, zatímco muž se stále potácel, brebentil: “Gra, gra,” a přesvědčivě pokyvoval hlavou. Nakonec udělal čelem vzad, zakopl o obrubník a v předklonu si to metl na druhou stranu ulice, kde se jako slepec snažil nohou nahmatat chodník a současně si rukama chránil rozkrok.

Pseudovi to celé připomnělo rozhovory s panem Fitchem. Pak mu otrávený

zrak padl na zmuchlanou stránku novin ležící na chodníku. Nečitelné písmo připomínalo cyrilici a jednotlivé litery vypadaly spíš jako hudební záznam než

jako části slov. Pseudo se rozhlížel po chlapíkovi, ale po tom se slehla země. Článek vytržený z novin tištěných podivným jazykem byl zřejmě důležitý –

někdo podtrhl celé věty propisovací tužkou a tatáž energická ruka připsala na okraj poznámky. Pseudo si ten podivný cár papíru strčil do kapsy. Měl pocit, že se jeho mozek vznáší někde vysoko. Po návratu do penzionu se snažil soustředěně myslet na něco důvěrně známého, co by jej vrátilo na zem. Pokusil se vyťukat na stroji recenzi zhlédnutého westernu, ale klávesy s přehláskami jej rozptylovaly a ke všemu zjistil, že zapomněl název filmu. Mohl se jmenovat: Jak daleko doběhnete, když vám z ňadra trčí šíp?

Tajemnou asociací se v tu chvíli o patro níž rozezněla noční hudba bidetů. V ozdobném francouzském okně sahajícím bezmála až ke stropu zahlédl Pseudo vlastní odraz; i s psacím strojem zabíral pouze dolní rohovou tabulku. V zoufalé snaze zachránit vlastní titěrnou, potápějící se duši vytrhl ze stroje list s recenzí a dal se, přehlásky nepřehlásky, do psaní dopisu vlastní ženě.

Penzion Taschy Spiegelgasse 29 Vídeň 1, Rakousko

Milá Biggie,

vzpomínám na Tě, Colme, a taky na Tebe, Biggie, na noc, kdy se ti ve vermontském East Gunnery napjalo břicho. Byla jsi v osmém měsíci, Big, když ti vyskočil pupek.

Cesta z Great Boar’s Head nám zabrala tři hodiny, tři hodiny v Couthově

větrném volkswagenu s chybějícím kusem posuvné střechy. V Portsmouthu bylo oblačno; i v Manchesteru, Peterboroughu a Keenu bylo oblačno. A Couth všude říkal: “Jen aby nezačalo pršet.”

Třikrát jsem si s tebou vyměnil místo, Biggie. Nejelo se ti pohodlně. A třikrát jsi řekla: “Panebože, jsem hrozně objemná!”

“Jako úplněk,” prohlásil Couth. “Jsi nádherná.” Ale tys v jednom kuse nadávala, Biggie. Pořád ti nešlo z hlavy, jak hrubě se můj otec vyjádřil o naší hříšné a nezodpovědné kopulaci.

“Zkus se na to podívat jinak,” nadhodil Couth. “Říkej si, jaké štěstí potkalo to dítě, že mu vlastní rodiče budou tak blízcí věkem.”

“A pomysli na geny, Biggie,” přidal jsem se já. “Jak geniální kombinaci genů

zdědí!”

Ale ty jsi řekla jen: “Už mě nebaví pořád myslet na dítě.”

“A vy dva jste se aspoň dali dohromady,” pokračoval Couth. “Vem si všechno to rozhodování, jehož jste zůstali ušetřeni.”

“žádné rozhodování by se nekonalo,” odbyla jsi chudáka Coutha, který se tě

jenom snažil utěšit. “Pseudo by si mě nikdy nevzal, kdybych nečekala dítě.” Na to jsem řekl jen: “Tak, a jsme ve Vermontu,” protože jsem dírou ve střeše viděl ubíhat rezavé traverzy mostu přes řeku Connecticut. Nedala sis pokoj, Biggie, přestože jsme se o tom bavili už mockrát, jenže já

jsem se do toho nemínil nechat znovu zatáhnout.

“Nikdy by ses se mnou neoženil, Pseudo,” prohlásila jsi. “Vím to.” A Couth, požehnaný Couth, na to odpověděl: “Tak bych se s tebou oženil já, Biggie, při úplňku, při půlměsíci nebo bez něj, stejně bych to udělal, kdyby se Pseudo cukal. Jen si to prosím představ!” A jak byl skloněný nad volantem, otočil se k tobě se svým pověstným úsměvem a předvedl ti, jak umí jazykem rozhýbat čtyři falešné zuby vepředu.

Což konečně vyloudilo nepatrný úsměv i na tvé tváři, Biggie. Když jsme dorazili do East Gunnery, už jsi nebyla tak bledá.

Ale Pseuda usazeného v penzionu Taschy vzpomínka na East Gunnery rozrušila. Přečetl si, co napsal, a vůbec se mu to nelíbilo. Tón dopisu mu připadal nevhodný, a tak jej zkusil přepsat, řádku po řádce, počínaje větou

“.když ti vyskočil pupek.”

Ukryli jsme Coutha i s volkswagenem dole na pastvině a šlapali jsme pěšky po dlouhé příjezdové cestě k farmě tvého otce. Tady máte svoji panenskou nevěstu s báglem na břiše! Mám pocit, že jsem ti vyčetl zbabělost, protože jsi o tom vašim nenapsala ani slovo.

“Napsala jsem jim o tobě, Pseudo,” ohradila ses. “Zato ty jsi o mně doma neinformoval vůbec.”

“Jenže jsi je nevarovala, v jakém jsi stavu, Big,” poznamenal jsem. “Nikdo o tom neví.”

“To je pravda,” připustila jsi a odtáhla sis těsný plášť do deště co nejdál od těla, aby to vypadalo, že se ti vzdouvá na břiše jen proto, že máš ruce vražené v kapsách.

Ohlédl jsem se po Couthovi, který nám trochu ustrašeně mával; trčel přitom z otvoru ve střeše auta jako chlupatý periskop v lidské podobě.

“Couth může s námi do domu,” řekla jsi. “Nemusí se schovávat na poli.” Ale já jsem prohlásil, že Couth je stydlivý a na poli je mu líp. Nedodal jsem už, že když se objevíme bez cizího doprovodu, snáze si podle mého názoru vyprosíme odpuštění, a že mě uklidňuje myšlenka na Coutha a jeho vůz čekající v bezpečí venku na pastvině pro případ, že bych musel rychle pryč. Nejnapjatější jsem byl v okamžiku, kdy jsme míjeli džíp tvého otce a tys poznamenala: “Táta je taky doma. Panebože! Táta, máma, všichni!” Připomněl jsem ti, že je neděle.

“Takže to u nás bude i teta Blackstoneová,” dodala jsi. “Teta Blackstoneová

je totálně hluchá.”

Rodina právě večeřela a tys nevytahovala ruce z kapes pláště. Vířila jsi kolem jídelního stolu jako baňatá láhev od cocacoly a švitořila jsi: “Tak tohle je Pseudo. Vždyť víte, říkala jsem vám o něm! Psala jsem vám!” To vše do té

doby, dokud matce poprvé nesklouzl zrak na tvé břicho a dokud se jí teta Blackstoneová nezeptala: “Nezdá se ti, že Sue zase ztloustla?” Tvá matka dostávala skelný pohled a ty jsi prohlásila: “Jsem těhotná.” A hned jsi dodala: “Ale nic se neděje.”

“Jasně, vůbec nic se neděje!” zvolal jsem jako idiot a sledoval vidličku s dušeným masem na cibulce v ruce tvého otce, která zkameněla dva centimetry od otevřených úst.

“Všechno je v pořádku,” ujistila jsi je znovu a na všechny ses usmála.

“Samozřejmě,” přidala se teta Blackstoneová, která dohromady nic neslyšela.

“Přesně tak,” mumlal jsem a kýval hlavou.

A tvoje hluchá teta Blackstoneová kývala zase na mě a opakovala:

“Samozřejmě! To je tou tučnou německou kuchyní, pak nemá přibírat. A navíc celé léto nelyžovala!” Pak s pohledem upřeným na tvou slova neschopnou matku zavřískla tím svým pronikavým, jasným hlasem:

“Propána, Hildo, takhle vítáš vlastní dceru? Já si náhodou vzpomínám, že ty jsi tloustla a zase hubla v jednom kuse, jak tě zrovna napadlo.”

V tu chvíli v penzionu Taschy současně zasyčely dva bidety a Pseudo Trumper přišel o tu část mozku, která zodpovídá za paměť. A možná i o některé jiné, sousedící části.

25. Čekání na Ralpha

Trumper seděl na posteli v rybí temnotě a želvím příšeří Tulpenina bytu, vzteky bez sebe, strnulý jako dřevěný panák. V poslední době si vypěstoval zvyk nezvladatelně zuřit. Ze všech sil se soustředil na to, aby se ani nepohnul, takže připomínal zadumanou sochu. Tenhle zvláštní tělocvik pro posílení svalstva ho nakonec dostatečně vyčerpal. Už zase trpěl nespavostí.

“Ale no tak, Trumpere!” zašeptala Tulpen a pohladila ho po zdřevěnělém stehně.

Trumper soustředěně pozoroval rybu. Byla tu jedna nová a mimořádně ho štvala. Béžová varianta nafouklého ježíka měla ohavný zvyk: přisála se průsvitnou tlamičkou ke stěně akvária a vypouštěla proti sklu malé bublinky. Protože vzduch neměl kudy uniknout, vracel se jí zpátky do břicha a ryba se o to víc nafoukla. Čím byla větší, tím měla menší očka, a tlak vzduchu ji nakonec od skla odtrhl, jako když nafouknete balónek a pak ho pustíte. Béžový ježík prosvištěl pozpátku akváriem jako utržený rotor, čímž vyděsil ostatní ryby. Ve chvíli, kdy byl nejobjemnější, by ho Trumper nejradši propíchl špendlíkem. Měl pokaždé pocit, že když se ryba začne nafukovat, upřeně na něj civí. Nebylo od ní moc chytré, takhle dráždit nepřítele. Trumper ve skutečnosti nesnášel všechny ryby a při svém současném rozpoložení si představoval, jak by se jich nejlépe zbavil. Kdyby tak někde sehnal hroznou rybožravou rybu; všežravce, který by vyčistil nádrž od všeho, co plave, leze a klouže, a pak by se vrhl na škeble, kamínky, řasy a snad i na

provzdušňovací trubici. Nakonec by prokousal sklo, nechal vytéct všechnu vodu a chcípnul by na nedostatek kyslíku. Anebo ještě líp, když už by se plácal na suchém dně akvária, mohl by sežrat sám sebe. Úžasný všežravec!

Trumper hned po jednom zatoužil.

Znovu zařinčel telefon. Trumper se nepohnul a kradmý pohled, který vrhl na Tulpen, ji varoval, aby se ho ani ona nepokoušela zvednout. Trumper to před pár minutami udělal a právě tento telefonát měl svůj podíl na vražedném puzení vůči bezbranné rybě i na jeho stávající strnulosti.

Tím, kdo předtím volal, byl Ralph Packer. Bez ohledu na to, že si Pseudo a Tulpen šli právě lehnout, jim oznámil, že se u nich objeví i s Kentem a filmařským náčiním za několik tisíc dolarů. Chtěl je natočit, jak si jdou lehnout.

“Proboha, Ralphe!” zaprotestoval Trumper.

“Počkej!” opáčil Ralph. “Jenom to, jak si jdete lehnout, Trumbero. Rozumíš, jde mi o domácký záležitosti, rutinu v koupelně, čištění zubů, svlíkání, každodenní drobný něžnosti a podobný hovadiny.”

“Dobrou noc, Ralphe.”

“Ale Trumbero, za půl hodinky budem hotoví!”

Trumper zavěsil a vztekle se obořil na Tulpen: “Nechápu, jak jsi s ním někdy mohla spát!”

Tím odstartoval řetěz pozoruhodných událostí.

“Byl zajímavý,” prohlásila Tulpen. “Zaujalo mě, co dělá.”

“To jako v posteli?”

“Nech toho, Trumpere.”

“Myslím to vážně!” zařval na ni. “Chci to vědět! Líbilo se ti, když jste se spolu milovali?”

“S tebou se mi to líbí víc,” řekla. “V tomhle směru můj zájem o něj pohasl.” Hlas měla jako led, ale Trumper si toho nevšímal. “Zkrátka ti došlo, že to byl omyl,” popíchl ji.

“Ne, žádný omyl. Prostě mě přestal přitahovat. Nikoho jiného jsem tehdy neznala.”

“A pak jsi potkala mě.”

“To už jsem s Ralphem dávno nespala.”

“Proč jste toho nechali?” vyzvídal.

Převalila se, takže teď ležela zády k němu. “Moji kundu to přestalo bavit,” svěřila se

skleněné stěně akvária.

Trumper na to nic neřekl; zvolna upadal to tranzu.

Uplynulo pár minut, než se Tulpen zeptala. “Koukni, oč ti jde? O tamto mi ve vztahu s Ralphem nikdy moc nešlo. Ale měla jsem ho ráda, a pořád mám, Trumpere. Jen ne tak, jak si myslíš.”

“Napadne tě někdy, že bys s ním mohla znovu spát?”

“Ne.”

“Zato jeho ano.”

“Jak to víš?”

“To by tě zajímalo, viď?” zeptal se. Tulpen tiše zaklela a odvrátila se od něj. Pseudo měl pocit, že se brzy promění v kámen.

“Trumpere?” oslovila ho po chvíli, když už mlčel dost dlouho. “Proč nemáš

rád Ralpha, Trumpere? Kvůli tomu filmu?”

Ne, filmem to vážně nebylo. Koneckonců, mohl jej jednoduše odmítnout; mohl tvrdit, že se ho natáčení přeci jen příliš dotýká. Jenže by to nebyla pravda, musel si dokonce přiznat, že ho filmování baví. Terapeutické účinky přitom vůbec nehrály roli; Trumper dobře věděl, že je v podstatě ješita, kterého těší, když může na plátně sledovat sám sebe.

“Nejde o to, že bych Ralpha neměl rád,” ozval se. Tulpen se k němu otočila a pohladila ho po zdřevěnělém stehně. A potom. potom začal přemýšlet o vraždě ryby, a když zazvonil telefon, tak i o vraždě osoby, která jej zvedne. Z dlouhého sezení ve vzpřímené poloze ho rozbolela záda. Chvíli trvalo, než

se s ním Tulpen znovu pokusila navázat kontakt. “Víš co ti povím, Trumpere?

Málo se se mnou miluješ. Dost hodně málo.”

Chvíli o tom uvažoval. Pak se zamyslel nad blížící se operací, dr. Vigneronem a pitnou kúrou. “Za to může můj pták,” ozval se konečně. “Až si ho nechám spravit, budu jako vyměněný.”

S Tulpen se miloval rád a to, co řekla, mu dělalo starost. Napadlo ho, že by se mohli milovat hned teď, ale nejdřív musel vstát a jít se vyčurat. V koupelně si prohlížel vlastní obraz v zrcadle. Neušlo mu, jak ustrašeně se tváří, když se chtěl štípnout, aby si zprůchodnil trubici. Bylo to čím dál horší. A Vigneron měl zase jednou pravdu: i na malou operaci se občas čeká

několik týdnů.

V tu chvíli mu připadalo ze všeho nejdůležitější, aby se s Tulpen okamžitě

pomiloval, ale pak si, snad pod vlivem čehosi, co zahlédl ve svém výrazu, když se pozoroval v zrcadle, vzpomněl na Merrilla Overturfa a začal močit tak energicky, až mu do očí vstoupily slzy.

Byl už v koupelně dost dlouho a ospalá Tulpen na něj z postele zavolala: “Co tam pořád děláš?”

“Vůbec nic, Biggie,” odpověděl dřív, než stačil větu spolknout. Když se vrátil do postele, Tulpen seděla zabalená do pokrývek a plakala. Takže slyšela, co předtím řekl.

“Tulpen!” oslovil ji a vzal ji kolem ramen.

“Chtěl jsi říct ,Biggie‘!” zašeptala.

“Tulpen,” zopakoval a pokusil se ji políbit.

Odstrčila ho; teď ho měla tam, kde ho chtěla mít. “Něco ti povím,” zasyčela.

“Starý Ralph Packer si mě nikdy s nikým nespletl.” Trumper se odsunul a sedl si do nohou postele.

“A chceš slyšet ještě něco?” vykřikla. “To, že se se mnou nemiluješ kvůli svému ptákovi, jsou jenom kecy!”

V tom ke sklu připlul béžový ježík, vypoulil na Trumpera oči a znovu se pustil do svých ohavností.

Tulpen měla pravdu a Trumper to dobře věděl. A ještě víc ho bolelo, že podobné rozhovory mezi nimi nebyly ničím novým. Tohle všechno zažil už

mockrát, s Biggie. A tak dál seděl na kraji postele a přivolával strnulost. Nakonec jí dosáhl. Když telefon zazvonil potřetí, bylo mu jedno, jestli volá

Ralph nebo někdo jiný. Kdyby se mohl pohnout, zvedl by sluchátko. Tulpen si zřejmě připadala stejně osamělá, protože šla a udělala to sama. Pseudo ji slyšel, jak unaveně říká: “Ale jo. Jasně, přijeď a natoč si ty pitomý

záběry.”

Dál seděl jako socha a děsil se nejbližší změny. Když chce hrát v Ralphově

filmu, musí nejdřív skončit s tímhle divadýlkem, nebo snad ne?

Tulpen mu položila hlavu do klína a obrátila k němu obličej. Tohle gesto –

jedno z mnoha jejích gest, znamenalo: dobrá, znovu jsme k sobě našli most, i když jsme ho zatím nepřekročili. Ale třeba zvládneme i to. Zůstali v té pozici dlouho, zřejmě to byl stejně dobrý způsob, jak si ukrátit čekání na Ralpha, jako kterýkoli jiný.

“Trumpere?” zašeptala Tulpen konečně. “Když se se mnou nakonec přece jenom miluješ, líbí se mi to.”

“Mně taky,” hlesl.

26. “Gra, gra!”

Jak dlouho byl bez sebe, to Trumper nevěděl. A právě tak netušil, nakolik je při smyslech, když mu zrak padl na text, který přibyl na archu v psacím stroji. Přečetl si ho, podivil se, kdo jej asi psal, a hloubal nad ním jako nad obdrženým dopisem, nebo spíš jako nad listem, který napsal cizí člověk cizímu člověku. Pak si všiml temné přikrčené postavy v dolním koutě

francouzského okna a vzápětí vyděsil sám sebe, když se s hlasitým zasténáním prudce napřímil; současně s tím se v zrcadle okenní tabule vzepjala jeho strašidelná trpasličí kopie, rozmazaná jako mikroskopický

živočišný druh.

Teprve teď mu došlo, že sténá on sám, a zároveň k němu dolehl sílící hluk z přízemního vestibulu; možná se dokonce ozýval ještě blíž, přímo ve druhém patře. Ještě stále si nevzpomínal, kde je. Otevřel dveře, a když

uviděl obličeje civící z pokojů po obou stranách chodby, něco na ně

hystericky vyštěkl. Tři ksichty reagovaly na jeho úlek stejným úlekem a zavřískly. Trumper se zatím snažil identifikovat zdroj hluku, jenž se šířil z druhého patra jako oheň.

Kterou pásku poslouchám?Kdy že jsem to byl v blázinci?

Opatrně se doplížil ke schodišti. Na celé chodbě se nenašel nikdo, kdo by se odvážil vykouknout, snad ze strachu, že by na něj Trumper znovu křičel. Šachtou schodiště k němu zdola doléhal hlas Frau Taschyové: “Je mrtvý?” A Trumper slyšel sám sebe, jak šeptá: “Ne, nejsem.” Ale ti lidé mluvili o někom jiném.

Když sestoupil do mezipatra, spatřil, jak se v chodbě pod ním hemží dav. Jedna z kurev si právě stěžovala: “Určitě je po něm. Ještě se mi nestalo, aby na mně někdo takhle vytuhnul, nikdy.”

“Neměla jsi s ním hýbat,” řekl někdo jiný.

“Přece jsem ho musela ze sebe svalit, ne?” h ájila se štětka, zatímco Frau Taschyová si pohrdavě změřila chlapa, který se vynořil z pokoje na konci chodby s botami v podpaží a rychle

si zapínal zip u kalhot. Kurva, kráčející

hned za ním se zeptala: “Co je? Co se děje?”

“Jeden chlápek umřel na Jolantě,” odpověděl někdo a všichni se zasmáli.

“Asi toho na něj bylo příliš,” ozvala se jiná z dam a Jolanta, která na sobě

měla jenom podvazkový pás a punčochy, dodala: “Třeba toho jenom moc vypil.”

Jako když střelí do vrabců, vyrážely z pokojíků po celé délce chodby temné

mužské postavy se sklopenou hlavou a šaty v náruči.

“Tak mladý chlap nemohl umřít,” prohlásila Frau Taschyová a muži spěchající

kolem ní se náhle tvářili ještě zděšeněji. Zdálo se, že jim to došlo teprve teď: Souložení je nebezpečné! Může zabít i mladého člověka!

Trumpera to poznání vůbec nepřekvapilo. Sešel z

mezipatra do haly

páchnoucí sexem tak sebevědomě, jako by se už uklidnil a smířil s tím, že postava v okně byla jeho vlastním obrazem, nebo jako by spal a všechno se mu jen zdálo. Nebyl si ostatně vůbec jistý, zda tomu tak není.

“Najednou byl studenej. Myslím opravdu studenej,” oznamovala štětka. Ale Frau Taschyová, stojící ve dveřích pokoje, v němž dokonal souložící host, zvolala: “Pohnul se! Přísahám!”

Lidé na chodbě se rozdělili na dva skoro stejně velké tábory: jedni prchali ode dveří a druzí se k nim naopak drali, aby nahlédli dovnitř.

“Už se zase hýbe!” hlásila Frau Taschyová.

“Schválně si na něho sáhněte!” vyzvala ji dotyčná kurva. “Uvidíte, jak je ledovej!”

“To víš, budu na něho sahat!” odsekla Frau Taschyová. “Ale schválně se pojď

podívat. Chceš mi tvrdit, že se nehýbe?”

Trumper přistoupil blíž. Přes čísi navoněné rameno se mu otevřel šokující

pohled na zmuchlanou postel a vibrující bílý zadek; pak se do dveří nahrnuli lidé a zakryli mu výhled.

“Polizei!” zvolal někdo. Z pokoje o pár dveří dál vystartoval nahý muž

nesoucí pod paží zmuchlaný uzlík narychlo sesbíraného šatstva, rozhlédl se po shromážděném zástupu a zase zmizel v pokoji. “Polizei!” zopakoval kdosi, ale to už se chodbou blížila trojice policistů: kráčeli bok po boku, v jednom šiku, ten nejramenatější uprostřed mezi dvěma kolegy, kteří cestou rozráželi dveře pokojů, jež míjeli. Prostřední policista si všechny přísně změřil a vyštěkl: “Nikdo nesmí odejít!”

“Koukněte, posadil se,” upozorňovala Frau Taschyová ze dveří pokoje.

“Co se tady děje?” otázal se prostřední policista.

“Zkolaboval,” vysvětlovala Jolanta. “Vytuhl přímo na mně.” Ale když se pokusila přiblížit k prostřednímu policistovi, jeden z krajních jí zastoupil cestu.

“Zpátky,” přikázal jí. “Všichni zpátky!”

“Tak co se tady stalo?” zeptal se prostřední policista a dal si ruce v bok, až se mu zvrásnily dlouhé rukavice na zápěstích.

“Do háje, když mě necháte, tak vám to povím!” ozvala se kurva, kterou předtím odstrčili.

A policista, který ji odstrčil, teď řekl: “Tak nám to povězte!” V tu chvíli zvolala Frau Taschyová: “Vstává! Není mrtvý! Vůbec nebyl mrtvý!” Pak Trumper uslyšel ránu a chropot a došlo mu, že zmrtvýchvstání bylo jen přechodné.

“Mein Gott!” zamumlala Frau Taschyová.

A z podlahy pokoje se ozval hlas, pomalu a zemdleně tající mezi drkotajícími zuby. “Ich bin nicht betrunken!” (nejsem opilý.) pravil hlas. “Ich bin zuckerkrank!” (mám cukrovku).

Prostřední policista rozrazil dav shromážděný přede dveřmi a rázně

vpochodoval do místnosti. Přitom šlápl na nataženou paži bledého stvoření, jež se krčilo na prahu, druhou rukou chabě svíralo hrst plechových psích známek zavěšených kolem krku.

“Was Sie sehen, ist eine Insulinreaktion!” (to, co vidíte, je hypoglykémie) mumlalo stvoření. Znělo to jako vzkaz nahraný na telefonním záznamníku.

“Füttern Sie mir Zucker, schnell!” (nacp ěte mě cukrem, rychle) vykřikl hlas nakonec.

“To víš, že jo!” zvolal policista a sklonil se nad hadrovitým Merrillem Overturfem ležícím na zemi. “Prý cukr,” prohodil ironicky. “Tak on by rád cukr!”

“Je to diabetik,” vysvětloval Trumper štětce stojící vedle něj a natáhl se, aby se dotkl Merrillovy bezvládné ruky. Stihl ještě říct: “Nazdar, starý brachu,” ale to už mu jeden z krajních policistů, který si zřejmě omylem vyložil jeho gesto jako hrozbu vůči zhroucenému Merrillovi, zasadil loktem úder na solar a poslal jej do náruče sulcovité dámy páchnoucí pižmem. Ta se nečekanému útočníkovi ihned zahryzla do krku. Pseudo ztratil dech, vytrhl se jí a snažil se něco vysvětlovat rukama, ale to už ho oba policisté přišpendlili ke klandru, takže mu hlava zvrácená nazad bimbala přes zábradlí. Viděl všechno vzhůru nohama, i Merrilla, kterého vlekli po schodech k recepci. Merrillův třaslavý, slabý hlas soupeřil se skřípotem vchodových dveří, když sténal: “Ich bin nicht betrunken!” Pak za jeho vysokým, tenkým kvílením zapadla vrata. Trumper se snažil popadnout dech, aby mohl vše vysvětlit, ale zmohl se jen na zabručení: “Není opilý. Pusťte mě za ním.” Jeden z policistů mu stiskl pusu a hnětl ji jako chlebové těsto.

I se zavřenýma očima Pseudo slyšel, jak jedna ze štětek říká: “Je to diabetik,” zatímco policista mu vrčel do ucha: “Tak ty bys chtěl za ním, jo?

Rád bys mu sáhl na zoubek?” Trumper se pokusil zavrtět hlavou a vysvětlit

pohmožděnými ústy, že k Merrillovi napřahoval ruku, protože to je starý

přítel, a kurva začala znovu vysvětlovat: “Je to diabetik. Řekl mi to. Pusťte ho.”

“Diabetik?” řekl jeden z policistů a Pseudo cítil, jak mu vzadu za očima tepe puls. “Tak diabetik, jo?” zopakoval. Zvedli Pseuda do vzpřímené polohy a přestali mu mačkat ústa. “Jsi diabetik?” zeptal se první z nich. Byli ve střehu, připravení na výpad, ale nedotýkali se ho.

“Ne,” odpověděl Pseudo a osahával si bolavou pusu. “Ne,” řekl ještě jednou, protože si nebyl jistý, zda mu rozuměli; vyslovovalo se mu špatně. “Ne, nejsem diabetik,” prohlásil nakonec zřetelně.

Znovu ho popadli. “Myslel jsem si to,” podotkl jeden z policistů ke svému kolegovi. Když jej vlekli recepcí a dál, ven ze dveří, vstříc prvnímu nárazu zimy, slyšel někde za sebou štětku, jak slabým a unaveným hlasem vysvětluje: “Ale ne, proboha. tohle není diabetik. Ježíšmarjá, tenhle mi jenom povídal, že ten druhej má cukrovku.” Její slova uťaly zavírající se dveře hotelu, zatímco Pseudo, postrkovaný z

každé strany policistou,

pokračoval v cestě po chodníku.

“Kam jdeme?” zeptal se. “Cestovní pas mám v pokoji. Proboha, snad byste se mnou nemuseli zacházet zrovna takhle! Já jsem toho chlápka nenapadl, je to můj starý kamarád, sakra! A má cukrovku. Doveďte mě k němu.” Ale oni ho nacpali do zeleného policejního

volkswagenu, takže si odřel holeně o ukotvení bezpečnostního pásu, a usadili ho v předklonu na zadní sedadlo, aby mu mohli připoutat ruce k úhlednému kovovému kroužku v podlaze, takže musel jet s hlavou mezi koleny. “Jste blázni,” utrousil. “Vůbec neposloucháte, co vám povídám.” Otočil hlavu; průzorem mezi vlastním lýtkem a ohnutým kolenem zahlédl policistu, který cestoval na zadním sedadle spolu s ním. “Jsi normální konečník,” oznámil mu, “a ten druhý

taky.” Přitom hmitl hlavou a vrazil zezadu do sedadla řidiče, který úsečně

zaklel.

“Uklidni se, jo?” ozval se policista na zadním sedadle.

“Ty zívající řitní otvore!” pokračoval Trumper, ale policista se jen naklonil dopředu, bezmála způsobně, jako by špatně slyšel. “Máš mozek syfilitika,” konstatoval Trumper a policista pokrčil rameny.

Jeho kolega na předním sedadle se zeptal: “Copak neumí německy? Zdálo se mi, že předtím mluvil německy. Řekni mu, ať to zase zkusí.” Pseudo cítil, jak mu po zádech přejela mrazivá vlna, z níž se mu roztřásly ruce v želízkách. Přísahal bych, že jsem vážně mluvil německy!

A tak řekl německy: “Ty svině!” Tvrdý gumový obušek v policistově ruce zahlédl příliš pozdě na to, aby dokázal uhnout hlavou.

Pak zaslechl hlas z vysílačky. Říkal: “Nějaký opilec.” Vzápětí slyšel sám sebe, jak mumlá: “Ich bin nicht betrunken.” Vzápětí zalitoval, že vůbec něco řekl: uviděl, jak se vzduchem mihl pendrek, a uslyšel hlasité prásk! Bolavá

žebra ucítil, až když se zkusil nadechnout.

“Je opilý,” oznámila vysílačka. Trumper zadržel dech.

“Prosím, dýchejte,” ozval se hlas z vysílačky. Začal dýchat a celý se roztřásl zimou.

“Najednou byl studenej,” řekla štětka ze záznamníku.

“Ty mamino,” zabručel Trumper, “ty štětko ze záznamníku.” A obušek mu dopadal na žebra, na zápěstí, na ledviny a na vědomí.

Trvalo mu dlouho, než doplaval na ono místo uprostřed Dunaje, kde mohl pod hladinou spatřit tank. Šlapal vodu, nespouštěl zrak ze světel mola u Gelhaftova sklípku, a uviděl hlaveň. Zvedala se tak vysoko, až měl pocit, že by se jí mohl dotknout, nebo že míří přímo na něj. Pak se otevřel průlez ve věži tanku, pohybovala s ním voda, nebo se to tak aspoň jevilo. Kdo jen může být v průlezu tanku? Nemělo by se o tom někomu říct? Ale vzápětí ho napadlo: Jedu ve volkswagenu, a jestli je ve střeše otvor, můžu se spolehnout na Coutha.

Sykot bidetů mu promyl hlavu.

Jak dlouho byl bez sebe, to Trumper nevěděl. A právě tak netušil, nakolik je při smyslech, když mu zrak padl na text, který přibyl na archu v psacím stroji. Přečetl si ho, podivil se, kdo jej asi psal, a hloubal nad ním jako nad obdrženým dopisem, nebo spíš jako nad listem, který napsal cizí člověk cizímu člověku. Pak si všiml temné přikrčené postavy v dolním koutě

francouzského okna a vzápětí vyděsil sám sebe, když se s hlasitým zasténáním prudce napřímil; současně s tím se v zrcadle okenní tabule vzepjala jeho strašidelná trpasličí kopie, rozmazaná jako mikroskopický

živočišný druh.

Když otevřel dveře na chodbu, spatřil moře tváří, prostitutky se zákazníky, Frau Taschyovou a jednoho policajta.

“Co se děje?” zeptalo se ho hned několik lidí.

“Prosím?”

“Tak co je to tady?” ozval se policista.

“Proč jste tak vřískal?” vyzvídala Frau Taschyová.

“Je opilý,” zašeptala jedna ze štětek.

Trumper opakoval jako gramodeska: “Ich bin nicht betrunken.”

“Ale vřískal jste,” trvala na svém Frau Taschyová. Policajt přistoupil blíž a nahlédl Pseudovi přes rameno do pokoje. Řekl však jen: “Psal jste na stroji, co?” Trumper pátral po obušku. “Proč si mě tak prohlížíte?” podivil se policajt. žádný obušek neměl.

Pseudo o krok couvl a zavřel za sebou dveře. Sáhl si prstem do oka; zabolelo to. Osahal si krk v místě, kam ho předtím měla kousnout jedna ze štětek; žádnou bolest necítil. Nebolela ho

ani žebra a zápěstí, přes která měl dostat obuškem.

Balil a přitom poslouchal šepot na chodbě. Chtějí vyrazit dveře! Ale nechtěli; když znovu vyšel ven, jen tam postávali. Trumper cítil, že když nepřevezme iniciativu sám, převezmou ji za něj oni, a velmi důstojně prohlásil:

“Odcházím. V takovém rámusu se nedá pracovat.” Frau Taschyové podal peněžní obnos, který pokládal za víc než dostatečný, ale ona začala bájit o tom, že u ní bydlel dva měsíce. To Trumpera zmátlo a vzhledem k přítomnosti policisty se jí rozhodl zaplatit, kolik požadovala. Z kapsy špiónského pláště mu vykukoval pas. Když jej chtěl policista vidět, Trumper němě kývl směrem ke kapse, a on si jej nejistě vzal sám.

Pseudo se pro všechny případy zkusil ještě jednou zeptat: “Merrill Overturf.? Je to diabetik.” Avšak nikdo nezareagoval; někteří z přítomných se od něj dokonce odvrátili a předstírali, že neslyší. Zřejmě jim z něj bylo trapně a obávali se, že se co nevidět začne svlékat.

Když se octl na ulici, policajt ho sledoval ještě asi dva bloky, bezpochyby chtěl být u toho, až Pseudo skočí pod automobil nebo projde výlohou do některého obchodu. Ale Pseudo nasadil ostré tempo jako člověk kráčející za určitým cílem, takže policajt brzy odpadl a ztratil se. Konečně byl Trumper sám a kroužil v bezpečí úzkých uliček v okolí Graben. Chvíli mu trvalo, než

našel kavárnu Leopolda Hawelky, a než vstoupil, zaváhal, jako by znal všechny, s nimiž se uvnitř setká, ba dokonce jako by pátrání po Merrillovi od jeho první návštěvy tohoto lokálu v ničem nepokročilo.

Našel zde nervózního číšníka a usmál se na něho. Našel onu mladou dívku, která kdysi Merrilla trochu znala. Našel i mohutnou slečnu se zářivě zelenými očními stíny, kvočnu přednášející učedníkům shromážděným kolem stolu. Nebyl ovšem tak docela připraven na to, že zde nalezne proroka s plnovousem: seděl hned za dveřmi, kde ho skoro nebylo vidět, jako to dělají tvrdí hoši, kteří v amerických barech zjišťují věk hostů, nebo protřelí

kontroloři vstupenek v zavšivených kinech. Když prorok zahalekal, Pseudo se prudce otočil, aby zjistil, kdo to na něj řve.

“Merrill Overturf!” zabučel prorok. “Tak co, našel jste ho?” Ať už za to mohla síla jeho hlasu, anebo skutečnost, že Trumper při jeho zaznění ztuhl v nepohodlné piruetě, skoro všichni Hawelkovi hosté měli za to, že otázka směřuje na ně. I oni ztuhli, sklonění nad kávou, se rty smočenými v čaji s rumem, pivu nebo kořalce, se sousty toho, co právě žvýkali, v nehybných ústech.

“Tak co, našel?” vyzvídal prorok netrpělivě. “Říkal jste Merrill Overturf, ne?

Prý jste ho hledal. Našel jste ho?”

Všichni štamgasti čekali, co odpoví. Pseudo se zarazil; cítil se jako cívka s filmem, kterou si chce někdo promítnout dřív, než na ni něco natočil.

“No?” ozvala se tiše zářivě zelená slečna. “Našel?”

“Já nevím,” odpověděl Trumper.

“Vy nevíte?” zaburácel prorok.

“Pojďte, posaďte se,” poprosila Trumpera z ářivě zelená slečna tak soucitným tónem, až se mu z něj udělalo nevolno. “Myslím, že byste to měl pustit z hlavy. Znám to.”

Ale Pseudo se otočil na podpatku i s objemným kufrem a vyrazil ke dveřím. Cestou zasáhl číšníka do rozkroku a ten čilý, pohyblivý chlapík se celý

schoulil, třebaže ještě chvíli dovedně balancoval s klouzajícími kávami a pivy na tácu.

Prorok u dveří se pokusil po Pseudovi chmátnout, ale on se mu vysmekl a jen slyšel, jak vousáč oznamuje: “Ten chlap je zhulenej.” A těsně předtím, než

se dveře zabouchly, za ním prorok vykřikl: “Vyser se na to, nebo to vodsereš!”

V přítmí před kavárnou vzal někdo Pseuda skoro něžně za paži.

“Merrille!” vzlykl Pseudo.

“Gra! Gra!” prohlásil ten druhý, otočil se jako na obrtlíku a praštil Trumpera do břicha nějakým balíkem. Než se Trumper narovnal, byl muž ten tam. Popošel na kraj chodníku a podržel balíček pod lampou. Byl tvrdý, zabalený

v bílém papíře a převázaný bílou stužkou. Trumper jej rozbalil. Ve světle neonové lampy to vypadalo jako čokoláda: bylo to hladké, lesklé, na omak podivně lepkavé a vonělo to po mentolu. Nugát s větrovou příchutí? Zvláštní

dárek. Pak se naklonil blíž, nasál vůni a olízl hmotu jazykem. Byl to čistý

hašiš, dokonalý hranolek o málo větší než cihla.

Při pomyšlení, jakou má ta cihlička hodnotu, mu začalo hučet v hlavě. Všiml si, že někdo otírá zamlžené okno Hawelkovy kavárny, aby vykoukl na ulici. “Ještě tam je,” ozvalo se zevnitř.

Ale za chvíli už tam nebyl. Vlastně se ani nechtěl vrátit na širokou třídu Graben, ale pak se rozběhl směrem, ve kterém se nacházelo zářivé korzo prostitutek. Cihlu hašiše nacpal do kufru.

Původně neměl chuť s nikým mluvit. Jenže zahlédl štětku v kožichu a s rukávníkem, až na to, že se mezitím převlékla. žádný kožich, žádný

rukávník. Teď na sobě měla jarní kostým, jako by bylo teplo. Zeptal se jí, jestli má čas.

27. Jak může všechno souviset se vším?

Ralph se jim pokoušel objasnit strukturu svého filmu na příkladu současného románu, Helmbartových Osudových telegramů.

“Struktura je všecko,” prohlásil a začal citovat reklamní text ze záložky, v němž se říkalo, že se Helmbartovi podařilo docílit jistého průlomu. “Posuny děje, a vlastně veškeré asociace, jsou ryze syntaktické, rétorické, strukturální; spíš než vyprávění o postavách před sebou máme příběh větné

stavby. Spíš než děj splétá Helmbart variace na větnou formu,” stálo tam. Kent mohutně přikyvoval, ale Ralpha těšilo mnohem víc, že ho chápe Trumper a Tulpen. Paralela s

Helmbartovým románem měla vrhnout trochu potřebného světla na Tulpeninu práci střihačky a Trumperovu zvukařinu.

“Rozumíš, Tulpen?” zeptal se nakonec Ralph.

“Líbila se ti ta knížka, Ralphe?” zajímala se Tulpen.

“Hovno! Ani omylem!” prohlásil Ralph. “Zajímá mě jenom jako příklad. Samozřejmě, že se mi nelíbila.”

“Podle mě je příšerná,” přiznala Tulpen.

“Skoro se nedá číst,” dodal Trumper a odkráčel s knihou v podpaží na záchod. Ve skutečnosti ji ještě ani neotevřel.

Seděl na záchodě obklopen lístky se vzkazy: bylo to tím, že na záchodě byl telefon. Ralph ho tam přestěhoval poté, co podezřele vzrostl počet meziměstských hovorů, k nimž se nikdo nehlásil. On sám byl přesvědčen, že k nim chodí volat lidé z Christopher Street. Podle jeho teorie se pokaždé

vkradli do studia v okamžiku, kdy Ralph, Pseudo, Tulpen a Kent něco kutili v jiných místnostech. A takového náhodného vetřelce by nikdy nenapadlo hledat telefon na záchodě.

“A co když si k nám přijde odskočit?” nadhodil jednou Trumper. Telefon se přesto stěhoval na záchod. Stěny, víko splachovací nádržky, zrcadlo i police byly polepeny poznámkami, telefonními čísly, neodkladnými žádostmi a Kentovými zkomolenými překlady

nejrůznějších vzkazů. Trumper vyvěsil telefon a otevřel Osudové telegramy. Ralph kdysi poznamenal, že díky úspěšně zvládnuté struktuře se člověk může do knihy začíst zcela náhodně, a přesto ihned všemu porozumí. Trumper ji otevřel v polovině a přečetl celou 77. kapitolu od začátku do konce.

Kapitola 77.

Sotva ji spatřil, věděl to. Přesto necouvl.

Náhle jsme tušili, že kulový kloub se pro bystrokrádežníka nehodí. Tak proč

jsme na to tolik tlačili?

Hned tehdy, když zařízli kozu, bylo jasné, že si to odskáčeme. Bylo by hloupé

si cokoli nalhávat. Přesto Mary-Beth lhala.

Používat nástrčný klíč k takovému účelu nemělo smysl. Jenže co kdyby se to bylo podařilo?

Brutální způsob, jakým byl Charlesrozpárán, nebyl ani v nejmenším směšný. Proto je zvláštní, že nás Hollyin smích nepobouřil.

Eddy by stejně neměl velkou naději, když uvážíme stav jeho nohou. Ale kdybyste ho viděli, řekli byste, že má ještě pořád prsty.

“Nepřibližujte se ke mně!” kvílela Estella a napřahovala ruce. Houska s cizrnou odporuje představě namazaného pečiva, to jsme chápali, jenže obojí je hnědé.

Haroldova kočka byla dost velká, její trpasličí komplex tudíž postrádal logiku. Pokud jste se ovšem někdy octli na kolenou, jistě víte, že z téhle perspektivy se věci jeví jinak.

To bylo celé. Trumpera zaujala pasáž o brutálním způsobu, jakým byl rozpárán Charles, a tak si kapitolu přečetl ještě jednou. To o cizrně a housce se mu líbilo. Přečetl celou kapitolu potřetí a rozladilo ho, že neví nic bližšího o stavu Eddyho nohou. A kdo byla Estella?

Na dveře záchodu zaklepal Ralph: chtěl si zatelefonovat.

“Pochopil jsem trpasličí komplex Haroldovy velké kočky,” oznámil mu Trumper skrz zavřené dveře. Ralph se s klením vzdálil.

Co Trumper naopak nepochopil, byla souvislost mezi Helmbartovou knihou a Ralphov ým filmem. Pak ho přeci jen napadlo, co mají obě díla společného: ani jedno nedávalo smysl. Bůhvíproč ho to uklidnilo a takto uklidněn přistoupil k záchodové mušli. Možná byl až příliš klidný, protože zapomněl, že se musí štípnout. Hadicí s ucpanou tryskou se špatně míří. Počural si boty, uskočil a srazil loktem telefon do umývadla. Když si znovu pročůrával cestu k mušli, dělaly se mu mžitky. V jeho situaci bylo močení bolestivé, ale ještě

horší bylo, když chtěl člověk přestat.

Tak to končí, jakmile člověk přestane být ostražitý, pomyslel si. Připomnělo mu to jedno z mnoha poučení plynoucích z balady Akthelt a Gunnel: děsivý

příběh Sprogův.

Sprog byl Aktheltův osobní strážce, štítonoš, sluha, brusič nožů, lovec hlav, hlavní zvěd, oblíbený sparingpartner a osvědčený obstaravatel děvek. Když

společně putovali po dobytých městech, ochutnával všechny pokrmy, které

tam předložili Aktheltovi, dřív než se jich dotkl jeho pán. Starý Thak daroval Sproga synovi k jeho jednadvacátým narozeninám a Akthelt z něj měl větší radost než ze všech svých koní, psů a služebníků. Když slavil narozeniny Sprog, Akthelt mu věnoval mimořádně ceněnou grethskou zajatkyni Fluvii. Fluvia se dost líbila i samotnému Aktheltovi, z čehož je vidět, jak hodně si Sproga vážil.

Sprog nepocházel z národa Grethů. Do zajetí se braly pouze grethské ženy, muži nikdy. Ti si museli vykopat velkou jámu; vítězové je kamenovali do bezvědomí, naházeli dolů a upálili.

Jednoho dne, právě když se Starý Thak vracel podél schwudského pobřeží

z války, oznámili mu zvědové, že kus před nimi je mořská pláž zatarasena dlouhou veslicí, před tou stojí muž a třímá kládu vyplavenou mořem, jakoby to byla obyčejná hůlka. Starý Thak vyrazil za zvědy, aby spatřil ten zázrak. Silák s vlnitými zlatými vlasy byl všehovšudy pět stop vysoký, ale hruď měl tak mohutnou, že i ona měřila kolem dokola pět stop. Neměl krk, zápěstí ani kotníky: skládal se pouze z mohutné hrudi, končetin postrádajících klouby a tváře bez rysů; podobala se kovadlině korunované blonďatými kudrnami. Přes rameno měl jako by nic přehozenu kládu širokou dvě stopy.

“Přejeď ho,” rozkázal Starý Thak jednomu ze zvědů, a ten se rozjel proti tomu podivn ému pařezovitému stvoření, jež se svou veslicí zatarasilo pobřeží. Obří trpaslík jen máchl kládou jako baseballovou pálkou, zasáhl koně do hrudi a na místě jej zabil. Pak vytrhl zvěda ze zamotaných třmenů a snadno ho přelomil vejpůl. Nakonec znovu popadl svou pálku z klády, stoupl si před veslici a upřeně se zahleděl na pláž, do míst, odkud ho pozoroval Starý Thak s druhým zvědem.

Trumper si vzpomínal, co ho při četbě napadlo: druhý zvěd se v tu chvíli musel strachy počurat.

Ale Starý Thak nebyl tak marnotratný, aby obětoval i jeho. Na první pohled rozpoznal, jak skvělý bodyguard se v silákovi ukrývá, a odeslal zvěda tryskem zpět k ostatním bojovníkům. Chtěl to stvoření dostat živé. K odchytu superskřeta zaclánějícího na schwudském pobřeží bylo nakonec zapotřebí asi dvaceti mužů se sítěmi a dlouhými háky. A právě velitel těchto mužů poprvé nazval podivného tvora jménem Sprog. Da Sprog –

v přibližném překladu “ďáblova ropucha”, ztělesnění ďábla nebo přinejmenším bytost, jejímž přičiněním ďábel hopká po světě, byla pevnou součástí jejich náboženství.

To byl ovšem čirý nesmysl. Sprog se dal vycvičit tak snadno jako sokol a byl Starému Thakovi oddán jako jeho nejvěrnější pes Rotz. Když se tedy Starý

Thak se Sprogem rozloučil a dal jej darem svému synu Aktheltovi, projevil tím nevšední otcovskou náklonnost.

Trumper na chvíli pustil příběh z hlavy a přemýšlel, jestli Sprog už tehdy přestal být ostražitý a začal si myslet, že je z nejhoršího venku. Zřejmě ne, protože v prvních letech služby u Akthelta trpíval komplexem méněcennosti. Starý Thak na něj předtím neměl takové nároky a Sprogovi vyhovovala role psa oddaného pánovi. Akthelt byl naopak stejně starý jako Sprog a ke služebnictvu se choval blahosklonněji; dokonce si zvykl se Sprogem popíjet, a ten začal zapomínat, kde je jeho místo. Samozřejmě, že byl Aktheltovi věrný a udělal by pro něj všechno, jenže Akthelt se k němu choval tak přátelsky, až ho to mátlo. O rovnosti se v Aktheltovi a Gunnel příliš často nemluví, ale v tomto případě je dobře vykreslena její rozkladná síla. Jedné noci se Akthelt a Sprog, oba velmi opilí, setkali v malé vesničce jménem Thith a společně pak klopýtali domů na hrad ovocným sadem, v němž uspořádali soutěž o to, komu se podaří vyrvat největší stromy i s kořeny. Ovšemže zvítězil Sprog a Akthelta to zřejmě popudilo. Zkrátka a dobře, když ruku v ruce kráčeli přes hradní příkop, zeptal se Sproga, zda by se neurazil, kdyby se on, Akthelt, vyspal s jeho novou ženou Fluvií. Vždyť

jsou přátelé.

Není vyloučeno, že jej tímto nápadem zčistajasna zbavil vší nejistoty. Sprogovi muselo být jasné, že by Akthelt mohl Fluvii mít, kdykoli se mu zachce, a možná si z toho odvodil, že když jej pán žádá o dovolení, povyšuje ho na svou úroveň.

Evidentně ho to zaskočilo. Nejenže Akthelta škodolibě vyzval, ať si s Fluvií

užije, ale sám se odvalil do královských komnat, aby si pro změnu užil s Aktheltovou

ženou Gunnel. O tom ovšem nebyla řeč. Je zřejmé, že Sprog Akthelta špatně pochopil.

Trumper si představoval nešťastného Sproga, podobného metr a půl vysokému míči, jak se valí labyrintem chodeb ke královským komnatám. Ano, právě tehdy přestal být Sprog ostražitý.

Vrátil se Ralph a opět zabušil na dveře záchodu. Trumper by rád věděl, oč

mu jde. Zrak mu padl na knihu, kterou držel v ruce. Zřejmě předpokládal, že to bude Akthelt a Gunnel, a zklamalo ho, když našel pouze Helmbartovy Osudové telegramy. Zatím dovnitř vstoupil Ralph a podle šňůry vystopoval telefon v umývadle. Vůbec ho nepřekvapilo, že nachází přístroj právě tam; v umývadle vytočil číslo, v umývadle vyslechl obsazovací tón a v umývadle zavěsil.

Kristepane, měl bych si psát deník, napadlo Trumpera.

Hned ten večer to zkusil. Milování s Tulpen v něm vzbudilo neodbytné

otázky. Na mysli mu vytanula nejedna analogie. Myslel na Akthelta vrhajícího se na temnou Fluvii, která zatím čekala na tlustého Sproga. Vlastně se bála, že příchozí bude opravdu Sprog. Měli mezi sebou dohodu, že se s ní Sprog nebude milovat, když bude opilý: Fluvia by nerada, aby ji přelomil vejpůl. Balada obsahovala i nepřeložitelný výraz, jímž se popisovalo, jak strašně

Sprog páchl, když hodně pil.

Ale Fluvia rychle pochopila, kdo se s ní miluje, snad proto, že ji nepřelomil vejpůl, anebo podle milencovy královské vůně. “Ach, Akthelte, můj pane!” zašeptala.

Trumper musel znovu myslet na nešťastného, podvedeného Sproga. Představoval si, jak se valí královským příbytkem a touží po Gunnel. Tím se dostal k dětem, antikoncepčním prostředkům a rozdílu mezi spaním s Biggie a spaním s Tulpen. Deník zůstával prázdný.

Vzpomínal si, že si Biggie soustavně zapomínala brát pilulky. Pseudo přivázal umělohmotný dávkovač tablet na šňůru, kterou se zapínalo světlo v koupelně, aby si na antikoncepci vzpomněla pokaždé, když bude rozsvěcet nebo zhasínat, jenže ona nebyla nijak nadšená z toho, že jsou pilulky všem na očích. Obzvlášť ji vytáčelo, když k nim přišel Ralph. “Vzala sis už dneska bobuli, Biggie?” ptal se jí pokaždé, když vyšel z koupelny. Tulpen měla nitroděložní tělísko. Jistěže, Biggie tu nešťastnou věc mívala taky, ale nechala ji v Evropě. Přesto Trumper uznával, že tělísko má něco do sebe. Člověk je mohl nahmatat; připomínalo přídavný orgán, náhradní ruku nebo prst. Každou chvíli člověka šťouchlo. Měl to rád. A taky se jím dalo otáčet. U Tulpen si nikdy nemohl být jistý, kde narazí na silonové vlákno připomínající prstík. Toho večera na ně nenarazil vůbec. Znepokojilo ho to, protože si pamatoval, jak se tehdy v Biggie tělísko ztratilo nebo možná

rozpustilo, a tak se Tulpen přímo zeptal.

“Tvoje tělísko.” zašeptal.

“Jaké?”

“To s vláknem na konci.”

“Aha. Jak se ti dnes líbilo?”

“Nenahmatal jsem ho.”

“Je hodně tenké, co?”

“Ne, vážně, jsi si jistá, že je všechno v pořádku?” Často se tím znepokojoval. Tulpen pod ním chvíli ležela úplně tiše, a pak řekla: “Všechno je v pořádku, Trumpere.”

“Ale já jsem ho nenahmatal,” trval Pseudo na svém. “Přitom ho skoro pokaždé cítím,” dodal, i když to nebyla pravda.

“Všechno je v pořádku,” ujistila ho znovu a schoulená se k němu přitiskla. Počkal, až usne, pak vstal a zkusil začít s deníkem. Bohužel nevěděl ani to, kolikátého je nebo který je

zrovna den. V hlavě mu vířila spousta věcí. Měl v

ní milion výjevů z

filmu; reálných i smyšlených. Pak ho začala

pronásledovat záhadná pasáž z Helmbarta pojednávající o Eddyho nohách. A z hlavy mu nešli ani Akthelt a Gunnel: nedokázal zahnat představu Sproga valícího se se ztopořenými nadějemi hradní chodbou.

Nakonec se mu podařilo sesmolit větu. Vůbec nevypadala jako věta z deníku; spíš se tvářila jako pokračování nějakého textu z minula. Překonal svou nechuť a napsal ji:

“Doporučil mi ho její gynekolog.”

Tomu se říká začátek deníku! Jak může všechno souviset se vším? napadlo ho. Ale něčím začít musel.

Tak například. Sprog.

Pozoroval, jak se Tulpen choulí do ještě těsnějšího klubíčka. Přitáhla si jeho polštář, sevřela ho nohama a klidně spala dál.

Ale nepředbíhejme. Co se stalo se Sprogem?

28. Co se stalo s hašišem?

Tvoje matka, Biggie, nás u vás doma v East Gunnery uložila do oddělených ložnic, i za tu cenu, že ona sama musela spát s tetou Blackstoneovou a otce vystěhovala na pohovku v hale. Taky jsme zapomněli na chudáka Coutha, který čekal dole na poli, až mu dáme vědět. Noc strávil ve svém dobře větraném volkswagenu a ráno byl zmrzlý jako ledový bonbón.

U jídelního stolu nevznikly žádné nepříjemnosti ani poté, co jsi všem oznámila svou novinu, jen hluchá teta Blackstoneová samosebou příliš

nechápala, co se děje. “V jiném stavu,” řekla jsi. “Jsem v jiném stavu, teto.”

“Nástavbu?” opakovala teta Blackstoneov á. “Jakou? Kdo si pořizuje nástavbu? A kde?”

Musela jsi tu choulostivou informaci vyk řičet na celé kolo, a když to tetě

Blackstoneové konečně došlo, nemohla pochopit, proč je kolem toho tolik povyku. “Těhotná, jo?” konstatovala. “Nádhera! To je přece něco!” Zahleděla se na tebe, Biggie, žasla nad tím metabolickým zázrakem a byla ráda, že mladá generace je stále plodná. Aspoň v něčem zůstali mladí lidé stejní jako dřív.

Všichni jsme tvou matku chápali; nebrali jsme jí iluze o tom, že spáváme každý zvlášť. Jen tvůj otec se osmělil a podotkl, že už jsme spolu přinejmenším jednou spali, tak co se tu kdo pokouší zachránit? Vzdal to, když viděl stejně jako my, že matka potřebuje oporu v podobě formálního gesta. Možná si říkala, že dcera je sice jednou provždy zprzněná a vyrvaná

z nevinnosti dětského věku, ale proto ještě není třeba poskvrňovat i její dívčí

pokojíček. Proč znesvěcovat plyšové medvídky rozestavené na pelesti postele? Anebo všechny ty skřítky na lyžích, nevinně seřazené na prádelníku? Aspoň něco ať zůstane netknuté. Ano, Biggie, tak jsme to všichni cítili.

Ráno jsme se potkali v koupelně a já jsem shodil zubní protézu tety Blackstoneové do umývadla. Hlasitě se kutálela kolem dokola: čelisti na toulkách. Rozesmálo tě to, právě sis nad vanou stříhala nehty u nohou; poprvé jsem pocítil závan domácí pohody.

Matka zatím nervózně postávala přede dveřmi. “V patře máme ještě jednu koupelnu,” zavolala na nás dvakrát, jako by se bála, že otěhotníš ještě

jednou a porodíš dvojčata nebo ještě něco horšího.

Když jsem si cákal vodu do podpaží, pošeptala jsi mi: “Vzpomínáš, Pseudo, jak ses v Kaprunu zkoušel umývat v bidetu?” Při té ledové vzpomínce se mi celý scvrkl.

Bylo ráno a Trumper mluvil ze spaní do hebkých vlasů spočívajících na polštáři. “Vzpomínáš.?” začal, ale vůně parfému mu nebyla vůbec povědomá

a on se rychle odtáhl od postavy ležící vedle něj v posteli.

“Spominaš.” opakovala štětka rozespale. Nerozuměla anglicky. Když odešla, zjistil, že si z ní pamatuje jen prsteny a způsob, jakým je používala. Byla to její oblíbená hra: roztančit na svém i jeho těle odlesky světla odrážené nespočetnými fasetami broušených kamenů. “Polib tady tohle,” řekla pokaždé a ukázala na míhající se prasátko. Když hýbala rukama, hýbaly se i drobné odlesky odraženého světla. Zářivé čtverečky a trojúhelníky běhaly kolem hluboké prolákliny jejího pupku i po napjatých stehnech.

Měla nádherné, dlouhé ruce a nejhbitější zápěstí, s nimiž se kdy setkal. S prsteny předváděla hotové šermířské kousky. “Zkus mě zadržet,” vyzvala ho, když dřepěla proti němu na rozviklané posteli v penzionu Taschy, předstírala výpady, odvracela jeho útoky a občas se jí podařilo přejet mu hbitou rukou po těle a škrábnout ho ostrou hranou prstenu, nikdy si však nepočínala tak bezohledně, aby mu poranila kůži.

Když pak na ní ležel, přejížděla mu prsteny po zádech. Jednou zachytil její

pohled: sledovala očima odlesky drahokamů tančící po stropě a přitom se pod ním lehce a nezúčastněně vlnila.

Přestal chodit dokola kolem kašny na Josefsplatzu a snažil se rozpomenout, jak se tam dostal. Taky vzpomínal, kolik zaplatil štětce, pokud jí vůbec zaplatil. Vůbec si na tu transakci nepamatoval a ve snaze najít nějaké

vodítko nahlédl do prázdné peněženky.

Ze slabé mentolové vůně čokolády s mátovou příchutí, kterou ucítil z kufru, se mu udělalo mdlo. Vzpomněl si na hašiš a představoval si, jak jím platí za oběd: vezme nůž od příboru, ukrojí kousek tenký jako oplatka a zeptá se číšníka, jestli to bude stačit.

Pak se přistihl, jak se u okénka informací v kanceláři American Express vyptává na Merrilla Overturfa. Člověk za přepážkou zmateně nachýlil hlavu, podíval se do mapy před sebou a pak do větší mapy za sebou. “Overturv?” ujistil se. “Kde to má být? Jaké je nejbližší větší město?” Když se všechno vysvětlilo, poslal Trumpera k poštovní přepážce. Slečna, která tam seděla, rozhodně zavrtěla hlavou: pod tímto jménem si u nich poštovní přihrádku nikdo nezřídil.

Pseudo mu chtěl i tak zanechat vzkaz. “Můžeme mu ho tady schovat,” informovala ho slečna, “ale nanejvýš týden. Týden nevyzvednutý dopis je mrtvý.”

Mrtvý dopis? To už umírají i slova?

Na nástěnce v hale u vchodu visely lístečky se všemožnými zprávami:

ANNO, VRAŤ SE DOMů, PROBOHA!

TÝDENNÍ SESTŘIHY Z AMER. FOTBAL. LIGY, PROMÍT. S OFIC. POVOL., KAžDOU NE 14 A 16 HOD., V SÍDLE KOMISE PRO JADER. ENERG., KÄRNTNER RING 23, VÍDEŇ 1, JEN PRO DRžITELE AMER. PASU.

KARLE, JSEM ZPÁTKY NA STARÉ ADRESE.

PETSCHO, VOLEJ DO STŘEDY KLAGENFURT, 09 03 79. ELSE JEDE S GERIGEM DO GRAZU, SETKAJÍ SE TAM S HOFSTEINEREM VE ČT., PO 11 VEČER, ERNST

K těmto vzkazům přidal Pseudo svůj:

MERRILLE, NECH MI VZKAZ, PACKAL.

Postával v teplém jarním počasí na chodníku na Kärntner Ringu a divil se, že v prosinci může být taky takhle. Tehdy ho poprvé oslovil člověk s tvářemi jako jablíčka a s motýlkem. Měl tak baculatou pusu a kulaté rty, že i pěstěný

knír, který nosil, měl tvar podkovy. Trumpera ani trochu nepřekvapilo, když

muž promluvil anglicky: připomínal mu jednoho čerpadláře z Iowy.

“Poslyšte, nejste taky Američan?” zeptal se muž Pseuda a podal mu ruku.

“Mé jméno je Arnold Mulcahy,” představil se, pevně mu stiskl pravici a energicky s ní zapumpoval. Pseudo právě přemýšlel, jak mu co nejzdvořileji odpovědět, když ho Arnold Mulcahy ukázkovým chvatem vyvedl z rovnováhy a stáhl k zemi. Na anděla se pohyboval velmi rychle. Než se Pseudo stačil zvednout z polohy na všech čtyřech, v níž se ocitl, byl už Mulcahy za ním a vytrhl mu ze sevření kufr. Pak ho dvojitým karatistickým úderem složil přímo na chodník.

Pseudovi se po bezprostředním setkání čela s dlážděním trochu točila hlava; přemýšlel, jestli Arnold Mulcahy náhodou není starý trenér zápasníků, kterého by měl znát. Snažil se to jméno někam zařadit, když v tom uviděl, jak u chodníku zastavuje auto a vyskakují z něj dva muži. Někdo strčil hlavu do Trumperova kufru a zhluboka se nadechl. “Je to tady, pánové,” oznámil. Všechny dveře automobilu byly otevřené. Už zase mám stejný sen, pomyslel si Trumper, až na to, že tentokrát ho ramena opravdu bolela, jako by mu je někdo vykloubil, a dva Mulcahyho pomocníci, kteří cpali Pseuda na zadní

sedadlo, byli taky velmi skuteční.

V autě ho prošacovali tak důkladně, že by mu mohli říct i to, kolik zubů má

na hřebenu. Arnold Mulcahy se usadil vpředu a studoval Trumperův pas. Pak rozbalil kostku hašiše, přičichl k ní, dotkl se lepkavého pryskyřičného povrchu a olízl jej nechutným jazykem. “Nejčistší zboží, Arnie,” podotkl jeden z dvojice mužů sedících vzadu vedle Pseuda ryzí alabamskou angličtinou.

“Jo,” přikývl Arnold Mulcahy, zase hašiš zabalil, vrátil ho do Trumperova kufru, naklonil se dozadu přes opěradlo sedadla a vrhl na Pseuda úsměv. Arnoldovi Mulcahymu mohlo být kolem čtyřicítky a měl buclatý, rozzářený

obličej. Trumper jej kromě toho oceňoval jako autora nejdokonalejších chvatů, s jakými se ke své smůle za celou zápasnickou kariéru setkal. Všichni muži v autě mohli mít kolem čtyřicítky a byli to zřejmě Američané. Ale zdaleka ne všichni byli buclatí a rozzáření.

“žádné strachy, chlapče zlatá,” pravil Arnold Mulcahy s úsměvem. Jeho hlas byl ubohou huhňavou imitací komika W. C. Fieldse. “Každému musí být jasné, že jste čistý jako lilium. Přesněji řečeno, skoro čistý jako lilium. Tím chci říct, že jsme si nevšimli, že byste se nějak obzvlášť snažil ten hašiš

vrátit.” Přitom mrkl na muže sedící po obou stranách vedle Trumpera. Pustili ho a on si mohl začít třít bolavá ramena.

“Jen jednu otázku, synu,” pokračoval Mulcahy. V ruce držel malý papírek: vzkaz Merrilovi, který Pseudo zanechal na nástěnce v kanceláři American Express. “Kdo je to Merrill?” vyzvídal Mulcahy, a když na něj Trumper dál civěl, dodal: “Potenciální zákazník, synu?” Ale Trumper se bál mluvit. Říkal si, že ať už je to, kdo chce, ti lidé rozhodně vědí víc než on sám; byl zvědavý, kam pojedou. “Můj milý chlapče,” pokračoval Mulcahy, “My víme, že ta droga nebyla určena vám. Ale můžeme pouze hádat, co byste s ní udělal.” Trumper neřekl ani slovo. Udělali

kolečko kolem Schwarzenbergplatzu; kroužili přímo za místem, na němž jej sebrali. Trumper si uvědomil, že viděl příliš mnoho detektivek: rozdíl mezi policajty a darebáky byl překvapivě malý a on s jistotou nevěděl, s kým má tu čest.

Arnold Mulcahy vzdychl. “Víte, osobně si myslím, že jsme vás možná

zachránili před spácháním trestného činu. Až dosud jste se provinil pouze tím, že jste nic neoznámil. Ale jestli je ten váš Merrill někdo, komu jste chtěl prodat svoje zboží, pak máme co do činění s úplně jiným zločinem.” Mrkl na Pseuda a čekal, jestli promluví. Pseudo zadržel dech.

“No tak,” naléhal Mulcahy, “kdo je to Merrill?”

“A kdo jste vy?” zeptal se Pseudo.

“Já jsem Arnold Mulcahy,” odpov ěděl Arnold Mulcahy a s mrknut ím mu podal pravici. Chtěl si s ním znovu potřást rukou, ale Pseudo si dosud vzpomínal na předvedené zápasnické chvaty a chvíli váhal, než přijal jeho pevný stisk.

“Pak už bych na vás měl jedinou otázku, pane Frede Trumpere,” řekl zčistajasna Arnold Mulcahy a náhle se zatvářil tak vážně, jak jen se buclatý a rozzářený člověk může tvářit. “Proč jste vlastně opustil manželku?”

29. Co se stalo se Sprogem?

Usekli mu koule válečnickou sekerou. A pak jej poslali do vyhnanství na pobřeží rodného Schwudu. Hříšná Fluvia musela do vyhnanství s manželem, aby mu připomínala jeho kastraci. To vše byl obvyklý způsob, jakým se trestala sexuální provinění vůči členům královské rodiny.

Když se jí zeptám, proč jí její gynekolog doporučil, aby si dala odstranit nitroděložní tělísko, udělá to iritující gesto: pohodí svým úžasným velkým ňadrem, jako by mi chtěla říct, že tělísko, lépe řečeno jeho absence, je pouze její věc.

“Kdy sis ho nechala vyndat?” ptám se, ale ona jen pokrčí rameny: proč by si měla pamatovat něco tak bezvýznamného? Já si ovšem dobře vzpomínám, že doteky vlákna postrádám už delší dobu.

“Proč jsi mi o tom neřekla, proboha? Bral bych si prezervativ!” Jen tak mimochodem zamumlá, že jí gynekolog nedoporučil ani prezervativ.

“Cože?” vyjeknu. “A proč ti vůbec navrhl, že ti odstraní tělísko?”

“Obrátila jsem se na něj se svým přáním,” odpovídá vyhýbavě, “a on mi na prvním místě doporučil právě tohle.”

Pořád mi to nedochází; podezírám tu nešťastnou holku, že vůbec nechápe, jak funguje reprodukční cyklus. Pak začnu tušit, že vůbec nechápu ji.

“Tulpen?” ptám se pomalu. “S jakým přáním ses to na něj obrátila, že ti ze všeho nejdřív odstranil tělísko?” Je jasné, že ani nemusí odpovídat. Z toho, jak jsem položil otázku, je všechno jasné. Usměje se na mě a zrudne.

“Ty chceš dítě?” ptám se. “Je to tak?” Přikývne a přitom se pořád směje.

“Mohla jsi mi to říct,” říkám, “nebo se mě aspoň zeptat.”

“To jsem už jednou zkusila,” namítne samolibě a já skoro čekám, že zase pohodí ňadrem.

“Nezdá se ti, že bych se k tomu měl vyjádřit i já, ksakru?”

“Bude to moje dítě, Trumpere.”

“Moje snad taky!” řvu.

“To není tak jisté,” odsekne a propluje pokojem jako jedna z těch lhostejných rybek.

“S kým vším ještě chrápeš?” ptám se jako blbec.

“S nikým,” odpovídá. “Chci tím pouze říct, že s tím dítětem budeš mít společného tolik,

kolik budeš sám chtít.” A když se tvářím pochybovačně, dodává: “A taky tolik, kolik ti já sama dovolím, ty debile.” A odtančí do koupelny s novinami a čtyřmi časopisy. Zřejmě čeká, že půjdu.

kam vlastně? Spát? Do pryč? že se budu modlit, aby porodila trojčata?

“Tulpen,” hučím do koupelnových dveří, “co když už jsi těhotná?”

“Pojď dál, jestli chceš.”

“Proboha, Tulpen!”

“Hlavně nemluv o bezvýchodné situaci, Trumpere. Dítě není bezvýchodná

situace.”

Sedí tam hodinu a já musím chodit čurat do kuchyňského dřezu. Přemýšlím. Za dva dny jdu na operaci, třeba by mě mohli rovnou sterilizovat.

Avšak když Tulpen vyšla ven, tvářila se mnohem míň neústupně a mnohem zranitelněji, takže Trumper skoro okamžitě zatoužil jevit se takový, jakého ho chtěla mít. Přesto ho její otázka zastihla nepřipraveného. Tulpen se plaše a mile zeptala: “Kdybys přece jenom měl s tím dítětem něco společného, chci říct, kdybys o ně stál, chtěl bys radši kluka, nebo holčičku?” Do háje! Nenáviděl sám sebe za to, že si v tu chvíli vzpomněl na krutý vtip, který kdysi slyšel od Ralpha. Rozumíš, chlap zbouchne babu a ona se ho ptá:

“Georgi, co bys radši, kluka, nebo holku?” George asi minutu přemejšlí a pak vyhrkne: “Potrat.”

“Trumpere?” ozvala se Tulpen znovu. “Kluka, nebo holčičku? Anebo je ti to jedno?”

“Holku,” odpověděl. Tulpen byla ve vzrušené a hravé náladě, sušila si vlasy velkým ručníkem a vrtěla se na posteli.

“Proč holku?” zeptala se. Nechtěla toho jen tak nechat. Ten rozhovor se jí

líbil.

“Ani nevím,” zamumlal. Mohl by lhát, ale vymýšlet lež by bylo příliš složité. Vzala ho za ruce a sedla si před něj na postel; ručník jí sklouzl z vlasů.

“No tak!” naléhala. “Protože chlapce už máš? Proto? Nebo máš holčičky radši?”

“Fakt nevím,” odpověděl popuzeně.

Pustila mu ruce. “Jinými slovy, je ti to fuk. Nezáleží ti na tom, co?” Tím ho zahnala do kouta. “Já žádné dítě nechci, Tulpen.” Začala si třít ručníkem vlasy, takže jí nebylo vidět do obličeje. “Ale já ano, Trumpere,” řekla. Nechala ručník ručníkem a pohlédla na něj tak tvrdě, jak to dokázala pouze Biggie. “A taky že ho budu mít, Trumpere, ať chceš, nebo ne. Nebude tě to stát žádné další výdaje,” dodala kysele. “Chci po tobě

jediné, aby ses se mnou miloval.”

V tu chvíli na to měl velkou chuť, dokonce věděl, že by to bylo žádoucí, a hodně rychle. Jenže v hlavě měl hrozný zmatek. Štěstí, že jeho trénovaný

mozek uměl uhýbat k náhradním tématům. Začal myslet na Sproga.

Ten starý vrah koní a vyvraceč stromů ještě stále bloudil královskými komnatami, až převálcoval stráže před královskou ložnicí. A hupky dupky do nóbl postýlky. Ležela v ní Gunnel, jistě celá voňavá a zahalená závojem, a očekávala svého pána Akthelta. Místo něj vešla ropucha, sotva metr padesát vysoká, a. hupsla na ni?

Ať udělala, co udělala, nebyla dost rychlá. Text balady praví, že Gunnel byla

“téměř zneuctěna”. Téměř.

Gunnel bezpochyby vřískala tak, že ji Akthelt uslyšel až dole v příbytcích služebnictva, kde ležel v těsném objetí s vilnou Fluvií. Nenapadlo ho, že by jeho paní mohl napadnout Sprog, ale poznal její křik. Vycouval z Fluvie, zapnul si poklopec a uháněl vzhůru do komnat. Spolu se

sedmi muži hradní

stráže spoutali zmítajícího se Sproga sítí a pomocí krbového náčiní jej odervali z omdlévající Gunnel.

Podle starých zvyklostí se kastrace odehrávaly v noci, a už příštího večera uťali nešťastnému Sprogovi koule válečnickou širočinou. Akthelt u toho neasistoval a Starý Thak rovněž ne.

Akthelt želel starého přítele. Trvalo několik dnů, než se odvážil zeptat ženy, zda ji Sprog skutečně. však rozumíte. Gunnel rozuměla; ne, Sprog to nestihl. Akthelt se kupodivu cítil o to mizerněji, což Gunnel rozlítilo. Akthelt a Starý Thak ji museli hodně přemlouvat, aby nedala Fluvii veřejně předhodit divokým kancům.

Kanci z nějaké příčiny obývali hradní příkop. Proč, to se Trumperovi nikdy nepodařilo přeložit; nedávalo to smysl. V příkopech měla být voda, ale tenhle snad měl někde díru, která nešla spravit, tak v něm místo vody pobíhala prasata. To byl jen další příklad toho, jak nemožný starý brak byla celá

balada o Aktheltovi a Gunnel. Na hutné a krátké epické útvary si stará

dolnonorština nepotrpěla.

Například k pointě vyprávění o Sprogovi se čtenář propracuje až mnoho, mnoho stran poté, co byli Sprog a Fluvia vyhnáni na pobřeží Schwudu. Pověst říká, že jednoho dne procházel Thakovou říší znavený a otrhaný

poutník a požádal na hradě o nocleh. Akthelt jej vyzval, aby mu vyprávěl o svých dobrodružstvích, Akthelt miloval dobré příběhy, a cizinec mu pověděl tuto děsnou historii.

Putoval se svým krásným mladým bratrem po spanilých bílých písčinách Schwudu, když potkali chlípnou snědou ženštinu; pokládali ji za ženu rybáře, opuštěnou vlastním kmenem a hladovou po mužích. Cizincův mladší bratr se na ni vrhl hned na pláži, když mu dala jasně na srozuměnou, že o to stojí, a uspokojil svůj chtíč. ženinu touhu to však ukojilo jen zčásti a cizí poutník se už chystal, že divokou ženštinu sám zalehne, když se jeho bratra zmocnila bachratá, blonďatá, člověku podobná obluda, “do jejíž hrudi by se vešel oceán”. Cizí poutník s hrůzou přihlížel, jak strašné plavovlasé božstvo “s prostřední částí těla připomínající míč” jeho bratra ohýbá, láme, tluče, drtí, lisuje a všelijak masakruje.

Ten plážový balon byl samozřejmě Sprog a žena na písečné pláži, která se smála, sténala a vyzývala cizince, aby se jí rychle zmocnil, byla Fluvia. Člověk to mohl vnímat z té lepší stránky: bylo hezké, že ti dva zůstali i po letech spolu, jako jeden tým. Ale cizinec to takhle neviděl. Prchal k místu, kde měli s bratrem uvázané koně.

Obě zvířata byla mrtvá, měla rozdrcený hrudník. Vypadala, jako by je někdo nabral obřím beranidlem, a vedle nich ležela kláda, kterou by žádný

smrtelník neuzvedl. Cizímu poutníkovi nezbylo, než utíkat po svých, protože Sprog běžel za ním. Ještě štěstí, že cizinec býval pěším poslem, takže dovedl utíkat velmi rychle a velmi dlouho. Dělal dlouhé, plavné skoky, ale kdykoli se ohlédl, měl v patách Sproga: dupal na svých zakrslých nožkách a byl tak malý, že v běhu připomínal sviště; přesto držel tempo.

Cizinec urazil několik mil, otočil se a znovu spatřil Sproga. Měl ubohý styl, a plíce velryby.

Cizinec běžel celou noc, zakopával o kameny, padal, vstával a klopýtal, protože nic neviděl. Ale při každé zastávce slyšel, že kousek za ním, a stále blíž, dupe Sprog jako půldruhametrový slon a funí jako dýchavičný medvěd. K ránu překročil cizí poutník hranici Schwudu a dovrávoral do Thakovy říše, do města Lesk. Stál bez dechu na tržišti, s hlavou sklopenou a zády k očekávanému útočníkovi, jehož dusot se měl každým okamžikem ozvat. Prostál tam celé hodiny, než ho dobří lidé z Lesku pozvali k sobě, dali mu snídani a vysvětlili mu,

že právě proto se mladí mužové z města nechodí

koupat na schwudské pobřeží.

“Da Sprog,” řekla mu mladá vdova a udělala si na prsou znamení ropuchy.

“Da kvinna des Sprog,” (Sprogova žena) pravil jednoruký mladík, který

náhodou přežil. Zakoulel přitom očima.

Tohle se tedy stalo se Sprogem.

A co Pseudo Trumper? Co se stalo s ním? Usnul vsedě, s bradou opřenou o polici pod želvím akváriem a myslí ukolébanou bubláním vzduchové trubice. Tulpen ležela asi hodinu schoulená do klubíčka vedle něj a čekala, až se probudí a bude se s ní milovat. Když se neprobudil, nechala toho. Měla za to, že už čeká dost dlouho, a tak se natáhla a pozorovala ho, jak spí. Vykouřila cigaretu, ačkoli jinak vůbec nekouřila. Pak odešla na záchod zvracet. Pak si dala jogurt. Byla dost rozhozená.

Když se vrátila do postele, Trumper byl na svém místě u želv a pořád spal. Než usnula taky, napadlo ji, že kdyby někde sehnala dvě velké trumpetové

houkačky, jaké mívají kamiony, a zatroubila mu každou do jednoho ucha, snad by mu to dostatečně propláchlo mozek a pročistilo paměť. Věřila, že by to pomohlo.

A nejspíš nebyla daleko od pravdy. Většina lidí by nedokázala spát s bradou na polici, ale Pseudo snil o Merrillu Overturfovi.

30. Co se stalo s Merrillem Overturfem?

Trumper kdysi četl v časopise článek o špionáži. Z něj si pamatoval, že americké ministerstvo financí řídí činnost Federálního úřadu pro narkotika i tajné služby a že všechny vládní výzvědné operace koordinuje CIA. Znělo to věrohodně a on už se aspoň nebál.

Nacházel se v zadní kanceláři amerického konzulátu ve Vídni, z čehož

usuzoval, že nebude zavražděn a vhozen do Dunaje, aspoň ne hned. A pokud v něm přetrvávaly pochyby ohledně místa, na němž se nachází, rozplynuly se ve chvíli, kdy do místnosti vpadl nervózní vicekonzul.

“Jsem vicekonzul,” omlouval se Arnoldu Mulcahymu, který měl zřejmě vyšší

postavení. “Chtěl bych vás informovat, co dělá jeden zvašich lidí tam venku. Kdybyste laskavě.” Arnold Mulcahy se tedy šel podívat, co se děje. Podle vicekonzula jeden z Mulcahyho hrdlořezů, velký chlap se sinalou jizvou po spálenině, děsil žadatele o imigrační povolení, kteří sem přicházeli skládat zkoušky. Mulcahy se vrátil za dvě minuty; jak vicekonzulovi trochu drsně

sdělil, člověk s jizvou nepatřil k jeho lidem, naopak přišel dělat zkoušky.

“Dejte mu povolení k pobytu,” poradil diplomatovi. “Když někdo vypadá tak zlodušsky, bude se určitě k něčemu hodit.” A dál se věnoval případu Pseudo Trumpera.

Věděli o něm to dobré i to zlé. Je mu známo, že v USA byl prohlášen za pohřešovaného? Je mu jasné, že by jeho manželku velmi zajímalo, kam zmizel?

“Nejsem pryč zas tak dlouho,” namítl Trumper.

Mulcahy podotkl, že paní Trumperové se jeho nepřítomnost jeví jako dosti dlouhá. Trumper mu pak pověděl, kdo je Merrill Overturf, i to, že s hašišem neměl žádné konkrétní úmysly, ale že by drogu pravděpodobně prodal někomu, kdo by ji byl ochoten koupit. Dodal, že ho o poslední peníze připravila prostitutka, a že si není zcela jistý co dál.

Mulcahy přikývl; to vše už mu bylo známo.

Pak ho Pseudo požádal, zda by mu nepomohl najít Merrilla Overturfa, a tehdy s ním Mulcahy uzavřel obchod. Arnold Mulcahy najde Merrilla Overturfa, ale Pseudo musí nejdřív něco udělat pro něj, pro americkou vládu a pro všechny bezúhonné lidi.

“Proti tomu nic nemám,” souhlasil Pseudo, kterému velmi záleželo na tom, aby našel Merrilla.

“Ani bych vám to neradil,” podotkl Mulcahy. “Když nic jiného, potřebujete peníze na letenku domů.”

“Nevím, jestli poletím právě tam.”

“Zato já to vím,” ujistil ho Mulcahy.

“Merrill Overturf je ve Vídni. aspoň myslím,” pokračoval Trumper. “Nehnu se odtud, dokud ho nenajdu.”

Mulcahy zavolal vicekonzula. “Najděte toho chlapa Overturfa,” nařídil mu, “ať

můžeme pohnout s tím ostatním.”

Pak Trumperovi vysvětlil, v

čem spočívá “to ostatní”. Bylo to velmi

jednoduché. Trumper dostane několik tisíc dolarů ve stodolarových bankovkách, bude se potloukat kolem kavárny Leopolda Hawelky, číhat na člověka s hašišem, který pořád opakuje “Gra! Gra!”, a jen co se objeví, předá mu peníze. Pak Trumpera odvezou na letiště Schwechat a posadí do letadla směr New York. Cihlu hašiše poveze s sebou. Na Kennedyho letišti mu prohledají kufr, objeví hašiš, Trumpera na místě zajistí a odvezou v limuzíně. Ta ho dopraví na libovolné místo v New Yorku podle jeho přání. Poté bude volný.

Všechno vypadalo jasně. Trumperovi sice unikaly důvody celé akce, ale správně chápal, že se vysvětlení nedočká.

Pak se s ním seznámil Herr Inspektor dr. Wolfgang Denzel, zřejmě agent rakouské protidrogové scény. Inspektor Denzel chtěl slyšet co nejpřesnější

popis muže opakujícího “Gra! Gra!”. Trumper už znal inspektora doktora Wolfganga Denzela z dřívějška, byl to ten čilý, pohyblivý číšník, kterému tehdy u Hawelky vyrazil z ruky tác s kávami a pivy.

Pseudovi se nezamlouvala jediná část dohody: to, že jen co předá peníze, má

nasednout na první letadlo do New Yorku. “Nezapomeňte na Merrilla Overturfa,” připomenul Mulcahymu.

“Můj milý chlapče,” pravil Arnold Mulcahy, “osobn ě vás doprovodím taxíkem na letiště a ten chlap Overturf bude sedět v autě s námi.” Mulcahy možná nepatřil k

nejdůvěryhodnějším lidem, ale o jeho

neomezených možnostech člověk nepochyboval.

Pseudo tedy vysedával po tři večery s několika tisíci dolary u Hawelky, ale člověk volající “Gra! Gra!” se neukázal.

“Však on se objeví,” prohlašoval Arnold Mulcahy. Z jeho neoblomn é jistoty člověka mrazilo.

Pátý večer se neznámý k Hawelkovi dostavil. Trumpera si ani nev šiml, sedl si kus od něj a ani jednou na něj nepohlédl. Když nakonec zaplatil číšníkovi –

byl to samozřejmě Herr Inspektor dr. Denzel –, vzal si kabát a vyrazil ke dveřím. Pseudo usoudil, že by měl jít na věc. Dělal, jako by právě poznal dávného přítele, zamířil rovnou k němu a s výkřikem “Gra! Gra!” mu energicky potřásl rukou. Neznámý zkoprněl; snažil se Pseudovi za každou cenu zmizet a dokonce neutrousil ani jedno tichounké “Gra!” Pseudo vyšel za ním na ulici a pronásledoval ho po chodníku. Muž se pokusil utéct do bezpečí. “Gra!” vykřikl Pseudo, otočil jej tváří k sobě a vrazil mu do chvějící se ruky obálku se všemi penězi. Muž ji zahodil a nejvyšší možnou rychlostí prchl.

Ze dveří vyšel Herr Inspektor dr. Denzel a zdvihl obálku ze země. “Měl jste počkat, až přijde on k vám,” pokáral Trumpera. “Zdá se, že se vás trochu polekal.” Herr Inspektor dr. Denzel

se vyžíval v eufemismech. V taxíku na schwechatské letiště Arnold Mulcahy bědoval: “Zasraná smůla!

Pěkně jste to pohnojil, chlapče!”

Merrill Overturf s nimi v autě nejel.

“Nebyla to moje chyba,” bránil se Pseudo. “Neřekli jste mi, jak si představujete, abych mu ty peníze předal.”

“Rozhodně jsem nečekal, že se mu je pokusíte narvat do chřtánu.”

“Kde je Merrill Overturf?” zeptal se Trumper. “Sliboval jste, že tady bude.”

“Už není ve Vídni,” odpověděl Mulcahy.

“A kde tedy je?” naléhal Trumper, ale Mulcahy byl neoblomn ý.

“Dozvíte se to v New Yorku.”

Do New Yorku dorazili pozd ěji, než čekali: Lufthansa nabrala zpo ždění. Při prvním mezipřistání ve Frankfurtu nebyla volná přistávací dráha, a tak zmeškali spoj TWA do New Yorku a skončili v jumbo jetu společnosti PanAm. Dřívějším letadlem TWA odcestovala jen jejich zavazadla. Nikdo netušil, jak k tomu mohlo dojít, a Mulcahy z toho byl dost nervózní. “Kam jste to nacpal?” zeptal se Trumpera.

“Do kufru, k ostatním věcem,” odpověděl Trumper.

“Až to v New Yorku najdou,” pokra čoval Mulcahy, “musíte předstírat, že chcete utéct. Rozumíte mi. Samozřejmě neutečete moc daleko, necháte se chytit. Oni vám nic neudělají,” dodal.

Kennedyho letiště bylo přeplněné, takže museli hodinu kroužit nad New Yorkem. Přistáli až pozdě odpoledne a další hodinu trvalo, než se shledali se zavazadly. Ve frontě na celní odbavení Mulcahy Trumpera opustil.

“Máte něco k proclení?” dotázal se celník Pseuda a mrkl na něj. Byl to velký

usměvavý černoch s rukama připomínajícíma tlapy černého medvěda, a těma začal prohrabávat Pseudův kufr.

Ve frontě stála hezká dívka. Trumper se k ní otočil a usmál se. Jistě budeš

překvapená, až mě budou zatýkat.

Celník už z kufru vybalil psací stroj, magnetofon se všemi páskami a polovinu Trumperova šatstva, ale na hašiš zatím nenarazil.

Pseudo se nervózně rozhlížel, asi tak, jak by se rozhlížel skutečný pašerák. Celník mezitím vybalil z kufru všechny věci, rozložil je na pultě a znovu je prohmatával. Pak vrhl na Pseuda znepokojený pohled a sykl: “Kde to je?” Pseudo začal prohmatávat věci spolu s ním. Každou zkontrolovali dvakrát, fronta zatím rostla a ozývalo se z ní reptání. Hašiš nenašli.

“No dobrá,” odtušil celník. “Máte v tom prsty?”

“Ne,” odpověděl Pseudo. “Dal jsem to do kufru, to vím na beton. Čestně.”

“Nenechte ho utéct!” zvolal náhle celník; zřejmě si řekl, že musí pokračovat podle scénáře. Pseudo se zařídil podle Mulcahyho rady a dal se na útěk. Proběhl turniketem, zatímco celník ječel, ukazoval na něj a spustil nepříjemně drnčící zvonek.

To už Trumper překonal celou svažující se rampu až k východu z haly, před nímž parkovaly taxíky. Mezitím mu došlo, že se mu útěk doopravdy podařil, a tak se raději rozběhl nazpět. Nedaleko přepážky celní kontroly vrazil do policisty. “Ježíši, no konečně!” vybafl na překvapeného strážce zákona, a ten mu podal obálku s několika tisíci dolary. Mulcahy si o ni ve Vídni neřekl a Trumper mu ji nevrátil. Teď mu musela vypadnout z kapsy, když prchal halou.

“Děkuji,” poděkoval Pseudo a utíkal zpět po rampě, dokud ho konečně

nedopadl černoch, který předtím nemohl najít hašiš.

“A mám tě!” vykřikl celník a uchopil Pseuda jemně kolem pasu. Arnold Mulcahy čekal s

pěti dalšími muži v podivné místnosti s umakartovými stěnami. Mohli vyletět z kůže.

“Zasraná smůla!” řval Mulcahy. “Někdo to musel vybrat ve Frankfurtu!”

“Kufr dorazil do New Yorku šest hodin před vámi,” namítl jeden z mužů.

“Mohlo to docela dobře zmizet tady.”

“Trumpere, chlapče,” ujišťoval se Mulcahy, “vážně jste tu věc nezapomněl přibalit?”

“Nezapomněl.”

Bleskově ho odveleli do vedlejší místnosti, kde ho chlapík připomínající

lapiducha celého prohledal a pak ho nechal být a odešel. Teprve za dlouho mu přinesli míchaná vajíčka, topinku a kávu a po dalším nekonečném čekání

se znovu objevil Mulcahy.

“Čeká na vás limuzína,” oznámil Pseudovi. “Zaveze vás, kam budete chtít.”

“Mrzí mě to, pane Mulcahy.” začal Trumper. Mulcahy jen zavrtěl hlavou a opáčil: “Zasraná smůla.”

Cestou k autu se Trumper osmělil. “Nerad s tím zase začínám, ale co je s Merrillem Overturfem?”

Mulcahy předstíral hluchotu. Když došli k limuzíně, otevřel dveře, rychle šoupl Trumpera dovnitř a zavelel řidiči: “Odvezte ho, kam bude chtít.” Pseudo rychle spustil okénko a chytil odcházejícího Mulcahyho za rukáv.

“Haló, co mi povíte o Merrillu Overturfovi?”

Mulcahy vzdychl. Otevřel aktovku, kterou držel v ruce, a vytáhl z ní fotokopii úředního dokumentu opatřeného vytlačenou pečetí amerického konzulátu.

“Je mi líto,” řekl, když Trumperovi podával papír, “ale Merrill Overturf nežije.” Pak plácl rukou do střechy auta a houkl na řidiče: “Zavezte ho, kam si řekne!” Auto se rozjelo.

“Kam to bude?” zeptal se řidič Trumpera, který seděl na zadním sedadle tak nehybně, že připomínal opěrku na ruce nebo jinou podobnou součást výbavy interiéru. Snažil se začíst do dokumentu nazvaného v byrokratické mluvě

Přísežný protokol o úředním ohledání. Týkal se jistého Overturfa Merrilla narozeného 8. září 1941 v

Bostonu, stát Massachusetts, rodičům

Randolphovi W. Overturfovi a Ellen rozené Keefeové.

V době, kdy se Trumper vydal do Vídně, aby po něm pátral, byl Merrill už

skoro dva roky mrtev. Podle protokolu se vsadil s Američankou jménem Polly Crennerová, s níž se seznámil v kanceláři American Express, že vypátrá tank ztracený na dně Dunaje. Vzal ji s sebou do Gelhaftova sklípku na nábřeží. Polly stála na molu a sledovala Merrilla, jak plave doprostřed řeky a nad hlavou třímá svítilnu. Měl na ni zavolat, až objeví tank; slečna Crennerová

totiž odmítla vlézt do vody, dokud Merrill neurčí jeho polohu. Když se světlo baterky přestalo pohupovat na hladině, čekala na molu ještě

asi pět minut; myslela, že si z ní Merrill utahuje. Teprve pak běžela do Gelhaftova sklípku pro pomoc, ale protože neuměla německy, chvíli trvalo, než jí porozuměli.

Polly Crennerová později nevyloučila, že Merrill mohl být opilý. Zcela jistě

netušila, že má co do činění s diabetikem, a nevěděli to ani lidé z konzulátu, protože v protokolu nic takového nestálo. Jako příčina smrti bylo uvedeno utonutí. Merrillovy ostatky nikdy nikdo bezpečně neidentifikoval. Tělo, které

se tři dny nato zachytilo na trupu lodi s mazutem plující do Budapešti, zřejmě

opakovaně prošlo lodním šroubem, takže kdo ví.

Nikdo taky nemohl potvrdit, zda byla historka o tanku pravdivá. Podle Polly Crennerové

na ni Merrill asi minutu předtím, než zmizelo světlo baterky, zahalekal, že vidí tank, ale ona mu nevěřila.

“Já bych ti věřil, Merrille,” podotkl Pseudo Trumper nahlas.

“Pane.?” ozval se řidič.

“Co je?”

“Kam se pojede?”

Právě míjeli Sheův stadion ve Flushing Meadow. Byla příjemná, teplá noc a provoz zhoustl. “Tady se to hrozně vleče,” podotkl řidič celkem zbytečně.

“Metropolitans dnes hrajou s Piráty.”

Trumper se z té informace nemohl dlouho vzpamatovat. Do Evropy odlétal v prosinci a nemohl být pryč déle než nějaký ten týden. To už se hraje baseball? Naklonil se dopředu a prohlížel si sám sebe ve zpětném zrcátku limuzíny. Měl krásný splývavý knír a plnovous. Zadní okénko bylo stále spuštěné a dovnitř proudil horký vzduch newyorského léta. “Kristepane,” zašeptal. Obešla ho hrůza.

“Kam chcete jet, pane?” zopakoval řidič otázku. Bylo na něm znát, že ho tenhle pasažér trochu znepokojuje.

Trumper zatím přemýšlel, jestli je Biggie ještě pořád v Iowě. Vždyť už je léto! Pane bože! Nemohl uvěřit, že byl pryč tak dlouho. Snažil se najít noviny nebo něco, na čem by bylo datum.

Našel jen obálku s několika tisíci dolary. Arnold Mulcahy byl štědřejší, než se mohlo na první pohled zdát.

“Tak kam?” naléhal řidič.

“Do Maine,” rozhodl Trumper. Musel vidět Coutha. Potřeboval si pročistit hlavu.

“Do Maine?” podivil se řidič a nasadil tvrdý výraz. “Tak hele, kámo, do Maine tě nepovezu. Tohle auto neopustí Manhattan.”

Trumper otevřel obálku a vyňal z ní stodolarovou bankovku. “Do Maine,” zopakoval.

“Jistě, pane,” přikývl řidič.

Trumper se pohodlně opřel, vdechoval špatný vzduch a vstřebával horko. Ještě mu to docela nedošlo, anebo se tomu zdráhal uvěřit, ale byl pryč skoro půl roku.

31. Anestetický film

(159: Polocelek; Trumper si odkládá příruční kufřík u nemocniční vrátnice. Úzkostně se rozhlíží; vedle něj se usmívá Tulpen a bere jej za ruku. Trumper se na něco ptá sestřičky za přepážkou a ona mu dává vyplnit nějaké

formuláře. Zatímco Trumper zápolí s papíry, Tulpen je k němu mile pozorná.)

DR. VIGNERON (mimo obraz): Je to skutečně velmi jednoduchý zákrok, ale někteří pacienti z něj mají značnou hrůzu. Jinak jde o malou operaci, nanejvýš pět stehů.

(160: Detail diagramu zobrazujícího penis. Čísi ruka, zřejmě Vigneronova, kreslí po penisu černým uhlem.)

VIGNERON (mimo obraz): Povedeme řez zde u otvoru a celou trubici jednoduše rozšíříme. Stehy ji pak přidrží, tady a tady, aby zase nezarostla. Mezi námi, bude se o to snažit ze všech sil.

(161: Celek; sestra vede Trumpera a Tulpen nemocniční chodbou. Trumper cestou

nervózně nakukuje do každé místnosti a otlouká si kufřík o kolena.)

VIGNERON (mimo obraz): Zůstanete v nemocnici přes noc, abychom vás připravili na ranní operaci. Zítra si poležíte a možná tady strávíte i následující

noc, pokud se ještě. nebudete cítit.

(162: Polocelek; Trumper se nemotorně navléká do nemocničního županu. Tulpen mu pomáhá zavázat mašličky na zádech. Trumper civí na pacienta, s nímž má sdílet pokoj, starého pána prošpikovaného trubičkami, který leží

bez hnutí na vedlejší posteli. Přichází sestra a zručně zatahuje plentu kolem postele, čímž kameře zakryje výhled.)

VIGNERON (mimo obraz): .jinými slovy jej čeká čtyřicet osm hodin bolesti. To není tak dlouhá doba, co říkáte?

(163: Synchronní zvuk. Polocelek; Ralph Packer hovoří s dr. Vigneronem v jeho pracovně.)

PACKER: Řekl bych, že musíme brát v úvahu i psychické strádání. rozumíte, strach o penis.

VIGNERON: Ano, někteří pacienti mohou trpět něčím podobným. Měl jste na mysli kastrační komplex?

(164: Sanitář holí Trumpera, který leží strnule na nemocniční posteli a sleduje, jak si žiletka klestí cestu jeho ochlupením.)

PACKER (mimo obraz): Ano, hrůza z kastrace. z toho, že mu ho jednoduše uříznete. Samozřejmě omylem! (Dá se do smíchu.)

(165: Vigneronova pracovna jako na záběru 163.)

VIGNERON (směje se): Mohu vás ujistit, že jsem se ještě nikdy neutnul!

PACKER (hystericky se řehtá): To jistě ne. ale jsou pacienti, kteří se o svého ptáka panicky bojí.

(166: Synchronní zvuk. Polocelek; Trumper zvedá pokrývku, nahlíží pod ni a nechá nakouknout i Tulpen.)

TRUMPER: Koukni, vypadám jak malé dítě. TULPEN (přísně si ho měří): Spíš jako bys měl rodit.

(Podívají se na sebe a pak oba uhnou pohledem.)

(167: Synchronní zvuk. Vigneronova pracovna jako na záběrech 163 a 165. Packer a dr. Vigneron se hlasitě a nezvladatelně smějí.)

(168: Polocelek. Trumper sedí v posteli a mává odcházejícímu Ralphovi a Tulpen. Ta mu zamává od nohou postele.)

VIGNERON (mimo obraz, jako by dával pokyny sestře): Dnes večer žádnou tuhou stravu a po desáté nedávat ani pít. První injekce mu dejte ráno v osm; o půl deváté ať je na operačním sále.

(Tulpen s Ralphem společně odcházejí ze záběru, sestra je odvádí pryč a Trumper je probodává zlým pohledem.)

OBRAZ SE ROZOSTŘÍ

Ne, nerozostřil jsem se, na to vsaďte fusekle. Ležel jsem a osahával si hladce oholenou část těla, krk jehněte připraveného na porážku.

Taky jsem poslouchal, jak člověk vedle mne bublá. Připomínal karburátor: jako by všechny ty hadičky, přísun živin, odvod zplodin a prosté životní

funkce závisely jen na mechanickém načasování.

Operace mi nedělala těžkou hlavu, skutečně ne. Odjakživa mi bylo jasné, že se na ni mohu spolehnout jako na smrt. Znepokojovalo mě jen to, že jsem náhle tak předvídatelný, dokonce i sám pro sebe; jako by někdo podrobil rozsah mých reakcí důkladné analýze, rozboru a kritice: byl jsem čitelný jako graf. Moc rád bych jim všem připravil velké překvapení, všivákům. Byla skoro půlnoc, když jsem konečně přesvědčil sestru, že musím zatelefonovat Tulpen. Telefon vyzváněl a vyzváněl. Když se na druhém konci ozval Ralph Packer, zavěsil jsem.

(169: Synchronní zvuk. Rozostřený záběr se prolne s detailem. Tulpen si před koupelnovým zrcadlem čistí zuby. Má odhalená ramena a

pravděpodobně celé tělo.)

RALPH PACKER (není v záběru): Čekáš, že ho operace změní? Nemyslím jenom fyzicky.

TULPEN (vyplivne pastu, pohlédne do zrcadla a odpoví přes rameno): A jak jinak? RALPH (není v záběru): Myslím psychicky.

TULPEN (vyplachuje si pusu, kloktá, plive): Trumper na psychologii moc nedá.

RALPH (není v záběru): A ty?

TULPEN: V jeho případě bych na ni nesázela.

(170: Synchronní zvuk. Polocelek; Tulpen sedí ve vaně, mydlí se na prsou a v podpaží.)

TULPEN (tu a tam pohlédne do kamery): Ten, kdo se snaží vtěsnat nevyzpytatelné a komplikované lidi nebo věci do povrchních, zobecňujících škatulek, musí být dost naivní. Ale zrovna tak naivní by bylo předpokládat, že každý člověk musí být komplikovaný a nevyzpytatelný. Mám na mysli to, že Trumper funguje jen na povrchu. a je docela možné, že pod tím povrchem už nic víc není.

(Slova jí uváznou v hrdle; ostražitě pohlédne do kamery, pak na svá namydlená prsa a v rozpacích se ponoří do vody.)

TULPEN (hledí na kameru, jako by to byl Ralph): Pro dnešek by to mohlo stačit, ne?

(Mimo záběr se rozezvoní telefon; Tulpen vylézá z vany.) RALPH (není v záběru): Do prdele, telefon! Zvednu ho. TULPEN (hledí za ním): Ne, jdu já. co když je to Trumper?

RALPH (mimo záběr zvedá sluchátko; Tulpen poslouchá a tuhne): Prosím? Haló! Haló!! Jdi do háje.

(Kamera se pohybuje trhaně, a když Tulpen vystoupí z vany, snaží se neobratně couvnout. Tulpen se stydlivě zahaluje do ručníku; v tu chvíli vedle ní vstupuje do záběru Ralph. Na krku má zavěšený expozimetr, jímž střídavě

míří na ni a dolů na vanu.)

RALPH (popuzeně bere Tulpen za ruku a snaží se ji zatáhnout zpátky do vany): Neblbni! Musíme to celý natočit znovu. blbej telefon!

TULPEN (odtahuje se od něj): Byl to Trumper? Kdo volal?

RALPH: Nevím. Položil to. Hele, jdem na to, za minutu to máme hotový.

(Ale Tulpen se halí těsněji do ručníku a odchází od vany.)

TULPEN (zlostně): Je dost pozdě. Ráno brzo vstávám. Chci být u něho, až se probere z narkózy. Můžeme to dotočit zítra.

(Podrážděně pohlédne do objektivu. V tu chvíli zabrejlí i Ralph vztekle na kameru, jako by mu až teď došlo, že stále běží.)

RALPH (řve do kamery): Stop! Stop! Stop! Kurva, Kente! Přestaň plejtvat filmem, ty plejtváku královskej!

ZATMÍVAČKA

Brzy po ránu přišli pacientovi na vedlejší posteli vyprázdnit mísy, hadičky a všemožné váčky. Mne si ani nevšimli; dokonce mi ani nedali jíst. V osm hodin mi sestra změřila teplotu a dala mi do každého stehna po jedné

otupující injekci. Když pro mě přišli, aby mě odvezli na sál, nemohl jsem moc chodit. Při čurání mě musely dvě sestřičky podpírat, ale v dolejších partiích jsem měl ještě pořád cit a bál jsem se, že injekce nepůsobí tak, jak by měly. Postěžoval jsem si sestře, jenže mi nejspíš nebylo rozumět: můj hlas zněl cize i mně samému a svým slovům jsem vůbec nerozuměl. Modlil jsem se, abych měl jasnou hlavu, až půjde do tuhého, a včas jim zabránil v řezání. Na sále už čekala fantastická ženská s plným poprsím. Na sobě měla zelený

plášť, jaký mívají sestry asistující při operacích. Štípala mě do stehen a usmívala se na mě. Byla to ona, kdo mi pak zabodl do žíly hadičku vedoucí

k baňce s dextrózou, zkušeně mi ohnula ruku, zajistila jehlu náplastí a nakonec mi přilepila ruku k operačnímu stolu. Dextróza mi proudila nažloutlou hadičkou rovnou do těla; sledoval jsem, jak mizí v ruce. Vzpomněl jsem si na Merrilla Overturfa: kdyby byl b ýval šel na operaci, byli by mu mohli píchnout do žíly dextrózu? Copak to není cukr? Co by mu asi dali místo ní?

Volnou pravou rukou jsem se štípl do penisu. Vyděsilo mě, že pořád všechno cítím. Proč mi umrtvovali stehna?

Uslyšel jsem hlas dr. Vignerona, ale neviděl jsem ho. Místo něj se přede mnou zjevil starý žoviální paprika v brejlích, zřejmě anesteziolog. Dloubl do jehly s

umělou výživou, do držáku vedle dextrózy zasunul baňku

s pentothalem a vedl hadičku rovnoběžně s tou první. Kupodivu do mě

nezapíchl další jehlu, ale vbodl ji do hadičky s umělou výživou, což bylo podle mého velmi šikovné.

Hadička s pentothalem byla zaškrcená svorkou a já jsem si všiml, že mi anestetikum zatím neproudí do žíly. Sledoval jsem ji velmi pozorně, na to vsaďte fusekle, a když se mě anesteziolog zeptal, jak se cítím, zahalekal jsem pěkně nahlas, že mám v ptákovi ještě pořád cit a že doufám, že to vezmou v potaz.

Ale všichni se jen usmívali, jako by mě neslyšeli, zelená sestřička, anesteziolog i Vigneron, který se teď nade mnou tyčil.

“Počítejte do dvanácti,” vyzval mě anesteziolog. Přitom odstranil svorku z hadičky a já jsem viděl, jak pentothal stéká níž a mísí se s dextrózou v hlavní gumové hadici.

“Jedna, dvě, tři, čtyři, pět, šest, sedm,” odříkával jsem velmi rychle. Všechno se však hrozně vleklo. Pentothal změnil barvu dextrózy tekoucí do mé paže. Díval jsem se, jak se blíží k širšímu konci jehly, a když mi vnikl do žíly, zvolal jsem: “Osm!”

Minula vteřina, která trvala dvě hodiny, a já se probudil v pooperačním pokoji, kde se pacienti probírají z narkózy. Strop se tolik podobal stropu operačního sálu, až bych byl přísahal, že jsem jej ještě stále neopustil. Nade mnou se s úsměvem skláněla tatáž úžasná sestřička v zeleném.

“Devět,” řekl jsem jí, “deset, jedenáct, dvanáct.”

“Kdybyste se teď zkusil vymočit,” vyzvala mě.

“Vždyť jsem byl před chvílí,” namítl jsem, ale ona mě převalila na bok a vsunula pode mne zeleného bažanta.

“Aspoň to zkuste,” přemlouvala mě. Byla hrozně milá. A tak jsem to zkusil, přestože mi bylo jasné, že nic nevyčurám. Když se dostavila bolest, bylo to, jako by ji cítil jiný člověk v sousední místnosti nebo ještě dál, v jiné nemocnici. Byla to silná bolest a já jsem litoval toho, kdo ji musí snášet. Teprve když jsem domočil, došlo mi, že jsem ji cítil já sám a že operace je za mnou.

“No tak, no tak, už je to dobrý,” konejšila mě sestra, odhrnula mi vlasy z čela a otřela mi z tváří slzy, které mi náhle a překvapivě vytryskly. Samozřejmě, mohl jsem být rád, že mě ušetřili dvojnásobné bolesti spojené

s úzkostným očekáváním prvního močení, jenže já jsem to takhle neviděl. Bral jsem to jako podraz: obelstili mě.

Znovu jsem upadl do mrákotné dřímoty. K

sobě jsem přišel až

v nemocničním pokoji; vedle postele seděla Tulpen a držela mě za ruku. Když jsem otevřel oči, usmívala se na mě.

Ale já jsem předstíral, že jsem ještě pořád zfetovaný. Hleděl jsem skrze ni. I já umím dělat

podrazy a připravit lidem překvapení, na to vsaďte fusekle.

32. Nový Dante, jiné peklo

Pro firmu pronajímající limuzíny pracoval řidič asi tři roky. Předtím jezdil s taxíkem. Novou práci měl radši; nikdo se ho při ní nepokoušel okrást nebo zmlátit, vše bylo méně uspěchané a on řídil elegantní vozy. Mercedesem jezdil už rok a oblíbil si ho. Tu a tam vyrazil ven z města, jednou dokonce až do New Havenu, a miloval jízdu na volné silnici. Pod pojmem “volná

silnice” si představoval právě tohle: cestu do New Havenu. Dál se z New Yorku nikdy nedostal. Měl rodinu, tři děti a každé léto vyprávěl své ženě, jak je o prázdninách všechny naloží do auta a vyrazí s nimi někam na západ. Jenže neměl vlastní auto a musel čekat, až si bude moci pořídit mercedes, nebo až mu firma pronajímající limuzíny levně odprodá nějaký starší vůz. Když teď svolil, že Pseuda zaveze do Maine, znamenalo to pro něj stejnou pouť, jako by měl jet do San Franciska. Maine! Představoval si tamní muže, jak loví velryby, snídají langusty a celý rok chodí v gumových holínkách. Dvě hodiny brebentil, než si všiml, že jeho pasažér buď spí, nebo je v transu. Teprve pak zmlkl. Jmenoval se Dante Calicchio a poprvé za celou dobu, co přestal jezdit s taxíkem, pocítil strach ze zákazníka. Pomyslel si, že Pseudo musí být blázen, a pro jistotu si zasunul stodolarovku do přední části trenýrek, kde ji mohl snadno najít. Třeba mi ten chlap dá ještě jednu, říkal si, anebo se mi pokusí sebrat i tuhle.

Dante Calicchio byl malý, tlustý chlapík s černými rozcuchanými vlasy a nosem tolikrát přeraženým, že mu skoro plácal o ústa. Kdysi boxoval a s oblibou říkával, že první úder vedl vždy nosem. Taky býval zápasníkem a měl uši jako karfiol. Byly nádherně zmačkané, oteklé a beztvaré a připomínaly dvě nesourodé hroudy těsta připlácnuté ze stran k obličeji. Od té

doby, co se před lety vzdal cigaret, měl ve zvyku žvýkat a hlasitě přitom mlaskal.

Dante Calicchio byl poctivec a velmi se zajímal o to, jaký život vedou jiní lidé

v jiných krajích. Proto mu nevadilo, že musí s tímhle cvokem až do Maine. Teprve když se ocitli na sever od Bostonu, venku se setmělo, provoz zřídl a oni už skoro nikoho nepotkávali, začal se trochu obávat cesty do pustiny v přítomnosti člověka, který neotevřel ústa od chvíle, kdy v New Yorku míjeli Shea Stadium.

Výběrčí poplatku na newhampshirské dálnici si prohlédl Dantovu řidičskou livrej, zadíval se na Pseuda strnule sedícího na plyšovém zadním sedadle, a protože v dohledu nebyla žádná jiná auta, zeptal se Danta, kam mají

namířeno.

“Do Maine,” zašeptal Dante, jako by to bylo posvátné slovo. “A kam přesně?” zajímal se výběrčí, protože Maine začínalo pouhých třicet kilometrů od jeho stálého působiště.

“To nevím,” přiznal Dante, když mu výběrčí podal drobné nazpátek a zamával mu na rozloučenou. “Haló, pane,” obrátil se na Pseuda, “kam přesně

jedeme?”

Georgetown je ostrov a v Trumperově mysli byl ostrovem na druhou. Stejně

dobře by mohl být i poloostrovem, protože jej s pevninou spojuje most, čímž

odpadá všechno nepohodlí spojené s bydlením na skutečném ostrově. Ale Trumper myslel na to, jak nádherného ducha odloučenosti tomu místu propůjčuje Couth. Ostatně v

Couthově přítomnosti by se člověk cítil

odloučeně i na Kennedyho letišti.

Pseudo přemýšlel i o tom, s čím přijít za Biggie. Na léto vždycky odjížděla z Iowy a v tuhle chvíli byla nejspíš v East Gunnery, kde pomáhala otci a dovolila matce, aby jí pomáhala s

Colmem. Pseudo si dovedl představit, že svým náhlým odjezdem mohl u jejích rodičů vyvolat všemožné negativní

reakce typu vždyť jsme ti to říkali, ale nepochyboval o tom, že Biggie vykáže jejich “péči” do patřičných mezí.

Jistě věděl jen to, že Biggie napsala Couthovi, aby vyzvěděla, kam se poděl jeho kamarád Pseudo. Couth tedy musel tušit, kde se teď Biggie nachází a jaké city chová k uprchlému manželovi. Možná se dokonce s oběma setkal a bude moci Pseudovi říct, jak zatím Colm vyrostl.

“Haló, pane,” zeptal se někdo. Byl to člověk z předního sedadla v portýrské

livreji. “Kam přesně jedeme?”

Trumper vyhlédl z okna; projížděli liduprázdným kruhovým objezdem u portsmouthského přístavu a dál po mostě do státu Maine. “Do Georgetownu,” odpověděl. “Je to na ostrově. Radši zastavte a vytáhněte mapu.”

Na ostrově! Pomyslel si Dante Calicchio. Jak mám prokrista dojet na ostrov, ty blbej onanisto?

Pak se ale podíval do mapy a zjistil, že most, který začíná na pevnině u Bathu, vede přes přílivové ústí řeky Kennebec přímo na ostrov Georgetown. Když na něj chvíli po půlnoci vjeli, spustil Pseudo zadní okénka a zeptal se řidiče, zda cítí vůni moře.

Vůně, kterou Dante cítil, byla příliš svěží, než aby to mohlo být moře. Dante znal jen pach doků v okolí New Yorku a Newarku. Zdejší slané bažiny vydávaly tak pronikavě čistou vůni, že si i on otevřel okno. Jen řízení ho už

nebavilo. Silnice vedoucí napříč ostrovem měla nezpevněnou písčitou krajnici, byla úzká a klikatá a chyběl jí dělicí pruh. Taky tu chyběly domy: kolem rostly jen tmavé borovice a vysoká tráva slanisek.

Noc ožívala nejrůznějšími zvuky. Nebyly to zvuky klaksonů a motorů, kvílení

pneumatik ani stěží rozlišitelné lidské hlasy či zvukové signály, ale živí

tvorové, žáby, cvrčci, mořští ptáci a taky lodní sirény do mlhy. Danta Calicchia z té opuštěné silnice a strašidelných zvuků rozbolelo břicho. Ve zpětném zrcátku poměřoval Pseudovu postavu a říkal si: Jestli na mě ten cvok něco zkusí, přerazím mu hřbet dřív, než se na mě sesypou jeho komplicové.

Trumper zatím uvažoval, jak dlouho zůstane u Coutha, i o tom, zda by měl zatelefonovat Biggie, anebo se za ní rovnou rozjet, jen co nadejde vhodný

čas.

Když se povrch silnice náhle změnil v šotolinu, Dante dupl na brzdy, zamkl oboje přední dveře, pak oboje zadní dveře a ani na okamžik nespouštěl oči z Trumpera.

“Co to sakra vyvádíte?” podivil se Pseudo, ale Dante Calicchio seděl na předním sedadle, jedním okem sledoval Trumpera ve zpětném zrcátku a druhým pátral v mapě.

“Asi jsme zabloudili, co?” odtušil.

“Ne,” ujistil ho Trumper. “Ještě nám zbývá osm kiláků.”

“A kde je cesta?” zajímal se Dante.

“Jedete po ní. Pokračujte.”

Pohledem do mapy Dante zjistil, že skutečně nesjel z cesty, a vydal se rozechvěle vpřed, lépe řečeno, šinul se do míst, kde se všude kolem nich ostrov zužoval. Objevilo se několik neosvětlených domů, vznešených jako kotvící lodě, a před Dantem se na obou stranách otevřel obzor; vpředu se vlnilo moře, vzduch byl chladnější a voněl solí.

Cedule hlásala, že vjíždějí na soukromou cestu.

“Jeďte dál,” vyzval jej Trumper. Dante zalitoval, že vedle sebe na sedadle nemá sněhové řetězy, ale nezastavil.

Po pár stech metrech se objevila jiná cedule s nápisem PILLSBURYOVI a cesta klesala tak prudce k vodě, až se Dante bál, že se přes ně přelije příbojová vlna. Pak spatřil nádherné staré sídlo se střechou z červených šindelů, vysokými štíty, přistavěnou garáží, přístřeškem na čluny a hezkou soukromou pláží v mořské zátoce.

Pillsburyovi. Danta napadlo, že jednoho z nich nejspíš veze na zadním sedadle. Pod jménem Pillsbury si vybavoval leda firmu konkurující živnosti Betty Crockerové. Kradmo pohlédl do zrcátka a ptal se sám sebe, zda dělá

šoféra bláznivému dědici milionů vzešlých z perníků a bábovek v prášku.

“Který je teď měsíc?” zeptal se Trumper. Chtěl zjistit, jestli je tu Couth stále ještě sám, anebo se sem už na léto sjeli majitelé. Nikdy se neobjevovali před čtvrtým červencem.

“Máme prvního června, pane,” odpověděl Dante Calicchio. Zaparkoval v ůz na konci příjezdové cesty a v sedě naslouchal nočním skřekům, představoval si, že je vydávají pískající ryby, velcí draví ptáci, medvědi obcházející

hlubokými borovými lesy a lítý pralesní hmyz.

Trumper pospíchal po cestičce z

placatých kamenů a nespouštěl oči

z jediného osvětleného okna v patře, okna ložnice majitelů domu. Dante se valil za ním, třebaže ho nikdo nezval. Vyrostl v drsné čtvrti a bez obav si zašel pro karton piv i pozdě v noci, kdy se ostatní odvažovali ven pouze v tlupách, ale tichá ostrovní noc mu naháněla strach. Rozhodně nehodlal osamoceně čelit všem těm broukajícím a plížícím se šelmám, jimiž se hemžily okolní křoviny a stromy.

“Jak se vůbec jmenujete?” zeptal se ho Trumper.

“Dante.”

“Dante?” podivil se Trumper. V hale bliklo světlo; jeho proud se rozlil po venkovním schodišti; na verandě se rozsvítilo.

“Couthe!” zavolal Trumper. “Hej hou!”

Jestli na mě budou jenom dva, pomyslel si Dante, poradím si s nimi i s jejich maminami. A pro jistotu si sáhl do rozkroku na stodolarovou bankovku.

Když nám starý Couth přišel otevřít, poznal jsem ho i přes dveře verandy: podle zplihlého županu ušitého z kostkované deky; podle toho, jak na nás mžoural skrz síť ve dveřích. Pohled na hrubého a vlasatého řidiče v portýrské

uniformě, který odháněl komáry, jako by to byli draví ptáci, jej musel šokovat, ale ještě větším šokem pro něj jistě bylo, že vidí mne. Jen co jsi nás pustil dovnitř, Couthe, bylo mi jasné, že jsi právě laškoval s nějakou ženskou a my jsme tě vyrušili. Všechny její vůně na tobě ulpěly jako plášť a vzlínaly zpod županu, který jsi měl na sobě. A z toho, jak jsi ucouvl od otevřených dveří, když tě ovanul chlad, jsem poznal, že sis lebedil někde v teple.

Ale copak něco takového hraje mezi přáteli roli, Couthe? Objal jsem tě a zvedl jsem tě do výšky, ty tajnůstkářský všiváku. Voněl jsi opravdu moc pěkně.

Trumper odvlekl Coutha do kuchyně a tančil s ním po místnosti, dokud nezakopli o malý vor, dětskou hračku ze zářivě lesklého plastu kotvící pod dřezem. Pseudo si nevzpomínal, že by Pillsburyovi měli malé děti. Vysadil Coutha na špalek určený k sekání masa, dal mu pusu na čelo a láskyplně na vyjeveného přítele halekal. “Ani nevíš, jak rád tě vidím. zase jsi mi jednou zachránil život. jsi stálice na mém nebi, Couthe! Koukni, mám skoro takový

plnovous jako ty. Jak se ti daří? Já jsem prožil hrozné věci, kamaráde, asi už

to víš.”

Couth na něj jen zíral a pak mu zrak padl na Danta Calicchia, podsadité

monstrum v livreji, které se zdvořile uklidilo z cesty do kouta kuchyně a v rukou s vystouplými klouby žmoulalo šoférskou čepici. Trumper zatím hopkal po kuchyni, otevřel lednici, nakoukl do jídelny a strčil hlavu i do komory s prádlem, kde ke své škodolibé radosti spatřil dřevěný sušák ověšený podprsenkami a kalhotkami.

Popadl nejbližší podprsenku a poťouchle s ní zamával Couthovi před očima.

“Tak která to je, ty tajnůstkářský všiváku?” vyštěkl. Pak znovu neodolal a škádlivě zatahal Coutha za dlouhou bradku.

Couth se zmohl na jedinou otázku: “Kdes byl tak dlouho, Pseudo? Kde jsi ksakru byl tak dlouho?”

Trumper ihned postřehl obviňující tón a bylo mu jasné, že Couth už leccos ví

od Biggie. “Mluvil jsi s ní?” naléhal. “Jak se jí vede, Couthe?” Ale Couth se díval jinam, jako by hrozilo, že se co nevidět rozpláče. Polekaný Trumper honem dodal: “Couthe, já vím, že jsem se zachoval nepěkně.” Stále žmoulal podprsenku a Couth mu ji vzal. Teprve teď, když ji viděl v přítelově ruce, si Trumper náhle uvědomil: hele, šeříková podprsenka! a vzpomněl si, jak sám kupoval podprsenku stejné barvy; hodně velikou. Zmlkl. Díval se, jak se Couth sune z řeznického špalku jako kus pomalu lezoucího vykostěného masa. Couth došel ke komoře s prádlem a pověsil Biggiinu podprsenku zpátky na šňůru.

“Byl jsi pryč moc dlouho, Pseudo,” začal.

“Ale teď jsem zpátky, Couthe,” řekl Pseudo. Znělo to dost hloupě. “Nedá se nic dělat, Couthe, ale jsem zpátky.”

Na schodech se ozvaly kroky bosých nohou a něčí hlas řekl: “Nedělejte takový rámus, probudíte Colma.”

Nohy se blížily ke kuchyni. Dante Calicchio se pokusil o nemožné a snažil se vypadat drobně a nenápadně.

“Je mi to líto, Pseudo,” řekl Couth něžně a dotkl se kamarádovy ruky. Vstoupila Biggie. Prohlédla si Danta, jako by to byl esesák, který se právě

vylodil z ponorky, a pak probodla Pseuda pozoruhodně nemrkavým a nežasnoucím pohledem.

“Pseudo je tady, Biggie,” pošeptal jí Couth, jako by hrozilo, že ho nepozná

kvůli vousu. A pak zopakoval o něco hlasitěji: “Pseudo je tady. Vrátil se domů z války.”

“Domů? To bych neřekla,” prohlásila Biggie. “To bych rozhodně neřekla!”

A já jsem v tvých slovech marně hledal stopu humoru, Biggie. Vážně jsem napínal uši, ale nepostřehl jsem ji. Nebyla tam. V tu chvíli mě napadla jediná

věc, Biggie. Když jsem viděl, jak s Couthem celí nesví pokukujete po tom taliánském hromotlukovi v uniformě, který se krčí pod policí s kořenkami, nepřišel jsem na nic lepšího, než že vás představím svému řidiči. Čím jiným jsem měl začít?

“Ehm,” ozval se Trumper, jako by uhýbal před ranou, “tohle je Dante. Můj šofér.”

Biggie ani Couth na Danta nepohlédli, civěli střídavě na Pseuda a na podlahu. A Pseudo nemohl nezaznamenat, že Biggie má na sobě župan, nový

župan v její oblíbené oranžové barvě a z oblíbeného materiálu, veluru. Vlasy jí trochu odrostly a v uších měla náušnice; ty dřív nikdy nenosila. Byla trochu rozcuchaná a neupravená a Pseudo si pamatoval, že jí takový vzhled vždycky slušel. Když vypadala takhle, měl člověk chuť se s ní pomuchlovat. Dante Calicchio, celý nesvůj z představování, se pokusil vymanit z kouta, v němž uvízl; přitom zavadil ramenem o polici s kořenkami a shodil ji doprostřed kuchyně, kde se

ji snažil marně zachytit. Biggie, Couth a Pseudo se k němu vrhli a dovršili dílo zkázy. Drobné lahvičky s kořením se rozlétly po místnosti, a když Dante naposled hrábl po letící polici, nasměroval ji proti ledničce, o jejíž tvrdý krunýř se roztříštila.

“Jejda, to je mi líto,” vyhrkl.

Biggie nakopla jednu z lahviček a pohlédla zpříma na Pseuda. “Spoustě lidí je tady něco líto,” podotkla.

Trumper zaslechl, jak v patře volá Colm.

“Omluvte mě,” řekla Biggie a vyšla z kuchyně.

Trumper ji následoval vzhůru po schodech. “Colm!” zvolal. “To byl Colm, že?” Už ji doháněl, když se zastavila, otočila se k němu a zpražila ho pohledem, jaký u ní nikdy neviděl: byl to pohled cizí ženské, kterou právě nečekaně a neomaleně štípl do zadku.

“Hned budu zpátky,” oznámila mu chladně; nahoru za ní nešel. Loudal se zpět do kuchyně a poslouchal, jak Biggie tichým hlasem konejší Colma a vysvětluje mu, co to bylo za ránu. Stejným způsobem konejšil Couth v kuchyni Danta Calicchia. Některé kořenky se prý ani nerozbily a novou polici zvládne udělat jako nic.

Dante Calicchio utrousil něco italsky; Trumperovi to znělo jako modlitba. Pak přišel na řadu kulečník. Couthovi začalo být líto Danta, který si připadal trapně, že ještě okouní v domě, bál se kruté přírody tam venku a přemýšlel, jestli zavolat manželce, nebo radši oznámit společnosti, pro kterou pracoval, že se opozdí, případně zda se urychleně nevrátit do New Yorku.

“Pane?” oslovil Trumpera, který čekal, až se Biggie vrátí dolů. “Neměl bych už jet?”

Ale Trumper nevěděl, která bije. “Copak já vím, Dante? Měl byste?” Mezitím se objevila Biggie, věnovala Couthovi statečný úsměv a přísně kývla na Trumpera, aby ji následoval ven do černočerné tmy přístaviště. Tehdy se Couth zeptal Danta, jestli hraje kulečník. Dante se nakrátko probral z mrákot: kulečník hrával opravdu hodně. Porazil Coutha osmkrát za sebou, a i když si pak tajně ztížil podmínky, aby tolik nevyhrával, zvítězil ve třech hrách ze čtyř. Ale o peníze se nehrálo. Všichni v domě se chovali tak, že se Dante na prachy vůbec neodvážil pomyslet. Jen když se sklonil nad kulečníkovým stolem, ucítil v trenýrkách stodolarovku.

“Tenhle pan Pillsbury,” obrátil se na Coutha, stále si totiž myslel, že se tak Pseudo jmenuje –, “co vůbec dělá, že má tolik peněz?”

“Jednou za měsíc rozlepí pár obálek s poštou,” odpověděl Couth, protože měl za to, že se Dante ptá na pravého pana Pillsburyho. Dante hvízdl, tiše zaklel a poslal kouli číslo pět do boční kapsy. Koule, kterou předtím zasáhl tágem, se vrátila tam, kde ji chtěl mít. Couthovi vrtalo hlavou, jak si může Pseudo dovolit auto s řidičem, a tak se zeptal: “Povězte mi, Dante, tenhle pan Trumper, co vůbec dělá, že má tolik peněz?”

“Dvanáctku do díry v pravém rohu,” oznámil Dante. Když se chystal provést šťouch, neviděl a neslyšel.

Coutha to zmátlo; napadlo ho, že Dante nechce s pravdou ven. Při pohledu z

vyhlídkového okna spatřil Biggie, jak stojí na konci mola, tváří k oceánu. Z gest rukou poznal, že hovoří. Tři metry od ní se o kůl na uvazování člunů

opíral Pseudo; seděl tiše a bez hnutí jako škeble, přirostl a právě zapouštěl kořeny.

Dante odpálil kouli přes celý stůl, zasáhla dvanáctku a poslala ji do otvoru v pravém rohu, ale Couth se vůbec neobtěžoval od okna. Dante zatím sledoval, jak první koule odstrčila desítku od osmičky a pak se pohodlně

dovalila za čtrnáctku, takže mu nabídla dokonalou možnost šťouchu z protilehlého rohu. Už už se to chystal ohlásit, když Couth promluvil k oknu.

“Řekni mu ne,” zaprosil skoro šeptem.

Dante se díval, jak tam Couth stojí. Kristepane, pomyslel si, jeden otevírá

jednou za měsíc posranou poštu, všichni jsou tu praštění a ti dva jsou navíc udělaní do tamté velké buchty. Dneska v noci nezamhouřím oko a nedám tágo z ruky. Ale nahlas řekl jen: “Teď vy.”

“Cože?”

“Teď hrajete vy,” zopakoval Dante, “já jsem minul.” Aby si ztížil podmínky a tolik nevyhrával, uchyloval se Dante Calicchio ke lhaní.

Sebral jsem z mola plže a žbluňk! Mrskl jsem s ním do vody; jak dlouho mu asi potrvá, než se zase vyhrabe na souš?

A ty jsi pořád mlela svou, Biggie.

Kromě jiného jsi mi řekla: “Samozřejmě, že mi na tobě pořád záleží. Pořád, Pseudo. Ale Couthovi zase záleží na mně.”

Zahodil jsem tři plže tempem rychlopalného děla. žbluňk! žbluňk! žbluňk!

A tys pokračovala, Big: “Byl jsi tak dlouho pryč, Pseudo! Ale po nějaké době

už mi přestalo vadit, že jsi pryč. Začalo mi připadat, že to bývalo daleko horší, když jsi ještě nebyl pryč.”

Nahmatal jsem dlaní trs vilejšů a začal jsem je roztírat rukou jako máslo.

“Dám ti čas,” řekl jsem. “Kolik budeš chtít. Jestli tu chceš nějakou dobu zůstat.”

A ty jsi řekla: “Zůstanu tady napořád.”

Nechal jsem žbluňknout dalšího plže. Pak sebou někde plácla ryba, vykřikl racek, promluvila sova a z druhé strany zátoky k nám vibrující vzduch zanesl štěkot psa.

“Říkáš,” začal jsem, “že Couthovi záleží na tobě a na Colmovi. Ale co k němu cítíš ty, Biggie?”

“To se těžko říká,” prohlásila jsi, odvrátila ses a hleděla jsi na zátoku. Myslel jsem si, že se to těžko říká, protože k němu necítíš nic, ale ty jsi dodala:

“Moc mi na něm záleží.”

“Je za tím sex?” zeptal jsem se.

“Je za tím všechno, a tamto taky.”

žbluňk! žbluňk!

“Nechtěj po mně, Pseudo, abych ti vykládala, jak hodně ho miluju,” zaprosila jsi. “Nechci ti ubližovat. Je to už dávno a mě mezitím přešel vztek.”

“Merrill umřel, Big,” hlesl jsem, sám nevím proč. Přistoupila jsi ke mně a zezadu jsi mě objala, tak pevně, že jsem se nemohl otočit a sevřít tě

v náruči. Když jsem se konečně vyprostil natolik, abych na tebe dosáhl, odstrčila jsi mě.

“Objala jsem tě jenom kvůli Merrillovi, Pseudo,” vysvětlila jsi mi. “Nechci, abys objímal ty mě.”

Nechal jsem tě, abys mě držela tak, jak sama chceš. Jestli sis představovala, že objímáš Merrilla, neměl jsem nic proti. “A co Colm, Biggie?” zeptal jsem se.

“Couth ho miluje,” odvětila jsi, “a on má rád Coutha.”

“Coutha má rád každý,” řekl jsem. žbluňk! žbluňk! žbluňk!

“Couth si tě váží, Pseudo,” ujistila jsi mě. “A Colma můžeš vídat, jak často budeš chtít. U nás budeš mít dveře vždycky otevřené.”

“Děkuji ti, Big.”

Pak jsi i ty žbluňkla plžem a zeptala ses: “Pseudo? Co te ď budeš dělat?” Pomyslel jsem si: žbluňk! A nahlas promluvila cel á hrst plžů: žbluňk! žbluňk!

žbluňk! žbluňk, žbluňk, žbluňk, žbluňk!

Sledoval jsem tě, jak se ode mne odvracíš a hledíš na dvě siluety za vyhlídkovým oknem

kulečníkového sálu; stály bok po boku, tága přes rameno jako pušku při přehlídce. Ale nepochodovaly; hleděly dolů na molo a nepohnuly se, dokud jsi nevykročila po pěšině k domu. Pak ta vyšší, štíhlejší

postava odstoupila od okna a rozplynula se v domě, aby ti vyšla naproti. Menší postava ohnula tágo jako kord a taky se odvrátila.

žbluňk! pomyslel jsem si, když ke mně dolehlo prásknutí dveří na verandě. V hlubokém vnitrozemí za slanými bažinami, v nichž jsme kdysi s Couthem utopili člun, si začala vylévat srdce alka.

Dante třikrát porazil Biggie s čistým skóre a teprve pak začal dělat úmyslné

chyby, jen aby se na ni mohl dívat, jak se sklání nad stolem a pod měkkým, odvážným župánkem se jí rýsují všechny pevné obliny i záhyby. Když

šťouchala tágem do koule, kousala se přitom do dolního rtu. A Dante si představoval, jak oba její milenci sedí těsně vedle sebe dole na molu, klátí nohama a s pěstmi plnými plžů uzavírají dohodu. Pane bože, pomyslel si, kdybych tak věděl, kdo je tady kdo.

Odjakživa jsi byl hodný, Couthe, a tvoje dobrota se dobře hodí k tvému zjevu. Jsi o to bledší, oč jsem já víc snědý; máš bílou pihovatou pleť, kdežto ta moje připomíná hrubozrnné dřevo napuštěné lněným olejem. Tvoje výška zakryje skutečnost, že jsi v bocích širší než v ramenou; přesto se nezdá, že bys byl tlustý. Dlouhé, vyzáblé nohy, štíhlé prsty pianisty a vznešený, neporušený nos tě dělají štíhlým. Jsi jediný zrzavý blonďák, který mi kdy byl sympatický. Vím, že sis nechal narůst plnovous jen proto, abys zakryl pihy, ale nikomu to neřeknu.

Lišíme se postavou jako lachtan a žirafa. Jsi určitě o celou hlavu vyšší, Couthe, a mně se mimoděk vybavuje, co říkávala Biggie o lidech větších než

je sama. Ale když nad tím přemýšlím, je aspoň těžší než ty. Tím chci říct, Couthe, že bys hravě schoval svůj hrudníček mezi jejími ňadry. To já když se z plných plic nadechnu a Biggie mě obejme kolem hrudi, nedokáže za mými zády spojit ruce; svého času jí to docela imponovalo. Tvoje plíce by hravě rozmáčkla. A když ti nohama obemkne pas, dávej si bacha na páteř! Vlastně se divím, že tě ještě nezabila. Zatím přežíváš. Ale nahlas jsem řekl jen: “Vypadáš dobře, Couthe.”

“Díky za poklonu, Pseudo.”

“Asi víš, že chce zůstat s tebou,” pokračoval jsem.

“Vím.”

Mrštil jsem plžem nejdál, jak to šlo, a ty jsi zahodil toho svého. Nedohodil jsi ani zdaleka tam, co já, přestože jsi tentokrát neházel svým nemožným trhavým způsobem. Máš slabé ruce, Couthe, a přestože trávíš tolik času na lodičkách, vesluješ jako ptáček se zlomeným křidélkem. Představ si, jak učíš

Colma plavat!

Ale nahlas jsem řekl jen: “Tohle léto musíš Colma u vody hlídat. Dorůstá do

nebezpečného věku.”

“O Colma neměj strach, Pseudo,” ujistil jsi mě. “Bude se mít dobře, a doufám, že za ním budeš jezdit, kdykoli se ti zachce. I za námi; víš, že tě

rádi uvidíme.”

“Vím, Biggie mi to řekla.”

žbluňk!

Hodil jsi plžem tak nešikovně, že vůbec nedoletěl do vody. Plác! Zůstal ležet v blátíčku, které po sobě zanechal odliv.

“Měl bych rád co nejvíc fotek, Couthe,” pokračoval jsem. “Až budeš mít takové. na kterých bude Colm, musíš jich pár udělat i pro mě.”

“Můžu ti nějaké dát třeba hned.”

žbluňk!

“Do prdele, je mi to fakt l íto, Pseudo,” dodal jsi vz ápětí. “Kdo mohl tušit, že to takhle dopadne?”

“Já. Já jsem to měl tušit, Couthe.”

“Rozešla se s tebou dřív, než se tu objevila, Pseudo. Už tehdy byla rozhodnutá. víš?”

žbluňk!

Plác!

“Co Pillsburyovi?” nadhodil jsem. “Co řeknou na to, že tady budeš žít s nějakou ženskou a dítětem?”

“Právě proto jsme se vzali,” odpověděl jsi a já jsem měl pocit, že jsem se proměnil v plže; že jsem se vrhl do moře a příliš jsem se nalokal vody, takže teď dobře neslyším.

“Chceš říct, že se chcete vzít, Couthe.”

“Ne, vzali jsme se. v podstatě ano.”

Než jsem nad tím přestal dumat, ozvalo se čtyřikrát žbluňk! Copak to jde?

Zdálo se mi to nemožné, tak jsem se rovnou zeptal. “Jak to, Couthe? Myslel jsem, že jsem s ní ženatý já.”

“Byl jsi, jistě, a celá. věc zatím z právního hlediska neproběhla,” vysvětlil jsi mi. “Ale protože jsi ji. opustil, bylo možné zahájit určité kroky. Sám tomu moc nerozumím. Vím jenom, že jeden právník Pillsburyových už něco sepsal.”

Nemůžu říct, že bys čekal se založenýma rukama, Couthe.

“Nemohli jsme vědět, kdy se vrátíš a jestli se vůbec objevíš, Pseudo,” namítl jsi. A pak jsi mi donekonečna vykládal, že celá věc byla z právního hlediska vlastně nevyhnutelná vzhledem k daňové soustavě a tomu, jak zákon pohlíží

na nezaopatřené osoby. Děkuji ti, pomyslel jsem si, když jsi dospěl k tomu, že za daných okolností aspoň nemusím platit alimenty.

“Kolik ti vůbec dlužím?” zeptal jsem se.

“Na tom nesejde, Pseudo,” prohlásil jsi, ale já už jsem vytahoval obálku a cpal jsem ti do jemné, štíhlé ruky devět set dolarů.

“Ježíši, Pseudo! Kdes to sebral?”

“Objevil jsem zlatý důl, Couthe,” odpověděl jsem a snažil jsem se vrátit obálku zpět na místo tak nenuceně, jako bych měl podobných obálek na sobě

plno a nebyl si jistý, do které kapsy patří právě tahle. A protože jsem se bál, že peníze odmítneš, začal jsem blábolit o všem možném.

“Jsem rád, že s nimi budeš žít ty, Couthe, když už to nemůžu být já. Postaráš se o ně líp, tím jsem si jistý; když budou s tebou, nebojím se o ně. Colm aspoň může vyrůstat v krásném kraji a ty ho naučíš fotografovat.”

“Biggie mi přes léto vypomůže,” doplnil jsi ty. “Víš, až tu budou Pillsburyovi, může nakupovat, trochu vařit a starat se o dům. Aspoň budu mít více času fotit a pracovat v temné komoře.” Na chvíli ti selhal hlas. “Na podzim mám přednášet v Bowdoinu, na částečný úvazek. Je to jen tři čtvrtě hodiny odtud. Něco jako praktické cvičení z fotografie pro jeden kruh studentů. Na jaře mi uspořádali výstavu a pár študáků si dokonce koupilo nějaké fotky.” Nenucenost rozhovoru nás svou váhou drtila.

“To je skvělé, Couthe.”

“Hergot, Pseudo, co teď budeš dělat?” zeptal ses mě po dlouhé odmlce.

“Já? Nejdřív musím zpátky do New Yorku,” lhal jsem. “Zas bude všechno dobrý. jen co si trochu uspořádám život. Vždyť víš.”

“Je skoro ráno,” podotkl jsi. Pozorovali jsme, jak z moře vychází oranžové

ranní slunce a jeho bledá záře se rozlévá po pobřeží. “Colm vstává brzy. Mohl by ti ukázat svoje zvířata. Z toho, co jsem pro něj nachytal, jsem mu v kůlně

na čluny zařídil celou zoologickou.”

Vůbec se mi nechtělo zůstávat a napjatě sledovat, jak vyrostl a jestli mě má

pořád rád. Řídím se heslem, že hrob musí nejdřív trochu zarůst trávou, aby na něj člověk mohl bez obav pohlédnout.

Ale nahlas jsem řekl jen: “Musím si teď promluvit se svým šoférem, Couthe.” Když jsem chtěl vstát, chytil jsi mě za opasek. “Pseudo, tvůj šofér ani neví, kdo jsi. Kam jsi to nechal dojít?”

“To nic, Couthe, to nic. Zas budu v pohodě.”

Vstal jsi taky, ty křehký andělský parchante, zatahal jsi mě za vous a jemně

jsi mi zatřásl hlavou. “Ach Pseudo! Pseudo! Do prdele, škoda že s ní

nemůžeme žít oba! Vůbec by mi to nevadilo, je ti to doufám jasné? Dokonce jsem jí to navrhl.”

“Vážně?” podivil jsem se. Pevně jsem tě přitom držel za bradku. Měl jsem chuť dát ti pusu a zároveň tě skalpovat. “Co na to ona?”

“Samozřejmě, že odmítla. Ale mně by to nevadilo, Pseudo. Aspoň myslím, že ne.”

“Mně taky ne, Couthe,” řekl jsem, nejspíš neupřímně. Teď už bylo vidět celé slunce: připomínalo bóji, pohupovalo se na mořské

hladině, kolem bylo náhle příliš mnoho světla a já jsem se na tebe nevydržel dívat, Couthe. “Dej mi ty fotky, ano?” požádal jsem tě. “Už musím jet.” Vraceli jsme se k domu a schůdky z placatých kamenů nad člunovou kůlnou jsme brali po dvou. Ucítil jsem, jak mi do zadní kapsy zasouváš peníze, které

jsem ti dal. A vzpomněl jsem si, jak ti krásně svítil nahý zadek, když jsi kdysi na těchhle kamenech ležel na břiše, zpíval a byl jsi tak opilý, žes nedokázal vstát. Tvoje holka, jedna z páru, který jsme sbalili v karavanovém kempu ve West Bathu, si přitom oblékala plavky. Už se ani nepokoušela dovléct tě

do domu a do Pillsburyovic ložnice. Já jsem se s druhou polovičkou páru uhnízdil na půdě přístřešku pro čluny.

Díval jsem se, Couthe, jak ležíš natažený na trávníku, a jak jsem si tam tak pěkně hověl, stále dost střízlivý na to, abych mohl šoustat, myslel jsem si: Chudák Couth, ten se jaktěživ nezmůže na nějakou ženskou.

Jak moc jsem se tehdy mýlil, Couthe!

Do kuchyně vstoupili právě v okamžiku, kdy Biggie servírovala Dantovi Calicchiovi obloženou bagetu. Byla to velká bageta a Dante ji jedl z dlouhého tácu připomínajícího koryto. Biggie mu k ní nalila pivo do džbánu, který

objemem připomínal vázu na květiny.

Dante uvažoval, co bude dál, kdo, kam a s kým. Jestli je řada na mně, abych s tou velkou blondýnou odešel na molo, nebudu se bránit.

“Budeš něco jíst, Pseudo?” zeptala se Biggie.

Couth odpověděl místo něj. “Chce být pryč, než se probudí Colm.” Kdo? pomyslel si Dante. Copak tu dnes v noci někdo dokázal spát?

“To víš, že bych ho rád viděl,” vysvětloval Pseudo, “ale nechci, aby on viděl mne. šlo by to nějak provést?”

“Když ráno vstane, ze všeho nejdřív krmí svůj zvěřinec v kůlně,” řekl Couth.

“A pak snídá na molu,” dodala Biggie.

Rituál, pomyslel si Pseudo. Colm má vlastní rituál. Děti zbožňují dobře vymyšlené rituály. Vymyslel jsem pro něj někdy nějaký?

Ale nahlas řekl jen: “Mohl bych ho pozorovat z kulečníkového sálu, co vy na to?”

“Mám tu dalekohled,” nabídl mu Couth.

“Proboha, Cuthberte!” napomenula ho Biggie. Couth se zatv ářil zahanbeně a ona taky. Cuthberte? Podivil se Pseudo. Kdy tě naposled někdo oslovil celým jménem, Couthe?

V koutě kuchyně stál Dante Calicchio, dával si pozor na trosky police s kořenkami, hltal bagetu, chlemtal pivo a ptal se sám sebe, jestli ve firmě

nejsou zneklidněni jeho zmizením a zda už manželka volala na policii. Případně naopak.

“Za chvilku vyrazíme,” oznámil mu Pseudo. “Což abyste se trochu prošel na čerstvém vzduchu.?”

Dante měl plnou pusu, takže nemohl mluvit, ale hlavou mu prolétlo: Ježíši, to znamená, že se mnou pojedeš i zpátky? Přesto se zdržel komentářů a předstíral, že nevidí, jak Pseudo cpe tlustý smotek bankovek, mohlo to být tisíc dolarů nebo i víc, do krabice na chleba.

Dante se usadil pod čárou vyznačující nejvyšší hladinu přílivu, na chladivých mokrých schodech, po nichž se z mola sestupovalo do lodi. žasl nad drobnými formami života, jimiž se hemžily louže zanechané mořem a prohlubně obnažených skalisek. Prvně v životě viděl bláto, které lákalo k tomu, aby si v něm umazal bosé nohy. Vyhrnul si kalhoty ke kolenům a zabořil modrobílé palce městského člověka do nejčistšího bahýnka, s jakým se kdy setkal. Černé městské střevíce pokryté prachem a tenké, černé

městské ponožky odložené nahoře na molu teď vypadaly tak zlověstně a cize, že se jich lekali i rackové. Odvážnější rybáci se pokaždé jen snesli níž a pak varovně upozornili na ty podivné věci vyvržené příbojem. V dálce, v ústí zátoky, vytahoval lovec langust koše s návnadami a Dante si říkal, jaké by to asi bylo, znovu si při práci namáhat ruce a záda, a jestli by při tom nedostal mořskou nemoc.

Vstal a váhavě vykročil do bláta; tu a tam ucítil pod chodidlem ostrou mušli a opatrně se vyhýbal kroutícím se živočichům. U vzdálenějšího uvazovacího kůlu se válel starý koš na lovení langust. Dante se k němu opatrně přiblížil, aby zjistil, jaké zvíře se v něm asi ukrývá. Ale koš byl děravý a obsahoval jen zbytek někdejší návnady, čistě obranou kostru rybí hlavy. V tom mu přes nárt přeběhl mořský červ; Dante vykřikl a zoufale pelášil na břeh. Když se rozhlédl, zda někdo nezpozoroval jeho zbabělý ústup, spatřil hezkého snědého kluka. Na sobě měl pyžamo a pojídal banán. “To byla jenom nereidka,” informoval jej. Byl to Colm.

“Koušou?” zajímal se Dante.

“Štípou,” odpověděl Colm, seskočil z nižšího konce mola a naboso přelezl ostré kameny, jako by měl chodidla z volské kůže. “Nějakou pro vás ulovím,” slíbil. Podal Dantovi banán a dál kráčel po ulitách škeblí, které předtím šoférovi udělaly z chodidel fašírku. Dante by si rád ohledal rány, ale styděl se; místo toho sledoval chlapce, jak slídí v bahně a šťouchá prsty do příšerných živých věcí, kterých by se on dotkl leda klackem.

“Někdy je dost těžké je chytit,” vysvětloval Colm, zatímco se skláněl nad větší kupou bahna a přehraboval se v ní. Pak zajel útlou rukou do díry a vyvlekl z ní dlouhou stonožku, trochu nazelenalou a trochu narudlou, která

se mu omotala kolem dlaně. Colm ji však pevně svíral těsně za hlavou a Dante spatřil černá kusadla bezmocně chňapající naprázdno.

Mazaný kluk, pomyslel si. Ale zkus se ke mně s tou potvorou přiblížit a hodím ten tvůj

banán do bláta. Přesto necouvl, ani když se Colm vydal přímo k němu.

“Vidíte ta kusadla?” zeptal se Colm.

“Jo,” přisvědčil Dante. Napadlo ho, že by měl Colmovi vrátit banán, ale bál se, aby mu chlapec místo něj nepodal červa. Colm byl ke všemu celý od bláta. “Vidíš, teď ses ušpinil a nemůžeš snídat.”

“Proč?” podivil se Colm. “Můžu se přece umýt.” A zavedl Danta k tůňce o kus výš mezi skalisky, kde ze sebe společně smyli bláto.

“Chcete se kouknout na moje zvířata?” navrhl pak. Dante si nebyl jistý, jestli chce, a v duchu se ptal, co asi Colm provedl s červem. “Co je to šofér?” vyzvídal chlapec. “To samé, co taxíkář?”

“Ne-e,” zavrtěl Dante hlavou a následoval Colma ke kůlně tak ostražitě, jako králík obávající se číhajících šelem.

Uvnitř našel želvu, která vypadala, jako by jí na zádech rostla skála, a taky racka, ke kterému se podle Colma neměl přibližovat: měl zmrzačené křídlo a rád kloval. Dále tu bylo jedno mimořádně čilé zvířátko připomínající

protáhlou krysu; Colm tvrdil, že se mu říká fretka. A taky zinková vana plná

sleďů, z nichž dobrá polovina plavala břichem vzhůru. Colm je s pomocí síťky vylovil, jako by tyhle mrtvolky patřily k běžnému dennímu programu.

“žrádlo pro kočku?” zeptal se Dante. Měl na mysli sledě.

“My kočku nemáme,” odpověděl Colm. “Kočky zabijou víc zvířat, než dokážou sežrat.”

Když vyšli z kůlny ven, hřálo už slunce natolik, že Dantovi zrudla tvář, a z hladiny zátoky se zdvihl sladký větřík provoněný solí.

“Víš, co ti povím, chlapče?” prohodil Dante. “Máš kliku, že žiješ zrovna tady.”

“Já vím,” řekl Colm.

Dante zabloudil pohledem k domu a v šiml si, že je Pseudo Trumper sleduje z okna kulečníkového sálu velkým dalekohledem. Protože se o tom chlapec neměl dovědět, stoupl si mezi něj a dům a zakryl jej svým rozměrným tělem.

“Vy někdy děláte vojáka?” zeptal se Colm, ale Dante zavrtěl hlavou. Pak chlapci dovolil, aby si zkusil krásnou šoférskou čepici. Colm se zazubil a začal pochodovat vzhůru po schůdkách na molo. Zvláštní, pomyslel si Dante, děti tak zbožňují uniformy, a většina dospělých je nenávidí.

Trumper se díval, jak se Colm pokouší salutovat. Byl tak opálený! A měl mnohem delší nohy, než si Pseudo pamatoval.

“Bude vysoký po tobě, Biggie,” zamumlal. Vyčerpaná Biggie zatím spala na pohovce v kulečníkovém pokoji. Pseudo stál u dalekohledu sám, ale Couth jej přesto zaslechl. Když si Pseudo všiml, že na něj přítel hledí, odstoupil od stativu.

“Kluk vypadá dobře, co?” zeptal se Couth.

“Jo jo,” přikývl Trumper. Pak pohlédl na Biggie. “Nechci ji budit. Pozdravuj ji ode mne.” Přesto se po špičkách přikradl blíž, jako by na něco čekal. Couth se tvářil, že nezúčastněně civí na moře, ale svou přítomností Trumpera znervózňoval, a tak se pomalu vytratil. Pseudo se sklonil nad Biggie a vtiskl jí

na čelo rychlý a kradmý polibek. Než se stihl narovnat, zajela mu bezvládnou rukou do vlasů, lehce ho pohladila a ospale zabroukala:

“Couthe? Už je v tahu?”

Ano, byl v tahu. Cestou požádal Danta, aby u pumpy Esso v Bathu naplnil škatuli, v

níž se v

pasažérském prostoru limuzíny uchovával led.

V Brunswicku si pak koupil sedmičku whisky Jack Daniel’s a naproti v supermarketu Woolworth’s jednu sklenici.

Takže než přejeli hranici Massachusetts, byl nejen v tahu, ale i v deliriu. Usadil se na plyšovém sedadle za utěsněnou skleněnou přepážkou a popíjel, dokud se tónovaná zelená okna nezačala zdát tmavší, ačkoli se venku stále více jasnilo. Ležel bezvládně v nehlučném, klimatizovaném mercedesu jako mrtvý král navracející se ve vypolštářované rakvi do New Yorku. Proč vlastně do New Yorku? napadlo ho. Pak si vzpomněl: protože tam má

namířeno Dante. Vytáhl obálku s penězi a matně se dopočítal patnácti nebo osmnácti set, plus minus sto dolarů. Nikdy nedospěl dvakrát ke stejnému číslu a po čtvrtém pokusu vrátil obálku zpět do kapsy a přestal na ni myslet. Ale Dantovi to neušlo a poprvé ho napadlo, že ten cvok vzadu možná nebude tak bohatý. Jestli nejsi líný počítat prachy, znamená to, že jich zas tolik nemáš.

Než dorazili do New Havenu, byl Trumper v takovém stavu, že se ho Dante ani nemusel dovolovat, zda může na chvíli zastavit. Zatelefonoval do New Yorku: šéfové z půjčovny limuzín ho seřvali a manželka jej zahrnula slzavými výčitkami.

Vrátil se do vozu, ale podroušený Trumper nebyl s to rozumět tomu, co se mu řidič snaží sdělit. Chtěl ho varovat, že na něj v New Yorku čekají tamti.

“Myslíte poldové?” zeptal se předtím Dante centrály v půjčovně limuzín. “Co by mu mohli chtít?”

“Tihle jsou na normální poldy moc velcí,” oznámila mu centrála.

“Jo tak, a co proved?”

“Myslí si o něm, že je cvok,” oznámili z centrály.

“Ale prd,” odbyl je Dante. “Je to snad zločin?” Teď zaťukal na skleněnou přepážku a konečně se mu podařilo vzbudit v Trumperově pohledu záchvěv zájmu. Pak nad vším mávl rukou a jen mu přes sklo pokynul. Trumper se usmál a zamávání opětoval.

Šofér si musel přiznat, že má pro tohohle cvoka slabost; něčím ho dojímal. Začal o Trumperovi smýšlet docela jinak, ještě než stačili opustit stát Maine. Požádal jej, zda smí zastavit u obchodu se suvenýry vedle silnice, chtěl dovézt ženě a dětem něco na památku.

Trumper mu dal svolení, a sotva Dante zmizel mezi plastikovými langustami a akvarely malebného pobřeží vyvedenými na kusech dřev vyvržených z moře, začal si prohlížet fotografie, které mu dal před odjezdem Couth. Našel mezi nimi celý stoh velkých fotek o rozměrech dvacet krát pětadvacet centimetrů a na všech byl Colm: Colm na bahnité mělčině po odlivu, Colm ve člunu, Colm na pobřeží ve sněhové bouři (to znamená, že se ke Couthovi museli přestěhovat už v zimě!), Colm pózující u Biggie na klíně. Všechny snímky byly nádherné.

Zato poslední z fotek Trumpera šokovala. Snad je Couth vybíral ve spěchu a tuhle k nim přidal nedopatřením: pocházela evidentně z jiného filmu. Šlo o detail ženského aktu pořízený širokoúhlým objektivem. žena, na jejíž rozkrok byl objektiv zaostřen, ležela na louce v takové poloze, že tráva, jež se jí

pohupovala mezi

roztaženýma nohama, připomínala svou strukturou

ochlupení klína. Evidentně šlo o záměr. Širokoúhlý objektiv zaoblil okolní

krajinu a obličej ženy byl vzdálený, malý a rozostřený. Zato klín byl vykreslen velmi ostře.

Podobenství Matky Země? napadlo Trumpera. Fotka se mu nelíbila, ale uvědomoval si, že pokud ji sem Couth nezařadil omylem, tedy pokud mu ji skutečně hodlal věnovat, bylo to od něj

velkorysé a dobře míněné gesto. Co na tom, že zároveň krajně nevkusné? U Coutha to nepřekvapovalo. Nahá

kráska byla Biggie.

Trumper vzhlédl od fotek a uviděl vracejícího se Danta. Šofér otevřel zadní

dveře, aby se pochlubil, co koupil ženě a dětem: tři nafukovací plážové

balóny a tři mikiny s velkým nápisem MAINE! na prsou; pod nápisem natahovala klepeta obrovská langusta.

“Hezké,” pochválil ho Trumper, “moc hezké.” V tom si Dante všiml fotografií, a než ho mohl Trumper zadržet, začal se jimi probírat. “Povím vám, pane, že máte moc hezkého kluka.” Trumper odvrátil zrak a Dante rozpačitě dodal: “Poznal jsem, že je to váš

kluk. Je vám podobný.”

Došel až k fotce Biggiina klína a chtěl ji přeskočit, ale nedokázal od ní

odtrhnout zrak. Nakonec se překonal, zasunul fotografii pod ostatní a vrátil celý štůsek Trumperovi.

Trumper se pokusil o úsměv. “Moc hezké,” odtušil Dante Calicchio a stiskl rty, aby udržel vážnou tvář.

A najednou byl všude kolem mne New York. Poznal jsem ho. V mozku mi burácela prvotřídní 45procentní Tennessee Sour Mash Whiskey “Jack Daniel’s Old Time No. 7”, a ústa jsem měl tak plná její příjemné kouřové chuti, že bych ji byl mohl žvýkat.

Hned jsem si všiml, že na mě čekají. Bušili na okno, lomcovali klikou dveří a řvali na mého hromotluckého, ale dobrosrdečného řidiče: “Otevři, Calicchio!

Otevři!”

Pak se jim podařilo otevřít zadní dveře a já jsem vzal prvního z nich po hlavě

tou krásnou hranatou flaškou, do které Jack Daniel plní svůj destilát. Ostatní

mu pomohli vstát a znovu se na mě vrhli.

Dokud se drželi daleko, ještě to šlo, ale jakmile se přiblížili, začal jsem je vidět rozostřeně. Zato Danta jsem vnímal jasně: ten dobrý muž je zapřísahal, aby na mě byli hodní. Dělal to nesmírně přesvědčivě: tiskl jim tlustými prsty krk, dokud si nezačali pobrukovat zvláštní chrčivou melodii a zlehka ode mne neodtančili. “Ale no tak,” opakoval Dante, “snad byste na něho nebyli zlí, vždyť nic neprovedl. Rád bych mu něco dal, takový malý

dárek, tak mi v tom prosím nebraňte.” A hlubším hlasem dodal něco jako:

“Chceš mít zuby tam, co je máš teď, nebo ti je mám nacpat do prdele, ty úchyle?”

Tahali mě na jednu stranu a Dante zase na druhou. Pak se mnou někdo mocně smýkl jedním směrem o dost velký kus, kdosi neznámý zařval, že ho vraždí, jiný začal mečet jako kozel a já jsem zůstal asi na minutu sám a volný. Pak si můj strážný anděl Dante Calicchio sáhl do trenýrek (právě

tam!), z rozkroku (zrovna odtamtud!) vytáhl nějaký zmuchlaný papír a vecpal mi ho za košili. Přitom udýchaně šeptal: “Tu máte, berte, tak berte, proboha. budete to potřebovat, čím víc, tím líp. a teď honem zmizte, jestli máte všech pět pohromadě. Utíkejte!”

Znovu jsme se ocitli v pohybu a já jsem v dálce spatřil Danta Calicchia, jak si hraje se dvěma loutkami. žádná nemohla vážit víc než pět kilo, protože první

z nich hravě prohodil čelním sklem zaparkovaného auta a druhou obrátil hlavou dolů a třásl s ní jako s hadrovým panákem. Dál už jsem to neviděl, protože se kolem seběhla spousta lidí a vypadalo to, že se všichni chtějí

zapojit do Dantovy hry.

Nakonec mě znovu chytili. Chvíli mě vozili v autě s otevřeným okýnkem, ze kterého mi

vystrčili hlavu. Asi si mysleli, že potřebuji vzduch. Nebyl jsem tak opilý, abych si nevzpomněl na zmuchlaný papír za košilí, a když mě vezli výtahem, vylovil jsem tu věc a kradmo si ji prohlédl. Byla to nějaká

bankovka, jak velká, to jsem nedokázal rozluštit, a jeden z těch chlapů, co se mnou jeli ve výtahu, mi ji sebral.

Aspoň myslím, že to bylo ve výtahu. Asi to byl nějaký hotel. V tu chvíli jsem ale myslel na jediné: jak zvláštní je, když někdo nosí v trenýrkách takovéhle věci!

33. Vítejte ve společenství Řádu zlatého pyje

Když mne Tulpen přišla navštívit do nemocnice, střídavě jsem usínal a civěl, každou chvíli jsem vytřeštil oči, jako by mě něco vyděsilo, vrhal jsem přes rameno rozostřené pohledy a dokonale jsem imitoval bezvládnou strnulost, přestože jsem měl pocit, že co nevidět vymočím něco strašlivého. Ralph se dostavil až během odpoledne, prohlásil mě za mrtvého a vyzvídal na Tulpen, jak vypadá můj pták. Tulpen, která se tvářila, jako by o mne měla vážně strach, odsekla: “Ještě jsem se nekoukala. Je pod práškama. Vůbec netuší, kde je.”

Ralph obešel lůžko z druhé strany; přinesl mi poštu a pod záminkou, že hledá, kam by ji položil, nakoukl za zataženou plentu sousední postele, kde ležel můj spolupacient, čvachtající starý pán s údem plným přívodů a vývodů.

“Zeptáme se sestřičky,” navrhl Ralph.

“Na co?” nechápala Tulpen.

“Jestli se můžem kouknout. Třeba by stačilo nadzvednout peřinu.” Obrátil jsem oči v sloup a pro větší efekt jsem zamumlal pár německých slov.

“Zdá se mu o třetí říši,” prohlásil Ralph. Ležel jsem dál nehybně jako po lobotomii; čekal jsem, jestli mezi těmi dvěma dojde k

nějakému

důvěrnějšímu hovoru nebo kontaktu. Nedošlo k němu; spíš to vypadalo, že spolu nevycházejí nejlíp, a já se ptal sám sebe, zda neprohlédli mou přetvářku a teď se chladnokrevně nepřetvařují.

Když konečně odešli, slyšel jsem, jak se Tulpen ptá vrchní sestry, kdy se objeví Vigneron a jestli mě večer pustí domů. Odpověď jsem neslyšel: můj spolunocležník se právě v tu chvíli rozhodl hlasitě vypustit nebo naopak přijmout dávku tekutin, a než ty příšerné bublavé záchvěvy ustaly, byly obě

ženy pryč.

Musel jsem vstát a vyčurat se, ale sotva jsem se pohnul, zachytil jsem jedním z trčících stehů o pokrývku a zaječel jsem tak pronikavě, že do pokoje vtrhlo celé hejno sestřiček a starý pán začal bublat ze sna a z hadiček.

Dvě ze sester mne odvedly na záchod. Musel jsem si vpředu držet župan jako napjatou plachtu, aby mi náhodou nezavadil o bolavý orgán. Taky jsem udělal tu bláhovou chybu, že jsem se na sebe před močením pořádně podíval. Nikde nebyl vidět otvor, jen spečený strup a černé

zamotané stehy, dík kterým jsem připomínal zavázané střívko krvavého jelita. Abych získal čas, požádal jsem sestru, aby mi donesla došlou poštu. Psal mi mimo jiné dr. Wolfram Holster, vedoucí mé disertační práce, a k dopisu přiložil článek z Bulletinu pro severogermánské jazyky. Dr. Hagen von Troneg, starý koryfej literární komparatistiky, si v něm naříkal na nedostatek prací o jazycích, z nichž se vyvinula severogermánská jazyková

větev. Podle von Tronega totiž “.nemůžeme plně porozumět náboženskému pesimismu prostupujícímu

norskou, švédskou, dánskou, islandskou a

faerskou literaturu, pokud se nezhostíme úkolu přepracovat nemnohé

existující překlady a především pořídit nová přetlumočení dosud nepřeložených děl sepsaných ve staré západonorštině, východonorštině a dolnonorštině.” Dr. Wolfram Holster k tomu dodal, že “nazrál čas” k vydání

Akthelta a Gunnel.

V postskriptu vyslovil lítost nad mou “situací”, o níž se dověděl, a dodal:

“Vedoucí disertační práce zpravidla nemá kdy zabývat se citovými problémy doktorandů. Avšak tváří v tvář tak potřebnému a dobře načasovanému projektu cítím, že by měl být právě tak konstruktivně tolerantní, jako je jindy konstruktivně kritický.” Dopis končil takto: “Dejte mi určitě vědět, Frede, jak jste na tom s Aktheltem a Gunnel.

V kabince nemocničního záchodku jsem se nejdřív rozesmál a pak mi vyhrkly slzy. Hodil jsem Holsterův dopis do mušle; dodalo mi to odvahu, abych se na něj vymočil.

Za celou dobu svých letargických toulek Evropou jsem Holsterovi napsal celkem dvakrát. V prvním případě šlo o dlouhý, vylhaný dopis, v němž jsem popisoval svá bádání nad postavou tragické islandské královny Brünnhildy a její možnou literární spřízněností s královnou Temného moře vystupující

v baladě o Aktheltovi a Gunnel. Je snad jasné, že v baladě žádná královna Temného moře nevystupuje.

Podruhé jsem Holsterovi poslal pohlednici. Byl na ní výřez z Breughelova slavného plátna Vraždění neviňátek: žoldnéři na něm rvou novorozeňata a nemluvňata matkám z rukou a otcům, jejichž sevření je pevnější, končetiny rovnou utínají. Na zadní stranu pohlednice jsem napsal: “Zdravím! Škoda, že tu nejste se mnou!”

Po chvíli přistoupila ke dveřím záchodu jedna ze sester a zeptala se, zda mi něco není. Načež mě odvedla zpět do postele, kde jsem měl čekat, dokud mě

Vigneron nepropustí domů.

Prošel jsem zbylou poštu. Couth mi ve velké obálce posílal spisy týkající se rozvodu; měl jsem je podepsat. V poznámce mi radil, abych dokumenty nečetl: varoval mě, že jsou formulovány “nechutným způsobem”, což je prý

nezbytné, aby byl rozvod brán vážně. Nechápal jsem, kým má být brán vážně, a navzdory radám jsem se do papírů začetl. Stálo v nich něco o mém

“neomluvitelném a zvráceném” sklonu k

cizoložení a zmíněn byl i

“zavrženíhodný a nelidský útěk před zodpovědností”, při němž jsem “s bezcitností hodnou zvrhlíka” svévolně opustil rodinu.

Všechno jsem to podepsal, beztak jsem nemohl nic změnit. Podpis není

nijak složitý úkon.

Poslední položka v poště vůbec nepřišla poštou. Byla sice v obálce, ale do té

ji strčil Ralph; chyběla známka i razítko. že by dárek s přáním brzkého uzdravení? žert? Nebo nějaká nemravná narážka?

Ne, něco jako diplom:

ŘÁD ZLATÉHO PYJE

Nazdar!

Tímto dáváme na vědomí,

že

FRED PSEUDO TRUMPER

osvědčil mimořádnou statečnost, chrabrost, udatnost a mravní pevnost údu, když neohroženě podstoupil chirurgický zákrok na své mužné chloubě

a úspěšně přežil obávanou amputaci močové trubice,

po níž mu zbylo celých pět (5) stehů,

za což byl pasován na plnoprávného rytíře

společenství Řádu zlatého pyje, a je tudíž oprávněn přijímat příslušné pocty a všemožně se chvástat.

Diplom nesl autentické podpisy Jeana Clauda Vignerona (ošetřujícího lékaře) a Ralpha Packera (písaře a vrchního úda). Pročpak tu není podepsána Tulpen, napadlo mě, hlavní zainteresovaná dáma?

Když se na Trumpera přišel podívat Vigneron, aby jej propustil do domácího ošetřování, byl pacient ještě stále pod vlivem medikamentů a stihomamu.

“Všechno proběhlo hladce,” konstatoval Vigneron. “Nem áte při močení moc velké bolesti?”

“Ujde to,” odpověděl Trumper.

“Musíte si dávat pozor, abyste nezachytil stehy o prádlo nebo o povlečení. Vlastně by pro vás bylo nejpohodlnější zůstat pár dnů doma a nenosit žádné

svršky.”

“Taky mě to napadlo,” přiznal Trumper.

“Stehy vypadnou samy, ale asi tak za týden bych vás rád viděl, čistě pro jistotu.”

“Máte nějaký důvod předpokládat, že bych nemusel být v pořádku?”

“To samozřejmě ne,” ujistil jej Vigneron, “ale je obvyklé zvát si pacienta po operaci na kontrolu.”

“Možná tady nebudu,” nadhodil Trumper.

Taková zdráhavost Vignerona zřejmě znepokojila, protože se zeptal: “Jste v pořádku? Chci říct, cítíte se dobře?”

“Výborně,” odpověděl Trumper. Vycítil Vigneronovy obavy a sna žil se vylepšit dojem. “Nikdy jsem se necítil líp,” lhal. “Už nejsem ten čurák, co jsem býval.”

“Ehm,” odtušil Vigneron, “to ze své pozice nemohu posoudit.” Vigneron měl samozřejmě pravdu. Vždycky měl pravdu: jakýkoli oděv znamenal značné nepohodlí.

Trumper se opatrně nasoukal do trenýrek; konec jeho penisu vězel v promaštěném gázovém fáči, aby nezachytil stehy o látku prádla. Místo do ní se stehy zapletly do gázy. Chůze představovala výkon, k němuž se odhodlával s krajní opatrností. Odtahoval si kalhoty v rozkroku co nejdál od těla a šinul se s pokrčenými koleny jako člověk, kterému do slipů nasypali žhavé uhlíky. Lidé si jej zvědavě prohlíželi.

Posbíral si poštu i podivný dárek od Ralpha. V metru drze civěl na vážný a upjatý starší pár, který si zřejmě myslel, že podzemka je taxík. Chcete, abych vám ukázal svůj diplom?

pomyslel si.

Zato v Greenwich Village si ho nikdo ani nevšiml. V těchto končinách chodil divně skoro každý a on sám nevypadal o nic podivněji než dobrá polovina těch, které viděl kolem sebe.

Když u dveří Tulpenina bytu hledal klíče, zaslechl šplouchání a plácání: Tulpen byla ve vaně. A s někým mluvila. Trumper ztuhl.

Slyšel ji, jak říká: “Ten, kdo se snaží vtěsnat nevyzpytatelné a komplikované

lidi nebo věci do povrchních, zobecňujících škatulek, musí být dost naivní. Ale zrovna tak naivní by bylo předpokládat, že každý člověk musí být komplikovaný a nevyzpytatelný. Mám na mysli to, že Trumper funguje jen na povrchu. a je docela možné, že pod tím povrchem už nic víc není.” Odmlčela se. Pak Trumper zaslechl, jak se noří hlouběji do vany a dodává:

“Pro dnešek by to mohlo stačit, ne?”

Odvrátil se od dveří, dobelhal se k výtahu a za chvíli byl venku na rušné ulici. Ano, pro dnešek to úplně stačí, pomyslel si.

Kdyby chvíli počkal, slyšel by závěrečné “Stop!” i to, jak Ralph řve na Kenta a Tulpen je oba žádá, aby odešli.

Ale já jsem se vydal rovnou do studia na Christopher Street a úspěšně jsem překonal Ralphovy důmyslné zabezpečovací pomůcky a zámky. Přesně jsem věděl, co hledám; měl jsem leccos na srdci.

Našel jsem vystříhané sekvence, jimž Ralph říkal “přebytečná tuková tkáň”: části zbytečně dlouhých záběrů nebo scény, které se z nějaké příčiny jevily jako slabší. Tulpen je skladovala ve střižně, ve skříňce na smetí. Neměl jsem v úmyslu ničit hodnoty; chtěl jsem použít výhradně ty metry filmu, o nichž jsem věděl, že jsou nepovedené. Prohlédl jsem spoustu materiálu. Zaujaly mě záběry, na nichž jsme spolu s Colmem a Tulpen jeli metrem. Byl tam i dlouhý záběr, na kterém vycházím z obchodu s domácími mazlíčky v Greenwich Village a pod každou rukou nesu jedno šplouchající

akvárium: ten den jsem měl právě dobrou náladu a akvária byla dárkem pro Tulpen. Majitel obchodu, který mě doprovází k východu a mává mi na rozloučenou, připomíná německého ovčáka v havajské sportovní košili. Mává

ještě dlouho potom, co zmizím ze záběru.

Zmíněné sekvence jsem poslepoval jen tak narychlo. V ěděl jsem, že nemám moc času, a chtěl jsem si dát záležet především na jejich ozvučení. Penis mě bolel tak hrozně, že jsem si svlékl kalhoty i spodky a pobíhal jsem po studiu s holým zadkem. Přitom jsem se opatrně vyhýbal rohům stolů a opěradlům židlí. Nakonec jsem si sundal i košili, protože mě dřel její okraj, hlavně když jsem seděl. Takže jsem byl nahý až na ponožky. Podlaha studila. Venku už svítalo, když jsem skončil; ustavil jsem projektor na místo v promítacím sále a spustil jsem plátno, aby hned viděli, že jsem pro ně něco přichystal. Pak jsem si znovu pustil celou stopáž, pro všechny případy. Byla krátká. Na obal cívky s filmem jsem nalepil kus pásky: “KONEC FILMU” stálo na něm. Nakonec jsem znovu založil film do promítačky, posunul jsem jej na patřičné políčko a zaostřil jsem objektiv. Teď už stačilo, aby spustili přístroj, a uvidí následující:

Pseudo Trumper se synem Colmem v metru. Ta krásná holka se skvělým poprsím, v jejíž přítomnosti má Colm chuť se smát a Trumper chuť ji osahávat, je Tulpen. Šeptají si něco tajného, ale film je němý. Teprve pak se ozve můj komentář: “Nezlob se, Tulpen, ale já nechci žádné dítě.” STŘIH.

Pseudo Trumper vychází z obchodu pro chovatele, pod každou rukou nese jedno akvárium a německý ovčák v havajské sportovní košili mu mává na rozloučenou. Trumper se ani jednou neohlédne a jeho hlas v pozadí říká:

“Sbohem, Ralphe. Už nemám chuť hrát v tvém filmu.” Byl to kratičký snímek a pokud si dobře vzpomínám, pomyslel jsem si, že při něm snad ani nestihnou usnout.

Právě když jsem začal hledat šatstvo, objevil se ve studiu Kent. Vlekl s sebou holku; Kent si vodil do studia holky vždycky, když si byl jistý, že tam nikdo z nás nebude. Mohl je provádět kolem dokola, jako by mu tam všechno patřilo nebo jako by byl aspoň za všechnu tu úžasnou techniku zvláštním způsobem zodpovědný.

Dost ho překvapilo, že mě vidí. Neušlo mu, že mám na sobě zelené ponožky. A jeho dívka jistě netušila, že něčí úd může vypadat tak jako ten můj.

“Nazdar Kente,” pozdravil jsem. “Neviděl jsi moje šaty?”

Probrali spolu operaci, a zatímco Kent utěšoval svou dívku, Trumper si s velkým sebezapřením nasazoval gázový obvaz a oblékal trenýrky. Pak Kenta varoval, aby ho náhodou nenapadlo promítnout si krátký film z cívky založené do projektoru: Ralph a Tulpen jej mají shlédnout společně, tak ať se Kent laskavě vůbec ničeho nedotýká, dokud ve studiu nebudou všichni. Kent si přečetl nálepku na cívce. “Konec filmu?” podivil se.

“Ano, konec. To si piš, Kente,” přisvědčil Trumper a na odchodu si v rozkroku odtahoval kalhoty od těla.

Škoda, že nepočkal. Třeba by mu Kent pověděl, jak natáčeli scénu ve vaně. A kdyby vydržel ještě déle, možná by si všiml, že Ralph a Tulpen dorazili do studia v různou dobu a z různých směrů.

Ale on nepočkal. Později hodně přemýšlel o tom, odkud se u něj bere ten neblahý zvyk odevšad předčasně odcházet. A ještě později, když mu Tulpen jasně vyložila, že s Ralphem nic nemá, musel připustit, že vlastně vůbec neměl důvod k odchodu. Ve skutečnosti, jak správně řekla Tulpen, se už

předem rozhodl, že zmizí, a pevně rozhodnutý člověk vždycky snadno najde záminku k odchodu. Trumper jí to nevyvracel.

Ale v danou chvíli, trýzněný zbrusu novým údem, počkal, až se ráno přehoupne do dopoledne, a vyrazil k Tulpen domů (byl si jistý, že už odešla do práce). V bytě si posbíral své věci a přibral i pár cizích: ukradl zavařovací

sklenici a zářivě oranžovou rybku pro Colma.

Cesta autobusem do Maine byla úmorná. Zastávky v zastrčených dírách nebraly konce a v Massachusetts vysvitlo, že v zadní části autobusu někdo umřel. Tichá zástava srdce, usoudili ostatní cestující. Starý pán měl původně

namířeno do Providence na Rhode Islandu.

Protože se mrtvého nikdo nechtěl dotýkat, Pseudo se nabídl, že ho vynese z autobusu, třebaže přitom málem přišel o penis. Osazenstvo autobusu se pravděpodobně obávalo infekce, ale Pseuda mnohem víc děsilo pomyšlení, že mrtvého nikdo nezná. Řidič prohledal jeho náprsní tašku a zjistil, že nebožtík bydlel v Providence. Z reakce ostatních se zdálo, že přejet zastávku je v jejich očích horší než umřít.

V New Hampshiru pocítil Trumper nutkání někomu se představit a navázal rozhovor s babičkou vracející se z návštěvy u dcery a zetě. “Nedokážu pochopit jejich způsob života,” postěžovala si Pseudovi. Nic bližšího neřekla a Pseudo jí poradil, aby si z toho nedělala hlavu.

Ukázal jí rybku, kterou vezl Colmovi. Na každé zastávce doplňoval do sklenice čerstvou vodu: když nikdo jiný, aspoň ryba musela cestu přežít. Pak usnul a řidič ho přišel vzbudit.

“Jsme v Bathu,” oznámil mu, ale Trumper věděl, že je v háji, nikoli poprvé. Pokud se tento útěk lišil od předchozího, nebylo to jen tím, že Trumpera už

nesužoval jeho neduh. Tentokrát šlo všechno snáz, až na to, že se mu ve skutečnosti

nikam prchat nechtělo. Věděl jen tolik, že nikdy nic nedotáhl do konce, a náhle cítil silnou, téměř životní potřebu mít po ruce něco, co by mohl dokončit.

Přitom si vzpomněl na dopis dr. Wolframa Holstera, který spláchl v nemocnici do záchodu spolu s krvavou močí, a dospěl k rozhodnutí dodělat překlad balady Akthelt a Gunnel.

To ho bůhvíproč rozjařilo, ačkoli dobře cítil, že je to prapodivný důvod k veselí. Připadal si jako člověk, který musel dlouhá léta odrážet útoky příbuzných, kteří jej nutili, aby konečně začal něco dělat, a který se jednou večer usadil s knihou v klíně, jen proto, aby jej vzápětí vyrušil hluk z kuchyně. Byla to jen jeho rodina, která se něčemu smála, ale ten nešťastník na ni vlétl, začal házet židlemi a rozdával rány i nadávky, dokud všichni neleželi potlučení a schoulení pod kuchyňským stolem. Pak se obrátil na vyděšenou manželku a povzbudivým hlasem jí oznámil: “Tak, a teď si jdu dočíst tu knihu.”

Možná, že někdo ze zmrzačených členů rodiny obdivně zašeptal: “Velkolepé!” Přesto se svým rozhodnutím cítil nesměle povzbuzen. Dokonce si troufl zavolat Couthovi a Biggie a požádat je, zda by ho někdo z nich nevyzvedl u autobusu.

Ve sluchátku se ozval Colm. Když Trumper uslyšel jeho hlas, zabolelo ho to víc, než kdyby se mu sestehovanou močovou trubicí drala pecka z broskve. Přesto se zmohl na oznámení: “Něco jsem ti přivezl, Colme.”

“Zase rybku?” ujišťoval se chlapec.

“živou,” přisvědčil Trumper a pohledem se o tom ujistil. Rybka vypadala čile. Možná měla z houpání ve sklenici mořskou nemoc a byla docela určitě malá a křehká, ale zaplať pámbu ještě plavala.

“Colme?” ozval se Trumper. “Můžu mluvit s Couthem nebo s maminkou?

Někdo by pro mě měl přijet na zastávku.”

“Přijela s tebou ta paní?” zajímal se Colm. “Ta. jak se jmenuje?”

“Tulpen,” napověděl mu Trumper a ucítil další broskvovou pecku.

“Jasně, Tulpen!” zvolal Colm. Zřejmě si ji zamiloval.

“Ne, ta se mnou nepřijela,” řekl Trumper. “Tentokrát ne.”

34. Sonda do umělcova života: předehra k tanku na dně Dunaje

Merrille, ty vole! Vždycky ses poflakoval kolem kanceláře American Express a vyhlížel jsi osamělé holčičky. Řekl bych, žes tenkrát jednu našel, a ona tě

pak ztratila, Merrille.

Podle Arnolda Mulcahyho se to mělo stát na podzim. Doba neklidu, viď, Merrille? Ten známý pocit, že by si člověk měl najít někoho, s kým stráví

zimu.

Vím, jak se to odehrálo; znal jsem ty tvoje fígle. Musím uznat, Merrille, že jsi uměl skvěle klamat tělem. Dovedl ses tvářit jako vysloužilý stíhač, vysloužilý

pilot formule 1, který bohužel přišel o nervy a snad i o manželku, vysloužilý

spisovatel trpící tvůrčí krizí nebo vysloužilý malíř, kterému došel olej do barev. Ani já jsem netušil, kdo vlastně jsi. že by nezaměstnaný herec?

Každopádně jsi uměl budit zdání; měl jsi nimbus někdejšího hrdiny; člověka, který býval někdo. Jak to jednou řekla Biggie: ženy si s oblibou namlouvaly, že tě dokáží navrátit do života.

Vzpomínám si, jak před pobočkou American Express zastavovaly autobusy přijíždějící z Itálie a rojili se z nich turist é. Kolem se ušklíbají čumilové, prohlížejí si jejich oblečení a větří peníze. Z autobusu pokaždé vysedla nesourodá skupina lidí. Starší dámy hovořící bez uzardění anglicky, očekávající, že je někdo zneužije, a dostatečně moudré, aby se nestyděly za to, že

vypadají jako cizinky a hloupé husy. Po nich následoval zástup mladších osob, ty se styděly už za to, že mají něco společného s takovou hordou. Snažily se oddělit od ostatních a tvářily se, že plynně hovoří čtyřmi jazyky. Pro své spolucestující měly jen chladné pohrdání; fotoaparáty nosily nenápadně a měly jen přiměřená zavazadla. Ty sis pokaždé vybral tu nejhezčí, Merrille. Tentokrát se jmenovala Polly Crennerová. živě si to představuji. Dívka stojící u okénka informací, nejspíš s výtiskem průvodce Evropou za 5 $ denně, se probírá zapůjčeným seznamem penzionů, které si může dovolit. Pak k okénku svižně přistoupíš ty a německy něco vychrlíš na člověka za přepážkou, nějakou bezvýznamnou otázku, například jestli ti tam někdo nenechal vzkaz. Na Polly Crennerovou udělala tvá

němčina dojem; konečně se na tebe podívala, ale když jsi její pohled opětoval, uhnula očima a předstírala, že si čte něco zajímavého. V tom jsi jakoby mimochodem pronesl anglicky, tedy jazykem, který měl dívkám pokaždé naznačit, že jen ty sám a jediný jsi na nich poznal, že pocházejí z Ameriky: “Vyzkoušejte penzion Dobler v Plankengasse. Není

špatný. Anebo Weißer Huf v Engelstrasse. Majitelka mluví anglicky. Do obou dojdete pěšky. Máte hodně kufrů?”

Dívka si to vysvětlila tak, že ji chceš balit, a jen pohodila hlavou směrem k zavazadlům; pak čekala, připravená odmítnout džentlmenskou nabídku, že jí s nimi pomůžeš.

Ale tys to nikdy žádné nenabídl, viď, Merrille? Řekl jsi jen: “Vážně jich nemáte moc,” a když se člověk z informací vrátil se sdělením, že pro tebe žádný vzkaz nemá, poděkoval jsi mu vybroušenou němčinou. “Auf Wiedersehen”, pozdravil jsi nakonec a měl ses k odchodu, pokud tě dotyčná

nezadržela. A Polly Crennerová tě zřejmě zadržela, Merrille. Co bylo dál? Obvyklá komická prohlídka staré Vídně? “Která éra by vás zajímala víc, Polly? Římská, nebo nacistická?”

Třeba následovala i některá z tvých vymyšlených historek. “Vidíte tamto okno? Třetí od kraje ve čtvrtém patře?”

“Ano.”

“Právě tam se skrýval, když po něm všichni šli.”

“Kdo?”

“Velký Weber.”

“Ach.”

“Noc co noc musel přejít náměstí: sem do fontány mu přátelé nosili jídlo.” A Polly Crennerová musela cítit, jak jí napětí a romantika toho dávného příběhu zasypávají jako prach ze Svaté země. Velký Weber? Kdo to asi byl?

“Vrah si najal pokoj v domě naproti, tamhle.”

“Vrah?”

“Ta bestie Dietrich,” a jako básník, který se zalyká hněvem, jsi upřel nenávistný pohled k vrahovu oknu. “Stačila jediná kulka a celá Evropa truchlila nad tou ztrátou.”

Polly Crennerová civěla na kašnu, která kdysi sloužila jako úkryt potravin pro velkého Webera. Kdo to jenom mohl být?

To fádní staré město zářilo všude kolem jako řeřavý uhlík a ona se zeptala:

“Co děláš ve Vídni?” Kterou z tajemných legend sis pro ni přichystal, Merrille?

“Může za to hudba, Polly. B ýval jsem muzikant, jenže.” Nebo záhadněji: “Víš, Polly, musel jsem zmizet.”

Anebo odvážněji: “Když mi zemřela žena, nechtěl jsem mít dál s operou nic společného. Bohužel jsem se nedokázal bezezbytku odstřihnout.” A co dál, Merrille? že by tvoje okružní Cesta za erotickými plátny (CEP s. r. o.)? Za hezkého počasí jsi určitě vzal Polly do zoo. Náročná procházka po schönbrunnských zahradách. Jednou jsi povídal, Merrille, že zvířata vyvolávají

sexuální představy. Upíjeli jste víno na terase a sledovali žirafy, jak si navzájem proplétají krky? Následoval starý osvědčený cajdák. “Tohle všechno bylo vybombardováno.”

“I zoo?”

“Jistě, za války.”

“Ubohá zvířata!”

“Vůbec ne. Většinu jich snědli dřív, než začaly nálety.”

“Kdo je snědl? Lidé?”

“Ano, hladoví Vídeňáci.” Přitom ses zatvářil, jako bys byl znechucen světem, a bezmyšlenkovitě jsi podal slonovi oříšek. “Když jsme měli hlad, pojídali jsme je. Teď je krmíme.” živě si představuji, Merrille, jak hlubokomysln ě jsi to pronesl.

A dál?

Možná jsi čekal důležitý dopis a musel ses na chvíli stavit u sebe doma, kdyby to Polly neobtěžovalo, a podívat se do schránky. Neobtěžovalo ji to, řekl bych.

Někdy v tu chvíli přišla řeč na koupání: noci jsou ještě teplé. čímž vyvstala milá komplikace, protože jste nejdřív museli k tobě pro plavky a pak k ní, aby se i ona mohla převléknout do koupacího úboru. Býval jsi tak protřelý, Merrille!

A přece jsi všechno zvoral. Nedalo ti to, aby ses nevytasil s historkou o tanku na dně Dunaje, viď? Ať už byla pravdivá, nebo ne, musel ses pochlubit.

“Die blutige Donau,” poznamenal jsi. “Krvav ý Dunaj. Četla jsi to?”

“To je nějaká kniha?”

“Ano, od Goldschmieda. Anglicky samozřejmě nevyšla.” Pak jste si vyjeli k Prátru.

“Jak se jmenuje tohle auto?”

“Zornwitwer, model 1954. Moc jich nejezdí.”

Když jste přejížděli starý Dunajský kanál, přišla na řadu mrazivá mystika

Goldschmiedovy obsáhlé ságy o řece. “Kolik lidí spočívá na dně Dunaje? Kolik oštěpů, štítů a koní? Jaká kvanta železa, oceli a trosek nahromaděných za tisíciletí válek?” píše Goldschmied. “Čtěte řeku! Jsou to vaše dějiny!” Kdo je Goldschmied? dumala Polly. A kdo byl velký Weber, viď, krásná Polly?

A ty jsi pokračoval, Merrille: “I já znám kus řeky. Kus těch dějin.” Polly přečkala tvou výmluvnou odmlku. “Víš, co to byla Devátá obrněná divize?” zeptal ses, a aniž jsi čekal na odpověď, bájil jsi dál. “Tak Devátá obrněná

vyslala o silvestrovské noci 1939 dva tanky na průzkum do Floridsdorfu. Nacisté chtěli přesunout tankovou jednotku do Československa. Tanky stály podél Dunaje a průzkumníci si zatím koledovali o nářez ve Floridsdorfu. To byla bašta odboje a dva tanky měly odvést pozornost sabotérů od hlavního proudu překračujícího řeku. Taky že pozornost opravdu přitáhly. Jeden se rozlétl na kousíčky před továrnou na sušené mléko a ten druhý zpanikařil. Zabloudil v monotónní spleti floridsdorfských skladišť a skončil na břehu Starého Dunaje, toho slepého ramene. Všimla sis? Zrovna jsme přes něj jeli.”

“Ano, ano,” přitakávala Polly Crennerová. Dějiny na ni drtivě doléhaly. Pak jsi zaparkoval zornwitwer u Gelhaftova sklípku, Merrille. Otevřel jsi dvířka, aby Polly Crennerová mohla vystoupit, a ona hlesla: “Co se stalo potom?”

“S čím?”

“S tím tankem.”

“Aha, s tankem. Ten skončil. To víš.”

“Ano.”

“Nezapomeň, že byla silvestrovská noc. Hrozná zima. A nelítostní odbojáři ho uštvali.”

“Jak můžeš uštvat tank?”

“Musíš mít nervy jako špagáty,” odpověděl jsi ty, Merrille. “Drželi se u zdí

domů a snažili se zneškodnit tank granáty. Jasně že střelec tanku jim taky pěkně zatopil; rozstřílel půlku předměstí. Ale odbojáři byli té bestii v patách, až ji konečně zahnali na břeh slepého ramene. Odřízli tanku cestu, rozumíš?

Voda byla mělká, hladina klidná, takže rameno zamrzlo. Útočníci zahnali tank na led; byla to jediná úniková cesta; no a když byl tank uprostřed, začali po ledu koulet granáty. Potopil se, to je jasné.”

“Páni,” hlesla Polly Crennerov á; patřilo to příběhu i stěnám Gelhaftova sklípku politým pivem, kolem kterých jsi ji vedl ven na molo.

“Tam,” řekl jsi jí a ukázal jsi na Starý Dunaj, na němž v lodičkách s lucernami veslovali milenci a opilci.

“Co?” nechápala ona.

“Tam! Ten tank, tam se pod ním prolomil led. Tam ho potopili.”

“Kde?” zeptala se Polly Crennerová a ty jsi jemně přitáhl její krásnou hlavičku k té své a ukázal jsi jí, že se má dívat tam, kam ukazuješ

předpaženou rukou, na jakýsi černý flek na hladině.

Zašeptal jsi: “Tam! Přesně tam se potopil. A je tam po řád.”

“Ne!”

“Ano!”

Teprve teď se začala vyptávat, proč s sebou sakra vlečeš tu baterku. Merrille, ty vole.

Přesně tohle řekl Trumper hochům od FBI, pokud to byli opravdu oni, když

jej vystrkali z výtahu v desátém patře newyorského hotelu Warwick. Dobře oblečená dvojice čekající na zdviž sledovala, jak agenti eskortují

Trumpera chodbou. Jeden z “federálních” pozdravil: “Dobrý večer”.

“Dobrý večer,” zamumlala dvojice obezřetně.

“Merrille, ty vole.” pravilTrumper.

Zavedli ho do apartmá 1028. Sestávalo ze dvou rohových pokojů s výhledem na Avenue of Americas a na park ležící na jejím konci. Z desátého poschodí

vypadal New York nevinně.

“Ty vole,” oslovil Trumper Arnolda Mulcahyho.

“Dejte mu sprchu, chlapci,” rozkázal Mulcahy svým hochům. “A ať je pěkně

ledová.” Poslechli ho. Pak přivlekli Trumpera zabaleného do ručníků a drkotajícího zuby zpět do pokoje a pohroužili jej jako vahadlo do smyslně

vyhlížející lenošky. Jeden z chlápků dokonce pověsil Trumperův špiónský

oblek na věšák a jiný v něm nahmatal obálku se stodolarovkami. Podal ji Mulcahymu a ten své lidi požádal, aby se vzdálili.

S Mulcahym tu zůstala jeho žena. Oba se hodili do gala: Mulcahy na sobě

měl večerní košili s černým motýlkem a paní Mulcahyová, mateřská, ale trochu nervózní osoba, si oblékla toaletu připomínající školní plesové šaty z dávných dob. Prozkoumala Trumperův oblek, jako by šlo o čerstvě

staženou kůži vzácného zvířete, a sladce se jej dotázala, zda si něco nedá. Drink? Nebo svačinu? Trumperovi ještě pořád drkotaly zuby tak, že nemohl mluvit. Zavrtěl hlavou, ale Mulcahy mu stejně nalil kávu.

Pak přepočítal tenčící se svazeček bankovek v obálce, tiše hvízdl a zavrtěl hlavou. “Chlapče, chlapče! Nová životní situace vás zřejmě dost vykolejila.”

“To je přece lidské, Arnolde,” podotkla Mulcahyho manželka. Umlčel ji rozhodným

pohledem, ale ona si z toho, že ji vylučuje z rozhovoru, pranic nedělala. Usmála se na Pseuda a ujistila ho: “Na Arnoldových chlapcích mi záleží jako na vlastních.”

Trumper na to nic neřekl. Nemyslel si, že patří k Mulcahyho “chlapcům”, ale ruku do ohně by za to nedal.

“Tak se mi zdá, Trumpere,” ozval se Mulcahy, “že se vás asi nezbavím.”

“To je mi líto, pane Mulcahy.”

“Dokonce jsem vám usnadnil start,” pokračoval Mulcahy, znovu přepočítal peníze a zavrtěl hlavou. “Dopravil jsem vás domů a ještě jsem vám nechal něco od cesty, to je víc, než na čem jsme se dohodli. Uvědomujete si to, chlapče?”

“Ano, pane Mulcahy.”

“Jel jste za svou ženou,” konstatoval Mulcahy.

“Ano.”

“Mrzí mě to,” připustil Mulcahy. “Měl jsem vás varovat.”

“Vy jste to věděl?” vyhrkl Trumper. “O Couthovi?”

“Ale ovšem. Museli jsme přece zjistit, co jste zač, nemyslíte?” Pak vytáhl ze stolku velkou složku z manilového papíru, znovu se posadil a zběžně ji prolistoval palcem. “Svou ženu z ničeho vinit nemůžete, chlapče.”

“Ne, pane Mulcahy.”

“Tak to vidíte!” vzdychl Mulcahy. “Trapas, vážně. Cítím se za vás trochu zodpovědný, rozumíte. A vy unesete šoféra! A vrátíte se v takovém stavu, že vás člověk nemůže nechat o samotě.”

“Je mi to líto, pane Mulcahy,” řekl Trumper, kterému to bylo opravdu líto. Měl Mulcahyho svým způsobem rád.

“Ten chudák šofér kvůli vám přišel o místo, chlapče,” oznámil mu Mulcahy a Trumper si snažil přivolat vzpomínku na Danta; matně si jej vybavoval coby autora nějakého podivného eposu.

Mulcahy vyňal z obálky asi pět set dolarů a zbytek vrátil Trumperovi. “Pro řidiče,” vysvětlil. “Tohle je to nejmenší, co pro něj můžete udělat.”

“Ano, pane Mulcahy,” přitakal Trumper a nevrle počítal, kolik mu zbylo; při prvním pokusu mu vyšlo jedenáct set, při druhém jen devět.

“Na zpáteční cestu do Iowy to stačí,” řekl Mulcahy, “pokud tam máte namířeno.”

“Nevím. nevím, jestli do Iowy.”

“Moc se nevyznám v psaní disertací,” podotkl Mulcahy, “ale neřekl bych, že se tím dá vydělat.”

“Arnolde,” upozornila ho paní Mulcahyová, zatímco si připínala bohatě

zdobenou brož, “zmeškáme začátek představení, vážně!”

“Jistě, jistě,” odvětil Mulcahy, vstal, a než si oblékl sako smokinku, pečlivě si je prohlédl. Zdálo se, že neví, kudy do něj. “Balet, víme?” prohodil směrem k Trumperovi. “Miluju dobr ý balet.”

Paní Mulcahyová uchopila Trumpera l áskyplně za paži a důvěrně mu sdělila:

“Ve Washingtonu si jaktěživ nikam nevyjdeme. Jenom když je Arnold v New Yorku.”

“To je hezké,” odtušil Trumper.

“Znáte ten balet?” zeptal se Mulcahy.

“Ne, pane Mulcahy.”

“Všichni ti lidé hopkající po špičkách!” výskala paní Mulcahyová. Mulcahy se zatím s klením soukal do smokinku. Musel být blázen do baletu, jinak by dobrovoln ě nepodstupoval něco takového. Pseudo si pamatoval jeho velvyslaneck é vzezření, ale když ho teď viděl ve večerním

obleku, došlo mu, že by se pro tu roli nehodil. Smokink mu moc dobře nepadl, naopak vypadal, jako by ho do něj navlékli za mokra, a když pak šaty uschly, změnily tvar po svém a celé ze zkrabatily.

“Co podniknete teď, chlapče?” otázal se Mulcahy.

“To nevím.”

“Pro začátek byste si měl pořídit nové svršky, můj milý,” poradila mu paní

Mulcahyová, popošla blíž a opatrně zatahala za klopu obleku, jako by se bála nákazy.

“Už musíme jít,” rozhodl Mulcahy. “A vy se hle ďte vymotat z těch ručníků.” Pseudo si posbíral šatstvo a taktně se odporoučel do koupelny. V hlavě cítil podivnou tíhu a bolest a oči měl tak suché, jako by je právě vytáhl z trouby. Když mrkal, pálily ho.

Když vyšel z koupelny, zastihl Mulcahyovy v rozhovoru s jedním z agentů, kteří jej sem předtím přivedli. “Wilsone,” oslovil Mulcahy agenta, “zavezte pana Trumpera, kamkoli bude chtít, kamkoli na Manhattanu.”

“Jistě, pane,” odpověděl Wilson. Vypadal jako nájemný vrah.

“Kam máte namířeno, můj milý?” zajímala se paní Mulcahyová.

“Sám nevím,” přiznal Trumper a Mulcahy znovu bleskov ě prolétl složku. Trumper v ní zahlédl vlastní fotografii a taky snímek Biggie.

“Koukněte, chlapče,” začal Mulcahy, “co kdybyste za šel tadyhle za panem Packerem?” a vytáhl stoh papírů sepnutých kancelářskou sponkou, s Ralphovou vlasatou fotkou na povrchu.

“Ten je v Iowě, pane Mulcahy,” namítl Trumper. Nedovedl si představit, že někdo dokázal shromáždit o Ralphově minulosti tolik dokumentů, kolik jich teď třímal v ruce Arnold Mulcahy.

“Houby, ten a v Iowě!” odsekl Mulcahy. “Je přímo tady, v New Yorku, a troufnu si říct, že se mu vede docela dobře.” Pak podal Pseudovi hrst novinových výstřižků. “Lidé z pohřešovaných osob se na vašeho pana Packera koukli pěkně zblízka. Jako jediný měl ponětí o tom, kam jste zmizel.” Pseudo si zkoušel představit, jak asi vypadají lidé z pohřešovaných osob. V duchu si je kreslil jako neviditelné bytosti, jež se zhmotňují v podobě

stínítka od lampy či koupelnového potrubí a ve spánku nám kladou otázky. Výstřižky obsahovaly recenze Skupinové záležitosti, Ralphova prvního filmu, na němž se Pseudo podílel coby zvukař. Snímek se nedávno promítal v sálech v okolí New Yorku; Ralph si mezitím zařídil studio v Greenwich Village a uzavřel s distributory smlouvy na další dva filmy. Jedna z recenzí na Skupinovou záležitost dokonce vyzdvihovala dobré ozvučení filmu. “Pseudo Trumper hýří nekonečným gejzírem zvukových nápadů,” stálo v ní,

“sebevědomých, technicky ambiciózních a na nízkorozpočtový film mimořádně profesionálních.” Na Trumpera to udělalo dojem.

“Jestli vám můžu radit,” ozval se Mulcahy, “tak tohle je jistější sázka než

nějaká disertace. Na beton.”

“Máte pravdu, pane Mulcahy,” p řisvědčil Trumper poslušně, přestože si nedokázal představit, že by Ralph mohl svými filmy vydělávat peníze. Mulcahy dal nájemnému vrahovi Wilsonovi adresu Packerova studia, ale hromot luk, kterému právě oholili pravé obočí, aby mu je mohli sešít, měl zřejmě něco na srdci.

“Pro pána krále, co je to s vámi, Wilsone?” podivil se Mulcahy.

“Ten řidič,” zamumlal Wilson.

“Dante Calicchio?” napověděl mu Mulcahy.

“Ano, pane. Policajti se ptají, co s ním mají udělat.”

“Už jsem jim řekl, aby ho pustili,” odbyl ho Mulcahy.

“Já vím,” zavrčel Wilson, “ale oni nejsp íš chtějí, abyste jim to osobně potvrdil nebo tak

něco.”

“Proč, Wilsone?”

“Víte, pane,” vysvětloval Wilson, “ten chlap sice nemohl v ědět, co jsme zač, ale i tak nadělal pěknou paseku. Vyváděl jako šílenec.”

“Co se stalo?” vyzvídal Mulcahy.

“Pár našich hochů je v nemocnici,” odpověděl Wilson. “Znáte Cowlese?”

“Znám, Wilsone.”

“Tak Cowles má přeraženej nos a pár žeber. A znáte Detweillera, pane?”

“Co je s Detweillerem, Wilsone?”

“Dvojitá zlomenina klíční kosti,” odpověděl Wilson. “Ten chlápek musel kdysi zápasit nebo co.”

Mulcahy se náhle tvářil, že ho to zajímá. “Zápasit, Wilsone?”

“Jo, pane, a taky boxovat. Znáte Learyho?”

“Jistěže znám,” přitakal Mulcahy živě. “Co se přihodilo Learymu?”

“Má zlomenou lícní kost, pane. Ten Talián ho uspal hákem. Většinou mířil na tělo, ale rozdal i pár parádních háků.” Wilson se váhavě dotkl sešitého obočí

a rozpačitě se pousmál. I Arnold Mulcahy se usmíval. “A Cohen, pane!

Cohena prohodil předním sklem auta. Má plno řeznejch ran a vodu v lokti.”

“Vážně?” zeptal se Mulcahy. Vypadal velmi potěšeně.

“A proto si policie myslí,” pokračoval Wilson, “že třeba ještě změníte názor a budete chtít, aby ho chvilku nechali pod zámkem. Ten Talián je dost nebezpečnej.”

“Wilsone,” zavelel Mulcahy, “dostaňte ho ven, ještě dnes večer, a po baletu mi ho sem přiveďte.”

“Po baletu, pane? Jistě, pane,” přikývl Wilson. “Trochu mu zvednete mandle, co?”

“Ne,” řekl Mulcahy. “Myslím, že mu nabídnu práci.”

“Jasně, pane,” hlesl Wilson, ale tvářil se ublíženě. Pak si mrzutě změřil Trumpera. “Něco ti povím, mladej,” řekl, “nechápu, proč se zrovna kvůli tobě

někdo pere.”

“Já taky ne,” připustil Pseudo, potřásl rukou Arnoldu Mulcahymu a usmál se na paní Mulcahyovou.

“Kupte si nový oblek,” pošeptala mu.

“Ano prosím.”

“Zapomeňte na svou ženu,” pošeptal mu Mulcahy. “Bude to tak nejlepší.”

“Ano prosím.”

Hrdlořez Wilson už svíral Trumperovy zcestovalé svršky. Nebylo to gesto přátelství, spíš invektiva: jako by si je Trumper nebyl schopen odnést. A taky že nebyl.

“Sbohem,” pravila paní Mulcahyová.

“Sbohem,” řekl Trumper.

“To doufám!” zvolal Arnold Mulcahy.

Pseudo vyšel za Wilsonem z hotelu a směřoval k potlučenému autu. Wilson mu hodil na klín těžký kufr.

Cestu do Greenwich Village absolvoval Trumper mlčky, zato Wilson nadával a hrozil každé podivně vyhlížející nebo neobvykle ustrojené postavě, kterou spatřil v davech na chodníku. “Sem se budeš hodit, ty zasranej úchyle,” řekl Trumperovi. Strhl volant, aby se vyhnul vysok é černé dívce venčící dva krásné psy a z okénka na ně zařval: “Sežerte mě!” Pseudo se stále držel zpátky. Představa Ralpha Packera jako spasitele?

Trochu netradiční role, ale cožpak sám neviděl Packera, jak na kole uhání

přes Iowa River?

“Tak jsme tady, vlasatče,” oznámil Wilson.

Na adrese Christopher Street 109 se svítilo. Naděje ještě nezemřela. Pseudo si povšiml, že jde o klidnou ulici, kam přes den lidé chodí za nákupy, na rychlé občerstvení, pro exotická koření nebo ke krejčímu. Zato v noci sloužila jako spojnice několika rušných čtvrtí; bez zastávky se tudy valily celé davy.

“Nechybí ti nic?” zeptal se Wilson. Pseudo nahmatal obálku s penězi: ano, byla tam, a kufr měl na klíně. Zatvářil se nechápavě, ale v tom postřehl, že Wilson třímá ten zmuchlaný papírek, který předtím Dante Calicchio vytáhl z trenýrek. A vzpomněl si, že šlo o stodolarovou bankovku.

“Nejspíš jsi to vytrousil ve výtahu, co?” zeptal se Wilson. Zřejmě nemínil bankovku vrátit.

Trumper věděl, že na Wilsona nemá; nikdy by se s ním nemohl měřit. Přesto cítil něco jako kuráž: tančil s lehkou hlavou na samém pokraji reality. “Povím to Mulcahymu,” pohrozil.

“Mulcahy už tě nechce ani vidět,” odsekl Wilson. “Schválně, zkus vypátrat, co je vůbec zač.” A s úsměvem si vsunul zmačkanou bankovku do kapsy. Trumperovi na ní tolik nezáleželo, ale měl na Wilsona takový vztek, že mu to začalo myslet. Otevřel dveře auta, položil kufr na chodník, napůl se vysunul ven a řekl: “Povím to Dantovi Calicchiovi.” Přitom se zašklebil na Wilsonovo opuchlé a čerstvě sešité obočí.

Wilson se zatvářil, jako by ho chtěl praštit. Trumper se dál šklebil, přestože si v duchu říkal: Asi jsem vážně cvok. Ten hromotluk mě umlátí. V tu chvíli vyšel z budovy Filmové společnosti Ralpha Packera mládenec v zářivě oranžové prošívané vestě po kolena. Byl to Kent, jenže tehdy jej Pseudo ještě neznal. Došel až k autu, sklonil se k okénku a nakoukl dovnitř.

“Tady není parkoviště,” oznámil důležitě.

Wilson hledal rozptýlení a zřejmě se mu nelíbilo, jak Kent vypadá. “Kliď se, píčulíne,” odsekl.

Kent se klidil; vrátil se do budovy, patrně pro pistoli, napadlo Pseuda.

“A ty taky padej,” vyzval Wilson Trumpera.

Ale Trumper ztratil soudnost. Nebyla to od něj statečnost, spíš fatalismus; měl pocit, že je mu všechno jedno. “Wilsone,” pronesl zvolna, “Dante Calicchio z tebe udělá fašírku, jakou by nežral ani pes.” V sídle Filmové společnosti Ralpha Packera se rozlehlo vzdálené klení. Wilson hodil pomačkanou bankovku Pseudovi přes rameno, takže dopadla na chodník. Pseudo se tak tak stihl vykulit otevřenými dvířky ven a vrahoun za volantem už šlápl na plyn. Klika dveří zachytila Trumpera za kapsu u kalhot a strhla ho na chodník.

Nejdřív zvedl stodolarovku a pak se zvedl sám. Při pádu si odřel kolena a teď

seděl s vyhrnutými nohavicemi na kufru a civěl na své rány. Když zaslechl, jak z

filmového studia vycházejí nějací lidé, očekával nájezd hordy Ralphových pochopů, kteří ho jako Wilsonova náhradníka ukopou rovnou na ulici. Byli však na něj jen dva: mládenec v zářivé vestě a vedle něj vlasatý

chlap, jehož šouravý krok si člověk nemohl splést.

“Ahoj Ralphe,” pozdravil Trumper, vrazil mu stodolarovku do dlaně a vstal z kufru. “Odneseš mi bagáž, viď, chlapče? Mám pocit, že potřebuješ

zvukaře.”

“Trumbero!” zvolal Ralph.

“Myslel jsem toho druhého,” mumlal Kent. “Toho, co řídil auto.”

“Popadni ten kufr, Kente,” zavelel Ralph. Pak vzal Pseuda kolem ramen, prohlédl si ho a zaznamenal krev, ba i horší věci. “Prokrista, Trumbero, nevypadáš zrovna jako rytíř, který nalezl

svatý grál,” řekl a rozbalil smotanou stodolarovku. Trumper po n í chňapl.

“Svatý grál není k nalezení, Ralphe,” odpověděl a snažil potlačit třas.

“že už jsi zase lovil kachny?” vzdychl Ralph a odv áděl ho ke vchodu do studia. Pseudo při té poznámce vyloudil chabý úsměv. “Prokrista, Trumbero!

A kachny i tentokrát zvítězily, co?”

Na vysokém schodu před promítacím sálem ztratil Pseudo rovnováhu a dolů

se musel nechat snést. A je to, prohodil nesmyslně sám pro sebe, kráčím vstříc životu umělce. Ne že by to byl život pro něj, ale v daném okamžiku bral jakýkoli život.

“Kdo to je?” vyzvídal Kent. Neměl vůbec radost, když se předtím Pseudo zmínil o zvukaři. Zvuk měl na starost on; šlo mu to mizerně, ale učil se.

“Kdo to je?” zasmál se Ralph. “Copak já vím?” řekl a sklonil se nad Pseudem, který seděl zhroucený na stole vedle promítačky. “Hele, kdo jsi, Trumbero?” zeptal se žertem.

Ale Trumperovi se samou úlevou točila hlava a zmohl se jen na přihlouplé

chichotání. Je pozoruhodné, jak snadno se člověk přestane kontrolovat, když

je mezi přáteli. “Jsem Velký bílý lovec,” oznámil Ralphovi. “Velký bílý lovec kachen.” Vlastní žert ho zmohl natolik, že si musel opřít hlavu o Ralphovo rameno.

Ralph se mu pokusil ukázat studio. “Tohle je střižna. Tady děláme.” Ale Pseudo cítil, že usíná vstoje. Zápach chemikálií v temné komoře jej přemohl: vývojky, starý bourbon, Mulcahyho káva i vzpomínky na Coutha, jež se v temné komoře vynořily. Zajel loktem do vany s přerušovacím roztokem, polil si kalhoty ustalovačem a vyzvracel se do vývojnice.

Ralph mu pomohl se svlékáním, opláchl ho v dřezu, jímž byla komora vybavena, a prohledal jeho kufr ve snaze nalézt čisté oblečení. žádné

nenašel, ale měl ve studiu nějaké starší svršky a Trumpera do nich navlékl. žluté manšestráky střižené do zvonu, ve kterých měl Trumper špičky nohou tam, co měl mít kolena. Krémovou košili s volány a nabíranými rukávy, v nichž mu ruce sahaly k loktům. A zelené kovbojské boty, v nichž měl prsty někde pod nártem. On sám si připadal jako trpasličí parodie na Robina Hooda a jeho zbojníky.

“Velký bílý lovec kachen má problémy?” zeptal se Ralph.

“Chtěl bych prospat aspoň čtyři dny,” přiznal Trumper, “a pak bych chtěl točit filmy, Ralphe. Natočit spoustu filmů a vydělat spousty peněz. A koupit si nový ohoz,” mumlal, zatímco klopýtal v Ralphových zvonech, “a Colmovi plachetnici.”

“Chudáčku Trumbero,” řekl Ralph, “znám prima místo, kde se vyspíš.” Vyhrnul mu absurdní zvonové nohavice, takže Trumper mohl aspoň trochu chodit, a zavolal taxi.

“Tak tohle je ten slavnej Trumbera!” poznamenal Kent.Už o něm leccos slyšel. Teď se trucovitě usadil v koutku promítacího sálu a v ruce třímal cívku s filmem jako disk, jímž by po Pseudovi nejraději mrštil. Měl podezření, že jeho kariéra zvukaře vezme za své kvůli šaškovi jménem Trumbera, který

v Ralphových nadměrných hadrech připomínal alžbětinskou loutku.

“Popadni ten kufr, Kente,” zavelel Ralph.

“Kam ho chceš odvézt?” zeptal se Kent.

Trumper si pomyslel totéž: Ano, kam mě odveze?

“Směr Tulpen,” pravil Ralph.

Bylo to německé slovo a Trumper je znal: Tulpen znamená německy tulipány. To musí být hezké místo ke spaní, napadlo jej.

35. Starý Thak vyřízen, Biggie tloustne

Biggie s Couthem k němu byli milí. Bez dlouhých řečí mu ustlali u Colma v pokoji. Colm chodil spát kolem osmé a Trumper ležel ve své posteli a vyprávěl mu, dokud chlapec neusnul.

Vytasil se s vlastní verzí příběhu o bílé velrybě, která se podle jeho názoru do domu u moře skvěle hodila. A protože Colm velryby obdivoval, stal se v Trumperově podání kytovec hlavním hrdinou: nezdolný rek Moby Dick.

“Jak velký může být?” vyzvídal Colm.

“Tak velký, že kdybys plaval v moři a on by tě nabral ocasem, dopadl bys hůř než moucha trefená plácačkou.” Colm se na dlouho odmlčel. V kulatém akváriu nad postelí sledoval křehkou oranžovou rybku z New Yorku, tu, co přežila cestu autobusem.

“Povídej dál,” zaprosil.

A Trumper povídal a povídal. “Každý, kdo má všech pět pohromadě, by nechal Moby Dicka na pokoji. Ostatní velrybáři lovili jiné velryby. Až na kapitána Achaba.”

“Jasan!” zvolal Colm.

“Někteří velrybáři utrpěli při lovu velryb zranění, přišli o ruku nebo o nohu, ale proto ještě nezačali velryby nenávidět. Až.” Trumper udělal pauzu.

“Až na kapitána Achaba!” vykřikl Colm.

“Jasně,” přikývl Trumper. Achab z toho vycházel jako záporná postava.

“Povídej, co všecko měl v sobě Moby Dick zapíchané,” žadonil Colm.

“Myslíš staré harpuny?”

“Jasan.”

“Tak tedy. měl v sobě zapíchané staré harpuny, od kterých ještě stále visela lana. Krátké harpuny, dlouhé harpuny, pár nožů a nejrůznější věci, které se do něho lidé pokusili zarazit.”

“Co třeba?”

“Úlomky dřev?” napadlo Trumpera. “Určitě, trosky všech těch lodí, které

rozbil. A přisáté škeble; to proto, že byl tak starý. Kam ses podíval, byly nějaké řasy a škeble. Kvůli všem těm krámům připomínal ostrov. Nemysli si, že byl čistě bílý.”

“A nic ho nemohlo zabít, že?”

“Jasně!” přisvědčil Trumper. “Proto ho měli nechat na pokoji.”

“Já bych to udělal,” tvrdil Colm. “Netroufl bych si ho ani pohladit.”

“Správně,” pochválil ho Trumper. “Každý, kdo měl všech pět pohromadě, to musel vědět,” dodal a čekal na refrén.

“Až na kapitána Achaba!” vyhrkl Colm.

Když vypravujete příběhy, to Trumper věděl –, musejí posluchači cítit pohodu a připadat si chytří, někdy dokonce o krok před vypravěčem.

“Teď povídej o vraním hnízdě,” poprosil ho Colm.

“Z koše vysoko na hlavním stěžni,” deklamoval Trumper dramaticky,

“spatřila hlídka v dálce cosi, co vypadalo jako pár velryb.”

“Ishmael,” opravil ho Colm. “Ten námořník se jmenoval Ishmael, ne?”

“Ano. Ale nebyly to velryby dvě, plula tam jen jediná.”

“Hrozně veliká.”

“Přesně tak,” přikývl Trumper. “A když vypustila gejzír, Ishmael zvolal.”

“Támhle stříká!” zaječel Colm. Vůbec nevypadal ospale.

“Když v tom si všiml, že na té velrybě je něco zvláštního.”

“Byla bílá!” doplnil Colm.

“Jasně. A na sobě měla fůru věcí.”

“Harpuny!”

“A škeble a chaluhy a ptáky!” dodal Trumper.

“Ptáky?”

“To je jedno. Byla to ta největší velrybí mrcha, jakou kdy Ishmael viděl, a byla bílá, takže hned poznal, co je zač.”

“Moby Dick!” zavýskl Colm.

“Pssst!” napomenul ho Trumper. Oba se zklidnili; slyšeli, jak venku šplouchá

oceán o skaliska, jak naráží do vrzajícího mola a do uvázaných člunů.

“Poslouchej,” zašeptal Trumper. “Slyšíš moře?”

“Ano,” špitl Colm.

“Právě tak ho slyší i velrybáři: šplouch, šplouch, naráží do boků lodi. V noci, když všichni spí.”

“Jasně,” špitl Colm.

“Velryby zatím čmuchají kolem lodi.”

“Fakticky?” podivil se Colm.

“To víš, že ano,” ujistil ho Trumper. “Někdy se dokonce o loď otřou nebo do ní narazí.”

“A námořníci vědí, co se děje?”

“Ti chytří ano,” odpověděl Trumper.

“Až na kapitána Achaba,” řekl Colm.

“Tak nějak to bude,” připustil Pseudo. Tiše leželi, naslouchali oceánu a čekali, až do kůlny narazí velryba. Pak zavrzalo molo a Pse udo zašeptal: “Už je tady!”

“Já vím,” přiznal Colm ochraptěle.

“Velryby ti neublíží,” řekl Trumper, “když je necháš na pokoji.”

“Já vím,” zopakoval Colm. “Člověk by je neměl dráždit, je to tak?”

“Jasně,” přisvědčil Trumper a oba pak poslouchali moře, dokud Colm neusnul. Jedinou čilou bytostí v pokoji teď byla útlá rumělková rybka z New Yorku, která díky nepřetržité péči stále přežívala.

Trumper dal spícímu synovi pusu na dobrou noc. “Měl jsem ti přivézt velrybu,” zašeptal.

Ne snad že by Colm neměl z rybky radost, to jen Trumper by dal přednost odolnějšímu tvorovi. Ve skutečnosti z ní byl chlapec nadšený a s Biggiinou pomocí napsal Tulpen děkovný lístek, Trumper se tak velkou oklikou omluvil za krádež.

“Milá Tulpen,” diktovala Biggie a pak to musela slabikovat hl ásku po hlásce,

“m-i-l-.” Soustředěný Colm vyrýval písmena tužkou, kterou pevně svíral v pěsti.

Pseudo zatím hrál s Couthem kulečník.

“Děkuji za tu malou oranžovou rybičku,” diktovala Biggie.

“Co takhle děkuji mockrát?” nadhodil Colm.

“D-ě-k-.” hláskovala Biggie a Colm ryl.

Pseudo kazil šťouch za šťouchem. Couth hrál uvolněně a měl jako obvykle šťastnou ruku.

“Doufám, že se za mnou někdy přijedeš podívat sem do Maine,” diktovala Biggie.

“Jasně,” schválil jí to Colm.

Ale Biggie nebyla dnešní. Když šel Colm spát, zeptala se Pseuda: “Tys od ní

odešel, že je to tak?”

“Myslím, že se k ní jednou vrátím,” řekl Pseudo.

“Jako obvykle,” podotkla Biggie.

“Proč jste se rozešli?” vyzvídal Couth.

“Ani nevím.”

“Jako obvykle,” podotkla Biggie.

Ale jinak byla milá a všichni tři se vesele bavili o Colmovi. Couth vyjádřil pochopení pro

Pseudův záměr dokončit disertační práci, ale Biggie to viděla jinak. “Ještě v Iowě jsi tu práci nenáviděl. Nikdy tě doopravdy nebavila.” Pseudo nevěděl, co na to říct. V jeho představách byl mezi osamělým návratem do Iowy a předchozím společným životem s Biggie a Colmem diametrální rozdíl. Biggie to nejspíš taky došlo, protože se už o celé věci podruhé nezmínila.

“Něco bys asi dělat měl,” nadhodil Couth.

Na tom se shodli víceméně všichni.

Pseudo se zasmál. “Hlavní je vytvořit si image.” Couthova jablečná pálenka mu už trochu stoupla do hlavy. “Myslím, že by člověk měl začít od něčeho nedůležitého, například od image doktoranda nebo překladatele, musí to znít jednoduše. A pak musí doufat, že se mu podaří tuhle image trochu prohloubit.”

“Přemýšlím, od čeho jsem začínal já,” přiznal Couth. “Asi jsem si řekl: žiju si podle svého, a to byl celý začátek. Později se ze mne stal fotograf, ale stále se pokládám hlavně za člověka, který žije.”

“To jistě, jenže mezi tebou a Pseudem je velký rozdíl,” podotkla Biggie. Všichni mlčky uznali, že promluvil odborník.

“Potíž je v tom,” ozval se Pseudo, “že jsem si nikdy nedokázal představit sám sebe jako filmaře nebo zvukaře. Nikdy jsem tomu nevěřil.” .Ani jako manžela, dodal v duchu, nikdy jsem tomu nevěřil. A jako otce? To už je trochu jasnější představa.

Jinak toho moc jasného nebylo. Couth v té souvislosti udělal narážku na příznačnou symboliku maineské mlhy, které halila dům, a Pseudo se tomu zasmál. Biggie dodala, že muži jsou příliš zaujatí sami sebou, takže jim ucházejí i prosté skutečnosti.

S ohledem na množství vypité pálenky to bylo pro Coutha a Pseuda příliš

těžké téma. Šli spát.

Když se pak o pár pokojů dál Biggie s Couthem milovali, byl Pseudo ještě

vzhůru. Ti dva se chovali celkem tiše, ale on tohle nehlučné napětí znal až

příliš důvěrně; nenechal se zmýlit. S překvapením si uvědomil, že ho to těší. To, že jsou ti dva spolu šťastní, bylo největší výhrou jeho života, vedle Colma, samozřejmě.

O něco později šla Biggie na záchod a tiše vstoupila do Colmova pokoje, aby

zkontrolovala, jestli je přikrytý. Když už se Pseudovi zdálo, že přikryje i jeho, řekl šeptem: “Dobrou noc, Biggie.” Pak už se k němu nepřiblížila. I ve tmě

poznal, že se asi usmála. “Dobrou noc, Pseudo,” zašeptala. Kdyby popošla blíž, vrhl by se na ni, a ona tyhle věci vždycky vycítila.

Nemohl usnout. Po třech nocích, které u nich strávil, měl pocit, že zneužívá

jejich dobroty. Vzal si dolů do kuchyně Akthelta a Gunnel: nadešel čas na trochu omšelé staré dolnonorštiny a na velkou sklenici ledové vody. Líbila se mu představa, že všichni v domě spí a on nad nimi bdí jako noční strážce. Láskyplně zašeptal pár starodolnonorských slov a začetl se do pasáže, v níž

umírá Starý Thak, zrazen ve fjordu lopphavetském, zavražděn bídným Hrothrundem a jeho hordou zbabělých lučištníků. Starého Thaka vlákají do fjordu pod falešnou záminkou: z útesů nad fjordem prý spatří Aktheltovo loďstvo navracející se z vítězné námořní bitvy u Slintu. Thak stojí na přídi své

lodi, která klouže k útesům, jenže v okamžiku, kdy se už už chystá vyskočit na břeh, se z úkrytu v lese vyřítí Hrothrund s lučištníky. Grimstad, Thakův muž u kormidla, strhne loď mimo dostřel, ale to už je Starý Thak natolik provrtán šípy, že skoro nemůže upadnout: připomíná jehelníček a jako zhroucený ježek se zachytí výčnělku na přídi.

“Najdi Aktheltovo loďstvo, Grimstade,” žádá, přestože ví, že je pozdě. Věrný

Grimstad by ho rád pohodlně uložil na přední palubě, ale na těle starého krále není jediné rovné místo, nedokáže ležet. “Ulož mne do moře,” radí

Grimstadovi. “Mám v sobě tolik dřeva, že se nepotopím.” A tak Grimstad přiváže Thaka k lanu a svrhne jej přes palubu. Lano upevní

k

lodnímu pažení a takto vleče Starého Thaka z

chladných vod

lopphavetského fjordu. Thak se pohupuje za lodí jako ostnatá bóje. Grimstad míří vstříc Aktheltově flotile, která se zpitá štěstím a zbrocená krví

vrací z vítězného střetnutí u Slintu. Akthelt se ocitá po boku otcovy lodě.

“Zdráv buď, Grimstade!” volá. Ale Grimstad nemá odvahu povědět mu o Starém Thakovi. Akthelt pluje blíž a všimne si lana uvázaného k pažení; sleduje je očima až k podivné vlečné kotvě za zádí. Opeřené konce několika šípů ční stále nad hladinu, ale Thak je již mrtev.

“Hola hej, Grimstade!” zvolá Akthelt a ukáže na lano. “Co vlečeš za sebou?”

“Tvého otce,” odvětí Grimstad. “Bídný Hrothrund se svými proklatými lučištníky na nás nastrojil léčku, pane!” A zatímco se velký Akthelt bije v prsa a tluče pěstí do paluby, dochází mu, co Hrothrund zamýšlel: zabít Thaka a zmocnit se jeho lodi, pod Thakovou vlajkou vyplout vstříc Aktheltovu loďstvu a vlákat do pasti i jej. Pak by se Hrothrund v čele flotily vrátil domů, uzurpoval by vládu v Thakově říši a zmocnil by se Aktheltova hradu i jeho křehké Gunnel.

Tohle vše víří Aktheltovi hlavou, zatímco mocně zabírá za lano a vytahuje Thakovo tělo na palubu. Myslí na dlouhé, ostré zbraně, které si na něj přichystal Hrothrund, i na tu jinou zbraň, tupou a silnou, kterou měl ten bídák v záloze pro Gunnel.

Pak si Akthelt pomaže tělo otcovou krví, nechá se připoutat ke stěžni a nařídí

svým lidem, aby ho mrskali vražednými šípy, dokud nezačne krvácet a jeho krev se nesmísí s otcovou.

“Jak je vám, můj pane?” táže se jej Grimstad.

“Brzy budeme zpátky na hradě,” odpoví Akthelt záhadně. Má přitom zvláštní

myšlenky: dumá nad tím, jak by se to asi Gunnel líbilo s Hrothrundem.

Brzy ráno zastihl Colm Pseuda, jak spí s hlavou na kuchyňském stole.

“Nepůjdeš dolů na molo?” zeptal se. “Šel bych s tebou.” A tak šli, přestože Trumperovi dělalo potíže trefit se nohama na cestičku.

Právě vrcholil příliv. Daleko od břehu vířila voda a rackové kroužili nad velkým chomáčem chaluh a trosek, na první pohled pocházely z potopeného člunu. Trumper myslel na Starého Thaka, a když pohlédl na Colma, bylo mu jasné, o čem dumá on.

“Myslíš, že Moby Dick ještě žije?”

Trumper přemýšlel. Proč by ne? Nedokážu tomu chlapci poskytnout iluzi Boha nebo otce, na něhož by byl spoleh. Když už má v něco věřit, ať je to aspoň něco tak velkého jako velryba.

“Nejspíš už by byl pěkně starý,” napadlo Colma. “Hodně starý, co?”

“Ale ještě žije,” prohlásil Trumper. A společně hleděli na moře. Trumper litoval, že Colmovi nemůže přinést Moby Dicka. Kdyby mohl udělat zázrak, zvolil by si právě tuhle možnost: aby voda v zátoce začala vířit a vzdouvat se, aby jim nad hlavami zakroužila racčí kakofonie a aby se velká

bílá velryba vynořila z hlubin a vyskočila nad hladinu jako obří pstruh. Při dopadu by je Moby Dick oba pokropil a pak by se neohrabaně převaloval ve vlnách a vystavoval by na odiv jizvy, staré harpuny a jiné předměty, které na něm ulpěly (Colm by ovšem musel zůstat ušetřen pohledu na rozkládající se tělo kapitána Achaba, připoutané k mohutnému boku kytovce).

Nakonec by oba sledovali, jek se velryba otáčí na širé moře, vypouští gejzír a zanechává

po sobě jen vzpomínku.

“Vážně pořád žije?” ujistil se Colm.

“Ano, a každý ho radši nechá na pokoji.”

“Já vím,” přikývl Colm.

“Ale skoro nikdo ho nespatří,” pokračoval Trumper.

“Já vím.”

Dobrodružnější část Trumperovy mysli zatím volala: Ukaž se, starouši! Polez z vody, Moby! Podobný zázrak by byl dárkem nejen pro Colma, ale i pro něj samého.

Nadešel čas odjezdu. V autě se Trumper dokonce pokusil s Biggie a Couthem vtipkovat: tvrdil, že je rád viděl, ale že si uvědomuje, jaké zábrany v nich vyvolává. S Biggie hovořil žertovnou němčinou a s Couthem svedl fingovaný

boxerský mač. Nakonec v rámci dobrosrdečného žertování Biggie políbil a se slovy: “Trochu jsi ztloustla, Big!” ji plácl po zadku. Biggie váhavě pohlédla na Coutha, a když přikývl, řekla: “To bude tím, že jsem těhotná.”

“Těhotná!” zopakoval Colm vesele. “Jup í! Máma bude mít miminko! A já

brášku nebo sestřičku.”

“Anebo obojí,” dodal Couth a všichni se rozesmáli. Pseudo nevěděl, kam s rukama, a tak jednu podal Couthovi. “Gratuluju, kámo.” Jeho hlas zněl, jako by vycházel zpod vodní hladiny. Couth rozpačitě přešlápl a řekl, že raději zkusí, jestli motor naskočí. Trumper ho ještě jednou objal a Biggie pronesla s úsměvem, ale s odvrácenou tváří:

“Dávej na sebe pozor.” Myslela t ím Coutha? Nebo Pseuda? Nebo oba?

“Pokaždé vás tak rád vidím!” ujistil je všechny Trumper a zmizel.

36. Akthelta sužují pochyby, Trumper šlape na brzdu

V Iowě mu vypadly stehy. Nový otvor v penisu byl úžasný. Jen si říkal, zda ho Vigneron udělal schválně tak velký. Ve srovnání s tím, nač byl zvyklý, mu teď ústí jeho orgánu připomínalo výlevku.

Rozhodl se, že vyhledá lékaře. Jakéhokoli staršího lékaře: jeho studentská

zdravotní pojistka nekryla návštěvy u specialistů. Děsil se toho, jakou diagnózu uslyší. Pohled na jeho úd mohl potěšit leda bývalého veterináře.

“Říkáte, že vám to udělali v New Yorku?”

Ale z lékaře se vyklubal mladý Jihoameričan, zahraniční postgradualisté na lékařské fakultě zřejmě dostávali ty nejbizarnější případy. Mladý doktor neskrýval svůj obdiv.

“Nádherná meatoplastika,” řekl Pseudovi. “Vážně, ještě jsem neviděl tak čistou práci.”

To Pseudem otřáslo. Uvědomil si, jak daleko měl předtím k normálu.

Návštěva u lékaře představovala v Iowě jediné rozptýlení. Jinak žil Pseudo ve své kukani v knihovně ve společenství Akthelta a Gunnel a přespával v prázdné suterénní místnosti u dr. Holstera. Z vlastní vůle přicházel a odcházel sklepními dveřmi, třebaže mu Holster nabízel, aby užíval hlavní

vchod. Na nedělní oběd chodil s profesorem k jeho vdané dceři. Jinak se živil pizzou, pivem, hotdogy a kávou.

Dívka v sousední kukani taky překládala. Z vlámštiny: “Román z Brugg s náboženskou tématikou.” Tu a tam nahlédl jeden nebo druhý do sousedova slovníku a ona jednou pozvala Pseuda na večeři. “Možná tomu nebudete věřit, ale vařím dobře,” řekla.

“Věřím,” pravil on, “ale nevečeřím.”

Netušil, jak dotyčná vypadá, ale svým způsobem, přes knihovnu a slovníky

, zůstali přáteli. Byl to jediný způsob, jak získat přátele. Už ani nechodil na pivo k

Bennymu, protože Benny pokaždé stočil hovor na jakousi

pololegendární “starou partu”. Místo toho se každý večer zastavil na jedno nebo na dvě v nablýskaném baru navštěvovaném čerstvými absolventy školy. Nějaký mládenec se ho tam jednou večer zeptal, kdy se hodlá

okoupat.

“Jestli mě chceš zmlátit,” řekl mu Trumper, “klidně si posluž.” Týden nato k němu přistoupil tentýž chlapík a oznámil mu: “Chci tě zmlátit.” Trumper ho nepoznal; zkušeným chvatem ho podtrhl, podrazil mu nohy a poslal ho střemhlav proti hrací skříni. Mladíkovi kamarádi za to Trumpera vyhodili z baru. Pseudo nic nech ápal. “Proboha, vždyť je to cvok! Přiznal, že mě chce zmlátit!” Naštěstí byly v Iowa City dva tucty dalších hospod a Trumper nijak zvlášť nepil.

Pracoval na překladu s monotónní a nepolevující energií. Propracoval se celou skladbou až k samému závěru, když si vzpomněl, že v prostřední části je spousta veršů vymyšlených a jiné zůstaly nepřeložené. Pokud si pamatoval, vycucal si z prstu dokonce i n ěkteré poznámky pod čarou a taky velkou část přiloženého slovníčku.

V podvědomí se mu ozýval nelítostně kritický hlas, Trumper mu bez obalu říkal “Tulpen”. Tulpen si odjakživa potrpěla na fakta. A tak se vrátil na začátek a znovu prošel celý přeložený text. Vyhledal každé neznámé slovo a o těch, která nenašel, se radil s Holsterem a dívkou, která uměla vlámsky. Každé příliš volně přeložené místo poctivě okomentoval a ve velmi otevřené

předmluvě vysvětlil, proč užil jednoduchou prózu a nepokoušel se překlad eposu zveršovat. Doslova napsal: “Verše v originálu jsou příšerné. Ty mé by byly ještě horší.”

Holster s ním byl na výsost spokojen. Jediná neshoda vznikla, když profesor naléhal, aby Trumper sepsal “poznámku na úvod” a vymezil v ní místo balady o Aktheltovi a Gunnel v

širším kontextu literatur sepsaných

v severogermánských jazycích.

“Koho to zajímá?” namítl Trumper.

“Mne!” zařval Holster.

Nakonec poznámku sepsal a ani tentokrát se neuchýlil ke lži. Zmínil v ní

všechna příbuzná díla, o nichž věděl, a přiznal, že o faerském písemnictví

neví zhola nic. Doslova napsal: “Nemám sebemenší tušení, zda tato balada nějak ovlivnila soudobou faerskou literaturu.”

Holster namítl: “Dal bych přednost jiné formulaci. Třeba: ,Nechci zde vynášet soud o vlivu balady Akthelt a Gunnel na faerskou hrdinskou epiku, neboť

jsem literaturu Faerských ostrovů neprostudoval do patřičné hloubky.‘ Co vy na to?”

“že jsem ji neprostudoval vůbec,” odpověděl Trumper. Za normálních okolností by Holster na formulaci trval, nebo by Trumpera přiměl, ať faerskou literaturu prostuduje, avšak Trumperovy nadpozemské

pracovní návyky udělaly na starého vedoucího disertační práce takový

dojem, že nechal celou věc plavat. Celkem vzato to byl milý pán. Během jednoho nedělního oběda podotkl: “Člověk by řekl, Frede, že tahle práce je pro vás něco jako terapie.”

“To asi platí o každé práci,” odtušil Trumper.

Holster se ho snažil povzbudit k větší otevřenosti. Nevadilo mu, že Trumper žije v suterénu jako krtek a málokdy vychází na světlo. Občas se u něj zastavil a pozval ho k sobě

nahoru na skleničku. “Pokud si dáte se mnou.” říkával obvykle Trumper.

Kromě disertační práce psal Pseudo jen občasné dopisy Couthovi a Biggie a ještě občasnější zprávy Tulpen. Couth většinou odpověděl a poslal mu fotky Colma; od Biggie dostával jednou za měsíc balíček s ponožkami, spodním prádlem a obrázkem, který namaloval Colm prsty.

Tulpen se neozývala. Pokud jí psal, téměř výhradně popisoval svůj způsob života: Trumper coby mnich. Ale na konci každého dopisu váhavě připojil:

“Rád bych tě viděl, vážně.”

Až jednou se konečně ozvala. Poslala mu pohlednici ze zoo v Bronxu, na které stálo: “Řeči, řeči, řeči.” Zaplnila tím skoro celou zadní stranu. Vespod si nechala jen tolik místa, aby mohla připsat: “Kdybys mě chtěl opravdu vidět, přijel bys.”

Ale on se raději vrhl na závěr balady. Jen jedenkrát, když slyšel, že dívka znalá vlámštiny v sousední kóji pláče, a přesto se nešel zeptat, zda by jí

mohl nějak pomoci, si dopřál natolik dlouhou pauzu, aby mu při ní stihlo blesknout hlavou, že Akthelt ani Gunnel pro něj možná nejsou nejvhodnějšími společníky.

Balada Akthelt a Gunnel končí dost smutně. Za všechno může špatné

rozpoložení, do nějž se Akthelt dostane, když se nechá uvázat ke stěžni, pomazat otcovou krví a bičovat šípy, které zahubily Thaka. Když pak ke všemu dopluje domů do Thakovy říše, dovídá se, že jeho hrad mezitím navštívil Hrothrund, pokusil se unést paní Gunnel, a když neuspěl (nebo když

si to rozmyslel), zase uprchl.

Po celé říši pátrá Akthelt po muži, který mu zavraždil otce a málem znásilnil choť, ale snaží se marně. Nakonec se vrací na svůj hrad a přemýšlí, proč

Hrothrund paní Gunnel neunesl (nebo proč si to rozmyslel). Pokusil se o to vůbec? Jestli ano, jak daleko se dostal?

“Vůbec jsem ho nespatřila!” brání se Gunnel. Když si pro ni Hrothrund přišel, dlela právě v zahradě. Třeba ji jednoduše nenašel: koneckonců, Aktheltův hrad byl dost rozlehlý. A většina z těch, kdo zde Hrothrunda zahl édli, tou dobou ještě nevěděla o Thakově smrti; Hrothrundova přítomnost nevěstila nic špatného, dokud se nevrátilo loďstvo a nepřineslo hroznou zvěst. Teprve pak začali lidé chodit a říkat: “Vždyť ten bídák Hrothrund byl před chvílí

tady!”

Akthelt je zmaten. Má věřit, že Hrothrund byl jediným spiklencem? Kdosi mu připomene, že to bylo o loňském svátku svatého Oddy, kdy viděli Gunnel tančit s Hrothrundem.

“O svátku svatého Oddy tančím vždycky se spoustou lidí!” oponuje Gunnel. Akthelt se chová opravdu podivně. Nechá prohledat hradní prádelnu a objevuje jedny nikým nepostrádané kožené krpce, jednu nikým nepostrádanou potřísněnou spodničku a jedny nikým nepostrádané pánské

spodky s chlubně velkým váčkem vepředu. Akthelt uchopí ten odporný uzel do napjaté paže, předstoupí s ním před Gunnel a snaží se z těchto “důkazů” vyvodit důmyslné závěry.

“Z jakých důkazů?” křičí ona.

Po Hrothrundovi se zatím v Thakově říši slehla zem. Z pobřeží přicházejí

zvěsti o tom, že se zdržuje na moři, že se ukrývá ve fjordech na severu, že plení malá bezbranná pobřežní městečka. Bezectný pirát! Zvěsti také mluví o tom, že se Hrothrund ani tolik nepachtí po zlatě a zásobách jídla, ale zajímá

ho výhradně sport. (Ve staré dolnonorštině znamená slovo sport znásilňování.)

Akthelt se nebezpečně noří čím dál hlouběji do svého nitra. “Od čeho je ten flíček?” ptá se

ženy a ukazuje na starou modřinu na jejím ochmýřeném stehně.

“Tenhle? Nejspíš od koně,” odpoví Gunnel sladce, načež ji Akthelt uhodí do tváře.

Takovou křivdu nedokáže Gunnel déle snášet a prosí manžela, aby jí dovolil s pomocí ženských svodů polapit ohavného Hrothrunda a dokázat tak přede všemi vlastní nevinu. Akthelt její prosbu odmítá, protože se obává, že je to léčka nastražená na něj samého. Gunnel přesto trvá na svém. (Celá tahle hloupá intrika je nejprekérnějším místem celého překladu.)

Konečně, po dlouhém kolísání trvajícím dvaadvacet strof, naloží Gunnel na palubu nádherné lodi proviant, služebné i sebe a hodlá vyplout podél pobřeží

na sever, s nadějí, že vyprovokuje Hrothrundův útok. Když Akthelt odhalí její

záměr, uvěří, že se skutečnou obětí komplotu má stát on, a v záchvatu hněvu spustí nádhernou loď paní Gunnel i se služebnými a s ní samotnou na moře. Bez mužů, kteří by loď řídili, a beze zbraní, které by ji chránily, je bezbranná loď plná hysterických a nepoužitelných ženských unášena fjordem k severu, vstříc Hrothrundovi. Navzdory úpěnlivým prosbám mnohých mužů

z Thakovy říše odmítne Akthelt plout za ní.

Očekávané se stane skutkem, jak jinak: loď přepadne Hrothrund. Akthelt přivolá to, co celou dobu prorokoval. To ho musí strašit po zbytek dnů. Jeho manželka mu byla věrná a on ji svou podezíravostí dohnal k nevěře. Co má

Gunnel dělat, když se služebných zmocnili chlupatí lučištníci a ona sama stojí

tváří v tvář Hrothrundovi, tomu zvrhlému praseti?

Nakonec to zaonačí setsakra chytře. “Buď zdráv, Hrothrunde!” přivítá ho.

“Dlouhé měsíce slýcháme pověsti o tvé drzé odvaze. Učiň mne svou královnou, to bude konec našeho pána Akthelta!”

Hrothrund jí na to skočil, ale Gunnel za to musela zaplatit. Dlouhé dny a noci dávala v

odporné kajutě mezi zvířecími kožešinami v

plen své tělo

Hrothrundovým zvrhlým choutkám, dokud si zcela nezískala jeho důvěru. Zmocnil se jí beze zbroje, bez nože či válečné sekyry, jež by měl na dosah vedle lůžka, jako rujné hovado, až Gunnel lapala po dechu. A ten blázen si myslel, že vzdychá samou rozkoší.

Měla ho tam, kde ho chtěla mít. Jednoho krásného dne mu pověděla o bezpečné zátočině, do níž se může uchýlit na noc; budou ho tam čekat přátelé usilující o Aktheltovo odstranění. Hrothrund tedy vplul do zátoky, v níž držela Aktheltova flotila stálé hlídky. Gunnel navedla Hrothrunda přímo k cíli. A tam se mu za jedné dlouhé noci odevzdávala tak neúnavně, až se nakonec svalil vedle ní, vyčerpaný a zničený. Gunnel se sama mohla stěží

hýbat, ale těšila se na tu chvíli tak dlouho, že silnou vůlí překonala vyčerpání. Se sténáním se vyplazila z páchnoucího lože, uchopila Hrothrundovu širočinu a usekla mu tu zpupnou, ošklivou hlavu.

Pak, stále prosycená odérem milování, roztomile požádala stráž před kajutou, aby jí opatřila vědro živých úhořů. “Pro našeho pána,” dodala a nechala si sklouznout plášť z ramen. Trouba strážný byl za chvíli zpátky i s úhoři.

Ráno přepadla Hrothrundovy lodě Aktheltova flotila a pobila všechno živé na palubách, včetně Gunneliných věrných služebnic, které dávno zprznili a zneuctili zlotřilí lučištníci. Neochvějný a spravedlivý mstitel Akthelt pak zamířil ke dveřím Hrothrundovy kajuty a rozštípal je dvoubřitým mečem; čekal, že svou zrádnou ženu nalezne v náručí Thakova zbabělého vraha. Avšak Gunnel jej očekávala v nejlepších šatech a na stolku před ní spočívala Hrothrundova uťatá hlava s ústy plnými živých úhořů. (V Thakově říši se tradovalo, že tato receptura nedá žádnému muži spát.)

Akthelt před ní padl na kolena, plačtivě se omlouval a prosil za odpuštění, že ji přinutil nést takové břímě. “Není to jediné břímě, které nesu,” odpověděla Gunnel chladně. “Nosím v útrobách Hrothrundovo sémě. A toto břemeno se mnou poneseš i ty.”

V tu chvíli by jí Akthelt slíbil skoro všechno, a tak servilně přitakal.

“A teď,” pravila Gunnel, “odveď svou právoplatnou ženu domů.” Akthelt ji poslechl a nesl své břímě statečně, dokud se Hrothrundovo dítě

nenarodilo. S

čím se však nedokázal smířit, byla Gunnelina láska

k novorozeněti; on viděl jen to, že v dítěti přežívá duch vraha a násilníka, a proto je zabil a předhodil divokým sviním v hradním příkopu. Byla to holčička.

“Odpustila bych ti ledacos,” řekla mu tehdy Gunnel, “ale toto ti neodpustím nikdy.”

“Nakonec ano,” ujistil ji Akthelt, ale jistý si tím nebyl. Od té chvíle spával špatně, a sám, zatímco Gunnel bloudila noc co noc hradem jako holka z ulice, která má příliš vysoké sazby, než aby si ji někdo troufl oslovit. Jedné noci pak přišla za Aktheltem na lůžko a divoce se s ním pomilovala: prý se s jeho činem konečně vyrovnala. Ráno požádala komornou o vědro živých úhořů.

Thakova říše se logicky vydala cestou všech říší, v nichž vypukne boj o trůn. Gunnel to neměla v hlavě v pořádku. Sama oznámila manželovu smrt radě

starších, která se sešla hned nazítří. Přinesla do shromáždění Aktheltovu hlavu napěchovanou úhoři a na táce ji postavila před stařešiny doprostřed velkého stolu. Po dlouhé roky předkládala radě při každotýdenním sněmování

exotické pokrmy a většina stařešinů se teď cítila zaskočena.

“Akthelt je mrtev,” prohlásila Gunnel, když kladla pokrm na stůl. Jeden obzvlášť starý a slepý stařešina natáhl ruku k uťaté hlavě spočívající

na stole; byl to jeho obvyklý způsob identifikace Gunneliných kulinárních zázraků. “živý úhoř!” vykřikl. Stařešinové nevěděli, co si počít. Jasným kandidátem na uprázdněný trůn byl mladý Axelrulf, jediný syn Akthelta a Gunnel, toho času místodržící obsazené země Flanů. Rada starších k němu vyslala posla se zprávou, že otec zahynul matčinou rukou a Thakově

říši hrozí bez silného panovníka rozpad. Jenže Axelrulf se měl u Flanů jako v ráji. Byl to národ hezkých, rozkošnických a civilizovaných lidí, dobře se u nich žilo a Axelrulf navíc postrádal politické ambice. Nebo to aspoň tvrdil. Poslovi řekl: “Vyřiďte matce, že lituji.”

Mezitím se někteří ze stařešinů uradili, že dosadí na trůn vlastního člověka, a pokud se Axelrulf pokusí nárokovat svá práva, zabijí jej. Přesně tohle Axelrulf předvídal, když

vysvětloval, proč nemá zájem o korunu. Nebyl vůbec hloupý!

Dál to šlo tak, jak už to chodívá. Bez silného vůdce se Thakova říše propadla do víru zmatků a neúspěšných rebelií. Gunnel oblehl na jejím hradě zástup milenců a na řadu přišla další vědra s úhoři. Až jednou natrefila na jednoho, který nebyl ani tak vyčerpaný, ani omámený láskou, jak předstíral, a tentokrát usekl hlavu on jí. S úhoři se ovšem neobtěžoval.

Když už Thakova říše přestávala být říší a rozdrobila se na stovky navzájem soupeřících státečků, stalo se opět to, co se v takových situacích stává. Ze země Flanů přitáhl mladý Axelrulf. A protože si Flany tolik oblíbil, přivedl jich do Thakovy říše celé vojsko a tamní zmatky hravě urovnal. Mír v království nastolil díky tomu, že pobil všechny odbojníky, kteří chtěli válčit. Tak se z Thakovy říše stala svým způsobem země Flanů a Axelrulf se oženil s hezkou flanskou dívkou jménem Gronigen.

V poslední strofě balady neznámý autor naznačuje, že se příběh Axelrulfa a Gronigen asi nebude mnoho lišit od příběhu Akthelta a Gunnel. Tak proč

končit s vyprávěním právě tady a teď?

Pseudo Trumper s

tím živě souhlasil. Když přeložil všech čtyři sta

jednadvacet strof, měl náhle pocit, že se namáhal zbytečně. Do jisté míry za to mohla skutečnost, že tlumočil text až příliš poctivě a v celém díle nezanechal nic ze sebe. Proto se rozhodl něco přidat.

Pamatujete si tu pasáž, v níž Gunnel usekne Hrothrundovi hlavu? A pak i Aktheltovi? Trumper si přimyslel náznak, podle kterého jim toho uťala víc. Dobře se to sem hodilo. Zapadalo to do děje, Gunnel by se něco takového podobalo, a především se to podobalo Pseudovi. Byl doopravdy přesvědčen, že Gunnel nepřipravovala svoje milence jen o hlavy; to pouze etiketa svazující přísnými pravidly tehdejší literaturu přiměla autora cudně zamlčet některé detaily. Trumper se konečně cítil lépe a do díla vnesl vlastní drobný

vklad.

Dr. Holster měl z Akthelta a Gunnel velkou radost. “Jak plnokrevné dílo!” vykřikoval. “Jak hluboký pesimismus!” Starý pán šermoval rukama jako dirigent symfonického orchestru. “Jak syrový příběh! Jak krutý a barbarský

národ! I sex je pro ně krvavým sportem!”

Trumpera to nepřekvapilo. Zato ho trochu zneklidnilo, že se Holsterovi ze všeho nejvíc líbí jeho vsuvka; když starý pán nadhodil, že by se v poznámce pod čarou měla zdůraznit smělost takového činu, Trumper to odmítl: prý na celou věc nechce nijak zvlášť upozorňovat.

“A ta pasáž s úhoři!” rozplýval se Holster. “Jen si to představte! Uřízla jim penisy! To je dokonalé, až na to, že si to neumím dost dobře představit!”

“Já ano,” prohlásil bakalář, magistr a doktor Fred Pseudo Trumper.

Konečně něco dotáhl do konce. Sbalil si kufry a znovu prošel došlou poštu. Když se teď neměl čím zabývat, zdálo se mu, jako by se mu zpomalil tep; možná mu tuhla krev stejně jako plazům.

Od Tulpen už žádnou zprávu nedostal. Psala jen matka, o otcově

žaludečním vředu. Pseudo se cítil trochu provinile a přemýšlel nad dárkem. Po jistém váhání zašel do lahůdkářství a poslal otci výběrovou uzenou šunku i s kostí. Příliš pozdě ho napadlo, že šunka možná není dobrá na vředy, a rychle napsal dopis s omluvou.

Znovu se ozval Couth. Biggie porodila čtyřkilovou holčičku. Pojmenovali ji

Anna-Bennett. Zase jedna Anna. Aby si udělal představu, jak asi vypadá, vzpomněl si na šunku pro otce, která měla taky čtyři kila. Měl z Biggie a Coutha takovou radost, že nakonec poslal šunku i jim.

Pak přišel dopis od Ralpha, záhadný jako vždy. Nepsalo se v něm nic o Trumperově odchodu z

filmové branže ani o tom, že nechal na

holičkách Filmovou společnost Ralpha Packera; Ralph mu jen domlouval, aby se konečně rozjel za Tulpen. Největší část listu kupodivu věnoval popisu dívky, se kterou teď žil, osoby jménem Matje (“zapamatuješ si to podle matjesů”). Dívka prý “není zvlášť sexy, ale je to kypící osobnost,” a, jak Ralph neopomenul dodat, “i Tulpen ji má ráda.”

Trumper nechápal, co se ksakru děje. Zato dobře rozuměl tomu, co Ralpha přimělo napsat dopis: chtěl z

Trumpera vymámit souhlas s

veřejnou

distribucí filmu. Pseudo z toho vyrozuměl, že Posranej život je dokončen. Několik týdnů nechal dopis bez odpovědi. Jednoho večera, když už měl práci dopsanou a pocit marnosti na něj

doléhal zvlášť silně, vyrazil do kina na film o homosexuálním pilotovi dopravního letadla, který má strach z deště. Pak začne bůhvíjakým omylem spát s chápavou letuškou a ta ho z ošklivé

sexuální orientace i z

hrůzy před počasím vyléčí. Strach z deště a

homosexualita spolu zřejmě souvisely. Trumper pokládal celý film za mizernou a nechutnou slátaninu a vzápětí poslal Ralphovi telegram: “Máš

moje svolení.” Podepsal se jako Trumbera.

Dva dny na to se rozloučil s dr. Holsterem. “Gaf throgs!” pozdravil ho Holster rozjařeně. “Gaf throgs!”

Šlo o žert vzatý z Akthelta a Gunnel, srozumitelný jen znalcům. Když si obyvatelé Thakovy říše navzájem blahopřáli k dobře vykonané práci, vítězně

vybojované válce nebo k vydařené souloži, užívali fráze gaf throgs, vzdej díky! Dokonce slavili den díkuvzdání zasvěcený těmto pocitům; říkali mu throgsgafen dag.

Nadešel zářijový víkend s počasím jako stvořeným pro fotbal a Trumper vlekl kufr a vázaný výtisk disertace o Aktheltovi a Gunnel na autobusov é nádraží

v Iowa City. Odvážel si s sebou čerstvý doktorát a vzpomínky na to, jak prodával vlaječky, odznáčky a zvonce. Byl pevně rozhodnutý, že si najde práci. Co taky dělat, když má člověk doktorát? Ale na shánění učitelského místa nebyla ta správná roční doba: škola právě začala. Bylo pozdě hledat si něco na letošek, a příliš brzy na to myslet na příští rok. Byl by se rád rozjel do Maine, podíval se na miminko a viděl Colma. Věděl, že by byl vítaný host, ale trvale tam žít nemohl. Taky by rád navštívil New York a Tulpen, jen nevěděl, jak se uvést. Měl svou představu o vlastním návratu: měl by být vítězoslavný, jako když se vrací pacient vyléčený z rakoviny. Jenže se nedokázal rozhodnout, jakou chorobou trpěl, když odjížděl, a tak si nemohl být jistý, zda se opravdu vyléčil.

Hodnou chvíli strávil nad autobusovou mapou Spojených států a nakonec si koupil lístek do Bostonu. Navzdory chmurným vyhlídkám na to, že najde práci jako učitel, se mu Boston jevil lákavě; a navíc nikdy nebyl v rodném městě Merrilla Overturfa.

Na autobusové mapě Spojených států ležel Boston zhruba v půli cesty mezi Maine New Yorkem. Což je právě to místo, kde se nacházím i já, pomyslel si.

37. “Posranej život”: divácký ohlas, příznivé kritiky a nadšené recenze

Podle názoru revue Variety byl “nejnovější film Ralpha Packera bezpochyby tím nejlepším, co se letos v tzv. undergroundu objevilo. Jistě, podobný

superlativ by se dal vztáhnout na každý film, v němž najdeme aspoň stopu obsahu a stylu, ale Packerův snímek je navíc udělán citlivě a chytře. Packer konečně používá svůj

dokumentaristický um k zachycení zřetelně vykreslené

situace; konečně se nezabývá skupinami, ale osobami, a po technické

stránce odvádí stejně dobrou práci jako jindy. Připouštíme, že sebestředný a poněkud netečný hrdina asi zaujme málokterého diváka, přesto ale.” atd. The New York Times napsaly: “Pokud se opravdu blíží éra komerčně

úspěšných nízkorozpočtových filmů, snad se i u nás konečně zrodí onen vitální dokumentaristický styl, v němž se v posledních letech tak skvěle daří

Kanaďanům. A jestli se tvůrci malých, nezávislých filmů někdy dočkají široké

a masové distribuce svých děl do sítě kin, bude mít efektní rukopis, jaký se Ralphu

Packerovi konečně podařilo uplatnit ve filmu Posranej život, řadu napodobitelů. Necháváme stranou, zda nás tento styl může obohatit nebo uspokojit, ale je jisté, že se Packer řemeslně zdokonalil. Co nám naopak uniká, je téma. Packer žádné téma nerozvíjí, pouze je nastiňuje.” Newsweek označil film za “chladně vykalkulované, formálně vybroušené, ironické dílko, které se tváří jako cesta za poznáním: zdánlivě zkoumá

psychiku hlavní postavy prostřednictvím kostrbaté montáže fingovaných rozhovorů s hrdinovou bývalou ženou, současnou dívkou a pochybnými kamarády; montáže, kterou pravidelně přerušují iritující vstupy samotného hrdiny, umně předstírajícího, že nechce s celým filmem nic mít. Pokud mluví

pravdu, svědčí to o jeho inteligenci. Snímek se nikdy nedobere odpovědi na otázku, co je smyslem jeho života, a sám se propadá do bezživotí dávno před závěrečnými titulky.”

Time se v duchu dávné tradice velící tvrdit opak toho, co píše Newsweek, rozplýval: “Pos… život Ralpha Packera je nádherně sevřený film, v každém ohledu zdrženlivý a uměřený. Pseudo Trumper, jemuž snímek vděčí i za novátorský zvuk, podává skvělý herecký výkon v roli povzneseného a málomluvného ztroskotance, který má za sebou nevydařené manželství a teď

žije v poněkud chladném a neurovnaném vztahu, naprostý paranoik a oběť

vlastní sebeanalýzy. Stává se nedobrovolným objektem Packerovy neskutečně rafinované analýzy upravené do podoby elegantního, ale velmi otevřeného dokumentu, který řadí za sebe a přes sebe rozhovory i náhodné

poznámky a prokládá je mimořádně upřímnými a přitom zdánlivě prostými záběry Trumpera zabývajícího se těmi nejobyčejnějšími věcmi. Je to film o natáčení filmu o někom, kdo dělá film, a Trumper z něj vychází svým způsobem jako hrdina, když se odříká všech přátel i samého filmu; tímto způsobem v nás Packer chytře utlumuje naději, že se něco dovíme o skutečných motivech.”

Tohle vše si Trumper přečetl v otcově kutlochu v Great Boar’s Head.

“Čteš tu kritiku z Time?” zajímala se matka. “Líbí se mi ze všech nejvíc.” Matka si vystřihovala a schovávala všechny kritiky a tuhle si zřejmě

zamilovala právě proto, že se v ní objevovalo Trumperovo jméno. Film neviděla a patrně jí nedocházelo, že pojednává o synově krutém a smutném životě. Neuvědomovali si to ostatně ani recenzenti.

“Nemyslím, že by to u nás někdy dávali,” prohlásil otec.

“žádný film, který bychom chtěli vidět, u nás nikdy neběží,” dodala matka. Film se zatím promítal pouze v New Yorku, i když se plánovalo jeho uvedení

v Bostonu, San Francisku a v art kinech několika dalších velkoměst. Mohl se objevit i na velkých univerzitách, ale nebylo pravděpodobné, že by se někdy dostal do Portsmouthu v New Hampshiru. Naštěstí! Trumper sám jej ještě

neviděl.

Už měsíc jezdil po Bostonu a okolí a sháněl místo učitele. Občas zajel na víkend k rodičům, aby se poptal otce na vřed a vyjádřil vděčnost (a to nelíčenou) za nový volkswagen, který mu starý pán daroval. Chápal to jako dar k úspěšně zvládnutému doktorátu.

Postupně mu docházelo, že práci nesežene dřív než na jaře. Už dávno zjistil, že jeho čerstvý doktorát nedělá na lidi větší dojem než čerstvě naleštěné

boty, a je zhruba stejně důležitý. V tuto roční dobu nabízely volná místa jen veřejné střední školy, jenže doktorát ze srovnávací literatury ani disertace zaměřená na starou dolnonorštinu zřejmě nebyly tou pravou kvalifikací pro středoškolské kursy světové kultury (“od Caesara k Eisenhowerovi”) a anglické kompozice. Trumper navíc netušil, jak přistupovat k šestnáctiletým studentům.

Otec si namíchal další mléko s medem a Pseudovi nalil další bourbon; výraz jeho tváře prozrazoval, jak rád by si se synem vyměnil žaludek. Pseudo se znovu začetl do matčiny sbírky recenzí.

Podle New Yorkeru bylo “nevšední a osvěžující vidět americký film, který je natolik sebevědomý, že si může dovolit pracovat s letmými náznaky. To, čeho dosahuje Packer se svou novou družinou neherců, by mělo vzít klid našim superhvězdám; přinejmenším by se měly rozzuřit na ty, kdo pro ně

píší scénáře. Pseudo Trumper, představitel hlavní role (který coby zvukař

odvedl možná až příliš dokonalý výkon), ztvárnil s pozoruhodnou působivostí

jednoho opatrného, povrchního, chladného chlápka, který není schopen komunikovat se ženami nad rámec vlastního uspokojení.”

“ženské postavy jsou nádherné!” rozplýval se The Village Voice.

“V Packerově filmu však schází sebemenší náznak vysvětlení, proč se ty dvě

upřímné, otevřené a neuvěřitelně dokonalé ženy rozhodly mít něco společného s tak slabým a nevyzpytatelným ztroskotancem.” Playboy psal o “komplikovaném snímku na výši, který příliš nezastírá

sexuální vitalitu postav: je hmatatelná jako obrysy žádoucího těla pod hedvábím.”

Esquire na filmu oceňoval živé tempo, ale jeho závěr označil za lacinou citovou manipulaci. “Těhotenská scéna” byla podle časopisu jen “starým, obehraným trikem, který má vzbudit emoce diváků.”

Jaká těhotenská scéna? pomyslel si Pseudo.

Naproti tomu The Saturday Review pokládal konec filmu za “ryze packerovsky zdrženlivý v nejlepším smyslu slova. Díky nenucenosti, s jakou se zde poukazuje na těhotenství, utichají všechny povrchní intelektuálské

spekulace; blednou před faktem, že ho musela doopravdy milovat.” Cože? podivil se Trumper. Kdo ho miloval?A koho vlastně? že by Ralph ukazoval holčičku, které má Biggie s Couthem, a pokoušel se tím hrát na sentimentální strunu? Jak se mu podařilo zatáhnout ji do děje?

Life se mu to snažil objasnit. “Styl založený na povrchní kresbě musí téměř

nevyhnutelně vyústit do otevřeného konce. Příběh, který se nerozvíjí do hloubky, ale sleduje pouze dějové zvraty, jako by kladl na odiv nové a nové

plochy vybroušeného povrchu, si nemůže činit nároky na dramatické

vyústění v podobě nevyhnutelné události. Pos***ej život k žádné takové

nevyhnutelné události nesměřuje. Posledním neuhlazeným záběrem těhotné

ženy, krátkým a věcným, dostává Packer definitivně zápornou odpověď.” Co dostává? nechápal Pseudo, a řekl si, že si na ten zatracený film bude muset zajít.

Jeho rozhodnutí mělo ještě jiný důvod než ten, že si přečetl kritiky. Toužil znovu spatřit Tulpen, ale nedokázal snést představu, že by ona spatřila jeho. Trumper se jako zainteresovaný voyeur vetře na promítání Posranýho života. Stejně ho čekal pohovor na

Litchfieldově fakultě humanitních věd

v Torringtonu ve státě Connecticut, což bylo v podstatě na cestě do New Yorku. Řekl si, že se odtamtud vydá do metropole a zajde do kina. Jak vysvitlo, škola hledala někoho, kdo by vedl dvojí cvičení z britské

literatury a dva semináře ze slohu a kompozice pro první ročníky. Vedoucí

katedry anglistiky byl nadšen Trumperovým posudkem z

univerzity a

především starou dolnonorštinou. “Panečku,” vydechl, “vždyť my jsme na to místo

nepožadovali ani znalost cizího jazyka!”

Trumper měl v hlavě pěkný guláš, ale do Greenwich Village dorazil právě

včas, aby v devět večer stihl začátek Posranýho života. Zapůsobilo na něj, když viděl, že je v titulcích uveden jako zvukař i jako herec, ale potlačil dojetí. V konečné verzi byl film mnohem plynulejší, než si jej pamatoval. Přistihl se, že hledí na plátno se stejným očekáváním, s jakým listujeme albem s fotkami starých přátel v legračních šatech a o pět kilo lehčích. Přitom věděl předem, co uvidí; pamatoval si úplně všechno, skoro až do konce, po scénu, kterou pouze vyslechl: tu, při níž Tulpen ve vaně vyzývá Ralpha a Kenta k odchodu.

Následovaly záběry na odchodnou poslepované jím samotným: Ralph pouze prohodil jejich pořadí. Nejdřív se objevil Trumper opouštějící obchod pro chovatele se slovy: “Sbohem, Ralphe. Už nemám chuť hrát v tvém filmu.” Následoval záběr Trumpera, Colma a Tulpen v podzemní dráze cestou do zoo v Bronxu doplněný Trumperovým hlasem v pozadí: “Nezlob se, Tulpen, ale já

nechci žádné dítě.”

Nakonec přišly na řadu dvě nové scény.

Tulpen, oblečená v cvičebním trikotu, trénuje k porodu: hluboké dýchání, podivné dřepy a podobně. K tomu zaznívá Ralphův komentář: “Odešel od ní.” A záběr Tulpen pracující ve střižně. Kamera ji snímá zezadu, Tulpen sedí, a teprve když otočí hlavu, poznáme podle profilu, že je to ona. Pomalu si uvědomuje přítomnost kamery. Pohlédne přes rameno do objektivu a zase se odvrátí. Kamera ji nechává naprosto chladnou. Ralph se mimo záběr ptá: “Jsi šťastná?”

Tulpen vypadá zaskočeně. Zvedá se od pracovního stolu a dělá zvláštní

posunek. Zezadu to vypadá, že zvedá loket, jako by mávala křídlem. Ale Trumperovi je vše jasné: natřásá si hřbetem ruky své líbezné ňadro. Když se otáčí bokem ke kameře a ta zabere celou postavu, vidíme, že je těhotná.

“Jsi těhotná,” popíchne ji Ralphův hlas.

Tulpen hledí do objektivu, jako by říkala: “Nepovídej!” Má plné ruce práce –

uhlazuje si neforemné záhyby těhotenských šatů na velikém břiše.

“Čí je to dítě?” nedá jí pokoj Ralph.

Tulpen nezaváhá, pouze mimoděk pohodí ňadrem, ale do objektivu nepohlédne. “Jeho.” řekne pak.

Obraz ztuhne a běží přes něj závěrečné titulky.

Když se rozsvítila světla, tlačili se všude kolem filmoví šílenci z Greenwich Village. Trumper seděl jako omámený, dokud mu nedošlo, že přes jeho natažené nohy nikdo neprojde. Teprve pak se zvedl a postupoval uličkou spolu se zástupem.

Ve foyeru, uprostřed změti mdlých světel a vůně sladkostí, si mládež

zapalovala cigarety a korzovala sem a tam. Trumpera uvěznil zvolna se šinoucí dav a on vyslechl útržky rozhovorů.

“Taková sračka,” nechala se slyšet nějaká dívka.

“Já nevím, já fakticky nevím,” stěžoval si někdo další. “Packer čím dál víc napodobuje sám sebe, nezdá se ti?”

“Mně se to líbilo, ale.” pravil kdosi zamyšleně.

“Herci byli dobří, to zas jo.”

“To přece nebyli herci.”

“Tak ti lidi, co tam hráli.”

“Fakt skvělí.”

“A perfektní kamera.”

“Jenomže s ní nic nedělal.”

“Víš, co si říkám, když vidím takovej film?” zeptal se jiný hlas. “Říkám si: fajn, a co má bejt? Přesně tohle si říkám, brácho.”

“Dej mi ty klíčky, svině.”

“Sračka nepřestane být sračkou, ani když je to sračka.”

“Ale to je relativní.”

“Na tom přece nezáleží.”

“S dovolením.” Pseudo by nejradši prokousl štíhlý krk vysoké dívky před sebou, případně nakopl kolenem někoho z party filozofujících holobrádků, kteří za ním v souvislosti s filmem hovořili o “velkém nihilismu”. Už byl u dveří, když mu došlo, že ho poznali. Nějaká holka s pletí

narkomanky a ospalýma, zalepenýma očima na něj chvíli civěla, než zatahala za rukáv svého kolegu. Oba patřili k větší partě, která se za okamžik jako jeden muž ohlížela po Trumperovi, uvězněném v davu u dveří. Dveře měly dvě křídla, ale jedno bylo zajištěno. Když ho někdo konečně otevřel, ozval se jásot, Trumper si na okamžik vážně myslel, že to lidé aplaudují jemu. V tom mu zastoupil cestu mladík v uniformě Unie z doby válku Severu proti Jihu, se zažloutlými zuby a elegantní bradkou, jakou mají bratři Smithovi na kapkách proti kašli.

“S dovolením,” oslovil ho Trumper.

“Hele, to seš přece ty,” prohlásil mladík, obrátil se ke svým kamarádům a zavolal na ně, “haló, slyšíte? To je ten chlápek!” V příštím okamžiku už na Pseuda zíral dobrý tucet lidí jako na hvězdu.

“Připadal mi vyšší,” ozvalo se nějaké děvče.

Několik nejmladších diváků, ztřeštěných, uhihňaných dětí, ho následovalo až k autu.

“Pojďte k nám domů, ukážu vás mamce!” vyzvala ho žertem jiná dívka. Nasedl do auta a odjel.

“Novej volkswagen!” zvolal nějaký mladík s hraným úžasem. “Dokonalej.” Po chvíli jízdy Trumper zabloudil. Nikdy předtím neřídil auto po New Yorku. Nakonec zaplatil taxíkáři, aby ho navigoval k Tulpeninu domu. Ještě stále měl klíč od bytu. Bylo už po půlnoci, ale Trumper uvažoval v jiných časových dimenzích. Konkrétně v řádu měsíců: jak dlouho byl pryč, v jakém stupni těhotenství byla asi Tulpen v době, kdy končilo natáčení filmu, nebo kolik času mezitím uplynulo. Tušil, že se nejspíš mýlí, ale nemohl si pomoci: představoval si, že Tulpen bude jen o něco málo kulatější, než ji viděl na plátně.

Odemkl a chtěl vejít, ale Tulpen zajistila dveře řetízkem. Slyšel, jak se v posteli polekaně posadila. “To jsem já,” zašeptal. Trvalo dlouho, než ho pustila dál. Na sobě měla krátký župánek těsně

stažený páskem. Bříško měla ploché jako dřív, dokonce pár kilo shodila. V kuchyni zakopl o krabici s papírovými plínkami a rozšlápl umělohmotný

dudlík. Démon zvrácenosti mu hučel hlavě a našeptával jeho mozku špatné

vtipy.

Pokusil se o úsměv. “Kluk, nebo holčička?” zeptal se.

“Kluk,” řekla. Hleděla do země a předstírala, že si mne ospalé oči, ale ve skutečnosti byla dávno probuzená.

“Proč jsi mi nedala vědět?”

“Vyjádřil ses jasně, že dítě nechceš. A vůbec, je to moje dítě.”

“Moje taky,” namítl. “Sama jsi to řekla. Ve filmu.”

“Je to Ralphův film. On psal scénář.”

“Ale ten kluk je snad doopravdy můj, řekni.” naléhal. “Myslím. doopravdy.”

“Biologicky?” zeptala se úsečně. “Samozřejmě, že ano.”

“Můžu ho vidět?” požádal Trumper. Tulpen byla silně podrážděná, ale s předstíranou lhostejností pokrčila rameny a vedla ho kolem své postele k ohrádce vytvořené z polic s knihami a nových akvárií.

Chlapec spal ve velkém koši obklopen spoustou hraček. Byl velký asi jako Colm, když mu bylo několik týdnů, a silně připomínal Biggiinu holčičku, která

byla asi jen o měsíc starší.

Pseudo hleděl na dítě, protože to bylo snazší, než se dívat na Tulpen. Přestože na novorozeněti toho ke koukání moc není, Trumper syna doslova rentgenoval očima.

Tulpen zatím dělala rámus po bytě. Z prádelníku vytáhla prostěradlo, deku a polštář a začala Pseudovi ustýlat na pohovce.

“Chceš, abych odešel?” zeptal se.

“Proč jsi přišel?” zeptala se ona. “Byl jsi na tom filmu, viď?”

“Chtěl jsem se ukázat dřív,” řekl, a když Tulpen dál stlala, pokračoval trochu hloupě: “a mám doktorát.” Změřila si ho a dál zastrkovala prostěradlo za pelest. “Hledám si místo,” dodal.

Tulpen natřásala polštář. “A našel jsi nějaké?”

“Ne.”

Dala mu posunkem najevo, že nechce, aby se dítě vzbudilo. V kuchyni Trumperovi otevřela pivo a sama si taky nalila. “Je to dobré na prsa,” řekla, když si s ním přiťukla. “Po pivu se spouští mléko.”

“Já vím.”

“No ovšem, jak by ne.” Chvíli si pohrávala s páskem županu a pak se přímo zeptala: “Co bys rád, Trumpere?”

Váhal s odpovědí příliš dlouho.

“Máš špatné svědomí?” dotírala na něj. “Kvůli mně nemusíš. Nemusíš mi nic vynahrazovat. Nic mi nedlužíš, leda trochu upřímných citů. jestli ti nějaké

zbyly,” dodala.

“Jak žiješ? Do práce chodit nemůžeš.” začal, ale hned se odmlčel; věděl, že o peníze tady nejde. Ale jeho upřímné city ležely zadupány hluboko v bahně, kterým se brodil tak dlouho, že už bylo téměř nemožné je nahmatat a vylovit.

“Ale můžu,” odpověděla mechanicky, “a taky budu. Chci chodit do práce. Jen co trochu odroste. Budu pracovat jenom půlden a jeho nechám u Matje. Ta chce mít taky brzo miminko.”

“To je ta Ralphova nová holka?” ujistil se Trumper.

“Manželka. Ralph se s ní oženil.”

Trumper si uvědomil, že neví o nikom zhola nic. “Ralph je ženatý?” žasl.

“Poslal ti oznámení,” odpověděla Tulpen, “ale ty ses mezitím rozloučil s Iowou.”

Začínalo mu docházet, s čím vším se mezitím rozloučil. Ale jeho nekonečné

vnitřní monology už Tulpen nebavily a on si byl dobře vědom toho, že ji o nic víc nepoutají ani věčné zámlky. Z obývacího pokoje sledoval, jak se ukládá

k spánku. Pod pokrývkou si svlékla župan a hodila ho na podlahu. “Když si tak skvěle pamatuješ, jak to chodí s malými dětmi, jistě tě nepřekvapí, že budu ve dvě vstávat a kojit. Dobrou noc.”

Šel se na záchod vyčurat; ani za sebou nezavřel dveře. Vždycky nechával dveře dokořán, to byl další z řady zlozvyků, jejichž existenci si uvědomil teprve ve chvíli, kdy je páchal. Když vyšel ven, uslyšel, jak se Tulpen ptá:

“Jaké to je s novým ptákem?”

Co má být zase tohle? žert? podivil se. Scházely mu přirozené instinkty, na které by se mohl spolehnout. “Úplně normální,” odpověděl.

“Dobrou noc,” zopakovala Tulpen. Když kráčel po špičkách k rozestlané

pohovce, bojoval s pokušením mrštit svými boty o stěnu; třeba by probudil synka a jeho pronikavý křik by vyplnil okolní prázdnotu.

Ležel a naslouchal vlastn ímu dechu i dechu Tulpen a d ítěte. To jediné spalo.

“Miluju tě, Tulpen,” začal.

Jediným, kdo zareagoval, byla želva v nejbližším akváriu: ponořila se víc ke dnu.

“Přijel jsem, protože o tebe stojím.”

Tentokrát se nepohnula ani rybka.

“Potřebuju tě,” řekl. “Vím, že ty mě nepotřebuješ, ale já tebe ano.”

“Tak to přece není,” šeptla tak tiše, že ji skoro neslyšel. Trumper se vztyčil na pohovce. “Vezmeš si mě, Tulpen?”

“Ne,” odpověděla bez zaváhání.

“Prosím?” otázal se šeptem.

Tentokrát neodpověděla hned, ale nakonec řekla: “Ne, nevezmu.” Obul si boty a vstal. Na odchodu musel projít kolem otevřené kukaně

z akvárií, která ohrazovala její lůžko. Tam zjistil, že Tulpen sedí na posteli a probodává ho vzteklým pohledem.

“Kristova noho, ty zas někam jdeš?”

“A co mám podle tebe dělat?”

“Kristova noho! Ty nevíš?” vykřikla Tulpen. “Tak já ti to povím, Trumpere, když mě k tomu nutíš. Nevezmu si tě, ale pokud se tu chceš na nějaký čas usadit, tak počkáme a uvidíme. Jestli chceš zůstat, Trumpere, tak zůstaň!”

“Tak jo,” řekl a usilovně přemýšlel, jestli má zůstat oblečený.

“Kristova noho, to zůstaneš oblečený?” vyhrkla. Svlékl se a vlezl si k ní do postele.

Ležela na boku zády k němu a mumlala: “Kristova noho!” Ani se j í nedotkl. Po chvíli se prudce otočila, popadla ho za ruku a p řitiskla si ji k ňadru. “Nechci se milovat,” řekla, “ale můžeš mě obejmout. jestli chceš.”

“Chci,” zajektal. “Miluju t ě, Tulpen.”

“Mám ten pocit,” řekla.

“Máš mě taky ráda?”

“Asi jo, Kristova noho!” odsekla zlostně.

Pomalu se mu vracely instinkty. Začal ji něžně hladit po celém těle. Místo oholených chloupků měla v klíně ještě pořád strniště. Když se ve dvě ráno chlapec probudil a chtěl pít, vstal Trumper dřív než ona, přinesl jí ho do postele a přiložil jí ho k prsu.

“Ne, teď z toho druhého,” řekla. “Které je tvrdší?”

“Tohle.”

“Já už vážně nevím.” vzdychla, hlas se jí zlomil a ona se tiše rozplakala. Dítě stále sálo. Zato Trumperovi se vrátila paměť. Vzal plenu a přitiskl ji Tulpen na druhé ňadro; věděl, že i z něj bude při kojení téct mléko.

“Občas doslova stříká,” svěřila se mu.

“Já vím,” přisvědčil Trumper. “A co teprve při milování.”

“Já se s tebou nechci milovat,” p řipomněla mu.

“Já vím! Jenom ti to říkám.”

“Musíš být trpělivý,” řekla. “Ještě pořád mám chuť říkat věci, kterými bych tě

co nejvíc zranila.”

“Jistě, chápu.”

“Budeš si muset počkat, až mě přejde chuť ti ubližovat.”

“Jasně. Počkám, a rád.”

“Myslím, že už to nebude dlouho trvat,” dodala ještě.

“Já se za to na tebe nezlobím,” ujistil ji a znovu ji t ím rozzuřil.

“To bys mohl zkusit!” odsekla.

“Radši ne,” ujistil ji.

Pak dodala o něco smířlivěji: “Víš co, Trumpere? Uděláš líp, když budeš míň

mluvit, platí?”

“Platí.”

Dítě bylo vráceno do košíku, Tulpen se vrátila do postele a přitulila se k Trumperovi. “To se ani nezeptáš, jak se jmenuje?”

“Myslíš náš syn?” vyhrkl. “No jasně, jak se jmenuje?”

“Merrill,” odpověděla a dala mu pěstí herdu, až ho rozbolel zátylek. “Jak já tě

musím milovat!” zašeptala. “Pojmenovala jsem ho tak, protože vím, že máš

pro tohle jméno slabost.”

“To je pravda,” šeptl.

“Myslela jsem přitom na tebe, chápeš?”

Cítil, jak jí tělo znovu tuhne zlostí. “Ano, chápu,” řekl.

“Moc jsi mi ublížil, Trumpere. Doufám, že si to uvědomuješ.”

“Ano,” přisvědčil a pohladil ji po strništi.

“To je dobře. Tak na to nikdy nezapomeň.”

Slíbil jí to a ona se k němu přitiskla. Tu noc ho pronásledovaly jeho dvě

nejčastější noční můry. Říkal jim variace na vodní téma.

V prvním případě se Colm ocital v pomyslném nebezpečí, které pravidelně

nějak souviselo s

hlubokou vodou, mořem nebo chladným bahnem

pobřežního šelfu. Sen byl pokaždé příliš hrozný, než aby si Trumper vědomě

zapamatoval nějaké podrobnosti.

Druhý sen se týkal Merrilla Overturfa. I on v něm plaval; otevíral průlez ve věži tanku a pokaždé mu to trvalo příliš dlouho.

V šest ráno je pláčem probudil malý Merrill. Trumper měl prsa mokrá od Tulpenina mléka a taky postel nasákla jeho sladkokyselou vůní. Tulpen se zakryla plínkou. “Podívej, jak ti stříká mlíko,” upozornil ji Trumper.

“Musíš být úžasně vzrušená!”

“Houby, to je tím, že slyším plakat Merrilla,” namítla. Trumper vstal a šel pro dítě. Měl obvyklou ranní erekci a vůbec ji neskrýval.

“Už jsi viděla mého nového ptáka?” zašklebil se. “Je to pořád panic.”

“Merrill pláče,” připomněla mu Tulpen, ale usmívala se přitom. “Doneseš mi ho?”

“Merrille!” zvolal Trumper. Bylo příjemné vyslovovat to jméno nahlas.

“Merrille! Merrille! Merrille!” opakoval a s dítětem v náruči tančil k posteli. Následoval milý rozhovor na téma, který prs má přijít na řadu, a Trumper oba poctivě osahal, aby zjistil, který je tvrdší.

Když zazvonil telefon, Tulpen ještě stále kojila. Netvářila se nijak překvapeně, přestože bylo dost časně. Upřeně se zadívala na Trumpera a kývla, aby zvedl sluchátko. Pseudo, který vycítil, že jde o jakýsi druh zkoušky, sluchátko zvedl, ale nepředstavil se.

“Dobré ráno, kojící matko!” hlaholil Ralph Packer. “Jak se má dítě? A co dělají

tvoje kozy?” Trumper polykal a Tulpen se klidně usmívala. “Jedeme k tobě, já a Matje,” pokračoval Ralph. “Nemáme ti nakoupit?”

“Jogurt!” napověděla Tulpen Pseudovi.

“Jogurt!” zahuhňal Trumper do sluchátka.

“Trumbero!” zvolal Ralph.

“Nazdar Ralphe. Viděl jsem ten film.”

“Hrůza, co?” konstatoval Ralph. “A jak se pořád máš, Trumbero?”

“Dobře,” odpověděl Trumper. Tulpen si zatím sundala plenu z druhého prsu a namířila na Trumpera bradavku. “Dodělal jsem si doktorát,” zamumlal Trumper do telefonu.

“A jak se daří klukovi?” vyptával se dál Ralph.

“Merrillovi? Skvěle,” řekl Pseudo. Tulpenino volné ňadro mu kropilo nohu.

“Škoda, že jsem zmeškal tvou svatbu, Ralphe. Blahopřeju.”

“Já tobě taky,” opáčil Ralph spiklenecky.

“Brzy nashle,” rozloučil se Trumper a zavěsil.

“Jak se cítíš, Trumpere?” zeptala se Tulpen. Jedním okem na něj hleděla chladně, druhým vřele.

“Je mi fajn,” ujistil ji a zakryl jí rukou prýštící ňadro. “A jak se cítíš ty?”

“Teď už líp.”

Pohladil ji po oholených chloupcích a sledoval vlastní ruku pohledem, jakým sledujeme starého přítele, který si nechal narůst plnovous. Oba byli nazí, jen Trumper měl na pravé noze ponožku. Malý Merrill energicky sál, ale Tulpen se dívala jinam. Napůl s úsměvem a napůl zakaboněně si zblízka prohlížela Trumperův nový úd.

Pseudo se styděl, ale nebylo mu to nepříjemné. Navrhl, že by se měli obléknout, protože Ralph a ta jeho, jak se vlastně jmenuje?, Matje tady budou co nevidět. Pak se rychle sklonil a políbil ji na strniště. Už už se zdálo že by Tulpen přece jen. ale nakonec tu nesmělou myšlenku zapudila. Trumper ji políbil na šíji.

Dobrá, říkal si v duchu, chce to čas, než se jizvy zacelí. Musím se teprve učit.

38. Staří přátelé se sjíždějí na throgsgafen dag

V Thakově říši si uměli Dne díkuvzdání užít. Dlouhé týdny před slavností se v marinádách topily kusy kančího, obrovští losi byli rozvěšeni po stromech, aby se maso uleželo, udírny se zaplnily soudky s úhoři, v kotlích s vyškvařeným medvědím sádlem bublali králíci potření směsí mořské soli a jablek a v obří kádi se dusil celý sob dnes již vymřelého druhu, k míchání se používalo veslo. Sklízely se podzimní plody, hlavně požehnané hrozny, byly rozmačkány, zkvašeny, scezeny a dokořeněny; lidé vyvalili ze sklepů staré

bečky s loňským kvasem, otevřeli je, otestovali, vypálili a znovu a znovu ochutnávali. (V Thakově říši se obvykle pilo kalné, jako moč kyselé pivo. Připomínalo zvětralé americké pivo smíchané s

jablečným octem. Při

zvláštních příležitostech se připíjelo pálenkou ze švestek a kořenové

zeleniny; chutnala jako koktejl ze slivovice a nemrznoucí směsi.) Je nabíledni, že Den díkuvzdání trval déle než jediný den. Poslední den před Dnem díkuvzdání jste museli provést ochutnávku všech pokrmů a nápojů a v noci před vlastním svátkem se všichni povinně dostávali do veselé nálady. Na throgsgafen dag se pak hned od rána konaly malé sešlosti, na kterých si lidé navzájem porovnávali kocovinu, a pak se plynule přešlo k hlavní oslavě –

přibližně šestihodinové nepřetržité hostině. Po ní se mužům doporučovalo energické cvičení k vybití nahromaděné energie; mělo podobu bojových sportů a sexu. Toho druhého se účastnily i ženy; kromě toho tančily a podnikaly nesmělé pokusy o očistu hradu.

Když nadešla noc, vznešení pánové a dámy procházeli vesnicemi s velikými vály, na které naložili jídlo a nedojedené zbytky, a házeli sousta ubohým dětem sedláků. Tato část večera sloužila k vystřízlivění, ale o půlnoci se celá

společnost vrátila na hrad, aby připila zemřelým přátelům z dávných Dnů

díkuvzdání. Přípitky trvaly až do rána, kdy se podle tradice sešel zvláštní

soud rady starších, aby rozhodl o trestech za všechny vraždy, znásilnění a jiné drobné přestupky, k

nimž během náročného svátku docházelo

vrchovatou měrou.

Ve srovnání s tím je náš nanicovatý Den díkuvzdání, jemuž vévodí vysušený

krocan, chabou napodobeninou; Pseudo Trumper a jeho sta ří přátelé se proto rozhodli pojmout tuto událost ve stylu Akthelta a Gunnel a naplánovali velkolepé setkání. Ačkoli listopadové počasí v Maine bývá nepředvídatelné, usnesli se, že jedině Couth a Biggie mají k dispozici hrad, jenž si zaslouží

hostit tak velkolepý flám.

Přítomnost velkých psů propůjčila jejich výletu ducha původního throgsgafenu. Jeden z nich patřil Ralphovi. Koupil jej na počest zdárně

pokračující gravidity své ženy Matje, a taky proto, aby měla na newyorských ulicích ochránce. Neidentifikovatelná bestie slyšící na jméno Loom jim trochu zpestřila cestu z New Yorku do Maine. Trumper řídil volkswagen, Tulpen seděla vedle něj s malým Merrillem na klíně; na zadním sedadle se tísnil Ralph s těhotnou Matje a pacifikoval Looma. Přetížená

střešní zahrádka nesla Merrillovu postýlku, teplé šatstvo a koše s vínem, lihovinami a takovými podivuhodnostmi, jako byly drahé sýry a uzená masa, k jakým se Biggie s Couthem v Maine nedostali. O hlavní chody se postarala Biggie.

Druhý pes, Trumperův dárek ke Colmovým narozeninám, už do Maine dorazil. Retrívr s hustou, mastnou srstí připomínající použitou rohožku si od Coutha vysloužil přezdívku Velký psí chuchvalec.

Jen Trumper a Tulpen žádného psa neměli. “Úplně nám stačí jedno dítě, čtyřicet rybiček a deset želv,” podotkl Pseudo.

“Stejně byste si nějakého měli pořídit, Trumbero,” namítl Ralph. “Bez psa jste neúplná rodina.”

“A ty by sis měl pořídit auto, Ralphe,” odsekl Trumper, zatímco se přeplněný

volkswagen blížil k maineské dálnici. “Velikánské auto.” Loom usazený na zadním sedadle mu zatím slintal za krk.

“Nebo rovnou autobus,” dodala Tulpen.

Než dorazili do Bostonu, byla miniaturní přihrádka v palubní desce plná

Merrilových odporných plenek; taky museli osmkrát zastavit, protože gravidní Matje se chtělo v jednom kuse čurat. Trumper řídil jako zběsilý, nepřítomný pohled upíral rovnou před sebe a nevnímal ani fňukajícího Merrilla, ani Ralpha, který si neustále stěžoval, že má málo místa na nohy, ba ani Loomovo zlověstné funění. Co mě to jenom napadlo? říkal si. Připadalo mu jako zázrak, když konečně dorazili k domu u moře: vystupoval z mlhy a pokrývala ho ledovka, takže se leskl jako sklo.

Loom a chundelatý retrívr se hned skamarádili; dováděli v

břečce

z rozbředlého sněhu i v blátě u břehu a Colm se je snažil ze všech sil zvládnout.

Poslední den před vlastním Dnem díkuvzdání strávili všichni v domě: muži uspořádali kulečníkový turnaj a navzájem se trumfovali tím, co kdo přivezl.

“Kde je bourbon?” zajímal se Pseudo.

“A kde je tráva?” zeptal se Ralph.

“Došlo máslo,” oznamovala Biggie Couthovi.

“Kde bych našla záchod?” hlesla Matje.

Biggie s Tulpen zatím probíraly otázku jejího malého bříška. Matje byla střízlík, a přestože se její termín kvapem blížil, měla na břiše vybouleninku o velikosti grapefruitu.

“Panebože, já jsem měla břicho mnohem větší,” poznamenala Biggie.

“Celá jsi větší,” konstatoval Pseudo.

“I ty jsi měla větší objem,” ujistil Ralph Tulpen. Na Pseudovi bylo znát, jak trapné mu je, že nemá žádné vzpomínky na těhotenství své druhé ženy a narození druhého syna. Tulpen k němu přistoupila a beze slova ho láskyplně

pošimrala.

Pánové obstoupili Matje a pod záminkou, že zjišťují, jaké bude pohlaví dítěte, jí osahávali bříško. “Nerad to říkám Ralphe,” ozval se Pseudo, “ale řekl bych, že se vám narodí švestka.”

Dámy pak naaranžovaly malou Annu a Merrilla bok po boku na příborník v jídelně. Anna byla starší, ale obě děti se ještě nacházely ve fázi, kdy stačí, aby je člověk uspával, krmil a umýval jim zadeček.

Vzhledem ke špatnému počasí se prohlídky pozoruhodností omezovaly na okukování ňader obou kojících matek a bobtnající švestky Ralphovy ženy. Zbývala proto spousta času na mizerný kulečník a skvělé pití. Ralph jako první pocítil příznivý důsledek tohoto faktu. “Musím vám říct,” prozradil slavnostně Couthovi a Pseudovi, “že mám rád všechny tři naše dámy.” Venku se válela mlha a padaly mokré vločky; Velký psí chuchvalec zápolil s neidentifikovatelným Loomem v kupách rozbředlého sněhu.

Pouze Colm měl mizernou náladu. Především nebyl zvyklý na tolik hostů, a pak, malé děti jsou flegmatická, nudná, nedovádivá stvoření a psi byli naopak tak rozjívení, až vypadali nebezpečně. A ještě něco: když za ním otec přijížděl na návštěvu, míval ho chlapec jen pro sebe. Ale teď všichni dospělí

jen hloupě povídali. Přestože venku bylo hrozně, byl by Colm raději tam než

v domě, a tak dával najevo, jak se nudí, nosil dovnitř na podrážkách spousty bláta, schválně pouštěl do pokojů dovádivé psy a víceméně je ponoukal, aby porozbíjeli Pillsburyovic vzácné vázy.

Nakonec vzali dospělí jeho problémy na vědomí a střídali se v tom, kdo s ním bude chodit do venkovní sloty. Jeden za druhým se pak skrz naskrz promočení vraceli do domu a Colm se pokaždé ptal: “Tak kdo se mnou půjde teď?”

Pak nadešel čas podniknout přípravy na malý zahřívací večerní dýchánek –

samozřejmě nesrovnatelný s hlavní slávou plánovanou na zítřek. Tulpen přivezla z New Yorku různá masa.

“Ach, newyorské masíčko!” rozplýval se Ralph a štípl ji. Matje do něj na oplátku zabodla vývrtku.

Po večeři se rozhostil klid a mír; děti byly uloženy, muži nacpáni a naliti k prasknutí. Jen Colm už začal být přetažený a podrážděně reagoval na výzvy těch, kteří ho posílali do postele. Biggie se ho snažila uchlácholit, ale on se odmítal hnout od stolu. Pseudo se dokonce nabídl, že ho nahoru odnese, když už mu neslouží síly.

“Ale já nejsem unavený!” ohrazoval se Colm.

“Co kdybychom si povídali o Moby Dickovi?” nadhodil Pseudo.

“Chci, aby mě uložil Couth!” trval na svém chlapec. Měl jednu ze svých nálad, a tak ho

Couth popadl a začal s ním stoupat po schodech. “Dobrá, uložím tě,” řekl, “jenže o Moby Dickovi nevím vůbec nic a taky neumím vyprávět tak hezky jako Pseudo.” Colm mu zatím usnul v náruči.

Pseudo, který seděl mezi Biggie a Tulpen, cítil, jak mu jeho bývalá žena pod stolem položila ruku na koleno. Téměř současně ho po druhém koleně

pohladila Tulpen. Obě si říkaly, jak moc ho synovo odmítnutí musí mrzet. Proto si pospíšil s ujištěním: “Colm není ve své kůži. Pro něj to tu dnes nebylo bůhvíjak zábavné.”

Na protější straně stolu posetého nádobím seděl Ralph s dlaní položenou na manželčině švestce. “Něco ti povím, Trumbero,” prohlásil. “Ten film můžem natočit přímo tady v Maine. Když to vezmeš kolem a kolem, je tenhle barák v podstatě hrad.”

Mluvil o novém projektu: filmu Akthelt a Gunnel. Měli to dobře naplánováno. Až Trumper dopíše scénář, rozjedou se do Evropy; jedna mnichovská

produkční společnost slíbila, že projekt finančně podpoří. Vezmou s sebou i manželky a děti, jen Looma měl Ralph na Trumperovo naléhání radši nechat doma. Původně chtěli přibrat i Coutha coby kameramana, ale přítel neměl zájem. “Jsem fotograf,” zdůraznil, “a žiju v Maine.” Trumperovi tehdy prolétla hlavou nepěkná myšlenka, totiž zda pravou příčinouCouthova nezájmu o film není Biggie. Měl nejasné tušení, že k němu bývalá žena stále pociťuje jistou averzi; když se o tom jednou zmínil před Tulpen, její reakce ho zaskočila. “Upřímně řečeno,” svěřila se mu, “jsem šťastná, že s námi Couth a Biggie nepojedou.”

“Ty ji nemáš ráda?” podivil se Pseudo.

“Tím to není,” namítla Tulpen. “Jasně, že ji mám ráda.” Ta dávná záhada teď Pseuda znovu zaplavila jako nával kocoviny. Bylo na čase jít spát. Neznámé prostředí prvního patra Pillsburyovic rozlehlého domu zaplnily vrávorající postavy, bloudily po chodbách a vpadaly do cizích ložnic.

“Kde spím?” ptal se Ralph pořád dokola. “Proboha, doveďte mě tam!”

“Když si člověk uvědomí, že throgsgafen je až zítra.” úpěl Couth. Biggie právě poklidně čurala v koupelně, když ji překvapil Pseudo. Jako obvykle za sebou nezavřel. “Co to ksakru vyvádíš, Pseudo?” zaprotestovala a snažila se zakrýt.

“Napadlo mě, že si vyčistím zuby, Big,” odpověděl Pseudo. Zřejmě mu nedocházelo, že už nejsou manželé.

Otevřenými dveřmi nahlédl dovnitř Couth. Vypadal trochu udiveně. “Co to tu tropí?” zeptal se své ženy.

“Asi si čistí zuby,” vysvětlovala Biggie. “Zavři aspoň ty dveře, proboha!” Když už se zdálo, že se všichni spořádaně uvelebili v těch správných ložnicích, zjevil se v chodbě nahý Ralph Packer. Za jeho zády se z otevřených dveří pokoje ozvala Matje: “Můžeš mi říct, co děláš?”

“Nehodlám chcát z okna!” hulákal Ralph. “V tomhle blbým hradě je plno hajzlíků, tak chci aspoň jeden najít!”

Biggie jej něžně odvedla na to správné místo.

“Omlouvám se, Biggie,” vyhrkla Matje a spěchala za Ralphem s kalhotami.

“Es ist mir Wurst,” opáčila Biggie a láskyplně ji pohladila po bříšku. Být v doslechu Trumper, hned by rakouskému idiomu porozuměl. Biggie řekla, že je jí to vuřt, čímž chtěla naznačit, že se nic nestalo.

Ale Trumper v doslechu nebyl. Věnoval se nádhernému milování s Tulpen; byl sice příliš opilý, než aby si je mohl patřičně vychutnat, ale i tak na něj mělo povzbuzující účinky: když bylo po všem, přistihl se, jak sedí na posteli, je bdělý a velmi střízlivý. Tulpen vedle něj hluboce spala, ale když jí ze samé

vděčnosti zlíbal nohy, usmála se.

Nemohl usnout. Začal ji líbat po celém těle: nehnulo to s ní. Protože byl dokonale probuzený, teple se oblékl a modlil se, aby už bylo ráno. Po špičkách došel do Colmova pokoje, dal chlapce pusu a přikryl jej. Pak šel zkontrolovat oba kojence a chvíli naslouchal, jak spí dospělí, ale to mu nestačilo. Potichu se vkradl k Biggie a Couthovi a pozoroval je, jak spí v teploučkém propletenci. Couth se přitom probudil. “Jsou to první dveře, když

půjdeš dál chodbou,” zamumlal v domnění, že Pseudo hledá záchod. Ten zatím na svých toulkách objevil pokoj, v němž spali Ralph a Matje, a zašel se podívat i na ně. Ralph ležel natažený na břiše a ruce i nohy mu visely z postele. Na širokých, chlupatých zádech mu spala droboučká Matje: připomínala květinu na kupě kompostu.

V kulečníkovém sále v přízemí Pseudo otevřel francouzské okno a vyvětral. Venkovní vzduch byl velmi studený a ze zátoky se valila mlha. Trumper věděl, že uprostřed zátoky ční z vody holý skalnatý ostrov a právě ten teď

před jeho očima vyplouvá z mlhy a zase se do ní noří. Když ale chvíli napínal zrak, měl pocit, že se skála vlní, zvedá se a zase klesá, a když se opravdu soustředil, viděl i plochý ocas, jak stoupá k obloze a pak udeří o hladinu s takovou silou, až oba psi zakňučeli ze spaní. “Ahoj, Moby Dicku,” zašeptal. Chuchvalec zavrčel a Loom se vrávoravě vztyčil, ale hned se zase svalil. V kuchyni našel Pseudo kus papíru, sedl si a dal se do psaní. První větu už

jednou napsal: “Doporučil mi ho její gynekolog.” Další věty rychle následovaly, až byl na světě celý odstavec: “Není to ironie? Nejlepší

newyorský urolog je Francouz. Dr. Jean Claude Vigneron: KONZULTACE JEN

PO PŘEDCHOZÍ DOMLUVĚ. Tak jsem si jednu domluvil.”

Co to tady píšu? podivil se. Sám pořádně nevěděl. Zastrčil papír s náčrtem prologu do kapsy, aspoň do doby, než bude mít na srdci něco víc. Rád by věděl, proč se jej zmocnil takový nepokoj. Pak mu došlo, že je vlastně poprvé v životě smířený sám se sebou. Taky si uvědomoval, jak silně

vždy toužil po vnitřním klidu, ale pocit, který teď zažíval, byl jiný. Tento klid nebyl stavem, který očekával; spíš se podobal mocné síle, která jej přemohla. Proboha, proč mě pocit míru deprimuje? pomyslel si. Ve skutečnosti nebyl deprimovaný. Skutečnost neexistovala.

Právě si křídoval tágo a přemýšlel, jakého rozestavení kulečníkových koulí by chtěl dosáhnout, když si uvědomil, že není sám, kdo ve spícím domě bdí. “Jsi to ty, Big?” otázal se tiše, aniž se ohlédl. (Později ho to stálo bezesnou noc: usilovně přemýšlel, podle čeho poznal, že je to právě ona.) Biggie si počínala obezřetně; problém, který jí ležel na srdci, jen opatrně

nakousla: čím teď prochází Colm a že dorůstá do věku, kdy chlapci přirozeně

tíhnou spíš k otci než k matce. “Vím, že tě to musí bolet,” řekla Pseudovi,

“ale Colm se čím dál víc orientuje na Coutha. Když jsi tady ty, vidím na něm, jaký zmatek má v hlavě.”

“Brzy odjíždím do Evropy,” připomněl jí Trumper hořce, “takže mu teď hezky dlouho žádný zmatek v hlavě dělat nebudu.”

“Nezlob se,” řekla Biggie. “Ráda tě vídám, vážně. Jenom mám někdy hloupý

pocit, když jsi tady.”

Trumper cítil, jak ho zaplavuje podivná vlna zloby; nejraději by Biggie obvinil, že nesnese pohled na to, jak jsou s Tulpen šťastní. Ale to byl nápad chorého mozku; ve skutečnosti jí nic takového říct nechtěl. Dokonce si to ani nemyslel. “I já mám v hlavě zmatek,” přiznal nahlas a ona přikývla s rozhodností, která jej zaskočila. Pak ho opustila; vyběhla po schodech tak rychle, až se zdálo, že se před ním nechce dát do pláče, anebo do smíchu. Právě když si říkal, že jejím pocitům rozumí, i on ji rád viděl, ale míval v její

přítomnosti hloupý pocit –, uslyšel na schodišti vracející se kroky. Jenže tentokrát to byla Tulpen, a Trumper poznal na první pohled, že je už

nějakou dobu vzhůru a před chvílí se nahoře v chodbě musela potkat s Biggie.

“Do prdele,” uniklo mu, “někdy je to komplikované.” Rychle k ní přistoupil a objal ji. Bylo na ní znát, že potřebuje utěšit.

“Hned zítra chci odtud,” řekla.

“Zítra je throgsgafen dag.”

“Tak hned po hostině. Nechci tu strávit další noc.”

“Tak dobře,” slíbil, “vždyť já vím.” Promlouval k ní konejšivým hlasem, aniž

by jeho slova dávala velký smysl. Věděl, že po návratu do New Yorku mu potrvá týden, než všechno pochopí, ale raději moc nemyslel na to, co ho čeká po dovolené: na osamělost společného života s druhým člověkem. Přežít vztah s jinou lidskou bytostí mu občas připadalo jako nadlidský úkol. Ale ať, řekl si nakonec.

“Miluju tě,” pošeptal Tulpen.

“Já vím,” odpověděla.

Odvedl ji nahoru do postele. T ěsně předtím, než usnula, se ho vyčerpaně

zeptala: “Proč nemůžeš po milování usnout vedle mne? Jak je možné, že jsi tak čilý? Mě to pokaždé uspí, ale ty zůstaneš vzhůru. To není fér, protože když se probudím, postel je prázdná a tebe najdu, jak civíš na rybičky, hledíš

na spící dítě nebo hraješ kulečník s bývalou manželkou.” Trumper nezamhouřil oko až do svítání a snažil se přijít věcem na kloub. Tulpen tvrdě spala a neprobudila se, ani když se u postele objevil Colm ve vrstvách svetrů navlečených na pyžamo a ve vlněné čepici. “Já vím, já vím,” zašeptal Trumper. “Když půjdu dolů na molo, šel bys se mnou.” Bylo chladno, ale oni se dobře oblékli; břečka se změnila v led a ti dva klouzali po zadku po příkré stezce z plochých kamenů. Slunce se ukrývalo v oparu, ale nad pevninou a na protějším břehu zátoky bylo jasno. Z moře se sem pomalu valila hustá mlha. Přesto bylo zřejmé, že se k nim hned tak nedovalí, a oni měli sami pro sebe nejkrásnější část nastávajícího dne. Rozdělili se o jablko. Z domu nad nimi k nim doléhaly hlasy probouzejících se dětí: nejdřív krátký pláč a pak opět ticho, když se obě dočkala svého prsu. Colm i Pseudo se shodli na tom, že s dětmi je nuda.

“Včera večer jsem viděl Moby Dicka,” svěřil se Pseudo synovi; ten se zatvářil poněkud nedůvěřivě. “Taky to mohl být jenom tamhleten starý ostrov,” připustil Trumper, “ale slyšel jsem hlasité šplouchnutí, když plácl ocasem o hladinu.”

“Teď si vymýšlíš!” namítl Colm. “To nemůže být pravda!”

“Pravda?” podivil se Trumper. Nikdy dřív to slovo od Colma neslyšel.

“Jo,” přikývl chlapec. Byl nesoustředěný, otec ho trochu nudil, a Pseudo se zoufale snažil udržet živější konverzaci.

“Jaké knížky máš nejradši?” zeptal se. Sotva to vyslovil, napadlo ho: Panebože, to už se musím i s vlastním synem bavit v povrchních frázích?

“Pořád se mi líbí Bílá velryba,” odpověděl Colm. Snažil se být milý? (“Musíš

být na tátu milý!” nabádal Couth chlapce při jejich příjezdu; Pseudo to tehdy vyslechl.) “Prostě mám rád ten příběh,” dodal Colm, “jenže je jenom vymyšlený.”

Trumper stál vedle syna na molu a měl co dělat, aby mu nevyhrkly slzy. Velký dům plný lidstva se zanedlouho probudí jako jedna obří živoucí bytost, provede rituál umývání, nakrmí se a pak se vynasnaží být pozorný a milý. V příjemném zmatku se obrysy věcí rozostří, ale tady venku na molu, s pohledem upřeným na slunce mizející v mlze, viděl Trumper vše jasně a zřetelně. Mlha už zahalila celé ústí zátoky a pomalu se valila k nim. Byla tak hustá, že člověk neodhadl, co je za ní. Ale Trumper v náhlém záblesku osvícení jasně nahlížel do vlastní hlavy.

Pseudo i Colm slyšeli spláchnout záchod, a pak se z domu ozval Ralphův řev:

“Ten pitomej pes!”

V patře se otevřelo okno. Jako v rámu obrazu v něm stála Biggie s Annou v náruči. “Dobré ráno!” zavolala na ty dva venku.

“Šťastný a veselý throgsgafen!” odpověděl jí Pseudo a Colm se k němu přidal.

Otevřelo se další okno a jako papoušek z klece z něj vykoukla Matje. Dole, ve francouzském okně kulečníkového sálu, se objevila Tulpen s Merillem nad hlavou. V okně vedle Biggie se zjevil Couth. Všichni si užívali posledních záchvěvů hezkého rána, než se přivalí mlha.

Pak se rozlétly kuchyňské dveře a z nich vystřelili Chuchvalec, Loom a Ralph. Posledně jmenovaný ječel: “Ti blbí psi poblili celou prádelnu!”

“To byl tvůj pes, Ralphe,” ozval se Couth ze svého okna. “Můj pes neblije!”

“Byl to Trumper!” zavýskla z kulečníkového sálu Tulpen. “Celou noc byl vzhůru! Bůhví, co prováděl. To Trumper poblinkal prádelnu!” Pseudo protestoval a hájil svou nevinu, ale všichni ostatní ho skandovaně

obviňovali. Podivné chování dospělých Colma evidentně těšilo. Psi zahájili den skotačením a každou chvíli sebou ztěžka žuchli na ledu. Pseudo vzal syna za ruku a opatrně se vydali po kluzké stezce vzhůru k domu. V kuchyni vládl dopravní chaos. Psi se rvali přede dveřmi a Colm ve snaze zvýšit všeobecný zmatek dul vší silou do píšťalky. Ralph všem oznámil, že se jeho ženě zvětšila švestka. ženy prohlašovaly, že se všichni s výjimkou dětí

budou místo snídaně postit: ony už chystají polední hostinu. Biggie a Tulpen předváděly obnažená ňadra. Každá měla na boku posazeno dítě, které se nemohlo odtrhnout od bradavky. Matje vařila Colmovi snídani a nadávala Ralphovi, že neuklidil po psech.

Ralph, Couth a Pseudo jen tak postávali, vydávali mírně odpuzující ranní

pachy a vypadali trochu naježeně. Matje, Biggie a Tulpen byly neupravené a ještě ne zcela oblečené: v župáncích a měkkých spacích úborech z nich vyzařovala teplá, zachumlaná živočišnost.

Pseudo se ptal sám sebe, co mu vlastně chybí. Ale v kuchyni bylo na přemýšlení příliš rušno: všude plno těl. Co na tom, že v prádelně stále číhalo psí blinkání? Dobrá společnost dodá člověku kuráž.

Myslel na své jizvy, na staré harpuny a jiné předměty a s uvážlivým úsměvem pozoroval všechny ty dobré lidi okolo sebe.

K o n e c