Pravidla moštárny

John Irving

(1994)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány, Literatura světová

Uprostřed jabloňových sadů v úrodné krajině státu Maine leží podivný svět, v němž začíná odysea Homera Wellse. Po několika traumatizujících zkušenostech u adoptivních rodičů se stane natrvalo součástí sirotčince v St. Clouds a jako nejstarší chovanec se učí mladým i starším ženám pomáhat od jejich starostí. Jeho učitelem je zakladatel sirotčince Wilbur Larch, lékař, který vede své soukromé křížové tažení proti zlu, často v rozporu se zákonem. Sledujeme Homerův příběh, jeho snahu stát se užitečným, učednické období v sirotčinci, dospělá léta v moštárně, prazvláštní vztah k manželce jeho nejlepšího přítele, neustálé odchody i návraty…

Pravidla moštárny

John Irving

ISBN: 80-207-1178-3

Z anglického originálu The Cider House Rules,

vydaného roku 1985, přeložil Miroslav Košťál.

1.

Hoch, který patřil do St. Cloud’s

V nemocnici při chlapecké části sirotčince v St. Cloud’s ve státě Maine měly dvě zdravotní sestry za úkol dávat novorozencům jména a dohlížet na to, že se jejich maličké penisy po povinné obřízce zahojí. V těch dobách (192-) podstupovali obřízku všichni chlapci v St. Cloud’s, protože zdejší lékař za první světové války zažil jakési problémy při léčení té či oné choroby u neobřezaných vojáků. Lékař, který byl současně i ředitelem chlapeckého oddělení, nebyl věřící. Obřízka pro něj nepředstavovala rituál, ale čistě lékařský zákrok, prováděný z hygienických důvodů. Jmenoval se Wilbur Larch, což znamená modřín, a svým příjmením – nehledě na vůni éteru, která ho neustále obklopovala – připomínal jedné ze sester pevné, trvanlivé dřevo dotyčného jehličnanu. Nesnášela však směšné jméno Wilbur a vyloženě ji urážela bláhovost toho, kdo spojil slovo Wilbur s něčím tak solidním, jako název stromu.

Druhá sestra měla za to, že je do doktora Larche zamilovaná, a kdykoliv na ni přišla řada, aby vymyslela jméno pro některé nemluvně, velice často jim dávala jména jako John Larch, John Wilbur (její otec se jmenoval John) nebo Wilbur Walsh (její matka byla za svobodna Walshová). Přestože doktora Larche milovala, nikdy si pod slovem Larch nevybavila nic jiného než příjmení, a když na něj myslela, nemělo to vůbec nic společného se stromy. Měla velmi ráda jméno Wilbur pro jeho univerzálnost – dalo se použít jako křestní jméno i jako příjmení –, a když ji omrzelo jméno John nebo když ji kolegyně začala napomínat, že je používá příliš často, málokdy se jí podařilo vymyslet něco originálnějšího než spojení Robert Larch či Jack Wilbur (zřejmě netušila, že Johnovi se často říká „Jacku“).

Kdyby ho pojmenovala tato sestra postižená láskou a nedostatkem představivosti, nejspíš by se stal takovým či onakým Larchem či Wilburem a k tomu by obdržel jméno John, Jack nebo Robert – aby to bylo ještě nudnější. Jelikož však byla na řadě druhá sestra, dostal chlapec jméno Homer Wells.

Otec druhé sestry měl studnařství, což byla těžká, úmorná, poctivá práce vyžadující přesnost; věřila, že otcovu osobnost utvářely právě tyto vlastnosti, jež výrazu well – studna – propůjčovaly jakousi auru hlubokomyslné praktičnosti. „Homer“ se jmenoval jeden její kocour – koček měla jejich rodina spoustu.

Tato druhá sestra, které skoro každý říkal sestra Angela, se při udělování jmen opakovala jen málokdy, zatímco chudák sestra Edna pojmenovala už tři Johny Wilbury Juniory a dva Johny Larche III. Sestra Angela znala nevyčerpatelné množství věcných podstatných jmen, jež svědomitě přidělovala chlapcům jako příjmení – Maple, Fields, Stone, Hill, Knot, Day, Waters (to je jen malá ukázka) – a jen o málo méně pozoruhodný počet křestních jmen vypůjčených z rodinné historie, od mnoha zesnulých, leč jejímu srdci drahých domácích miláčků (Felix, Fuzzy, Smoky, Sam, Snowy, Joe, Curly, Ed a tak podobně).

Mnozí sirotci samozřejmě nosili jména od sestřiček jenom dočasně. V chlapeckém oddělení měli lepší výsledky než v oddělení dívek, pokud šlo o umístění sirotků v nových domovech ještě v kojeneckém věku, kdy byly děti příliš malé na to, aby si vůbec dokázaly zapamatovat, jak je hodné sestry pojmenovaly; většina z nich se nepamatovala ani na samotné sestry Angelu a Ednu – první ženy, které o ně v životě pečovaly. Doktor Larch trval na tom, že se adoptivní rodiče sirotků nesmějí dovědět jména, jež sestřičky vymýšlely s takovým zápalem. V St. Cloud’s měli za to, že ve chvíli, kdy dítě opustí sirotčinec, má právo zažít vzrušující okamžik nového počátku, avšak zvlášť u těch chlapců, s nimiž byly potíže, pokud šlo o umístění v nových rodinách, a kteří proto žili v St. Cloud’s nejdéle ze všech, pro sestru Angelu, sestru Ednu a dokonce i pro doktora Larche bývalo obtížné uvědomit si, že jejich Johnové Wilburové, Johnové Larchové (a také jejich Felixové Hillsové, Curlyové Mapleové, Joeové Knotsové, Smokyové Watersové) nemají nosit svá jména, která jim sestry udělily, už navždycky.

Homer Wells si své jméno podržel proto, že se do St. Cloud’s vrátil tolikrát, po tolika neúspěších v nových domovech, až se nakonec vedení sirotčince muselo smířit s jeho rozhodnutím, učinit svým domovem St. Cloud’s. Pro nikoho nebylo snadné to přijmout, avšak nakonec sestra Angela, sestra Edna i doktor Wilbur Larch museli připustit, že Homer Wells do St. Cloud’s prostě patří. Potom už toho tvrdohlavce nikomu k adopci nenabízeli.

Sestra Angela, která milovala kočky stejně jako sirotky, jednou poznamenala, že Homer Wells musí zbožňovat jméno, které mu dala, když tak usilovně bojoval za to, aby si je směl ponechat.

Městečko St. Cloud’s ve státě Maine bývalo po větší část devatenáctého století dřevorubeckým táborem. Tábor – pozdější městys – ležel v údolí řeky, kde byl plochý terén, vhodný k budování prvních silnic a kam se snáze přepravovaly těžké stroje. Ze všech budov nejdřív stála pila. Nejprve se tu usadili Frankokanaďané – lesáci, dřevorubci, dělníci na pile. Potom se objevili pozemní i říční přepravci, pak prostitutky, tuláci a gangsteři a (nakonec) také kostel. První dřevorubecký tábor se jmenoval jednoduše Clouds – mračna – protože údolí leželo nízko a mlžné chuchvalce se tu rozplývaly jen neochotně. Nad divokou řekou visívala mlha celé dopoledne a ve vzduchu se neustále vznášel opar z vodní tříště od vodopádů dunících tři míle proti proudu nad táborem. Když tu začali pracovat první dřevorubci, obtěžovali je při znásilňování pralesa jen moskyti a černé mouchy; ďábelský hmyz dával přednost téměř neustále zamlženému, nehybnému ovzduší v údolích ve vnitrozemí státu Maine před ostrým vzduchem hor či jasným sluncem na zářivém mořském pobřeží.

Doktor Wilbur Larch, jenž nebyl jen lékařem a ředitelem, ale i zakladatelem chlapeckého oddělení sirotčince, se stal samozvaným kronikářem dějin městečka. Podle doktora Larche se z tábora zvaného Clouds stal tábor St. Clouds jen „v důsledku instinktivní touhy katolíků opatřit co možná nejvíce názvů přídomkem ‚svatý‘ – jako by takto pojmenovaným věcem chtěli zajistit boží milost, které by samy od sebe nikdy nemohly dosáhnout.“ Jméno Saint Clouds si tábor podržel skoro polovinu století, než se v názvu objevil apostrof – pravděpodobně se o to postaral někdo, kdo neměl ani tušení o tom, jak tábor vznikl. Avšak v době, kdy získal jméno St. Cloud’s, jednalo se už spíše o dřevařské městečko než o dřevorubecký tábor. Prales na míle kolem byl vykácen. Namísto klád ucpávajících tok řeky a hrubě zbudovaného tábora plného mužů, kteří kulhali a byli všelijak zmrzačení od toho, jak spadli ze stromů nebo jak stromy padly na ně, zde byly k vidění vysoké, srovnané hromady čerstvě nařezaných prken schnoucích na sluníčku prodírajícím se skrze mlhu. Všude se vznášely piliny, někdy velmi jemné, až neviditelné, ale trvale přítomné v pokašlávání a kýchání obyvatel města, kteří se nikdy nezbavili pocitu svědění v nose a hvízdavého zvuku v plících. Ranění teď namísto potlučených a polámaných údů stavěli na odiv sešívané řezné a sečné rány utrpěné na mnoha zdejších pilách (někteří se chlubili i chybějícími částmi těla). Vytrvalý nářek cirkulárek byl v St. Cloud’s stejně všudypřítomný jako mlha, vodní tříšť a vlhkost, zahalující vnitrozemí státu Maine v lezavém chladu zdejších dlouhých, mokrých, sněžných zim, a jako páchnoucí, dusné vedro deštivého léta, kdy občasnou úlevu přinášejí jen požehnané bouřky.

Tato část Maine nikdy nepoznala jaro, až na jisté období v březnu a dubnu, vyznačující se tajícím bahnem. Tehdy všechny těžké dřevařské stroje znehybněly a práce ve městě se zastavila. Neprůchodné cesty donutily všechny obyvatele zůstat doma a jarní vody v řece stouply a řítily se takovou rychlostí, že se nikdo neodvážil vyplout. Jaro v St. Cloud’s znamenalo potíže. Potíže s opilci, se rvačkami, s prostitutkami a znásilněními. Jaro bylo obdobím sebevražd. Na jaře se znovu a znovu zašívalo sémě, jež přinášelo plody v sirotčinci.

A podzim? Ve svém deníku – v jakési denní kronice, jež zaznamenávala všechno dění v sirotčinci – psal doktor Larch i o podzimu. Každý doktorův zápis začínal: „u nás v St. Cloud’s…“ – s výjimkou těch odstavců, jež začínaly slovy: „V jiných částech světa…“ O podzimu doktor Larch napsal: „V jiných částech světa je podzim obdobím žní; lidé sklízejí ovoce své jarní a letní lopoty. Tyto plody je zabezpečí v čase, kdy příroda dřímá a všechen růst se zastaví, a který nazýváme zimou. Ale u nás v St. Cloud’s trvá podzim jenom pět minut.“

Jaké podnebí byste taky čekali v místě, kde je sirotčinec? Dokázal by si jej někdo představit někde, kam lidé jezdí na rekreaci? Mohl by sirotčinec vzkvétat v nevinném městě?

Ve svém deníku doktor Larch demonstrativně šetřil papírem. Psal malým, stísněným písmem po obou stranách listů, jež vždycky zaplnil do posledního místečka. Doktor Larch nebyl z těch, kdo nechávají prázdné okraje. „Hádejte kdo,“ napsal, „je u nás v St. Cloud’s nepřítelem lesů státu Maine a nehodným otcem nechtěných dítek? Proč je řeka ucpaná odřezky dřeva a půda v údolí holá, neosázená, vymílaná záplavami? Kdo asi je tím nenasytným ničitelem (nejprve dřevorubců s rukama zčernalýma smolou a s rozdrcenými prsty, později dělníků na pile, otroků, kteří mají ruce vysušené, rozpraskané a jimž po některých prstech zůstala jen vzpomínka) a proč asi tomu neúnavnému žroutu nestačí klády a řezivo… hádejte, kdo to je?“

Podle doktora Larche byl nepřítelem papír – přesněji řečeno papírenská společnost Ramses. Doktor Larch měl za to, že pro dřevaře je všude kolem stromů dostatek, ale nikdy tu nebude dost stromů pro tolik papíru, kolik si ho přeje – nebo kolik potřebuje – papírenská společnost Ramses, zvlášť pokud nikdo nesází nové stromy. Když z údolí kolem St. Cloud’s zmizel původní les a všude začal rašit nový porost (zakrslé borovice a různorodá, neuspořádaná směsice stromů s měkkým dřevem) jako plevel v bažině, když už tu nebyly žádné kmeny, jež by se daly posílat dolů po řece z Three Mile Falls do St. Cloud’s (protože už nezbyly žádné stromy) – uvedla papírenská společnost Ramses stát Maine do dvacátého století tím, že pilu i skladiště podél řeky v St. Cloud’s zavřela a odstěhovala se o dům dál – dolů po proudu.

Co tu po ní zůstalo? Počasí, piliny, zjizvený, odraný břeh řeky (nárazy klád táhnoucích řekou a ucpávající její tok zde vytvořily odkrytý a úplně nový břeh) a samotné budovy: pila s vytlučenými okny bez skleněných výplní a hotel s nevěstincem, vybavený v přízemí tanečním sálem; v patře, v místnosti s výhledem na divokou řeku, byla herna binga. Dále několik soukromých obydlí sroubených z klád a kostel, katolický, zbudovaný pro francouzské Kanaďany a vyhlížející až příliš čistě a nově na to, že se nacházel v St. Cloud’s, kde nedosáhl ani z poloviny takové obliby jako místní štětky a tancovačky nebo jako bingo. (Doktor Larch si zapsal do deníku: „V jiných částech světa se hraje tenis nebo poker, ale u nás v St. Cloud’s hrají lidé bingo.“)

A jací lidé zde zůstali? Nikdo ze zaměstnanců papírenské společnosti Ramses. Avšak přesto zde lidé žili. Staré a méně přitažlivé prostitutky a děti těchto prostitutek. Z přehlížených představitelů katolické církve se v St. Cloud’s nezdržel nikdo – při následování společnosti Ramses po proudu řeky jim kynula možnost spasit více duší.

Ve svých Stručných dějinách města St. Cloud’s doktor Larch doložil, že alespoň jedna ze zdejších prostitutek uměla číst a psát. S posledním šífem, který odtud po řece následoval papírenskou společnost Ramses, jedna poměrně gramotná prostitutka odeslala dopis, adresovaný NĚKOMU Z ÚŘEDNÍKŮ STÁTU MAINE, KTEREJ MÁ NA STAROSTI SIROTKY!

Ten dopis byl nakonec opravdu komusi doručen. Mnohokrát přešel z ruky do ruky („jak pro svou zvláštnost,“ napsal doktor Larch „tak i pro svou naléhavost“) a nakonec se dostal na lékařskou komoru. Nejmladšímu členu komory – „mladému uchu, co sotva dokončilo studia“, jak sám sebe popsal doktor Larch – předhodili dopis od prostitutky jako něco na způsob návnady. Ostatní členové komory měli za to, že mladý Larch je mezi nimi „jediným opravdovým, neskonale naivním demokratem a liberálem“. V dopise stálo:

TADY V ST. CLOUD’S BY MĚL BEJT SAKRA NĚJAKEJ DOKTOR A ŠKOLA A TAKY SAKRA NĚJAKEJ PITOMEJ POLICAJT A ADVOKÁT. ZDEJŠÍ MIZERNÝ CHLAPI (KTERÝ BEZTAK NESTÁLI ZA NIC) ODEŠLI Z MĚSTA A NECHALI TU JEN BEZMOCNÝ ŽENSKÝ A SIROTKY!

Předsedou lékařské komory byl lékař na odpočinku, jenž se domníval, že prezident Teddy Roosevelt je jediný člověk na celém širém světě – kromě něho samého –, který není dočista mešuge.

„Co kdyby ses na ten malér podíval, Larchi,“ nadhodil předseda, aniž by ho napadlo, že výsledkem tohoto návrhu bude brzy vznik státem dotovaného zařízení – a ještě k tomu pro sirotky! Jednoho dne se mu dostane alespoň částečné podpory od federální vlády, ba dokonce i té nejmlhavější a nejméně spolehlivé podpory, jakou nabízejí „dobrodinci z řad soukromých osob“.

Každopádně krátce po roce 1900, v době, kdy rozkvetlo mladé a příslibů plné dvacáté století (dokonce i ve vnitrozemí státu Maine), se doktor Wilbur Larch ujal úkolu dát do pořádku nepravosti v St. Cloud’s. Měl před sebou spoustu práce. Za necelých dvacet let opustil doktor Larch St. Cloud’s jenom jednou – odešel do první světové války a lze pochybovat o tom, že ho tam potřebovali víc než tady. Kdo by se lépe hodil k odstranění všeho, co napáchala papírenská společnost Ramses, než muž nesoucí jméno jednoho z jehličnatých stromů našeho světa? Do svého deníku – v dobách, kdy zde začínal – si doktor Larch zapsal: „U nás v St. Cloud’s je na čase, aby někdo vykonal něco dobrého pro druhé. Což může existovat lepší místo, kde lze usilovat o zlepšení – o zdokonalování sebe sama a o dobro pro všechny – než právě město, v němž zlo tak očividně vzkvétalo a bezmála i zvítězilo?“

Ve dvacátých letech, když se Homer Wells narodil, dostal jméno a jeho maličký penis absolvoval obřízku, sestry Edna (jež byla zamilovaná) a Angela (která zamilovaná nebyla) vynalezly pro zakladatele sirotčince v St. Cloud’s, lékaře, městského kronikáře, válečného hrdinu (dokonce dostal vyznamenání) a ředitele chlapeckého oddělení přezdívku:

Říkaly mu „Svatý Larch“ – a proč ne?

Když dal Wilbur Larch svolení, aby Homer Wells zůstal v St. Cloud’s tak dlouho, dokud bude mít pocit, že sem patří, využil jen své značné (a zasloužené) autority. Doktor Larch vskutku byl autoritou, pokud šlo o to, kdo do St. Cloud’s patří. Svatý Larch si našel své místo ve dvacátém století a snažil se, jak sám říkával, „být užitečný“. A přesně v tomto duchu doktor také poučil Homera Wellse, když se stroze smířil s jeho přáním zůstat v St. Cloud’s natrvalo.

„No dobrá, Homere,“ řekl sv. Larch, „ale očekávám, že budeš užitečný.“

Ať už byl Homer Wells jakýkoliv, rozhodně byl především užitečný. Zdá se, že smysl pro užitečnost získal ještě dřív, než dostal v tomto směru pokyn od doktora Larche. Jeho první adoptivní rodiče ho přivezli zpátky do St. Cloud’s. Domnívali se, že je s ním něco v nepořádku – nikdy neplakal. Adoptivní rodiče si stěžovali, že se probouzejí do téhož ticha, jež bylo hlavním důvodem, proč se rozhodli adoptovat dítě. Probudili se s úlekem, že je dítě nevzbudilo, spěchali do dětského pokoje ve strachu, zda není mrtvé, ale Homer Wells se jen bezzubými dásničkami zakusoval do rtů, možná i dělal obličeje, ale nijak neprotestoval proti tomu, že má hlad a že se o něj nikdo nestará. Homerovi adoptivní rodiče pokaždé měli za to, že je vzhůru a tiše trpí už celé hodiny. Domnívali se, že to není normální.

Doktor Larch jim vysvětloval, že děti v St. Cloud’s jsou zvyklé ležet v postýlkách, aniž by o ně neustále někdo pečoval. Sestra Angela a sestra Edna, jakkoli jsou oddané své práci, nemohou přece přiběhnout ke každému děcku, jakmile začne plakat v St. Cloud’s pláč nikdy nikomu moc nepomohl. Ve skutečnosti si však doktor Larch velmi dobře uvědomoval, že Homerova schopnost zadržovat slzy je neobvyklá i u sirotka.

Doktor Larch ze zkušenosti věděl, že adoptivní rodiče, kteří se tak snadno nechají odradit od své touhy po dítěti, nejsou pro sirotka nejlepšími rodiči. Homerova první rodina příliš rychle dospěla k názoru, že jim dali vadné dítě – opožděné ve vývoji, blbečka s poškozeným mozkem a tak dále –, a proto se doktor Larch ani nijak zvlášť nenamáhal s ujišťováním, že Homer je ve skutečnosti velmi schopné dítě předurčené k dlouhé, odvážné cestě životem.

Druhá adoptivní rodina reagovala na Homerovu bezhlesnost – na statečnou, jako železo pevnou netečnost, již vyzařoval, zatímco „jen tak“ ležel v postýlce – jiným způsobem. Druhá adoptivní rodina ho tloukla tak důkladně, až se jim konečně podařilo vyrazit z něj zvuky, jaké člověk očekává od nemluvněte. Pláč Homera zachránil.

Jestliže dříve dával najevo svou schopnost odolávat pláči, teď když pochopil, že právě slzy, vytí a ječení je očividně tím, co od něj jeho nová rodina nejvíc vyžaduje, snažil se jim vyhovět a vložil celé srdce do nejhlasitějšího jekotu, jakého byl schopen. A protože vždycky býval tvorem navýsost pokojným, doktora Larche překvapilo, když uslyšel, že to nové děcko ze St. Cloud’s ruší klid a mír městečka (naštěstí jen malého a nepříliš vzdáleného) Three Mile Falls. Je štěstím, že Three Mile Falls bylo malé město, protože pověsti o Homerově křiku se staly na několik týdnů hlavním tématem místních drbů, a šťastná je i okolnost, že Three Mile Falls leželo v sousedství, protože tyto zvěsti si našly cestu do St. Cloud’s a dolehly až k sestře Angele a sestře Edně, které měly dokonalý přehled o všem, co se v okolních dřevařských a papírenských městysech podél řeky šustlo. Když se obě sestry doslechly, že jejich Homer Wells až do noci nedovolí nikomu v Three Mile Falls usnout a budí celé město ještě před svítáním, jejich dobrá paměť je nenechala na holičkách. Šly rovnou za sv. Larchem.

„To nemůže být můj Homer!“ vzlykala sestra Angela.

„On přece normálně nepláče, Wilbure,“ přidala se Edna – využívala každé příležitosti k vyslovení jména tak drahého jejímu srdci: Wilbur! Sestra Angela se na ni vždycky zlobila (vždycky, když si Edna dovolila doktora Larche přímo oslovit Wilbure).

„Doktore Larchi,“ prohlásila sestra Angela se zdůrazněnou, přehnanou zdvořilostí, „jestli Homer Wells budí celé Three Mile Falls, pak ta rodina, které jste ho svěřil, určitě chlapce pálí cigaretami.“

Taková rodina to ovšem nebyla. Sestra Angela si libovala v podobných fantastických představách. Nenáviděla kouření; při pohledu na cigaretu v koutku něčích úst si ihned vzpomněla na jednoho francouzsky mluvícího indiána, který navštívil jejího otce kvůli nějaké studni a jednu z jejích koček šťouchl hořící cigaretou do tváře – popálil jí čumáček! Ta kočka, velmi přátelská, vykastrovaná samička, skočila tomu indiánovi na klín. Jmenovala se Bandita – měla na obličeji typickou masku, jako mývalové. Sestra Angela však nikdy žádného ze sirotků nepojmenovala Bandita – brala Banditu jako dívčí jméno.

Avšak ta rodina z Three Mile Falls nebyli sadisté běžného druhu. Starší muž s mladou ženou žili společně s jeho dospělými dětmi z prvního manželství; mladá žena si přála mít svoje vlastní děti, ale nemohla otěhotnět. Celá rodina měla za to, že by bylo pěkné, kdyby ta mladá žena měla své vlastní děťátko. Nikdo však se ani nezmínil o skutečnosti, že jedna z dospělých dcer z prvního manželství už dítě měla, nemanželské, moc dobře se o ně nestarala a dítě plakalo, plakalo a plakalo. Všichni si stěžovali, že to děcko brečí ve dne v noci, a tak dospělá dcera jednoho rána prostě své dítě sebrala a odešla. Nechala jim vzkaz:

MÁM UŽ TOHO PO KRK, JAK SI VŠICHNI STĚŽUJETE, ŽE MOJE DĚCKO PLÁČE. MYSLÍM, ŽE KDYŽ ODEJDU, NEBUDE VÁM JEHO PLÁČ CHYBĚT A JÁ TAKY NE.

Jenomže jim ten pláč opravdu chyběl – všem se stýskalo po tom báječném, ubrečeném děcku i po milé, zabedněné dcerce, která si ho odnesla.

„Bylo by fajn, kdyby nám tu zase brečelo nějaké dítě,“ podotkl někdo z rodiny, a tak šli a opatřili si dítě ze St. Cloud’s.

Pro dítě, které nepláče, to nebyla dobrá rodina. Homerovo mlčení je tak zklamalo, že je přijali skoro jako urážku a navzájem se předháněli, komu se nejdřív podaří dítě rozplakat. Potom soutěžili, kdo ho rozpláče nejhlasitěji – a nakonec se předháněli, komu bude plakat nejdéle.

Poprvé ho rozplakali tím, že mu nedali jíst, ale nejhlasitěji křičel, když mu začali ubližovat. Obyčejně ho štípali nebo bili pěstmi, ale našly se i jasné důkazy o tom, že byl chlapec pokousán. Nejdéle plakal, když měl strach. Zjistili, že nejvíce se děcko bojí, když ho něco vyleká. Museli odvést vskutku skvělou práci, než se jim podařilo dosáhnout nejdelšího a nejhlasitějšího pláče, takže se nakonec brečící Homer Wells stal v Three Mile Falls legendou. V Three Mile Falls bylo zvláště obtížné cokoliv slyšet – nemluvě o tom, jak těžké bylo vytvořit tam z něčeho legendu.

Vodopády vydávaly stejnoměrný řev, takže Three Mile Falls bylo místem jako stvořeným pro vraždu – výstřel nebo výkřik by tam nikdo ani nezaslechl. Kdybyste v Three Mile Falls někoho zabili a hodili mrtvolu do řeky u vodopádů, nezastavila by se (ani nezpomalila, natožpak aby ji někdo našel) dřív, než o tři míle dál, v St. Cloud’s. Tím pozoruhodnější je skutečnost, že křik Homera Wellse slyšelo celé město.

Sestrám Angele a Edně trvalo asi rok, než se Homer Wells přestal probouzet s křikem a odnaučil se vydávat ječivé zvuky, kdykoliv někdo vstoupil do jeho zorného pole, ba dokonce když jen zaslechl nějaký zvuk vydávaný lidskou bytostí, třeba jen hluk odsouvané židle či skřípot něčího lůžka, zavírání okna nebo otevírání dveří. Jakmile zahlédl nebo zaslechl něco, z čeho usoudil, že k němu míří nějaký člověk, vyrazil Homer vysoký zajíkavý výkřik následovaný usilovným brekotem provázeným slzami, z něhož by případný návštěvník chlapeckého oddělení musel dospět k názoru, že tohle je sirotčinec, o jakých se vyprávějí zkazky – mučírna, vězení, kde jsou děti nepředstavitelným způsobem souženy a zneužívány.

„Homere, Homere,“ říkával chlácholivě doktor Larch – zatímco chlapec zfialověl ve tváři a nadouval plíce. „Homere, vždyť na nás přijde policie, že tu někoho vraždíme! Vždyť nás kvůli tobě zavřou.“

Chudinkám sestrám Edně a Angele pravděpodobně rodina z Three Mile Falls ublížila trvaleji než Homeru Wellsovi a velký, dobrý sv. Larch se z toho incidentu nikdy pořádně nevzpamatoval. Setkal se s tou rodinou, mluvil s nimi se všemi – a strašlivě se v nich zmýlil; podruhé je uviděl, až když přišel do Three Mile Falls, aby si Homera Wellse odvezl zpátky do St. Cloud’s.

Doktor Larch si navždycky vryl do paměti, jak ustrašeně se všichni tvářili, když vkráčel do jejich domu a vzal Homera do náručí. Vzpomínka na strach zračící se v jejich tvářích pronásledovala doktora Larche po celý život jako pravzor všech velkých, pro něj nepochopitelných rozporů v citech, jež lidé chovají k dětem. Lidské tělo je tak očividně předurčeno k tomu, aby toužilo po dětech – zato lidská mysl je v tomto ohledu velmi zmatená. Lidská mysl si často nepřeje mít děti, avšak někdy se vyskytne mysl natolik zvrácená, že vnucuje děti i lidem, kteří je přece mít nechtějí. V čím jméně se to děje, hloubal doktor Larch. Proč někteří trvají na tom, aby i očividně nechtěné dítě bylo s křikem přivedeno na svět?

A co takoví, kdo se jen domnívají, že chtějí děti, ale potom se o ně nechtějí či nemohou starat jaksepatří… co si vlastně myslí takový mozek? Kdykoliv se myšlenky doktora Larche rozběhly tímto směrem, vždycky před sebou v duchu opět uviděl vyděšené tváře těch lidí z Three Mile Falls a uslyšel ječení Homera Wellse, jež se stalo legendou. Doktor Larch se nedokázal zbavit vzpomínky na jejich strach. Byl pevně přesvědčen o tom, že nikdo, kdo se kdy stal svědkem podobného strachu, nesmí již nikdy připustit, aby se nějaké ženě narodilo dítě, přestože o něj nestojí. „NIKDO!“ napsal dr. Larch do svého deníku. „Ani zaměstnanec papíren Ramses!“

Kdo měl jen za mák rozumu, nepokoušel se před doktorem, Larchem mluvit proti potratům; jinak si musel vyslechnout podrobné líčení oněch šesti týdnů, jež Homer Wells strávil u rodiny v Three Mile Falls. Doktor Larch o tomto tématu jinak diskutovat neuměl a vlastně je ani za téma k diskusi nepovažoval. Byl především porodníkem, ale když ho někdo požádal – a pokud to bylo bezpečné –, příležitostně se stával i potratářem.

V době, kdy Homer dosáhl věku čtyř let, už ho zlé sny opustily. Ty zlé sny, které všem lidem v St. Cloud’s bránily ve spánku a kvůli nimž jeden noční hlídač podal výpověď se slovy: „Další noc s tím klukem by moje srdce už nesneslo.“ Noční můry, jež se doktoru Wilburu Larchovi tak důkladně vtiskly do vzpomínek, že ještě po letech ve spánku slýchal dětský pláč, převaloval se z boku na bok a říkal: „Homere, Homere, už je to dobrý, Homere.“

Samozřejmě, obyvatele St. Cloud’s budil ze spánku dětský pláč neustále, ale žádné z dětí se nikdy neprobouzelo s takovým brekem jako Homer.

„Proboha, už zase brečí, jako když ho na nože bere,“ říkávala sestra Edna.

„Jako kdyby ho pálili cigaretou,“ tvrdila sestra Angela.

Avšak jenom doktor Wilbur Larch věděl, čemu se nejvíce podobá kruté probouzení Homera Wellse, v jehož důsledku se vždycky probudili i všichni ostatní. „Křičí jako při obřízce,“ zapsal si dr. Larch do deníku. „Jako by někdo obstříhával jeho maličký penis… stříhal a stříhal, znovu a znovu.“

Třetím neúspěšným náhradním domovem Homera Wellse se stala rodina tak vzácných a skvělých vlastností, že by bylo bláhové činit si právě podle této rodiny obrázek o celém lidstvu. Tak moc dobrá rodina to byla. Tak dokonalá, že tam dr. Larch nechtěl Homera vůbec pustit. Po zkušenostech z Three Mile Falls se dr. Larch rozhodl postupovat v Homerově případě zvlášť obezřetně.

Profesor Draper a jeho žena, oba asi čtyřicetiletí, žili ve státě Maine v městečku Waterville. V třicátých letech, kdy tam zavítal Homer Wells, to bylo nepříliš zajímavé univerzitní město, ale je třeba uznat, že v porovnání se vším, co nabízelo St. Cloud’s či Three Mile Falls, morální kvality a společenské postavení obyvatel Watervillu čněly do nadoblačných výšin. Město sice leželo také ve vnitrozemí, ale mnohem výš než St. Cloud’s, nedaleko hor, odkud byl opravdový výhled do daleka. Život v horách, podobně jako život na pobřeží oceánu či na pláních, zajišťuje obyvatelům přepych rozhledu. Žijete-li v kraji, kde občas máte možnost pohlídnout do velké dálky, prospívá to vaší duši, která tím získá možnost nahlížet věci ze široké perspektivy. Alespoň o tom byl přesvědčen Draper, rozený učitel.

„Neobdělaná údolí,“ přednášel zpěvně, „zarostlá lesem příliš hustým a příliš nízkým, aby skrze něj bylo něco vidět, potlačují v člověku vše povznášející a podněcují hanebné, nízké pudy.“

„Víš, Homere,“ dodávala paní Draperová, „ pan profesor je rozený učitel. Všechno co řekne, musíš brát se špetkou soli.“

Všichni ji říkali mamko. A jemu zas nikdo (včetně jeho dospělých dětí i vnoučat) neřekl jinak než pane profesore. Ani dr. Larch nevěděl, jak se jmenuje křestním jménem. Hovořil profesorským, často až oficiózním hlasem a vyznačoval se pravidelností zvyků, pevným charakterem a žertovnými průpovídkami.

„Mokrá obuv,“ vysvětlil jednou profesor Homerovi, „patří k Maine. Je to daná věc. Víš, Homere, to, že dáváš mokré boty na okenní parapet v naději, že je tam usuší slunce, tak chabé a vzácné v našem státě, považuji za vskutku obdivuhodný příklad pozitivního myšlení a optimistického odhodlání. Nicméně,“ pokračoval profesor, „já bych pro sušení obuvi navrhoval jinou metodu. Metodu, která, musím dodat, je nezávislá na počasí a využívá zdroje tepla, na nějž je ve státě Maine větší spolehnutí, tedy kamen. Když si uvědomíš, že v den, kdy si člověk namočí boty, obvykle nesvítí slunce, pochopíš, že sušení u kamen má jisté výhody.“

„Se špetkou soli, Homere,“ připomněla chlapci paní Draperová. Dokonce i profesor ji oslovoval mamko; a dokonce i ona mu říkala pane profesore. Pokud snad Homer Wells shledal, že páně profesorův projev je až příliš nabitý přiléhavými aforismy, nijak si na to nestěžoval. A ačkoliv studenti i kolegové na katedře dějin považovali pana profesora za bombastického, nudného panáka a klidili se mu z cesty s hbitostí králíků prchajících před pomalým, leč úporným ohařem, Homerovo mínění o první otcovské postavě v jeho životě, kterou mohl porovnávat s dr. Larchem, nemohli nijak ovlivnit.

Homera po příjezdu do Watervillu uvítaly pozornosti, na něž nikdy předtím nebyl zvyklý. Sestry Angela a Edna se jednotlivým dětem mohly věnovat jen v opravdu nutných případech a dr. Larch, milující, přísný, často roztržitý, byl jen nejvyšším dohlížitelem.

Ovšem paní Draperová byla mamka se vším všudy, starostlivá, jako kvočna. Vstávala dřív, než se Homer probudil, a sušenky, jež napekla mezitím, co on snídal, mu v sáčku s jídlem vydržely zázračně teplé až do oběda. Paní Draperová chodila s Homerem pěšky do školy – chodívali krajinou mimo silnici; paní Draperová to považovala za „rozcvičku“.

Odpoledne profesor Draper Homera vyzvedl na školním hřišti – vyučování v základní škole jakoby nějakým kouzlem končilo vždycky ve stejnou dobu, jako poslední profesorova přednáška na vysoké škole – a pak se spolu trmáceli pěšky domů. V zimě, která do Watervillu přichází časně, domů doslova dusali: na sněžnicích, protože schopnost pohybovat se na nich řadil profesor na stejnou úroveň jako schopnost číst a psát.

„Užívej svého těla i mozku, Homere,“ nabádal ho profesor.

Není těžké pochopit, čím na Wilbura Larche udělal takový dojem. Byl odhodlaným propagátorem užitečnosti.

Po pravdě řečeno Homerovi se ten jednotvárný, těžkými kroky se vlekoucí život zamlouval. Líbila se mu jeho jasná předvídatelnost. Sirotek je více dítětem než jiní v tom, jak zásadně si váží všech projevů každodenní pravidelnosti. Sirotka vždycky nalákáte na příslib trvanlivosti, neměnnosti věcí.

Dr. Larch se při řízení chlapeckého oddělení vždy snažil do života svých svěřenců propašovat tolik projevů každodenní rutiny, jak jen to bylo za podmínek života v sirotčinci možné. Jídla se podávala každý den přesně v tutéž hodinu. Dr. Larch chlapcům každý večer předčítal pokaždé stejně dlouho, dokonce i tehdy, když to znamenalo přerušit předčítání v nejnapínavějším okamžiku, takže se hoši dali do křiku: „Ještě, ještě, přečtěte nám aspoň, co se stalo potom!“

Sv. Larch jim odpovídal: „Zítra na stejném místě a ve stejnou dobu.“ Vždycky se ozvalo nespokojené kňourání, ale Larch věděl, že tímto slibem zavádí pravidelnost. „U nás v St. Cloud’s,“ napsal do deníku, „se pocit bezpečí odvíjí od množství splněných slibů. Každé dítě pochopí, co znamená slib – pokud je ovšem dodržen – a začne se těšit na další sliby. Pocit bezpečí lze u sirotků budovat jen pozvolným, leč pravidelným úsilím.“ Pozvolný, leč pravidelný – těmito slovy lze popsat Homerův život u Draperových ve Watervillu. Každá činnost se stávala lekcí.

V každém koutě starého pohodlného domu nacházel něco, co musel poznat a nač mohl později spoléhat.

„Tohle je Rufus,“ představil profesor Homerovi jejich psa. „Je velice starý. A tohle je Rufusův kobereček, jeho království. Když Rufus spí ve svém království, nebuď ho, nechceš-li, aby po tobě chňapl.“ Načež pan profesor psího kmeta probudil, ten vyskočil, chňapl – a zatvářil se zmateně, protože skousl jenom vzduch plný pachů dospělých Draperovic dětí, nyní již ženatých a vdaných a s vlastními ratolestmi.

Homer se s nimi všemi seznámil v Den díkůvzdání. Zažít Den díkůvzdání v rodině Draperových, to byla zkušenost, jež by nutně musela u příslušníků kterékoliv jiné rodiny vyvolat pocit méněcennosti. Mamka se překonávala ve své mamkovitosti. Profesor byl vždy a při každé příležitosti připraven přispěchat s poučným výkladem: o vlastnostech bílého či tmavého masa, o posledních volbách, o tom, k čemu slouží salátová vidlička, o vyšší úrovni románů z devatenáctého století (nemluvě o vyšší úrovni vůbec všeho v devatenáctém století), o správné konzistenci brusinkové omáčky, o významu slova „pokání“, o prospěšnosti tělesného pohybu (včetně přednášky o rozdílech mezi štípáním dříví a bruslením) či o tom, že pospávání během dne je ve své podstatě škodlivé. Na každý takto důkladně propracovaný profesorův názor jeho dospělí potomci (dvě vdané ženy a jeden ženatý muž) reagovali v zásadě vyváženou směsicí výroků typu:

„Přesně tak!“

„Docela správně!“

„Svatá pravda, pane profesore!“

Tuto sérii strojově se opakujících odpovědí v přesně odměřených intervalech přerušovalo mamčino: „Se špetkou soli, se špetkou soli.“

Homer Wells naslouchal pravidelnému rytmu jejich řeči jako návštěvník z jiné planety, jenž se pokouší rozluštit kód dunících bubnů cizího kmene. Nějak se do toho neuměl vpravit. Ta zdánlivá neměnnost všeho byla drtivá. Ještě dlouhá léta po tom si nebyl schopen uvědomit, co přesně mu na jejich chování nesedělo – zda nevyslovené (i vyslovené) uspokojení nad vlastními ctnostmi, či jejich odhodlané úsilí o zjednodušení života až na suchopárnou dřeň.

Ať to bylo cokoliv, přestalo se mu to líbit; stala se z toho překážka na cestě, kterou hledal, na cestě k poznání, čím vlastně je a čím by měl být. Vzpomínal na několik oslav Dne díkůvzdání v St. Cloud’s. Nevládlo při nich tak bujaré veselí jako u Draperů ve Watervillu, ale připadaly mu mnohem skutečnější. Vzpomínal si, jak si tehdy připadal užitečný. Vždycky tam byly maličké děti, které bylo třeba nakrmit. Kdykoliv mohla vypuknout sněhová bouře a přerušit přívod elektrického proudu; v tom případě dostal Homer na starost petrolejky a svíčky. Také pomáhal kuchyňskému personálu sklízet ze stolu, sestrám Angele a Edně pomohl utišit plačící děti a působil i ve funkci poslíčka doktora Larche: to byla v chlapeckém oddělení nejvíce ceněná povinnost. Dříve než dosáhl věku deseti let a dávno předtím, než v tomto ohledu dostal tak výmluvný pokyn od doktora Larche, zažíval Homer v St. Cloud’s pocit dokonalé užitečnosti.

Čím se vlastně oslavy Dne díkůvzdání u Draperových tak výrazně lišily od oslav v St. Cloud’s? Mamka byla nedostižná kuchařka, nemohlo to tedy být jídlem; navíc pokrmy podávané v St. Cloud’s byly vždycky na pohled jaksi mrtvičně zašedlé. Mohla za to tedy modlitba před jídlem? Modlení v St. Cloud’s bývalo spíše mdlé kvality – dr. Larch na náboženství moc nedal.

„Vzdejme dík,“ začal pokaždé a pak se odmlčel, jako by doopravdy přemýšlel… za co vlastně? „Vzdejme dík za vše dobré, čeho se nám dostává,“ dopověděl vždy nakonec doktor Larch a pozorně si prohlížel nechtěná, opuštěná stvoření kolem sebe. „Poděkujme sestrám Angele a Edně,“ dodával poněkud jistějším hlasem. „Buďme vděční za možnost výběru, za to, že se nám dostalo nové příležitosti,“ řekl jednou s pohledem upřeným na Homera Wellse.

Modlitbu před jídlem v Den díkůvzdání v St. Cloud’s halil s pochopitelnou opatrností a s typickou larchovskou rezervovaností do roucha pouhé šance, možnosti…

V rodině Draperových nabývala táž modlitba zvláštní, prchavé podoby. Zdálo se, že jaksi souvisí s profesorovým názorem na význam slova „pokání“. Profesor Draper tvrdil, že počátkem skutečného pokání je smířit se s vlastní zkažeností. Namísto modlitby profesor vzkřikl: „Opakujte po mně: jsem sprostý, hnusím se sám sobě, ale vzdávám dík za všechny členy rodiny!“ Všichni to po něm opakovali, dokonce i Homer a mamka, která se pro jednou zdržela poznámek o špetce soli.

V St. Cloud’s vládl střízlivý duch a vzdávaný dík, ač nikterak honosný, tam zněl upřímně, přirozeně. V chování rodiny Draperových zaznamenal Homer Wells právě v Den díkůvzdání první rozpory. Na rozdíl od St. Cloud’s se zdálo, že s životem ve Watervillu je všechno, jak má být. Například zdejší děti byly chtěné. Kde se tedy brala potřeba „pokání“? Měl se snad člověk cítit provinile za pocit štěstí? Jestliže Larch, jak bylo Homerovi řečeno, byl pojmenován podle stromu, potom Bůh, o němž toho Homer ve Watervillu tolik vyslechl, musel dostat jméno po ještě pevnějším materiálu, snad po nějaké hoře či ledovci. Ovšem zatímco Bůh ve Watervillu působil střízlivým dojmem, oslavy Dne díkůvzdání u Draperových se zvrhly v pijatiku.

Pan profesor, jak konstatovala mamka, „měl vypito“. Homer z toho vyvodil, že profesor zkonzumoval víc než svoji obvyklou dávku alkoholu, po níž míval (opět podle mamčiných slov) jenom „špičku“. Homera šokoval pohled na obě provdané dcery a ženatého syna, kteří podle všeho měli také vypito. A jelikož byl Den díkůvzdání a on směl spolu se všemi vnoučaty zůstat déle vzhůru, měl Homer pozdě večer příležitost pozorovat na vlastní oči to, co až dosud vnímal pouze sluchem ve chvílích, kdy již upadal do spánku: všechno to bouchání, štrachání a šoupání a zastřené hlasy, když ztěžka artikulující pan profesor protestoval proti mamčinu úsilí odvléci ho po schodech do patra; s udivující silou se jí podařilo vystrkat ho až nahoru a uložit do postele.

„Budiž chvála tělesným cvičením!“ povykoval dospělý, ženatý syn, načež spadl ze zeleného křesla a zhroutil se na kobereček vedle starého Rufuse, jako by ho někdo otrávil.

„Jaký otec, takový syn,“ mínila jedna z provdaných dcer. Ta druhá, jak si Homer povšiml, už neříkala nic. Poklidně usnula v houpací židli a prsty smáčela v nakloněné sklínce, kterou si postavila do klína.

Vnoučata, ponechaná bez dozoru, porušila snad milion zavedených domácích pravidel. Profesorovy vášnivé výstrahy adresované všem výtržníkům se zřejmě na den Díkůvzdání nevztahovaly.

Homer Wells, ještě ani ne desetiletý, se tiše vytratil a šel spát.

Navykl si přivolávat spánek s pomocí co nejsmutnějších vzpomínek na St. Cloud’s. Tentokrát vzpomínal, jak viděl matky odcházet z nemocnice zřízené při sirotčinci; bylo na ni vidět okny z oddělení dívek a přiléhala k chlapeckému oddělení. Obě budovy spojoval podlouhlý přístřešek, jenž původně sloužil jako sklad náhradních čepelí cirkulárek. Stalo se to časně ráno, kdy venku ještě byla tma a Homer by bez světel povozů ani neviděl, že sněží. Spával špatně a povozy, přivážející z nádraží kuchyňský personál, uklízečky a nemocniční ranní směnu, ho často probudily. Takový povoz sestával docela prostě z železničního vagónu taženého koňmi, který v zimě posadili na skluznice a dočasně jej změnili v saně. Když bylo na prašné cestě málo sněhu, od skluznic smýkaných po kamenech odletovaly jiskry a saně vydávaly příšerný skřípot. (Vagón se nevrátil na kola, dokud nebylo docela jisté, že zima skončila.) Na provizorním kozlíku vedle kočího, zahaleného do těžké houně, zářilo jasné světlo jako maják a uvnitř vagónu pomrkávala slabší světélka.

Toho rána si Homer povšiml, že na povoz čekají nějaké ženy. Nervózně postávaly stranou, než vystoupí zaměstnanci ze St. Cloud’s, a Homer je neznal. Měl pocit jistého napětí mezi oběma skupinami. Ženy, čekající, až budou moci nastoupit, vypadaly jaksi bázlivě, dokonce stydlivě. V porovnání s nimi mu lidé přicházející do práce připadali arogantní, povýšení; jedna ze zaměstnankyň také počastovala jednu z čekajících žen nějakou hrubou poznámkou. Homer neslyšel, co jí řekla, ale její slova čekající ženy odehnala od povozu, jako by je udeřil závan zimního vichru. Ženy nastupující do povozu se neohlížely zpátky, nedívaly se jedna na druhou, ani spolu nemluvily. Také kočí, který jinak na Homera zapůsobil dojmem přátelského člověka, ochotného popovídat si s každým a za každého počasí, s nimi neztratil ani slovo. Povoz se prostě otočil a klouzal sněhem zpátky k nádraží. Homer Wells viděl v osvětlených oknech, jak některé ženy ukryly obličeje v dlaních a jiné jakoby zkameněly, což je druhý typ chování, běžný u pohřebních hostů – typický pro ty, kdo musí dávat najevo naprostý nezájem, protože se bojí, že by nad sebou mohli úplně ztratit vládu.

Matky, které v St. Cloud’s porodily své nechtěné děti a pak je opustily, nikdy předtím neviděl. Bylo jistě mnohem výmluvnější vidět je poprvé na odchodu, než kdyby je viděl, jak přicházejí s nafouklými břichy a ještě nezbavené potíží. Ovšem Homer si dobře uvědomoval, že když odjížděly, nevypadaly, jako by se zbavily všech svých problémů. Nikdy neviděl ubožejší stvoření, než byly tyto ženy, a zdálo se mu, že ne náhodou odjíždějí za tmy.

Když se v Den díkůvzdání u Draperů ve Waterwillu snažil usnout, viděl Homer Wells znovu ty ženy odjíždět po zasněžené cestě, ale nyní viděl víc, než tehdy ve skutečnosti. Za nocí, kdy nemohl spát, odjížděl Homer se ženami povozem, nastoupil s nimi do vlaku a šel s nimi až domů; vybral si mezi nimi svoji matku a šel za ní. Těžko rozeznával její podobu a vzhled jejího obydlí, netušil, odkud pochází a jestli se vrátila právě tam. Ještě těžší bylo představit si, kdo byl jeho otcem a jestli odjela zpátky k němu. Jako většina sirotků si i Homer Wells často představoval, že potkal své neznámé rodiče, ale oni nikdy nepoznali jeho. V dětství se občas ocitl v rozpacích, když ho někdo přistihl, jak upřeně hledí na dospělé lidi, někdy láskyplně a jindy s instinktivním nepřátelstvím, jež si však neuvědomoval a nerozpoznal by je ani při pohledu na svůj vlastní obličej.

„Nech toho, Homere,“ přikazoval mu v takových chvílích dr. Larch. „Okamžitě toho nech.“

Zvyku upřeně zírat na lidi se Homer Wells nezbavil ani v dospělém věku.

Ale v Den díkůvzdání ve Watervillu se do životů svých skutečných rodičů zahleděl s takovou urputností, že se mu je málem podařilo odhalit – až nakonec úplně vyčerpaný usnul. Náhle ho probudil jeden z vnuků, chlapec starší než on. Homer zapomněl, že s ním má spát v posteli, protože dům byl plný lidí.

„Uhni,“ přikázal mu kluk, a Homer uhnul. „Nech svýho zobáčka pěkně v pyžamu,“ varoval chlapec Homera, který stejně neměl v úmyslu nic jiného. „Víš, co je to buzerant?“ zeptal se ho chlapec.

„Ne,“ odvětil Homer.

„Ale víš, ty ptačí hlavo,“ prohlásil chlapec. „Všichni v Saint Cloud’s to děláte. Vojíždíte jeden druhýho. V jednom kuse. Povídám ti, jestli mě zkusíš voject, vrátíš se tam bez zobáčka,“ vyhrožoval chlapec. „Uříznu ti ho a hodím psovi.“

„Myslíš Rufusovi?“ zeptal se Homer Wells.

„Přesně tak, ty ptáku,“ kývl kluk. „Chceš mi pořád tvrdit, že nevíš, co je to buzerant?“

„Nevím,“ opakoval Homer.

„A mám ti to ukázat?“ dotíral chlapec.

„Radši ne,“ odmítl Homer.

„Ale jo, ptačí hlavo,“ oponoval chlapec a pokusil se Homera Wellse znásilnit. Homer v Saint Cloud’s nikdy neviděl, že by někdo někomu takhle ubližoval, ani o tom neslyšel. Starší chlapec sice věděl všechno o buzerantech z vlastních zkušeností, získaných na soukromé (velmi kvalitní) škole, ale nikdy mu nikdo neřekl, že je možné řvát tak, jak se tomu naučil Homer Wells v péči oné rodiny v Three Mile Falls. Homer si pomyslel, že chce-li se vyhnout poučení o buzerantech, měl by asi křičet, a to nahlas. Jeho pláč okamžitě probudil jediného z dospělých členů Draperovic rodiny, který pouze usnul, zatímco ostatní upadli do bezvědomí. Jinými slovy, Homer vzbudil mamku. Vzbudil i všechna vnoučata a protože mezi nimi byly i mladší děti než Homer, které neměly ani tušení o tom, jak dokáže vyvádět, jeho řev v nich vyvolal panickou hrůzu. Dokonce i Rufus se probudil a štěkl.

„Co se to proboha děje?“ zvolala mamka ve dveřích Homerova pokoje.

„Chtěl mi ho vrazit do zadku, tak jsem mu dal nakládačku,“ žaloval student soukromé školy. Homer, který se usilovně snažil potlačit svůj pověstný jekot – a vrátit ho zpět do minulosti – nevěděl, že vnoučatům se věří víc než sirotkům.

„U nás v St. Cloud’s,“ napsal dr. Larch, „by byly příliš časté úvahy o rodičích a prarodičích krutým sebemrskačstvím. Musím však s politováním konstatovat, že v jiných částech světa jsou předkové sirotků trvalým terčem nejrůznějších podezření.“

Mamka Homera udeřila stejně tvrdě, jako ho kdysi mlátili příslušníci jeho neúspěšné rodiny z Three Mile Falls. Potom ho na zbytek noci vykázala do pokoje s kamny. Alespoň tam bylo sucho a teplo a také skládací lůžko, používané v létě při táboření.

Kromě toho se tam sušila spousta mokrých bot – jedny z nich patřily Homerovi. Některé ponožky už skoro uschly a dobře mu padly. Mohl si také vybrat z mnoha mokrých kombinéz a jiných solidních součástí oděvu pro pobyt v přírodě. Oblékl se teple, do téměř suchých šatů. Věděl, že mamka i profesor mají o své rodině příliš dobré mínění na to, aby ho vrátili do St. Cloud’s jen kvůli obyčejnému buzerantství. Jestliže se chtěl vrátit – a to on chtěl – musel odejít z vlastního rozhodnutí.

Mamka Homerovi poskytla představu o tom, jak bude jeho údajná homosexualita léčena – a bezpochyby i vyléčena. V místnosti s kamny mu přikázala pokleknout u skládacího lůžka.

„Opakuj po mně,“ vyzvala ho a přednesla zvláštní profesorovu verzi díkůvzdání: „Jsem sprostý, hnusím se sám sobě,“ deklamovala mamka a Homer to po ní opakoval s vědomím, že je to do posledního slova lež. Ještě nikdy nebyl se sebou tak spokojen. Cítil, že je na správné cestě k poznání sebe sama a k pochopení, jak by se mohl stát užitečným, ale věděl, že ta cesta vede zpět do St. Cloud’s.

Když ho mamka políbila na dobrou noc, utěšila ho: „Homere, z toho, co tomu řekne pan profesor, si nic nedělej. Ať řekne cokoliv, vždycky to ber se špetkou soli.“

Homer Wells neměl v úmyslu čekat na profesorovu přednášku o buzerantech. Odešel z domu a nezastavil ho ani sníh. Ve Watervillu ve třicátých letech nebylo tolik sněhu v Den díkůvzdání ničím mimořádným a profesor Draper Homera velmi důkladně poučil o přednostech sněžnic i o tom, jak jich používat.

Homer byl dobrý chodec. Cestu z města našel velmi snadno a po ní i širokou silnici. Bylo už světlo, když mu zastavilo první auto, dřevařský náklaďák. S ohledem na cíl jeho cesty to Homerovi připadalo docela vhodné. „Patřím do St. Cloud’s,“ vysvětlil šoférovi. „Ztratil jsem se.“ Ve třicátých letech věděl každý dřevorubec, kde je St. Cloud’s tento řidič věděl, že je to opačným směrem.

„Jdeš na opačnou stranu, kluku,“ upozornil chlapce. „Otoč se a počkej, až pojede něco zpátky. Cos to říkal? Že jsi ze St. Cloud’s?“ podivil se ještě řidič. Jako většina lidí se domníval, že sirotci ze sirotčinců vždycky utíkají, ne že se tam vracejí.

„Já tam patřím,“ opakoval Homer a šofér mu zamával na rozloučenou. Dr. Larch později usoudil, že byl-li tento řidič tak lhostejný, že nechal chlapce samotného v závějích, docela určitě musel pracovat u papíren Ramses.

Příští šofér řídil také dřevařský náklaďák. Byl prázdný a jel do lesa naložit další klády. St. Cloud’s leželo víceméně při cestě.

„Ty jsi sirotek?“ otázal se šofér Homera, když mu oznámil, že jede do St. Cloud’s.

„Ne,“ opáčil Homer. „Prostě tam patřím – prozatím.“

Ve třicátých letech ve státě Maine cesta odkudkoliv kamkoliv trvala dlouho, zejména ležel-li na silnicích sníh. Když se Homer Wells vrátil domů, už se stmívalo. Bylo asi stejně šero jako onoho rána, kdy pozoroval matky opouštějící své kojence. Homer na chvíli zůstal stát ve vchodu do nemocnice a díval se, jak sněží. Potom popošel dál a stanul před vchodem do chlapeckého oddělení. Zase se vrátil a postavil se ke vstupním dveřím nemocnice, protože tam bylo více světla. Ještě pořád přemýšlel, co přesně má říci doktoru Larchovi, když u nemocnice zastavil povoz od nádraží – ty ponuré saně – a z nich vystoupila jediná cestující. Byla tak viditelně těhotná, až se zpočátku zdálo, že si kočí dělá starosti, aby neuklouzla a neupadla. Pak si zřejmě uvědomil, proč sem ta žena přijela, a nejspíš mu připadalo nemorální pomáhat takové osobě brodit se sněhem. Odjel a nechal ji opatrně se šourat ke dveřím a k Homeru Wellsovi. Homer zazvonil, aby jí někdo přišel otevřít, protože ona sama očividně nevěděla, co má dělat. Napadlo ho, že i ona by asi potřebovala chvíli času, aby si mohla promyslet, co řekne doktoru Larchovi.

Každý, kdo by je zde spatřil, by je určitě považoval za matku se synem. V tom, jak se jeden na druhého dívali, bylo cosi důvěrného, a očividně oba věděli, oč jde tomu druhému. Homer měl strach, co mu řekne doktor Larch, ale uvědomoval si, že ta žena se bojí ještě víc než on – neznala doktora Larche a netušila, co je St. Cloud’s zač.

Uvnitř se rozsvítila další světla a Homer rozeznal majestátní postavu sestry Angely, která jim přicházela otevřít. Z jakéhosi důvodu najednou vzal tu těhotnou ženu za ruku. Možná za to mohly slzy přimrzlé k její tváři, které zahlédl v silnějším světle, ale i on sám pocítil potřebu držet se někoho za ruku. Byl docela klidný. Sestra Angela nevěřícně mžourala do zasněžené temnoty a zápasila se zamrzlými dveřmi. Těhotné ženě i jejímu nechtěnému dítěti Homer Wells řekl: „Nebojte se, tady jsou všichni hodní.“

Ucítil, jak mu těhotná žena silně stiskla ruku, až to zabolelo. Když sestra Angela konečně otevřela dveře a popadla Homera Wellse do náručí, kupodivu se mu dralo na rty slovo ‚maminko!‘“

„Ach… ach!“ zalykala se sestra Angela. „Ach, Homer, můj Homer… náš Homer! Věděla jsem, že se vrátíš!“

A protože ta těhotná žena pořád držela pevně Homerovu ruku ve své – nikdo z nich nebyl schopen se pustit – sestra Angela se otočila a přijala do svého objetí i ji. Sestře Angele ta těhotná žena připadala jako další sirotek, který (stejně jako Homer Wells) přišel právě tam, kam patří.

Doktoru Larchovi řekl, že si ve Watervillu nepřipadal užitečný. Po tom, co doktoru Larchovi pověděli Draperovi, když mu telefonovali, že Homer utekl, musel vyprávět i o buzerantství – svatý Larch o tom později Homerovi všechno vysvětlil. Doktora Larche překvapilo, že profesor pije (na to obvykle míval dobrý nos) a jeho modlitby ho dočista vyvedly z míry. Písemný vzkaz, který doktor Larch Draperovým zaslal, se vyznačoval stručností velmi se lišící od profesorova způsobu vyjadřování.

„Kajte se,“ stálo v něm. Zde by byl Larch mohl skončit, ale neodolal a připojil ještě: „Jste sprostí, měli byste se sami sobě hnusit.“

Wilbur Larch si uvědomoval, že vyhledat pro Homera Wellse čtvrté pěstouny nebude snadné. Hledání trvalo doktoru Larchovi tři roky a Homer mezitím dosáhl věku dvanácti, vlastně téměř třinácti let. Larch věděl, v čem je největší nebezpečí – Homerovi potrvá dlouhá léta, než se někde začne cítit stejně spokojeně jako v St. Cloud’s.

„U nás v St. Cloud’s,“ zapsal si Larch do deníku, „máme jen jeden problém. To, že vždycky budou nějací sirotci, nespadá do kategorie problémů; na tom se zkrátka nedá nic změnit – člověk dělá, co může a stará se o ně. Ani nedostatečný rozpočet nelze považovat za problém. S tím se také nedá nic dělat – každý sirotčinec je skoro pořád na mizině, to vyplývá ze samé podstaty věci, jinak to nemůže být. A problémem není ani to, že ne každá těhotná žena si přeje mít dítě. Možná se dočkáme osvícenějších časů, kdy ženy budou mít právo předejít porodům nechtěných dětí – avšak vždycky budou existovat nevzdělané, zmatené, vystrašené ženy. Dokonce i v osvícených časech se budou rodit nechtěné děti.

Také vždy budou existovat velmi chtěné děti, které osiří vinou nepředvídané nehody nebo vědomého násilného činu. Ani ty nepředstavují problém. U nás v St. Cloud’s bychom jen plýtvali již tak nedostatečnou energií a představivostí, kdybychom kalné stránky života vnímali jako problémy. U nás v St. Cloud’s máme jenom jeden problém. Jmenuje se Homer Wells. V Homerově případě jsme dosáhli velkého úspěchu. Podařilo se nám učinit pro něj sirotčinec domovem – a to je právě problém. Pokusíte-li se věnovat státní či vládní instituci cokoliv podobného lásce, jež by měla být určena vlastní rodině, a bude-li tou institucí sirotčinec a vám se opravdu podaří obdařit ho láskou, pak vytvoříte monstrum: sirotčinec, který již nebude pouhou mezistanicí na cestě za lepším životem. Takový sirotčinec se stane první i poslední stanicí, jedinou, jež bude pro sirotka přijatelná.

Krutost nelze omluvit, ale v sirotčinci bychom možná měli láskou šetřit. Nebudeme-li šetřit láskou, vybudujeme sirotčinec, odkud žádný sirotek dobrovolně neodejde. A stvoříme Homera Wellse – opravdového sirotka, protože jeho jediným domovem už navždycky bude St. Cloud’s. Bůh (či kdo vlastně) mi odpusť. Stvořil jsem sirotka jménem Homer Wells, který již navždy patří do St. Cloud’s.“

Ve dvanácti letech už měl Homer celý provoz sirotčince v malíčku. Rozuměl kamnům, dohlížel na truhlíky s dřívím, věděl, kde jsou krabice s pojistkami a skříně s prádlem, vyznal se v prádelně i kuchyni, věděl, v kterém koutě spává která kočka, kdy a kdo dostal jakou poštu, kdo se jak jmenuje a kdo patří do které směny. Také věděl, v které místnosti se nastávající rodičky hned po příjezdu holí, jak dlouho po porodu zůstávají v nemocnici a kdy – a s jakou nejnutnější pomocí – odjíždějí. Znal všechny části soukolí, vlastně je sám roztáčel. Na vzdálenost dvou set yardů uměl podle chůze rozeznat domácí učitele přicházející od nádraží. Znali ho dokonce i na dívčím oddělení, i když těch pár děvčat, která byla starší než on, ho děsilo, a on tam nikdy nezůstával déle, než bylo nutné. Chodil tam, jen když ho poslal doktor Larch – se vzkazem nebo s léky. Ředitelka dětského oddělení nebyla lékařka, takže nemocná děvčata musela za doktorem Larchem do nemocnice, anebo za nimi na dívčí oddělení docházel on. Ředitelkou dívčího oddělení byla Irka původem z Bostonu, která dříve působila nějaký čas v Novoanglickém domově pro toulavé děti. Jmenovala se paní Groganová, ačkoliv se nikdy nezmínila o žádném panu Groganovi a při pohledu na ni člověku dalo práci představit si, že by se kdy v jejím životě vyskytl nějaký muž. Možná se jí jenom víc líbilo oslovení „paní“ než „slečno“. V době, kdy pracovala v Novoanglickém domově pro toulavé děti, bývala členkou společenství Malých služebníků božích, což doktora Larche trochu zaráželo. Ale nezdálo se, že by paní Groganová chtěla v St. Cloud’s získávat pro tuto společnost nové členy. Snad proto, že měla tolik práce – kromě povinností ředitelky dívčího oddělení měla na starosti i péči o tu trochu vzdělání, jehož se zde sirotkům dostávalo.

Zůstal-li některý ze sirotků v St. Cloud’s i poté, co ukončil šestou třídu, neměl už vůbec kam chodit do školy – a jediná šesti-třídka existovala v Three Mile Falls, jednu stanici vlakem od St. Cloud’s. Avšak ve třicátých letech mívaly vlaky často zpoždění a strojvůdce, který jezdil ve čtvrtek, pravidelně zapomínal v St. Cloud’s zastavit, jako by ho pohled na tolik zpustlých budov utvrzoval v domnění, že St. Cloud’s je ještě stále opuštěným městem. Nebo možná měl něco proti ženám, které zde vystupovaly.

Většina žáků ve škole s jedinou učebnou v Three Mile Falls se cítila být nadřazená sirotkům, kteří příležitostně do školy docházeli. Takové pocity převládaly nejvíce u dětí, jež byly ve svých rodinách zanedbávané nebo týrané, případně obojí. Prvních šest let školní docházky tedy Homeru Wellsovi přineslo více rvaček než vzdělání. Během těch let prošvihl tři čtvrtiny čtvrtečních vyučování a nejméně ještě jeden den v každém týdnu kvůli zpoždění vlaku. V zimě chyběl průměrně jeden den v týdnu pro nemoc. A když napadlo příliš mnoho sněhu, vlaky nejezdily vůbec.

Týmž rizikům železniční dopravy byli v té době vystaveni i tři domácí učitelé, protože všichni do St. Cloud’s dojížděli z Three Mile Falls. Učitelka matematiky pracovala jako účetní v textilní továrně („opravdovská účetní“, tvrdívala sestra Edna) odmítala se zabývat algebrou nebo geometrií a jednoznačně dávala přednost sčítání a odčítání před násobením a dělením. (Homer Wells byl již dospělý muž, když doktor Larch zjistil, že se nikdy neučil násobilku).

Jiná paní – dobře zaopatřená vdova po instalatérovi vyučovala mluvnici a pravopis. Její vyučovací metoda byla velmi důkladná a dosti zapeklitá. Předkládala žákům dlouhé shluky slov bez interpunkce, s pravopisnými chybami, bez rozlišení velkých a malých písmen a vyžadovala, aby je přeměnili ve skutečné věty, pečlivě opatřené interpunkcí a s dokonalým pravopisem. Potom takto opravené texty sama opravila s použitím různobarevných inkoustů a výsledný dokument připomínal mnohokrát opravovanou smlouvu mezi dvěma znepřátelenými, pologramotnými národy. Samotný text připadal Homeru Wellsovi zvláštní i po konečných opravách. To proto, že učitelka velmi často používala texty z rodinného kostelního zpěvníku a Homer Wells nikdy žádné kostelní písně neslyšel (nepočítáme-li vánoční koledy nebo písně, jež zpívala paní Groganová – a vdova po instalatérovi nebyla tak hloupá, aby použila vánoční koledy). Homer Wells se vždycky předem děsil představy, že zase bude muset dešifrovat spletitá sousloví paní instalatérové.

muj pane v bazňi a ůžasu

hledim na svjety ješ stvořilz rukou svou…

Anebo takhle:

ó skálo vjekú dovol my skrit se v tvém objeťí…

A tak podobně.

Třetím domácím učitelem byl skutečný penzionovaný učitel z Camdenu. Starý, nešťastný člověk, který žil u rodiny své dcery, protože se o sebe nedokázal postarat. Vyučoval dějepis, ale neměl učebnice. A tak učil zpaměti; tvrdil, že data nejsou důležitá. Třeba celou půlhodinu drmolil o Mezopotámii, ale když se odmlčel, aby se nadechl nebo napil vody, najednou se ocitl v Římě nebo v Tróji. Uměl citovat bez přerušení dlouhé pasáže z Thúkýdida, ale prostý doušek vody ho přenesl k Napoleonovi na Elbu.

„Já myslím,“ řekla jednou sestra Edna doktoru Larchovi, „že tu historii umí podat pěkně plasticky.“

Sestra Angela obrátila oči v sloup. „Když se ho pokouším poslouchat,“ poznamenala, „vždycky mě napadne nejmíň sto důvodů, proč by měla být nějaká válka.“

Homer Wells pochopil, co tím myslí – že nikdo by neměl žít tak dlouho.

Není tedy těžké chápat, proč Homer před vzděláváním dával přednost pracovním povinnostem.

Nejmilejší Homerovou povinností bylo vyhledávat pro dr. Larche úryvky k večernímu předčítání. Musel odhadnout, kolik toho dr. Larch přečte přesně za dvacet minut; bylo to obtížné, protože když Homer četl nahlas, šlo mu to pomaleji než dr. Larchovi, a když si prostě jenom četl, byl zase rychlejší než doktor Larch při předčítání nahlas. Při dvacetiminutových úryvcích trvalo dr. Larchovi přečíst Nadějné vyhlídky řadu měsíců a David Copperfield mu vydržel déle než rok – poté sv. Larch Homerovi oznámil, že začne opět od začátku s Nadějnými vyhlídkami. Kromě Homera už všichni sirotci, kteří vyslechli Nadějné vyhlídky, ze sirotčince odešli.

Tak jako tak téměř nikdo z nich Nadějným vyhlídkám ani Davidu Copperfieldovi nerozuměl. Nejen že byli příliš mladí, aby porozuměli Dickensově angličtině; ve svém věku nerozuměli ani běžné mluvě užívané v St. Cloud’s. Dr. Larchovi šlo jen o to, že na děti, které nechápaly, co to vlastně poslouchají, předčítání působilo jako uspávací prostředek, a těm několika z nich, které rozuměly slovům a byly schopné vnímat příběh, večerní čtení skýtalo možnost opustit St. Cloud’s alespoň ve snu, v představách.

Doktor Larch si na Dickense potrpěl. Pochopitelně nebylo náhodou, že Nadějné vyhlídky i David Copperfield pojednávaly o sirotcích. („K čertu, co jiného by člověk měl předčítat sirotkům?“ zapsal si dr. Larch do deníku.)

A tak Homer choval ve svých představách důvěrně známý obraz šibenice na blatech – „z níž visely řetězy, jež kdysi poutaly nějakého piráta“ – a představy o podobě sirotka Pipa, trestance Magwitche… krásné Estelly a pomstychtivé slečny Havishamové… zásobovaly jeho mysl přesnými, ostrými detaily, když se mu v polospánku před očima míhaly nehmotné postavy matek opouštějících St. Cloud’s pod rouškou tmy a nasedajících do vozu taženého koňmi. Povoz později nahradil autobus, což Homerovi poskytlo první možnost uvědomit si běh času a pokroku. Brzy poté, co místo povozu začal jezdit autobus, byly všechny autobusové spoje do St. Cloud’s zrušeny. Potom přicházely matky pěšky a z toho Homer vytěžil další poučení o pokroku.

Matky, jež vídal ve svých snech, se nikdy neměnily. Ale co ti muži, kteří se nikdy neobtěžovali je do St. Cloud’s doprovodit; kde zůstali? Homerovi se líbila ta pasáž v Nadějných vyhlídkách, kde se Pip právě vydává na cestu a vypráví, jak se „mlhy slavnostně rozplynuly… a přede mnou ležel širý svět“. Pro chlapce ze St. Cloud’s byla mlha důvěrně známou věcí. Vznášela se nad řekou, nad městem i nad samotným sirotčincem. Plynula po proudu od Three Mile Falls. Mlha skrývala rodiče sirotků. Právě oblaka mlhy, halící St. Cloud’s, umožňovala rodičům nepozorovaně se vytratit.

„Homere,“ říkával dr. Larch, „jednoho dne poznáš oceán. Zatím jsi byl jen v horách, ale ty nejsou ani zdaleka tak pozoruhodné jako moře. Na pobřeží leží mlha – bývá hustší než zdejší mlhy –, a když se ta mlha zvedne, Homere… nu,“ zamyslel se sv. Larch, „to prostě musíš vidět.“

Avšak Homer Wells to už viděl; v duchu si představoval, jak se „mlhy… slavnostně rozplynuly“. Usmál se na doktora Larche a omluvil se – musí jít zazvonit. Právě tohle dělal – zvonil na zvonec –, když pro něj do St. Cloud’s přijela jeho čtvrtá náhradní rodina. Doktor Larch ho na jejich příjezd připravil velmi dobře. Homer je bez obtíží ihned poznal.

V dnešní době bychom je označili za sportovně založený manželský pár. V Maine ve třicátých letech, když Homer dosáhl věku dvanácti let, byli tito lidé, kteří se rozhodli ho adoptovat, považováni za fanatické přívržence života v přírodě. Byli to manželé – kanoisté, manželé – jachtaři, horolezci, potápěči a také manželé – táborníci. Dokázali pochodovat divočinou (zostřeným tempem) třeba sto mil. Slovem, opravdoví sportovci, ale ne organizovaní. Na jejich sportování nebylo nic změkčilého.

V den, kdy přijeli do St. Cloud’s, Homer v deset hodin zazvonil celkem čtrnáctkrát. Když je uviděl, úplně ztuhl. Jako zkamenělý civěl na jejich pevné, svalnaté postavy, bujarý krok, na jeho lovecký klobouk a její mačetu na prosekávání křovin, uloženou v dlouhém pouzdře (zdobenou korálky po indiánském způsobu) a na její nábojový pás. Oba nosili vysoké boty, jejichž vzhled svědčil o každodenním používání. Jejich automobil byl podomácku upravený terénní vůz, předchůdce budoucích karavanů. Zdálo se, že je vybaven snad i pro lov živých nosorožců. Homer si okamžitě představoval, jak bude muset lovit medvědy, zápasit s aligátory – prostě žít z dostupných přírodních zdrojů. Sestra Edna ho stačila zarazit dřív, než odzvonil patnáctou hodinu.

Wilbur Larch postupoval opatrně. Nebál se o Homerovo duševní zdraví. Chlapec, který sám dvakrát přečetl Nadějné vyhlídky a Davida Copperfielda a navíc mu tytéž dvě knihy již dvakrát byly nahlas předčítány, musel být duševně připraven skoro na všechno. Dr. Larch však si byl mnohem méně jist jeho fyzickou připraveností a sportovním nadáním. Larch považoval sportovní výchovu v porovnání s nutností naučit děti mnohem důležitějším, vpravdě základním dovednostem za rozmařilost. Larch si uvědomoval, že sportovní program v St. Cloud’s – jenž sestával pouze z fotbalových zápasů v jídelně, když bylo venku ošklivo – je zcela nedostatečný. Za pěkného počasí se v dívčím i chlapeckém oddělení hrálo na babu, na pikolu a někdy sestra Edna nebo sestra Angela přiměly děcka zahrát si pasáka. Míč se vyrobil z několika ponožek stažených lepicí páskou, a pohyboval se jen líně. Larch neměl nic proti životu pod širým nebem, ale také o něm nic nevěděl. Dohadoval se jen, že trocha takového plýtvání energií (podle Larche to bylo plýtvání) by Homerovi mohla prospět – třeba fyzická aktivita posílí chlapcův smysl pro humor.

Jméno manželského páru polechtalo smysl pro humor sester Edny a Angely. Jmenovali se manželé Winkleovi. On si říkal Grant a ona Billy. Patřili k nepočetné vrstvě maineských boháčů. Jejich podnikání, jak (dosti směšně) nazývali svoji činnost, nevynášelo ani cent, ale oni nepotřebovali vydělávat peníze. Narodili se bohatí. Jejich nepotřebná práce spočívala v tom, že vozili lidi na výlety do přírody a vytvářeli pro ně iluzi, že zabloudili v pustině. Také se svými zákazníky na křehkých vorech či kánoích sjížděli prudké bystřiny a vyvolávali v nich pocit, že spadnou-li do vody, určitě je to umlátí o kameny ještě dřív, než se stačí utopit. Winkleovi se stali výrobci pocitů pro lidi, jejichž schopnost něco cítit – ať už vlastní zásluhou či vlivem okolností – již natolik zakrněla, že pouze silné (i když jen simulované) dobrodružství u nich dokázalo vyvolat vůbec nějakou reakci. Podnik Winkleových na doktora Larche neudělal velký dojem; věděl, že jsou to prostě bohatí lidé, kteří dělají jen to, co dělat chtějí, a potřebují tuto svou činnost označit seriózní nálepkou, aby se neřeklo, že si pořád jen hrají. Avšak jedna věc na Winkleových doktora Larche opravdu zaujala: ti lidé byli bláznivě šťastní. A Wilbur Larch si již stačil povšimnout, že mezi dospělými – stejně jako mezi sirotky – je pocit bláznivého štěstí velmi vzácný.

„V jiných částech světa,“ napsal dr. Larch, „je bláznivé štěstí považováno za stav mysli. U nás v St. Cloud’s se domníváme, že bláznivě šťastní mohou být jen lidé, kteří úplně ztratili rozum. A proto já osobně tento navýsost vzácný jev nazývám stavem duše.“ Když přišla řeč na duši, Larch obyčejně reagoval nějakým obhroublým vtipem. S oblibou si utahoval ze sestry Edny i sestry Angely, zvlášť na operačním sále, kde jeho vtípky o duši často zastihly obě milé sestry zcela nepřipravené.

Jednou, když stáli nad otevřeným tělem na operačním stole, Larch dramaticky ukázal na jakýsi hladký, hnědý útvar těsně pod hrudním košem, nad břišními vnitřnostmi. Vypadalo to jako třílibrový bochník chleba nebo jako slimák s dvěma velkými laloky. „Podívejte!“ zašeptal Larch. „To se vidí jen málokdy, ale podařilo se nám ji zastihnout ve spánku. Rychle se podívejte, než se pohne!“ Sestry hleděly s otevřenými ústy. „To je duše,“ šeptal Larch se zbožnou úctou. Ve skutečnosti to byla největší lidská žláza, nadaná schopnostmi, jež někdy bývají přisuzovány i duši – například schopností regenerovat své vlastní opotřebované buňky. Byla to játra, jež Larch choval v mnohem větší úctě než duši.

Ale ať už to bláznivé štěstí Winkleových bylo stavem mysli či duše, Larch si přál, aby se ho alespoň trochu přeneslo na Homera Wellse. Winkleovi si odjakživa přáli mít dítě – „aby s námi sdílelo život v přírodě“, jak říkali, „a samozřejmě i proto, abychom je učinili šťastným“. Když se tak na ně Larch díval, zdálo se mu, že chápe, proč se jim dosud nepodařilo počít dítě. Nedostatek soustředění, říkal si Larch měl dojem, že Winkleovi ještě nikdy neustali v pohybu na dost dlouho, aby se stačili spářit. Při pohledu na Billy ho dokonce napadlo, že to možná ani není žena.

Grant měl plán. Dr. Larch si všiml, že ten člověk vůbec nemá obličej; pořád se snažil pod jeho světlým plnovousem a ještě světlejší kšticí rozeznat aspoň hrubé rysy. Nízké čelo se úplně ztrácelo pod rovně zastřiženou ofinou. Tváře, pokud je Larch vůbec zahlédl, měl ostře vystouplé a za nimi se skrývaly oči. Zbytek obličeje tvořil plnovous Larch si představoval, jak se tou blonďatou houštinou Billy musí prosekávat mačetou. Grantův plán spočíval v tom, že si Homera vypůjčí na pár dnů, které hodlají strávit pozorováním losů. Winkleovi měli v úmyslu cestovat částečně v kánoi a částečně pěšky státními lesy na severu; hlavním účelem cesty mělo být pozorování losů. Kromě toho budou mít to potěšení seznámit Homera s plavbou po divoké vodě.

Dr. Larch soudil, že bude-li Homer v péči silných rukou manželů Winkleových, nemůže se mu na takovém výletě nic stát. Méně jist si byl tím, zda Homer bude s těmi lidmi chtít zůstat, či dokonce se od nich dát adoptovat. Nedělalo mu starosti, že by bláznovství manželů Winkleových chlapce nějak obtěžovalo, to určitě ne. Kterému chlapci by vadilo prožívat nepřetržitě nějaká dobrodružství? Wilbur Larch se však obával, aby Winkleovi Homera neunudili k slzám – ne-li dočista k smrti. Táboření v lese, občasná vyjížďka kánoí po bystřině, nějaký ten los – právě to by mohlo chlapci pomoci se rozhodnout, zda bude schopen Granta s Billy trvale snášet.

„A když se ti bude v lese líbit,“ sliboval bujaře Homerovi Grant, „vezmeme tě s sebou na oceán!“ Nejspíš tam jezdí na velrybách, představoval si Homer. Asi tahají žraloky za ocas, pomyslel si dr. Larch.

Ale přesto byl doktor Larch pro, aby to Homer zkusil, a Homer se ochotně podřídil – kvůli doktoru Larchovi by zkusil cokoliv.

„Nepodnikejte s ním nic nebezpečného,“ nabádal Larch přísně Winkleovy.

„Kdepak, ne, to vám přísahám!“ zvolala Billy. Grant se také zapřísáhl.

Doktor Larch věděl, že státními lesy vede jenom jedna silnice. Zbudovala ji papírenská společnost Ramses, jež byla dodnes jejím vlastníkem. Ve státním lese sice nesměli kácet, ale mohli tudy převážet potřebné vybavení k jiným lesům, které jim patřily. Jenom tato skutečnost tedy dělala dr. Larchovi starosti. Že se má Homer vydat do míst, kde se tak či onak dostane do sféry působnosti papírenské společnosti Ramses.

Homera překvapilo, jak málo je v jejich podomácku upraveném obytném automobilu místa. Vybavení, jež s sebou vezli, na něj udělalo dojem: kánoe, stan, rybářské náčiní, kuchyňské potřeby i zbraně. Ale zbývalo jen málo místa pro řidiče a cestující. V kabině seděl Homer Billy na klíně; byl to rozložitý klín, ale podivně nepohodlný, protože měla velmi tuhá stehna. Homer se předtím ženského klína dotkl jenom jednou, při každoročním třínohém závodě v St. Cloud’s.

Tímto závodem sirotci z chlapeckého i dívčího oddělení každý rok bavili obyvatele městečka. Při té příležitosti se vybíraly peníze na provoz sirotčince, a tak to všichni nějak přetrpěli. V posledních dvou letech Homer závod vyhrál – a to jen proto, že jeho partnerkou byla nejstarší dívka z oddělení děvčat; měla takovou sílu, že ho popadla do náručí a běžela s ním až do cíle. Závod spočíval v tom, že vždy jeden chlapec a jedna dívka přibližně stejného věku si svázali nohy provazem – jeho levou nohu k její pravé – a potom poskakovali směrem k cíli každý po své volné noze a nebohou „třetí nohu“ vláčeli mezi sebou. Ta velká dívka z oddělení děvčat neměla zapotřebí se s Homerem tahat – švindlovala, prostě ho vzala do náručí. Ale loni na cílové čáře upadla a Homer jí padl do klína. Snažil se vstát a při tom jí omylem položil ruku na prsa a ona ho silně štípla do místa, jemuž onen chlapec ve Watervillu říkal „zobáček“.

Její jméno Melony vzniklo – podobně jako jména několika jiných sirotků v dívčím oddělení – v důsledku překlepu. Oficiálně se měla jmenovat Melody, ale sekretářka v dívčím oddělení psala na stroji velmi špatně. Ten překlep nakonec znamenal spíš pozitivní změnu, protože na téhle dívce nebylo vůbec nic melodického. Bylo jí asi šestnáct (přesně to nikdo nevěděl) a její plná prsa a zakulacené pozadí vyvolávaly silné asociace s melouny.

Během dlouhé cesty na sever Homer stále trpěl obavami, jestli ho i Billy Winkleová nebude chtít štípat do zobáčku. Sledoval, jak se vytrácejí domy i domácí zvířata, a všiml si, že přestali potkávat jiná auta a náklaďáky. Brzy zbyla jen silnice, většinou vedoucí podle řeky, a byla to velmi rychle tekoucí řeka. V dálce před nimi, snad hodiny cesty daleko, strměla hora se zasněženým vrcholem, přestože byl už červenec. Ta hora měla indiánské jméno.

„Tam právě jedeme, Homere!“ řekl chlapci Grant Winkle. „Až k tomu sněhu je tam jezero.“

„Losi jsou do toho jezera hotoví blázni,“ vysvětlovala Homerovi Billy. „Určitě se do něj taky zblázníš.“

O tom Homer nepochyboval. Tohle bylo dobrodružství. Doktor Larch ho upozornil, že s nimi nemusí zůstat, když nebude chtít.

Winkleovi zastavili na noc ještě před setměním. Mezi silnicí a bystřinou postavili stan se třemi místnostmi. V jedné z nich zapálili kamínka a ve druhé Billy udělala sto sklopek (Homer jí držel nohy), zatímco Grant šel nachytat pstruhy. Večer bylo tak chladno, že nelétal ani žádný hmyz. Lampy nechali svítit a cípy vchodu zůstaly rozhrnuté dlouho po setmění. Grant s Billy mu vyprávěli dobrodružné příhody. (Dr. Larch později do deníku napsal: co jiného mu, sakra, mohli vyprávět?)

Grant hovořil o jednom šedesátiletém advokátovi, který si je najal, aby mu ukázali porod medvědího mláděte. Billy Homerovi předvedla jizvy po střetu s medvědem. A potom přišla řeč na člověka, který Winkleovy požádal, aby jej odtáhli na oceán v malé loďce s jediným veslem. Ten dotyčný se zajímal o pocit přežití. Chtěl zjistit, jestli se mu podaří dostat se bez pomoci zpátky na zem, ale přál si, aby ho Winkleovi nespustili z očí a zachránili ho, pokud by mu hrozily opravdové potíže. Nejtěžší bylo zařídit to tak, aby si ten chlap nevšiml, že ho někdo pozoruje. V noci – když ten trouba usnul a vlny ho unášely dál na širé moře – ho Winkleovi opatrně přitáhli zpátky, blíž k pobřeží. Jenže ráno, jednou dokonce na dohled od země, se mu vždycky nějak podařilo znovu se ztratit. Nakonec ho stejně museli zachránit, protože ho přistihli, jak pije mořskou vodu. Tak ho tím naštvali, že jim několikrát poslal nekrytý šek, než konečně vyplatil náležitý honorář za své dobrodružství.

„Honorář za dobrodružství,“ tak to Billy řekla.

Homer se domníval, že by své potenciální adoptivní rodiče uvedl do rozpaků, kdyby jim vyprávěl o životě v St. Cloud’s či, ještě hůře, o Dnu díkůvzdání ve Watervillu. Měl pocit, že by i on měl přispět k tábornickému duchu výpravy, ale jedinými dobrými příběhy, které znal, byly Nadějné vyhlídky a David Copperfield. Dr. Larch mu dovolil vzít si s sebou Nadějné vyhlídky, ty si Homer oblíbil nejvíc. Otázal se Winkleových, jestli by jim mohl přečíst kousek ze své oblíbené knihy. No samozřejmě, zvolali, to bude báječné. Pokud si vzpomínají, ještě nikdy jim nikdo nepředčítal. Homer byl poněkud nervózní; četl sice Nadějné vyhlídky již mnohokrát, ale ještě nikdy nahlas a před publikem.

Avšak podal úžasný výkon! Dokonce se mu podařilo zvládnout přízvuk, jímž podle jeho mínění mluvil Joe Gargery, a když dospěl k pasáži, kde pan Wopsle „unaveným hlasem plným slabošské zášti vzkřikl: Ne!“, nabyl Homer dojmu, že se mu podařilo najít ten správný hlas pro celý příběh. Dokonce se mu zdálo, že v sobě objevil skryté nadání. Bohužel, přes všechen svůj talent, svým předčítáním manžele Winkleovy dokonale uspal. Četl si tedy dál, už jen pro sebe, i za konec sedmé kapitoly. Možná to není mým předčítáním, přemítal Homer. Třeba si za to mohou Winkleovi sami. Všechny ty sklopky, chytání pstruhů, všechny ty rázné výkony velkých táborníků.

Homer se pokusil Winkleovy co možná nejpohodlněji zabalit do jejich spacího pytle – měli jen jeden, zato obrovský. Sfoukl lampy. Zašel do své části velikého stanu a zalezl do spacího pytle. Ležel s hlavou pod odhrnutým cípem u vchodu, odkud viděl na hvězdy a slyšel hukot nedaleké říčky. Nevzpomněl si při tom na Three Mile Falls, protože tahle bystřina se od tamní řeky velmi lišila. Voda v ní uháněla stejně prudce, ale tekla na dně hluboké, úzké rokliny – jiskrná, čistá, posetá kulatými balvany, tu a tam s klidnými tůňkami, v jaké Grant nachytal pstruhy. Nebylo nepříjemné myslet na to, jaká dobrodružství na něj ještě ve společnosti Winkleových čekají, obtížnější pro Homera bylo představit si losa. Jak veliký je asi takový los? Větší než Winkleovi?

Homer vůči Winkleovým nechoval nedůvěru a docela určitě se jich nebál. Cítil jen jistou opatrnost ve vztahu k nim – věděl s určitostí, že nejsou nebezpeční, ale uvědomoval si, že náleží k mírně pozměněnému živočišnému druhu. Usnul a ve snu se v jeho dětské mysli mísily obrazy losů s Winkleovými. Ráno ho probudil hluk, o němž zpočátku usoudil, že jej určitě působí losi, ale pak přišel na to, že jsou to jenom Winkleovi ve vedlejší části stanu. Zřejmě vítali nový den se vší vervou. Homer dosud nikdy neslyšel lidské bytosti při milování ani losy při páření, ale teď docela jasně pochopil, že se Winkleovi páří. Být u toho dr. Larch, možná by dospěl k novým závěrům ohledně neschopnosti Winkleových povít potomstvo. Usoudil by, že zběsilé atletické zápolení, jež provozují při pohlavním spojení, nejspíš všechna vajíčka a spermie zničí, nebo vyděsí k smrti.

Homer zdvořile předstíral spánek. Winkleovi ho pak zvesela přišli probudit. Vtrhli do jeho oddělení jako velcí psi po čtyřech a zuby z něj rvali spací pytel. Oznámili mu, že si jdou zaplavat. Ti jsou ale velcí, žasl Homer při pohledu na nesmírnost jejich činorodých těl. Také přemítal, jak asi chtějí plavat v prudkém proudu, aniž by je voda otloukla o kameny a strhla s sebou. Homer plavat neuměl – ani v klidné vodě.

Ale Winkleovi byli staří mazáci ve všem, co se týkalo venkovních sportů, a navíc měli k dispozici rafinované vybavení. Přehodili přes peřeje provaz – to je zajišťovací lano, vysvětlili Homerovi. Na konci lana byl uvázaný chumáč hrotů připomínající hrábě a Grant jej jediným čistým vrhem umístil mezi balvany na protější straně hřmící říčky. K tomuto provazu pak připojil další a ještě jeden. Tahle přídavná lana byla velmi složitá, měla spoustu kovových oček a háčků a visely na nich nastavitelné bezpečnostní pásy, které si Winkleovi nasadili a pevně utáhli kolem pasu. S pomocí této výbavy hodné skutečných dobrodruhů mohli Winkleovi dovádět, napolo zavěšeni, v nejsilnějším proudu bystřiny, který jimi pohazoval jako kachničkami z umělé hmoty, i když stále zůstávali bezpečně zavěšení na jednom místě, připoutaní jeden k druhému a každý zvlášť k tomu, co nazývali zajišťovací lano. Pozorovat je byla pro Homera zábava. Občas se zdálo, že je řeka užuž pohltila, jiskřící proud je zavalil a stáhl je pod vodu. Ale za pár vteřin se opět vynořili na hladinu a vypadalo to, jako by kráčeli po vířící, valící se pěně. Hráli si v proudu jako obrovské světlovlasé vydry. Homer byl téměř přesvědčen, že umějí ovládat živly – přinejmenším vodu –, a ocitl se v pokušení požádat je, aby ho také naučili té koupeli v peřejích, jenže si uvědomil, že by ho neslyšeli. Kdyby na ně zavolal nebo i zakřičel, hlasité húúúš zvířeného proudu, řítícího se všude kolem Winkleových, by jeho hlas určitě přehlušilo.

Rozhodl se tedy, že zůstane sedět na břehu a bude se dívat, jak jeho potenciální adoptivní rodiče dovádějí, když tu se mu začala chvět země pod nohama. Poznal to spíš díky četbě mnoha špatně sepsaných příběhů ve špatných knížkách pro děti, než z vlastního pocitu, že se země dala do pohybu. V těch dětských knížkách se země vždycky otřásala, když se mělo stát něco zlého. Málem tomu odmítl uvěřit, ale teď už se země docela nepochybně chvěla a k uším mu dolehlo temné dunění.

Homer se pozorně zadíval na Winkleovy; věřil, že mají všechno pod kontrolou. Winkleovi si dále hráli v proudící vodě. Nic neslyšeli a nemohli cítit ani otřesy, protože nestáli na pevné zemi.

Proboha, to budou losi! napadlo Homera Wellse. Vstal. Viděl, jak mu nohy nadskakují – bez jeho přičinění – na třesoucí se půdě. To je určitě losí stádo, říkal si. Kromě dunivého temného rachotu nyní zaslechl i zřetelnější zvuky: praskot, někdy hlasitý jako výstřely z pistole. Podíval se na Winkleovy a bylo znát, že ty ostré rány zaslechli i oni. Ať už se blížilo cokoliv, Winkleovi věděli, oč se jedná. Chovali se teď docela jinak. Už si nehráli. Zdálo se, že úporně zápasí s proudem, a ve tvářích, občas mizících v bělostné pěně, se jim zračilo poznání a děs. Když se jim při vynoření z vln podařilo vyšetřit vteřinku, ohlíželi se proti proudu.

Homer se tam také podíval – právě včas, aby ve vzdálenosti pětadvaceti yardů zahlédl blížící se změť plaveného dřeva. Stromky rostoucí těsně u vody praskaly, jako když člověk láme přes koleno dříví na podpal. Klády dlouhé jako telegrafní sloupy, jenže silnější, občas narazily do balvanů v řečišti, vymrštily se z vody, prolétly vzduchem na nějakých dvacet yardů a kam dopadly, zničily kousek lesa. Masa klád dlouhých jako telegrafní sloupy se hnala bystřinou a před sebou zdvíhala vodní stěnu. Tohle ale nebyla čistá voda, jako předtím v řece; byla bahnitá, zvířená, plná úlomků kůry; nesla s sebou kusy zeminy urvané z břehů. U papírenské společnosti Ramses tomu říkali menší plavba. Tvrdili, že v téhle dávce, kterou posílají dolů po řece, nebude víc než nějakých čtyři sta, nejvýš sedm set klád.

Homer Wells utíkal až na silnici, kde byl konečně v bezpečí. Ohlédl se právě včas, aby ještě zahlédl, jak se klády přehnaly kolem. K zajišťovacímu lanu Winkleových byl přivázán i jeden z provazů jejich stanu, a tak celý stan, se vším, co bylo uvnitř (včetně Homerových Nadějných vyhlídek) odnesl po proudu prudký nájezd plovoucích klád. Billyino a Grantovo tělo objevili zaměstnanci papírenské společnosti Ramses až za tři dny, skoro o čtyři míle níž po proudu.

Homer Wells vcelku zachoval klid. Podíval se proti proudu, jestli se odtud nepřivalí ještě něco dalšího; pokud mělo ještě něco přijít, očividně se to dalo očekávat jenom odtamtud. Po chvíli se uvolnil. Prozkoumal terénní vozidlo Winkleových, které mu bez stanu a kuchyňského vybavení připadalo jako nahé. Našel rybářské náčiní, ale neodvážil se rybařit – to by znamenalo přiblížit se opět k bystřině. Objevil také nějaké zbraně, ale neměl ani ponětí, jak se s nimi zachází (přesto když zjistil, že tu jsou, cítil se lépe). Vybral si největší a nejnebezpečněji vyhlížející z nich – dvouhlavňovou brokovnici dvaadvacítku – a pak ji vláčel s sebou.

V půli odpoledne už měl pořádný hlad, ale ještě před setměním uslyšel za sebou pomalu se blížící dřevařský náklaďák. Skřípot pérování mu prozradil, že jede s nákladem. Měl docela štěstí (podobně jako v tom, že neuměl plavat a nemohl se přidat ke hře manželů Winkleových), protože náklaďák jel správným směrem.

„Saint Cloud’s,“ oznámil ohromenému šoférovi, na nějž jeho brokovnice udělala dojem.

Byl to náklaďák papíren Ramses a dr. Larch zpočátku zuřil, když uviděl, jak zajíždí ke vchodu do nemocnice. „Pokud to nebude naprosto naléhavé,“ varoval zbožňující sestru Ednu, „pro nikoho od té společnosti nesešiju ani štych!“ Larch pocítil opravdové zklamání, když uviděl Homera Wellse, a poplašil se, když spatřil brokovnici. Homer měl ve tváři zmatený výraz, jaký dr. Larch často pozoroval u pacientů probouzejících se z éterové narkózy.

„Homere, zdá se, že jsi Winkleovým nedal moc velkou šanci,“ pokáral ho vážně dr. Larch. Homer mu vysvětlil, proč se vrací tak brzy.

„Chceš říct, že Winkleovi jsou mrtví?“ vydechl dr. Larch.

„Spláchlo je to,“ přikývl Homer Wells. „Húúúš!“

A tehdy se dr. Larch definitivně vzdal úsilí najít Homeru Wellsovi nový domov. Tehdy dr. Larch prohlásil, že Homer Wells může v St. Cloud’s zůstat tak dlouho, dokud bude mít pocit, že sem patří. Právě tehdy dr. Larch řekl: „No dobrá, Homere, ale očekávám, že budeš užitečný.“

To nebylo pro Homera Wellse nic těžkého. Věřil, že být užitečným je jediným údělem, k němuž se každý sirotek zrodil.

2.

Dílo boží

Doktor Larch byl rodák z Maine; na svět přišel v Portlandu v roce 186– jako syn věčně nabručené, spořádané ženy, jedné z houfu služebných a kuchařek člověka jménem Neal Dow, portlandského starosty a údajného otce zákona, kterým byla ve státě Maine zavedena prohibice. Neal Dow jednou dokonce za stranu stoupenců prohibice kandidoval i na prezidenta, ale obdržel jen necelých deset tisíc hlasů. Tento výsledek svědčil o tom, že průměrný volič měl více rozumu než matka Wilbura Larche, která svého zaměstnavatele zbožňovala a považovala se spíše za jeho spolupracovnici v prosazování abstinence, než za služebnou (jíž byla ve skutečnosti).

Je zajímavé, že Larchův otec byl opilec – což za časů Dowova starostování nebylo v Portlandu vůbec jednoduché. Ve výlohách se směly objevit jen reklamy na pivo – skotské nebo hořké –, jež otec Wilbura Larche vydatně popíjel; vysvětloval, že se tohle slabé pití musí konzumovat po kýblech, chce-li si člověk uhnat aspoň špičku. Malému Wilburovi však otec nikdy nepřipadal jako opilec. Nepotácel se, nepadal, nezůstával ležet v opilém omámení, nikdy nehulákal ani nekomolil slova. Vypadal jen, jako by nikdy nevycházel z překvapení; jako by se pořád stával svědkem náhlých, nečekaných odhalení, jež ho přiměly ustrnout v pohybu nebo v půli věty, jako by ho právě napadlo (nebo mu naopak uniklo) něco, co mu působilo starosti po celé dny.

Neustále potřásal hlavou a po celý život šířil tuto nepravdu: že parník Great Eastern o devatenácti tisících tunách výtlaku, který byl postaven v portlandských loděnicích, byl původně určen pro plavbu napříč severním Atlantikem mezi Evropou a státem Maine. Podle mínění otce Wilbura Larche byly dvě nejlépe vybavené přístavní hráze v portlandském přístavu určeny právě pro Great Eastern a nový, obrovský hotel postavili výhradně pro cestující z Great Eastern. Jenom čísi zlá vůle či přinejmenším korupce nebo prostě hloupost prý zabránily tomu, aby se Great Eastern vrátila do svého domovského přístavu v Maine.

Otec Wilbura Larche pracoval při stavbě Great Eastern jako soustružník a jeho klam lze možná přičítat působení naříkavého hluku vydávaného jeho strojem a také trvalému opojení z množství piva, které zkonzumoval. Great Eastern nebyla postavena pro plavby z Portlandu a do Portlandu původně měla vozit cestující do Austrálie, ale její uvedení do provozu se tolikrát opozdilo, že majitel zkrachoval, a tak byla prodána pro plavbu v severním Atlantiku – k čemuž, jak se ukázalo, se nehodila. Po pravdě řečeno to nebyla úspěšná loď.

Otec Wilbura Larche žil tedy z popletených vzpomínek na dny strávené u soustruhu a kromě toho si vypěstoval značnou nechuť k abstinenční reformě, k názorům své ženy a k muži, který jeho manželku zaměstnával – starostovi Nealu Dowovi. Za to, že se Great Eastern již nikdy nevrátila do Portlandu, mohla podle mínění Larchova otce prohibice – ta metla, jež ho odsoudila k odporné závislosti na skotském a hořkém pivu. Jelikož Wilbur otce poznal jen v jeho pokročilém věku, kdy Great Eastern už byla pryč a otec pracoval jako nosič na portlandském nádraží u společnosti Grand Trunk Railway, mohl se jen dohadovat, proč vlastně otec považoval čas strávený u stroje na obrábění dřeva za zenit svého života.

Jako chlapec si Wilbur Larch nikdy neuvědomil, že chybějící prsty na otcových rukou jsou důsledkem příliš mnoha skotských a hořkých piv zkonzumovaných při práci u soustruhu; otec tvrdil, že šlo o běžné nehody. Právě tak ho nenapadlo, že matčino nadšení pro abstinenční reformy by mohlo souviset s otcovou degradací ze soustružníka na pouhého nosiče. Později si Wilbur samozřejmě uvědomil, že oba jeho rodiče byli pouhými služebníky v podřízených postaveních; právě jejich životní zklamání způsobilo, že byl později svými učiteli považován za skvělého studenta.

Ačkoliv Wilbur Larch vyrůstal ve starostově sídle, vždycky používal jenom zadní vchod a jídal ve společnosti zaměstnanců velkého propagátora prohibice; jeho otec se tekutým chlebem živil v docích. Wilbur Larch se stal dobrým studentem proto, že raději trávil čas ve společnosti knih, než aby naslouchal matce, jak s ostatními služebníky starosty Dowa rozmlouvá o abstinenci.

Navštěvoval Bowdoinovu univerzitu a medicínu vystudoval na Harvardu, kde byl dočasně natolik okouzlen bakteriemi, že se namísto lékařem málem stal laboratorní krysou – nebo přinejmenším bakteriologem. Jeho profesor mu sdělil, že má k tomuto oboru vlohy, a jemu se pečlivé ovzduší v laboratoři velmi zamlouvalo; kromě toho planul touhou dozvědět se toho o bakteriích co nejvíc. Téměř po celý jeden rok svých lékařských studií nosil v těle bakterii, která v něm tropila takové nezdoby a působila mu takovou bolest, že jeho úsilí o odhalení účinné léčby nebylo poháněno jen čistě vědeckým zájmem. Měl kapavku. Tento dar obdržel – nepřímou cestou – od svého otce. Starý pán byl ve svém pivním omámení na syna tak pyšný, že když v roce 188– odcházel na vysokou školu, rozhodl se ho obdarovat. Zaplatil chlapci jednu z portlandských štětek. Zařídil synovi celou noc takzvaného potěšení v hotýlku u mola. Chlapci bylo trapné dárek odmítnout. Otcovi jeho sobecká nostalgie jen málokdy dovolila učinit vůči synovi nějaké vstřícné gesto, zatímco matčino zahořklé svatouškovství bylo samo o sobě také sobectvím, a tak Wilbura dojalo, že mu jeho otec vůbec něco daroval.

Dřevěné stěny hotýlku vysušila sůl, zatímco v záclonách a přehozu přes postel se držela mořská vlhkost. Dotyčná štětka Wilburovi připomněla jednu z přitažlivějších kolegyň jeho matky. Zavřel oči a snažil se představit si, že se pokouší o zakázaný románek v jedné ze zadních místností starostova sídla. Když oči otevřel, uviděl, jak světlo svíčky zvýrazňuje strie na jejím břiše. Tehdy ještě nevěděl, že jsou to pajizevky. Štětce bylo očividně jedno, jestli Wilbur strie uvidí nebo ne; po pravdě řečeno, když potom usnul s hlavou na jejím břiše, nejasně ho napadlo, že se mu možná obtisknou na tvář. Probudil ho ostrý nepříjemný zápach a on se od té ženy rychle odsunul, aniž by ji probudil. V křesle, kam si předtím odložil šaty, někdo seděl a kouřil doutník. Wilbur viděl, jak při každém vdechnutí kouře rudě zažhnula špička. Usoudil, že nejspíš nějaký muž – příští zákazník – zdvořile čeká, až odejde, ale na jeho otázku, jestli někde není čerstvá svíčka (aby si mohl poshledat šaty), mu odpověděl mladý dívčí hlas.

„Mě byste dostal levnějc,“ utrousila. Moc dobře na ni neviděl, ale – protože se žádná nová svíčka nenašla – usilovným potahováním z doutníku mu posvítila při hledání šatstva, takže jeho snažení provázel jak narudlý přísvit, tak i oblaky dýmu. Poděkoval jí za pomoc a odešel.

Když se v ranním vlaku do Bostonu znovu potkal se svou štětkou, upadl do rozpaků. Za denního světla to byla řečná ženská; krabici na klobouky nesla v ruce s výrazem dámy, jež tráví všechen volný čas na nákupech. Cítil se povinován uvolnit jí v přecpaném vlaku místo k sezení. Cestovala s ní i mladá dívka – moje dcera, ukázala na ni štětka škubnutím palce. Dcera Wilburovi připomněla, že se už znají, tím, že mu z jejího dechu přímo do obličeje zavanul neuvěřitelně hnusný zápach doutníků. Byla dokonce o něco mladší než Wilbur.

Štětka se jmenovala paní Eamesová. „To se rýmuje; Eames – bims!“ prohodil Wilburův otec. Paní Eamesová Wilburovi vysvětlila, že je vdova a že v Bostonu vede spořádaný život, jenomže aby si takový život mohla dovolit, musí se prodávat v nějakém zastrčeném městečku. Prosila Wilbura, aby jí umožnil zachovat její pověst nedotčenou – v Bostonu. Wilbur ji ujistil, že z jeho strany nehrozí její pověsti žádné nebezpečí, a navíc té ženské bez požádání vyplatil ze svého víc peněz, než jí předtím dal jeho otec. Výši té původní platby se Wilbur dozvěděl později, když mu otec vyprávěl, že paní Eamesová je počestná Portlanďanka, jež se těší dobré pověsti, a občas musí prodávat své tělo v Bostonu, aby si udržela patřičné zdání v Portlandu. Wilburovu otci se ze staré známosti uvolila prokázat službu – „Jen protentokrát!“ – a výjimečně se ponížila ve svém domovském městě.

Wilburův otec nevěděl, že paní Eamesová má dceru, která, jak sama přiznala, je k maní levněji než její matka, přičemž se nesnaží budovat si žádnou pověst v Bostonu ani v Portlandu. Ve vlaku, za celou cestu na bostonské Severní nádraží, to mrzuté děvče nepromluvilo ani slovo; hovořil za ni její doutníkový dech a pohrdavý pohled. Wilbur otci nikdy neřekl o rozporech ohledně toho, v kterém městě si paní Eamesová uchovává dobrou pověst, a nikdy mu neprozradil, že od paní Eamesové dostal kapavku, protože ani nemusela vědět, že ji má.

Na medicíně se Wilbur dozvěděl, že gonorrhea může ve vejcovodech ženy přežít celá léta. Jen objeví-li se v pánevní dutině absces, může se žena dozvědět, že je nakažená. Průvodní příznaky – výtoky a tak podobně – mohou zůstat dlouho nepovšimnuty. U Wilbura Larche ovšem nepovšimnuty nezůstaly. V oněch předpenicilinových časech přežívala bakteriální infekce v mladém Wilburově těle celé měsíce, a než konečně vyhasla, učinila z něj zaníceného bakteriologa. Zůstaly mu po ní jizvy na močové trubici a prostata ztvrdlá na kámen. Také v něm vyvolala náklonnost k éteru, protože spánek přivolaným éterem, který si občas naordinoval, zaháněl palčivou bolest, jež ho obtěžovala při močení i ve spánku. Toto ojedinělé a bolestivé setkání se sexuálním potěšením spolu s Wilburovými vzpomínkami na neláskyplné manželství rodičů přivedlo budoucího lékaře k přesvědčení, že sexuální zdrženlivost je z hlediska lékařského i filozofického rozumná.

Téhož roku 188-, kdy se Wilbur Larch stal doktorem medicíny, zemřel Neal Dow. Zanedlouho následovala hrdinného zastánce abstinence do hrobu truchlící Larchova matka. Několik dnů poté Wilburův otec prodal v dražbě veškeré zařízení jejich služebnického příbytku ve starostově sídle a odcestoval železnicí Grand Trunk do Montrealu, kde si na abstinenci nezakládali tolik, jako v Portlandu, a kde svá játra zatížil nad přípustnou mez. Jeho mrtvé tělo dovezla do Portlandu táž železniční společnost Grand Trunk, jež odtud bývalého soustružníka odvezla. Wilbur Larch přišel k vlaku a pomohl otcovy pozůstatky odnést. Na základě toho, co za svých prvních stáží na interně viděl u živoucích nebožtíků stižených cirhózou si mladý dr. Larch dovedl přesně představit, v jakém stavu byl otec těsně před smrtí. Cirhóza změní játra ve změť jizev a otoků, pokožku zbarví žloutenka žlučí, stolice je světlá, moč tmavá, krev se nesrazí. Dr. Larch pochyboval, že by si otec povšiml i dalšího průvodního jevu – impotence.

Bylo by dojemné, kdyby se mladý Larch rozhodl stát se porodníkem, protože mu ztráta rodičů vnukla touhu přivést na svět více dětí, ale cesta, která ho přivedla k porodnictví, byla ve skutečnosti posetá bakteriemi. Asistent na bakteriologii na lékařské fakultě v Harvardu, dr. Harold Ernst, proslul jako první nadhazovač školního mužstva, který zvládal točené míče, a byl také prvním hráčem univerzitního baseballového týmu, který se stal bakteriologem. Za časných rán v laboratoři – ještě předtím, než se dostavil dr. Ernst, zmíněný expert na míče s falší, aby připravil demonstraci nějakého pokusu – býval tam mladý Wilbur Larch úplně sám. Necítil se však osaměle v přítomnosti tolika bakterií množících se v Petriho miskách, jakož i těch, co přežívaly v jeho močovodu a prostatě.

Ukápl trochu výtoku odebraného ze svého penisu na obyčejný, ušmudlaný kousek slídy. I při více než tisícinásobném zvětšení ti zloduchové, které každého rána pozoroval, byli menší než obyčejní rezaví mravenci.

O několik let později Larch napsal, že gonokoky vypadají jaksi shrbeně – jako příliš vysocí návštěvníci v iglú. („Jsou sklonění,“ napsal, „jako kdyby měli pas a ukláněli se jeden druhému.“)

Mladý Larch upřeně hleděl do svého hnisu, dokud nepřišel dr. Ernst a nezačal se vítat s maličkými subjekty svých pokusů po celé laboratoři (jako by to byli spoluhráči z baseballového mužstva).

„Na mou věru, Larchi,“ poznamenal jednou ráno věhlasný bakteriolog, „když koukáte do toho mikroskopu, vypadáte, jako byste kul pomstu.“

Avšak výraz, jejž dr. Ernst zaznamenal ve tváři Wilbura Larche, nebyl pomstychtivým úšklebkem. Byl to jednoduše důsledek Larchova úsilí vymanit se z éterového omámení. Mladý student medicíny zjistil, že lehké, vonné výpary dokáží bezpečně a účinně zahnat bolest. V době, kdy bojoval s rejdícími gonokoky, se Larch stal zkušeným konzumentem éteru. A když zuřivé bakterie konečně ztratily sílu, byl již Larch na éteru závislý. Používal metodu volného odkapávání. Jednou rukou si na nose a ústech přidržoval trychtýřovitou masku – vyrobil si ji sám (kus tvrdého papíru svinutého do kornoutu obalil mnoha vrstvami gázy) – a druhou rukou ji zaléval. Používal čtvrtliberní plechovku s éterem, propíchnutou spínacím špendlíkem. Kapky padající ze záhybu špendlíku měly přesně žádoucí rozměr i frekvenci.

Stejným způsobem později podával éter i svým pacientkám, až na to, že sám si dopřával mnohem méně. Jakmile pocítil, že ruka s plechovkou začíná být nejistá, plechovku odložil. A pokud mu ruka, kterou si přidržoval kornout na nose a ústech, sklesla k boku, kornout mu spadl z obličeje – nemohl zůstat na místě, když ho nic nedrželo. Nikdy nezažil panický strach pacienta, kterého uspávají éterem – nikdy se ani nepřiblížil okamžiku, kdy by začal pociťovat nedostatek vzduchu. Masku vždycky odložil dřív, než k tomu mohlo dojít.

Když se mladý doktor Larch poprvé vydal z Jižní bostonské nemocnice za rodičkami v chudinských čtvrtích, měl již v duši pevně vyhrazené místo plné éterové pohody. Éter i gázový kornout vždycky nosil s sebou, ale ne vždy měl dost času, aby pacientku omámil. Porodní stahy často již příliš pokročily, než aby mohl být éter ku pomoci. Samozřejmě, měl-li dost času, používal jej; nikdy nesdílel přesvědčení některých svých kolegů, že éter je v rozporu s odvěkým zákonem, podle nějž by příchod dětí na svět měla provázet bolest.

Svůj první porod Larch absolvoval u litevské rodiny, v bytě se studenou vodou v nejvyšším patře domu, jehož okolí bylo poseto rozšlapaným ovocem, zbytky zeleniny a koňskými koblížky. Neměl k dispozici led, který by v případě poporodního krvácení přiložil na břicho nad dělohou. Na kamnech už sice vřela voda v hrnci, ale Larch by si byl přál, aby mohl vysterilizovat celý byt. Manžela poslal pro led. Změřil ženinu pánev. Prozkoumal polohu plodu. Naslouchal tlukotu jeho srdce a při tom pozoroval kočku, která si na podlaze v kuchyni hrála s mrtvou myší.

V místnosti byla i budoucí babička. Mluvila na rodící ženu litevsky. Dr. Larch si myslel, že hovoří nějakou divnou posunčinou, což v něm vyvolalo dojem, že budoucí babička je slaboduchá. Pokoušela se mu naznačit, že velké mateřské znamínko na její tváři jí působí obrovskou radost nebo bolest – dr. Larch nedokázal určit, co z toho je správně. Možná prostě chtěla, aby jí je odstranil ještě dřív, než odrodí dítě. Vymyslela si několik různých způsobů, jak ho na znaménko upozornit jednou pod ním přidržela lžíci, jako by každou chvíli mělo vypadnout, jindy je zas přikryla šálkem a znenadání je odkryla, jako by mu chtěla přichystat překvapení nebo předvést kouzelnický trik. Ale zápal, jejž věnovala každému dalšímu odhalení znaménka, dr. Larchovi napověděl, že stařena jednoduše zapomněla, že mu je už předtím ukázala.

Když se manžel vrátil s ledem, zakopl o kočku a ta dala najevo svou nelibost zvuky, jež ve Wilburu Larchovi vzbudily dojem, že je dítě už na světě. Larch byl rád, že nemusel použít kleště. Byl to rychlý, bezpečný, hlučný porod, po němž manžel odmítl dítě umýt. Nabídla se k tomu babička, ale Larch dostal strach, že v důsledku jejího rozrušení v kombinaci s mdlým rozumem by mohlo dojít k nehodě. Naznačil jí (jak nejlépe uměl, protože nemluvil litevsky), že je třeba dítě umýt teplou vodou a mýdlem – ale ne ho uvařit v hrnci na kamnech nebo držet hlavou dolů pod kohoutkem se studenou vodou –, potom obrátil pozornost k placentě, která nechtěla vyjít ven. Pacientka krvácela a Larch pochopil, že to krvácení brzy bude velmi vážné.

Požádal manžela, ať usekne trochu ledu – ten statný chlapík ho přinesl celý kvádr; vypůjčil si na to od ledařů kleště a teď stál uprostřed kuchyně s kleštěmi na rameni a tvářil se výhružně. Ten ledový blok by postačil na zastavení krvácení u mnoha pacientů, ale kdyby byl aplikován vcelku u jediné pacientky, rozdrtil by asi dělohu – ne-li celou pacientku. V tu chvíli namydlené děťátko vyklouzlo babičce z ruky a spadlo do nádobí namočeného ve studené vodě v dřezu pod kohoutkem. Stalo se to právě v okamžiku, kdy manžel opět zakopl o kočku.

Larch využil té chvilky, kdy babička i manžel měli jiné starosti, přes břišní stěnu rodičky pevně uchopil vrchol dělohy a silně ho stiskl. Žena vykřikla a popadla ho za ruce; babička nechala děcko v nádobí, objala Larche kolem pasu a kousla ho mezi lopatky. Manžel jednou rukou vylovil dítě z dřezu, avšak druhou rukou se rozpřáhl kleštěmi nad Larchem. V tom okamžiku Larch celý šťastný pocítil, že se placenta uvolňuje. Když jim ji nevzrušeně předvedl, babička i manžel očividně užasli mnohem víc než při narození dítěte. Nakonec dítě umyl sám, podal matce ergotamin, mlčky pokývl hlavou na pozdrav a odešel. Když vyšel z bytu, překvapilo ho, že téměř současně s tím, jak za ním zapadly dveře, uvnitř vypukl hlučný zmatek: babička, pacientka obložená ledem, manžel – všichni hulákali něco litevsky a také novorozenec se hlasitě přidal ke své první rodinné hádce. Vypadalo to, jako by porod a celé vystoupení doktora Larche jen nakratičko přerušily život naplněný nesrozumitelnou vřavou.

Larch tápal po temném schodišti a nahmatal si cestu na ulici, kde šlápl na shnilou hlávku salátu; povolila mu pod nohou s čvachtavým zvukem nepříjemně podobným křupnutí lebky novorozeného dítěte. Tentokrát už si nespletl děsivý vřískot kočky s dětským křikem. Podíval se nahoru právě v okamžiku, kdy z okna bytu litevské rodiny vylétl nějaký předmět. Sotva stačil uhnout. Očividně tou věcí mrštili po něm a Larch se pokoušel pochopit, jaké urážky – možná srozumitelné pouze Litevcům – se na těch ubohých lidech dopustil. Ohromeně zjistil, že předmětem, který za ním vyhodili oknem a jenž nyní bez života spočíval na zemi u jeho nohou, je kočka. Ale byl ohromen jen mírně; na prchavý okamžik se ho zmocnil strach, že by to mohlo být dítě. Od profesora vyučujícího na Harvardu porodnictví se Larch dozvěděl, že novorozenci jsou „obdivuhodně odolní proti napětí v tahu“, jenomže věděl, že i kočka je velmi odolná proti tahu, a všiml si, že tohle zvíře pád nepřežilo.

„U nás v St. Cloud’s,“ napsal později dr. Larch, „si neustále uvědomuji, zač vděčím Jižnímu Bostonu.“ Měl na mysli vděk za tamní děti a za pocit, jímž ho obdařily: že totiž příchod na svět byl pravděpodobně nejbezpečnějším okamžikem jejich životní dráhy. Také si vážil drsného upozornění, jehož se mu dostalo od prostitutek z Jižního Bostonu. Připomínaly mu bolestiplný dar paní Eamesové. Nemohl se podívat na prostitutku, aniž by si představil obraz jejích bakterií pod mikroskopem. A každá vzpomínka na ty bakterie vyvolávala touhu po vlahém éterovém omámení – jen jedno nadechnutí, jen maličkou dávku (a malounké zdřímnutíčko). Dr. Larch neholdoval alkoholu a nepropadl ani tabáku. Avšak tu a tam poškádlil umdlévajícího ducha trochou éteru.

Jednou v noci, když Wilbur podřimoval v Jižní bostonské nemocnici, upozornil ho jeden z lékařů, že právě přivezli naléhavý případ a že je na něm řada. Od doby, kdy ji Larch viděl naposledy, pacientka ztratila hodně na váze a přišla i o poslední známky mladosti, ale i tak v ní na první pohled poznal paní Eamesovou. Byla vyděšená a měla prudké bolesti, takže sotva popadala dech a jen s obtížemi pověděla sestře na příjmu své jméno.

„Rýmuje se to s bims,“ napověděl sestře dr. Larch.

Pokud i paní Eamesová okamžitě poznala jeho, nedala to na sobě znát. Na dotek byla studená, měla velmi zrychlený tep a břicho měla tuhé a bledé jako klouby zaťaté pěsti. Larch nezaznamenal žádné porodní stahy a nepodařilo se mu zachytit ani tlukot srdíčka plodu, který si nedokázal představit jinak než s rysy zachmuřené dospívající dcery paní Eamesové. Kolik jí teď asi je? napadlo ho. Asi tolik, jako jemu – na to se ještě stačil rozpomenout, než určil diagnózu paní Eamesové: krvácení v břišní dutině. Pustil se do operace, jakmile sekundář sehnal odpovídající krev pro transfuzi.

„Paní Eamesová,“ oslovil ji jemně a doufal, že ho poznala.

„Jak se má táta, Wilbure?“ zeptala se, ještě než ji začal operovat.

Břicho měla plné krve. Odsával ji houbou, aby zjistil zdroj krvácení, a uviděl, že vytéká z šest palců dlouhé trhliny na zadní straně dělohy. Larch provedl císařský řez a vyňal mrtvé dítě, jehož strhaná, opovržlivě stažená tvářička mu naléhavě připomněla dceru s doutníkem. Napadlo ho, proč vlastně paní Eamesová přišla do nemocnice sama.

Až do tohoto okamžiku měl Larch při operaci pocit, že má všechno pevně v rukou. Navzdory vzpomínkám na to, jak před ním tato žena kdysi ležela s roztaženýma nohama – a také na chorobu, které se teprve před nedávnem zbavil –, si byl jist, že se jedná o případ sice naléhavý, ale celkem snadno zvládnutelný. Avšak jakmile se pokusil paní Eamesové sešít dělohu, stehy jednoduše procházely tkání, která, jak si všiml, připomínala konzistencí měkký sýr – představte si, že byste zkoušeli sešít kus taveného sýra! Neměl na vybranou; musel dělohu odstranit. I po všech těch transfuzích Larch s podivem shledal, že je paní Eamesová v dosti dobrém stavu.

Ráno se poradil s šéfchirurgem. V Jižní bostonské nemocnici bylo běžné, že porodník byl především operatér; chirurgickou stáž absolvoval Larch ve Všeobecné nemocnici. Šéfchirurg sdílel Larchův zmatený údiv nad rozpadající se dělohou paní Eamesové. Dokonce i ta trhlina vypadala záhadně. Nenašli žádnou jizvu po předchozím císařském řezu, která by mohla povolit; děložní stěnu nemohla oslabit ani placenta, protože ta se nacházela u stěny protilehlé místu, kde došlo k roztržení. Neobjevili ani žádný nádor.

Osmačtyřicet hodin se paní Eamesové dařilo dobře. Utěšovala mladého Wilbura, aby se smířil se ztrátou rodičů. „Tvou matku jsem samozřejmě nikdy nepoznala,“ poznamenala důvěrně. Opět si dělala starosti, zda Wilbur bude mít na paměti její dobrou pověst, o čemž ji Wilbur ujistil. (A opravdu na to dbal – raději se nesvěřil šéfchirurgovi se svými obavami, že stav paní Eamesové mohl být způsoben kapavkou.) Na okamžik zapřemýšlel, kterou z historek o své počestnosti právě teď paní Eamesová používá – zda tvrdí, že vede řádný život v Bostonu nebo v Portlandu, či zda se do hry dostalo nějaké třetí město, což by nezbytně znamenalo třetí pomyslný život.

Třetí den poté, co paní Eamesová přišla o svoji zvláštní dělohu, se jí břicho opět naplnilo krví a Wilbur Larch ránu znovu otevřel. Tentokrát už měl strach, co objeví uvnitř. Nejprve se mu ulevilo, protože v břiše nebylo tolik krve jako předtím. Avšak po odsátí krve se mu podařilo perforovat střevo, kterého se sotva dotkl, a když se poškozený záhyb pokusil zvednout, aby trhlinu uzavřel, jeho prsty prošly střevem jako želatinou. Larch věděl, že pokud z takového křehkého rosolu sestávají všechny orgány, paní Eamesová nebude žít dlouho.

Přežila ještě tři dny. V noci po její smrti měl Larch ošklivý sen – jeho penis mu zůstal v ruce; pokoušel se ho přišít, ale pořád se, rozpadal a potom mu podobně začaly odpadávat i prsty. Jak typický sen pro chirurga! pomyslel si. Prsty jsou cennější než penis. Jak typické pro Wilbura Larche!

Díky této události se Larch utvrdil ve svém přesvědčení ohledně pohlavní zdrženlivosti. Čekal, kdy neduh, který zničil paní Eamesovou, zahubí i jeho, avšak pitva provedená významným patologem přinesla výsledek, který mu připadal zavádějící.

„Kurděje,“ prohlásil patolog.

Tohle má být patolog, pomyslel si Wilbur Larch. Kurděje, to tak!

„Paní Eamesová byla prostitutka,“ sdělil Larch uctivě patologovi. „Nebyla námořník.“

Ale patolog si byl jist. S kapavkou to nemá nic společného ani s těhotenstvím. Paní Eamesová zemřela na námořnickou zhoubu; její tělo neobsahovalo ani stopu vitaminu C a také, jak dodal patolog, „trpěla rozpadem pojivové tkáně, doprovázeným krvácením, jak je v takových případech obvyklé“. Kurděje.

Byla to sice záhada, ale dr. Larche to přesvědčilo, že se nejedná o záhadu venerického původu, takže se alespoň jednou v noci dobře vyspal, než ho navštívila dcera paní Eamesové.

„Teď přece není řada na mě,“ bránil se rozespale, když ho kolega probudil.

„Tvrdí, že jsi její doktor,“ opáčil kolega.

Dceru paní Eamesové, která kdysi byla k maní levněji než její matka, nepoznal. Teď by si mohla účtovat víc, než kdy mohla očekávat její matka. Jestli tenkrát ve vlaku vypadala o pár let mladší než Wilbur, teď se zdála být o několik let starší. Zamračený pohled nedospělé holky vyzrál v drzý, jízlivý úšklebek. Líčidla, šperky i parfém – všechno bylo křiklavé; k tomu umolousané šaty. Vlasy spletené do jediného silného copu, do něhož si vetkla racčí pero, měla tak pevně stažené dozadu, až jí vystupovaly žíly na spáncích. Také svaly na krku měla napjaté – jako by ji nějaký násilnický milenec hodil na záda a držel ji při zemi za ten tlustý, tmavý vrkoč.

Místo pozdravu podala Wilburu Larchovi láhev s hnědou tekutinou; přes nedostatečně těsnící korkovou zátku pronikalo štiplavé aroma. Z upatlané etikety se nedalo nic vyčíst.

„Tohle ji dostalo,“ zavrčela dívka. „Já takový věci neberu; jsou jiný způsoby.“

„Nejste vy slečna Eamesová?“ otázal se Wilbur Larch a začichal po nezapomenutelném doutníkovém dechu.

„Povídám, že jsou jiný způsoby!“ opakovala slečna Eamesová. „Nejsem eště tak daleko, jako vona, u mě to není na rychlovku!“

Wilbur Larch přičichl k láhvi, kterou držel v ruce; věděl, co myslí tím „na rychlovku“. Jestliže byl plod zralý na rychlovku, znamenalo to, že matka už ucítila jeho pohyby, že je asi v polovině těhotenství, obyčejně ve čtvrtém nebo pátém měsíci. Někteří věřící lékaři zastávali názor, že v okamžiku, kdy je řeč o rychlovce, má už plod duši. Wilbur Larch se nedomníval, že by lidé měli duši, avšak až do poloviny devatenáctého století zaujímal občanský zákoník k potratům jednoduchý a (podle Wilbura Larche) rozumný postoj: V době před „urychlením“ – tedy až do chvíle, kdy rodička pocítila první pohyby plodu – byl potrat legální. Doktor Wilbur Larch však považoval za mnohem důležitější skutečnost, že před prvními pohyby není potrat pro matku nebezpečný. Wilbur Larch věděl, že po třetím měsíci se plod, ať už se mezitím začne hýbat nebo ne, v děloze drží silou, jíž není snadné překonat.

Například tekutina v láhvi, kterou měl Wilbur Larch právě v ruce, nedokázala poskytnout dostatečnou sílu k uvolnění plodu z dělohy paní Eamesové – i když patrně dokázala plod zabít a rozežrat vnitřnosti paní Eamesové na kaši.

„Musí to bejt prudce jedovatý,“ podotkla drsná dcera paní Eamesové k Wilburu Larchovi, který trošičkou svého milovaného éteru očistil ucamranou nálepku na láhvi natolik, že si mohl přečíst:

FRANCOUZSKÝ LUNÁRNÍ ROZTOK

Zajišťuje pravidelnou periodu!

Potlačuje poruchy v menstruaci!

(Doktor Larch věděl, že poruchy v menstruaci jsou eufemismem pro těhotenství.)

Pozor: Nebezpečné vdaným ženám!

Téměř vždy způsobí samovolný potrat!

… uzavíral nápis. Samozřejmě, právě proto paní Eamesová ten přípravek užívala znovu a znovu.

Larch se o zneužívání látek vyvolávajících potraty učil na lékařské fakultě. Některé – jako ergotamin, jehož Larch použil, aby vyvolal děložní stahy, které vypudily placentu, nebo výtažek z hypofýzy – účinkují přímo na dělohu. Jiné ničí střeva – byla to obyčejná purgativa s drastickými účinky. Dvě mrtvoly, s nimiž Larch při studiu pracoval, se staly obětí celkem běžně používaného domácího potratového přípravku té doby – terpentýnu. V osmdesátých a devadesátých letech devatenáctého století ženy, které nechtěly mít děti, umíraly také na otravu strychninem a olejem z routy vonné. Francouzský lunární roztok, který paní Eamesová vyzkoušela, byl vlastně olej z vratiče; brala ho tak dlouho a v takovém množství, až její střeva zcela ztratila schopnost přijímat vitamin C. A vlastním přičiněním se proměnila v tavený sýr. Jak správně rozpoznal onen patolog, zemřela na kurděje.

Paní Eamesová si mohla zvolit ještě z několika dalších možností, jak zabránit narození dítěte. Proslýchalo se, že jeden z notoricky známých potratářů v Jižním Bostonu je také nejúspěšnějším pasákem v téže čtvrti. Za potrat si účtoval téměř pět set dolarů, což si mohla dovolit jen málokterá z těch chudých žen, a tak se všechny v důsledku svého dluhu stávaly jeho děvkami. Jeho sídlo – jakož i sídla jiných, jemu podobných – se nacházelo v místě zvaném docela prostě „U Harrisonky“ – což bylo příhodně neurčité označení a přitom ne zcela beze smyslu. Jedna z klinik Jižní bostonské nemocnice totiž stála na Harrisonově ulici, takže obecně užívané pojmenování „U Harrisonky“ naznačovalo zcela správně, že se jedná o cosi pokoutního – nemluvě o tom, že to bylo nezákonné.

Nechat si udělat potrat „U Harrisonky“ nebylo nic moc, což patrně musela vědět i paní Eamesová. Také její dcera se vyznala v metodách, jichž se tam používalo; proto raději dala možnost Wilburu Larchovi, aby ten zákrok provedl – a sobě tím poskytla šanci na kvalitně odvedenou práci.

„Povídám, že to není na rychlovku,“ opakovala dcera paní Eamesové mladému Larchovi. „Semnou to bude jednoduchý. Za pár minut vodkráčím po svejch.“

V Jižní bostonské minula půlnoc. Sekundář už spal a spala i sestra, která prováděla anestezii. Kolega, který Larche probudil, už šel taky spát.

Rozšíření děložního hrdla v kterémkoliv stadiu těhotenství obyčejně vyvolá děložní stahy, jež vypudí její obsah. Larch také věděl, že stejný efekt by přinesla i aplikace nějakého dráždidla. Stažení a vypuzení. Mladý Wilbur Larch civěl na dceru paní Eamesové a nohy měl jako z kamene. Jako by ještě pořád stál v drncajícím vlaku z Portlandu s rukou na opěradle za zády paní Eamesové, když ještě netušil, že dostal tripla.

„Vy chcete potrat,“ řekl mírně Wilbur Larch. Tehdy to slovo použil poprvé v životě.

Dcera paní Eamesové si z copu vytáhla racčí brko a píchla ho špičkou do hrudi.

„Koukej srát, anebo slez z hrnce,“ vyzvala ho. Se slovy „srát“ a „hrnec“ k němu konečně dolehla vlna kyselého zápachu doutníkového kouře.

Wilbur Larch slyšel, že sestra anestezioložka spí; měla potíže s dutinami. Při potratu by nepotřeboval tolik éteru jako při porodu; stačilo by jen o málo víc, než kolik si běžně bral sám. Také usoudil, že by nebylo nutné pacientku oholit; před porodem se pacientky holily vždycky a Larch by dal přednost oholení i v případě potratu, ale mohl to vynechat. Určitě by však nevynechal éter. Okolí vagíny by dezinfikoval červeným merthiolátem. Kdyby byl prožil takové dětství, jako dcera paní Eamesové, také by neměl chuť přivést na svět dítě. Musel by použít dilatátor s Douglassovým zakončením – se zakulacenými, tupými konci, jež měly tu výhodu, že se snadno zaváděly do dělohy a nehrozilo nebezpečí uskřípnutí tkáně při vytažení. Jakmile by dělohu dostatečně rozšířil, pochyboval, že by bylo nutné použít kleště (pokud ovšem dcera paní Eamesové nebyla již delší dobu ve třetím nebo dokonce ve čtvrtém měsíci), ale i tak by je potřeboval jen k odstranění placenty a větších kousků. V jedné lékařské učebnici se hovořilo eufemisticky o produktech početí: lze je seškrábnout z děložních stěn kyretou, případně dvěma různě velkými kyretami, z nichž ta menší umožní dosáhnout i do koutů.

Avšak Wilbur Larch byl ještě moc mladý, a proto zaváhal. Myslel na to, jak dlouhou dobu bude muset dopřát dceři paní Eamesové, než se probere z omámení éterem, a co asi řekne kolegům nebo sestře, kdyby se probudila – a také sekundáři, pokud by se ukázalo, že dívka musí zůstat v nemocnici až do rána (například v případě nadměrného krvácení). Překvapila ho náhlá bolest v hrudi. Divoká dcera paní Eamesové ho znovu píchla racčím brkem.

„Nejdu na rychlovku! Nejdu na rychlovku, povídám!“ ječelo na něj to Eamesovic děvče a píchalo ho znovu a znovu, až se jí brk zlomil v ruce a ona ho nechala viset na jeho košili. Odvrátila se od něj a těžký cop mu přejel po tváři – voňavka ve vlasech potlačila pach kouře. Když odešla a Larch si sundal z prsou racčí pero, všiml si, že má ruce polité vratičovým olejem – Francouzským lunárním roztokem. Voněl docela příjemně, ale na okamžik přehlušil pach, který Larch miloval a na nějž byl zvyklý – vůni éteru a to ho připravilo o klidnou mysl.

U Harrisonky se nepoužíval éter. Tam si s bolestí nikdo nedělal starosti. U Harrisonky bolest zaháněli hudbou. V předních místnostech U Harrisonky cvičilo těleso zvané Německý sbor své Lieder. Zpívali procítěně. Možná se to líbilo i dceři paní Eamesové, ale když ji o týden později znovu přivezli do Bostonské jižní, o hudbě nic neříkala. Nikdo netušil, jak se tam vlastně dostala. Vypadala, jako by s ní někdo praštil o dveře. Také vykazovala známky po bití na tváři a na krku, možná proto, že nezaplatila obvyklou taxu za potrat. Měla vysokou horečku – opuchlý obličej byl na dotyk suchý a horký, jako chléb právě vytažený z pece. Podle horečky a podle napjatého břicha, ztvrdlého jako sklo, sekundář s noční sestrou usoudili na zánět pobřišnice. Wilbura vzbudili jen proto, že dcera paní Eamesové měla na ramínku šatů přišpendlený lístek.

DOKTORE LARCHI –

KOUKEJ SRÁT, NEBO

SLEZ Z HRNCE!

Na druhém ramínku, jako nepatřičně velká epoleta, která jí stahovala šaty z ramene, visely připíchnuté spodní kalhotky. Byly to její jediné. Zjistilo se, že na sobě žádné nemá. Ty kalhotky jí někdo očividně přišpendlil na šaty ve spěchu; aby se neztratily. Wilbur Larch nepotřeboval dceru paní Eamesové prohlížet nijak důkladně, aby se ujistil, že pokus o potrat se nepovedl. Plod, jehož srdce už dotlouklo, zůstal uvězněn uvnitř dělohy sevřené křečí po mnoha bezvýsledných stazích. Krvácení a infekci mohla způsobit kterákoliv z různých metod používaných U Harrisonky.

K těm patřila například vodní kúra, při níž se do dělohy zaváděla hadička s připojenou injekční stříkačkou, ovšem hadička ani voda nebyly sterilní a stříkačky se používalo i k mnoha jiným účelům. Dále zde byl primitivní odsávací systém, obyčejná vzduchotěsná nádoba, z níž bylo možné vysát vzduch nožní pumpou; měla dost síly na to, aby přivodila potrat, ale také dokázala skrze póry v pokožce vysát krev. Jemným tkáním způsobovala značné škody. A na tabulce vedle dveří U Harrisonky stálo také: PORUCHY V MENSTRUACI ODSTRAŇUJEME ELEKTROLÉČBOU! Jednalo se o McIntoshovu galvanickou baterii. K baterii se připojily dlouhé vodiče s nitrovaginálními a nitroděložními nástavci, jež měly gumou potažené rukojeti, které chránily potratářovy ruce před elektrickými šoky.

Když dcera paní Eamesové zemřela – dřív, než doktor Larch mohl začít operovat, a aniž by k němu promluvila byť jediné slovo (kromě té poznámky „Koukej srát, anebo slez z hrnce!“ připíchnuté na ramínku), měla teplotu skoro dvaačtyřicet. Sekundář považoval za nutné otázat se Larche, jestli tu ženu zná. Její vzkaz dozajista zněl dosti důvěrně.

„Zlobila se na mě, že jsem jí odmítl provést potrat,“ odpověděl Larch.

„Dobře jste udělal!“ prohlásil sekundář.

Jenže Wilbur Larch nechápal, jak by to mohlo pro někoho být dobře. Stěna břišní dutiny a všechny orgány byly zanícené, děloha dvakrát protržená a mrtvý plod, přesně v souladu s tvrzením dcery paní Eamesové, nedosáhl „urychleného“ stadia.

Ráno si dr. Larch zašel k Harrisonce. Potřeboval se na vlastní oči přesvědčit o tom, co se tam vlastně děje chtěl vědět, kam ženy chodí, když je odmítne lékař. Neustále myslel na poslední, doutníkovým tabákem prosycený vzdech dcery paní Eamesové, který mu zavanul do tváře, když se nad ní sklonil, než zemřela – samozřejmě mu připomněl tu noc, kdy potřeboval oheň jejího cigára při hledání svršků. On sám se celkem v pohodě smířil s představou, že se po zbytek života obejde bez sexu, ale jak by mohl odsuzovat jiné lidi za to, že sex provozují?

Halas Německého sboru ho udeřil už za dveřmi, na nichž byl nápis slibující elektroléčbu menstruačních poruch. Bylo slyšet jen nakřáplé, rozladěné piano – žádný hoboj, anglický roh, žádný mezzosoprán – ale přesto měl Larch dojem, že mu ta hudba připomíná Písně o mrtvých dětech od Mahlera. Po letech, když poprvé uslyšel hukot vodopádů v Three Miles Falls, přehlušující všechen křik, si vzpomněl na tu potratářskou melodii, jež prostupovala brloh U Harrisonky jako všudypřítomný zdroj energie. Zabušil na dveře – klidně mohl i zařvat – ale nikdo ho neslyšel.

Když otevřel dveře a vešel dovnitř, nikomu nestál ani za ohlédnutí. Německý sbor zpíval dál. Jediným nástrojem bylo piano a neměli zde ani dost židlí pro ženy; bylo tu jen pár stojanů s notami. Muži stáli nahloučení ve dvou skupinách daleko od žen; neměli dost kopií notových partů pro všechny zpěváky. Sbormistr stál u piana. Vysoký, plešatý, bez košile, jen ve špinavě bílém límci, který si ponechal snad kvůli odsávání potu. Oči měl přivřené jako při modlitbě, zato rukama zběsile bušil do vzduchu – jako by tím vzduchem, ztěžklým cigaretovým kouřem a zápachem laciného piva, jenž připomínal močovinu, skoro nešlo pohnout. Sbor se řídil podle divokých pohybů jeho paží.

Kdyby existoval jen trochu pečlivý či kritický bůh, pomyslel si Larch, všechny by nás usmrtil bleskem. Larch obešel piano zezadu a vkročil do jediných otevřených dveří. Prošel jimi do místnosti, kde nebylo vůbec nic ani kus nábytku, dokonce ani okno. Jenom jedny zavřené dveře. Larch je otevřel a ocitl se v jiné místnosti, jež zřejmě sloužila jako čekárna – alespoň se zdálo, že lidé, které zde uviděl, na něco čekají. Byly tam dokonce i noviny, čerstvé květiny a otevřené okno. Seděly tam čtyři dvojice. Nikdo z nich nečetl noviny, nevoněl ke květinám ani nevyhlížel z okna; všichni zírali na zem a nezvedli oči, ani když vstoupil Wilbur Larch. Za psacím stolem, na kterém ležel jen blok a pokladna, seděl čilý mužík a pojídal z misky cosi, co vypadalo jako námořnické fazole. Na pohled byl mladý, silný a lhostejný. Na sobě měl pracovní kombinézu a tričko bez rukávů, a na krku, kde sportovní instruktoři nosí píšťalku, mu visel klíč; určitě od pokladny. Hlavu měl stejně lysou jako sbormistr. Larche napadlo, že si ty hlavy možná holí.

Jakýsi muž, jenž vypadal jako jeden z příslušníků sboru, který si přišel na jednu, dvě písně odpočinout, se na něj sice nepodíval, ale zavolal na něj: „Hele, nechoďte sem. Pošlete jenom paničku nebo může přijít s kamarádkou.“

Z přední místnosti Larch slyšel, jak zpívají něco o „drahé mamince“ – to přece znamená slovo mütterlein, ne?

„Jsem lékař,“ řekl dr. Larch.

Chlap u pokladny nepřestal jíst, ale podíval se na Larche. Zpěváci zhluboka nabrali dech; ve zlomek vteřiny trvajícím tichu Larch uslyšel, jak ten člověk šikovně, hbitě vyškrabává lžící jídlo z misky, a z vedlejší místnosti zaslechl dávivý zvuk, po němž okamžitě následovalo šplouchnutí zvratků do plechového škopku. Jedna z žen v čekárně se rozplakala, ale než Larch stačil zjistit, která to je, zpěváci už popadli dech a zpívali dál. Asi něco o Kristově krvi, pomyslel si Larch.

„Co chcete,“ zeptal se Larche ten muž.

„Jsem lékař. Chci mluvit se zdejším doktorem,“ odvětil Larch.

„Tady žádnej není,“ opáčil muž. „Jenom vy.“

„Tak vám tedy chci poradit,“ navrhl Larch. „Nabízím lékařskou radu. Zdarma.“

Muž se zahleděl Larchovi do tváře, jako by doufal, že tam najde odpověď na jeho návrh. „Nejste na řadě,“ řekl po chvíli. „Počkejte, až na vás přijde řada.“

Zdálo se, že s tím se oba muži pro tuto chvíli spokojili. Larch se rozhlédl po nějaké židli a vybral si místo mezi dvěma dvojicemi žen. Byl tím vším natolik šokován, že ho ani nepřekvapilo, když zjistil, že jednu z těch dvojic zná: Litevka, jejímuž dítěti pomohl na svět (byl to jeho první porod), tu němě seděla vedle babičky se znamínkem na tváři. Ani se na něj nepodívaly. Larch se na ně usmál a kývl na pozdrav. Ženy byla v pokročilém stadiu těhotenství – až příliš pokročilém na snadný potrat i při nejbezpečnějším zajištění. Larch si zděšeně uvědomil, že jí to není schopen sdělit; mluvila jen litevsky. Určitě si o něm myslí, že umí rodit jenom živé děti! Navíc vůbec netušil, co se stalo s jejím prvním dítětem – ani jak s ním žila nebo žije. Začal nervózně podupávat a podíval se na druhou dvojici. Také zcela jistě matka s dcerou, ale obě byly mladší než Litevky a nedalo se na první pohled určit, která z nich je v jiném stavu. Alespoň v tomto případě se zdálo, že potrat nebude obtížný. Dcera vypadala příliš mladá na to, aby mohla být těhotná, ale proč potom, uvažoval Larch, by ji sem matka vodila s sebou? Že by tak nutně potřebovala doprovod? Nebo to měla být lekce? Dej si pozor, i tobě by se to mohlo stát! V přední místnosti pěvci hystericky ječeli cosi o lásce boží a o něčem, co znělo jako „oslňující sudba“ – verblendendenGeschicke.

Wilbur Larch upřel pohled na zavřené dveře, za nimiž slyšel nezaměnitelné zvuky svědčící o tom, že tam někdo zvrací. Oknem se do místnosti přihnala bzučící včela, která tu působila otřesně nepatřičně; zřejmě zjistila, že květiny jsou umělé, a rychle si pospíšila zase ven. Larch se podíval na dvojici Litevek a zjistil, že ho babička poznala. Také objevila nový způsob, jak předvádět své znamínko, z něhož nyní vyrůstalo víc chlupů, delších než předtím. Navíc skvrna mírně změnila barvu. Babička si prsty stiskla kůži po obou stranách, čímž kůže zrudla a vypadalo to, že znamínko každou chvíli exploduje jako nežit zralý k prasknutí. Těhotná žena si matčiných nechutných hrátek očividně nevšímala, a když upřela pohled na Larche, nezdálo se, že by ho poznala; vše, co by snad Larch z její tváře mohl vyčíst, bylo napsáno litevsky. Larch si pomyslel, že její manžel možná vyhodil dítě z okna a dohnal ji k šílenství. Na okamžik ho napadlo, jestli i sbor nezpívá litevsky, ale rozeznal v textu zmínku o boji mezi Gott und Schicksal – jasná němčina; zjevně se jednalo o střet Boha s osudem.

Výkřiku, který se prodral zavřenými dveřmi, nedalo moc práce přehlušit zpěv oznamující, že Bůh vyhrál. Mladá dívka vyskočila ze židle, zase si sedla, omotala si paže kolem těla, zaštkala – a aby zdusila pláč, schovala tvář do matčina klína. Larch si uvědomil, že i předtím plakala ona. Také pochopil, že potrat potřebuje ona, ne její matka. Dívka vypadala nejvýš na deset, dvanáct let.

„Promiňte,“ oslovil Larch její matku. „Jsem lékař.“

Připadal si jako herec s velkými vyhlídkami, které zhatila jediná pitomě napsaná replika – nic víc neřekl. „Jsem lékař.“ A co z toho vyplývá?

„Jste lékař,“ opakovala matka; řekla to hořce, ale Larche potěšilo, že aspoň nemluví litevsky. „A jak nám to pomůže?“ otázala se matka.

„V kolikátém je měsíci?“ zeptal se matky Larch.

„Asi ve třetím,“ odpověděla matka nedůvěřivě. „Ale já jsem jim už tady zaplatila.“

„Kolik je jí let?“ chtěl vědět Larch.

Dívka zvedla hlavu z matčina klína a vzhlédla; pramen špinavě blonďatých vlasů se jí zachytil v koutku úst. „Je mi čtrnáct,“ vyhrkla, jakoby na svou obranu.

„Bude jí čtrnáct. Napřesrok,“ upřesnila matka.

Larch vstal a oslovil muže s klíčem od pokladny. „Vraťte jim peníze. Já tomu děvčeti pomohu.“

„Myslel jsem, že jste přišel pro radu,“ řekl muž.

„Přišel jsem poradit,“ opravil ho Larch.

„A co kdybyste si taky nechal poradit, když už jste tady,“ navrhl muž. „Jakmile zaplatíte, část těch peněz je nevratná záloha. Tu zpátky dostat nemůžete.“

„Kolik dělá ta záloha?“ zajímal se Larch. Muž pokrčil rameny a zabubnoval prsty na víko pokladny.

„Asi polovic,“ odpověděl.

„Eure ganze Machtl“ ječel sbor. „Všechna tvá moc,“ přeložil si v duchu Wilbur Larch. Hodně studentů medicíny umělo slušně německy.

Když se zlověstné dveře konečně otevřely, do čekárny z nich úzkostlivě nakoukla postarší dvojice; vypadali jako něčí prarodiče. Ve tvářích se jim mísil zmatek se zvědavostí; jak se u starších párů často stává, jejich obličeje se časem začaly podobat jeden druhému. Byli malí, shrbení a za nimi na lehátku – nehybně, jako by tam byla jen namalovaná – ležela žena, přikrytá prostěradlem. Oči měla otevřené, ale pohled nezaostřený. Na ručníku na podlaze, tak, aby ho měla na dosah, ležel škopek na zvracení.

„Povídal, že je doktor,“ hlásil chlap u pokladny, aniž by se na oba staříky podíval. „Prej nabízí lékařskou radu. Zdarma. A chce, abysme těmhle dámám vrátili prachy. Že se o slečnu postará sám.“

Ze způsobu, jak se ta stará ženská postavila do dveří mezi čekárnou a operačním sálem – či spíš jak je opanovala –, Larch pochopil, že hlavní slovo tu má ona; šedovlasý stařík je její asistent. Ta stará paní se napohled hodila spíš do pěkně upravené kuchyně, kde by pekla cukroví a všechna děcka ze sousedství by ji mohla přijít navštívit, kdy by chtěla.

„Doktor Larch,“ představil se Larch s poněkud až příliš zdvořilou úklonou.

„Aha, doktor Larch,“ opakovala nevzrušeně stařena. „Koukej srát, nebo slez z hrnce?“

V okolí hnízda U Harrisonky téhle potratářce všichni říkali paní Santa Clausová. Ona ten výrok sama nevymyslela – ani nenapsala ten vzkaz. Napsala ho sama dcera paní Eamesové ještě předtím, než se vydala za paní Santa Clausovou; dobře věděla, jaká nebezpečí na ni U Harrisonky číhají, a uvědomovala si, že až s ní paní Santa Clausová skončí, nemusela by už být schopná něco psát.

Larche setkání s paní Santa Clausovou zaskočilo, přesně řečeno ho zaskočil její postoj. Představoval si, že v přímé konfrontaci s jakýmkoliv potratářem bude mít navrch on (dr. Larch). Alespoň se o to pokusil. Vkráčel do operačního sálu a něco zvedl z podlahy, jen aby dal najevo své nadřazené postavení. Byla to sací nádobka spojená krátkou hadicí s nožní pumpou. Nádobka mu přesně pasovala do dlaně; jasně si představil, že stejně dobře pasuje i na jiné místo. K jeho překvapení, když si přiložil nádobku k dlani, paní Santa Clausová začala šlapat na pumpu. Jakmile ucítil, že se mu krev hrne do pórů, nádobku odtrhl, aby mu na spodní části dlaně nezpůsobila podlitinu nebo ještě něco horšího.

„No?“ vyjela na něj paní Santa Clausová. „Co nám poradíte, pane doktore?“ Jakoby v odpověď na její slova pacientka pod prostěradlem přitáhla Larche k sobě. Čelo měla zalité potem.

„Vůbec netušíte, co děláte,“ řekl Larch paní Santa Clausové.

„Dělám aspoň něco,“ opáčila stařena s nevlídným klidem. „Jestli víte jak na to, tak proč to nezkusíte?“ dorážela paní Santa Clausová. „Když to umíte, tak proč mě nepoučíte?“

Žena pod prostěradlem vypadala na omdlení, ale snažila se sebrat. Posadila se a začala se prohlížet; zjistila, že pod prostěradlem má na sobě svoje šaty. To ji zřejmě uklidnilo.

„Prosím vás, poslouchejte mě,“ požádal ji doktor Larch. „Jestli máte horečku – nebo nějaké větší krvácení – musíte do nemocnice. Bez odkladu.“

„Myslela jsem, že chcete poradit mně,“ přerušila ho paní Santa Clausová. „Tak kde to vázne?“

Larch se snažil nebrat ji na vědomí. Vyšel do čekárny a matce s mladistvou dcerou poradil, že by měly odejít, ale matce dělaly starosti peníze.

„Vraťte jim ty peníze!“ přikázala paní Santa Clausová chlapovi u pokladny.

„Záloha se nevrací,“ oponoval znovu.

„Vraťte jim i zálohu!“ poručila mu rozzlobeně stařena. Vstoupila do čekárny a dívala se, jak nabručeně provádí požadovanou transakci. Položila dr. Larchovi ruku na paži. „Zeptejte se jí, kdo je otcem,“ vybídla ho paní Santa Clausová.

„Do toho mi nic není,“ namítl Larch.

„To je fakt,“ přikývla stařena. „V tom máte pravdu. Ale stejně se jí zeptejte – je to zajímavá historka.“

Larch se snažil si jí nevšímat paní Santa Clausová popadla matku i dceru. „Povězte mu, kdo je otcem,“ naléhala. Dcera začala fňukat a rozbrečela se. Paní Santa Clausová si jí přestala všímat a zaměřila se jen na matku. „Povězte mu to,“ opakovala.

„Můj manžel,“ zamumlala žena a dodala, jako by to nebylo jasné: „Její otec.“

„Otcem je její otec,“ vysvětlila dr. Larchovi paní Santa Clausová. „Už chápete?“

„Ano, chápu. Děkuji vám,“ řekl dr. Larch. Musel tu třináctiletou dívku vzít kolem pasu, protože se začínala hroutit; oči měla zavřené.

„Tak jako ona skončí možná třetina všech mladých holek,“ sdělila Larchovi nevraživě paní Santa Clausová; chovala se k němu, jako by otcem byl on. „Asi tak každá třetí to má od otce nebo od bratra. Znásilnění,“ dodala paní Santa Clausová. „Incest. Rozumíte?“

„Ano, děkuji.“ Larch táhl dívku za sebou a chytil za rukáv i její matku, aby je následovala.

„Koukej srát, anebo slez z hrnce!“ zaječela za nimi paní Santa Clausová.

„Vy hladi doktorský!“ zahulákal pokladník. „Jste všecky stejný.“

Sbor stále zpíval. Larch měl dojem, že rozeznal slova „von keinen Storm erschrecket“ – žádná bouře ho neděsí.

V prázdné místnosti, jež oddělovala písně od potratů, se Larch a matka s dcerou srazili s tou ženou, co předtím ležela pod prostěradlem. Ještě pořád byla na omdlení, nervózně těkala očima a na zádech jí šaty přilepil k tělu pot.

„Prosím vás, nezapomeňte na to,“ nabádal ji Larch. „V případě horečky nebo jakéhokoliv většího krvácení…“ vtom si všiml, že má k ramínku šatů připíchnuté kalhotky. Tato upomínková epoleta byla odznakem provozovny U Harrisonky něco jako stužka za odvahu. Ta žena očividně vůbec nevěděla, že tam ty kalhotky má. Larch si představoval, že se Jižní Boston jen hemží potácejícími se ženami s kalhotkami přišpendlenými na rameni; byla to stejně nezaměnitelná značka jako písmeno A, které před dávnými lety vypalovali puritáni v Nové Anglii povětrným ženštinám na prsa.

„Počkejte!“ zvolal Larch a chňapl po kalhotkách. Ale žena neměla chuť čekat, vytrhla se mu, špendlík se uvolnil a zapíchl se Larchovi do ruky. Když byla pryč, schoval kalhotky do kapsy saka.

Odváděl matku s dcerou místností, kde neustále zněly opojné melodie, jenže teď právě si sbor udělal pivní pauzu. Štíhlý plešatý sbormistr ponořil nos do pěnivého moku, a když vzhlédl, uviděl dr. Larche odcházet s oběma ženami. Na rtech mu ulpěla bílá pěna a také na špičce nosu měl bělostnou kapku. Sbormistr pozvedl holbu k dr. Larchovi jako k přípitku. „Bůh buď pochválen,“ zvolal. „Jen dál zachraňujte ty nebohé duše, doktore!“

„Danke schön“ zavolal za ním celý sbor. Samozřejmě že určitě nezpívali Mahlerovy Písně o mrtvých dětech, jenže právě tyhle písně tehdy doktor Larch slyšel.

„V jiných částech světa,“ napsal doktor Larch po příchodu do St. Cloud’s, „je nezbytně nutné umět jednat dřív, než máte čas se rozmyslet – ale přitom jednat správně. Možná, že u nás v St. Cloud’s budeme mít víc času na přemýšlení.“

Chtěl tím říci, že v Bostonu byl hrdinou; jenže mu to dlouho nevydrželo – být hrdinou. Odvedl dceru i s matkou do Bostonské jižní. Sekundářovi nadiktoval tento zápis:

„Jedná se o třináctiletou dívku. Její pánev má jenom tři a půl palce v průměru. Při dvou předchozích, protrahovaných porodech se měkké porodní cesty potrhaly a nyní se tam nachází zjizvená, nepoddajná tkáň. Jde o třetí těhotenství v důsledku incestu – znásilnění a incestu. Kdyby plod donosila, mohla by porodit jen císařským řezem, což – s ohledem na křehké zdraví dítěte (a ona je opravdu dítě), nemluvě o jejím duševním stavu – by mohlo být nebezpečné. Proto jsem se rozhodl provést potrat.“

„Vážně?“ podivil se sekundář.

„Přesně tak,“ opáčil Larch a obrátil se k sestře-anestezioložce: „Uděláme to teď hned.“

S potratem byl hotov během dvaceti minut Larchova schopnost přesného dávkování éteru byla předmětem závisti všech kolegů. Použil dilatátor s Douglassovým zakončením a střední i malou kyretu. Samozřejmě že děvče nemělo žádnou zjizvenou, nepoddajnou tkáň, ani potrhané měkké porodní cesty. Bylo to její první, nikoliv třetí těhotenství, a jakkoliv to opravdu byla malá holka, rozhodně průměr její pánve přesahoval tři a půl palce. Tyto fiktivní podrobnosti Wilbur Larch uvedl jen kvůli sekundáři; účelem bylo, aby sekundářově zprávě dodaly na přesvědčivosti. V Jižní bostonské nikdy nikdo nezpochybnil Larchovo rozhodnutí provést tento potrat, nikdo se o tom ani nezmínil, ale dr. Larch poznal, že se cosi změnilo.

Všiml si, že když vstoupí do místnosti, hovor náhle utichne. Zaznamenal jakousi odměřenost; ne že by se mu ostatní vyloženě vyhýbali, ale nikdo ho nikam nezval. Večeříval sám v nedaleké německé restauraci; dával si vepřové nožičky s kyselým zelím a jednou večer si poručil i pivo. Připomnělo mu jeho otce. Bylo to první a poslední pivo v životě Wilbura Larche.

V této životní etapě se zdálo, že je Wilbur Larch předurčen k tomu, aby všechny zkušenosti zažíval jenom jednou; jediný sexuální zážitek, jediné pivo, jediný potrat. Avšak měl už nejednu zkušenost s éterem, a kromě toho se v South Endu rychle rozšířila novina, že vedle paní Santa Clausové tu je ještě jiná možnost. Poprvé byl osloven ve chvíli, kdy stál u vozíku pouličního prodavače ovoce a popíjel čerstvě vymačkanou pomerančovou šťávu. Náhle se vedle něj zjevila vysoká, vyzáblá ženština s nákupní taškou a košem na prádlo.

„Nepotřebuju rychlovku,“ zašeptala Wilburu Larchovi. „Co to bude stát? Přísahám, že to není na rychlovku.“

Potom už ho pronásledovaly všude. Vždycky svým kolegům z Jižní bostonské rozespale namítal: „Teď přece není řada na mě, nebo jo?“ A pokaždé se dočkal stejné odpovědi: „Tvrdí, že jsi její doktor.“

Wilbur Larch byl rodákem z Maine, a proto měl ve zvyku dívat se lidem do tváře, přímo do očí, ale teď pohledem uhýbal k zemi nebo stranou, jako člověk z města a lidem dalo práci, než se jim podařilo pohlédnout mu do očí. V poště jednou obdržel spolu s katalogem chirurgických nástrojů od firmy Fred Halsam & Co. i knihu paní W. H. Maxwellové Lékařka radí dámám ze Spojených států. Paní Maxwellová řídila až do sedmdesátých let devatenáctého století ženskou kliniku v New Yorku. „Autorka nezřídila svoji nemocnici jenom pro ženy těsně před a po slehnutí,“ napsala. „Je přesvědčena o tom, že s ohledem na nemilosrdné postoje, jež naše společnost zaujímá vůči chybujícím ženám, je žádoucí poskytnout těmto nešťastnicím azyl, kam se mohou utéci. Pod jehož ochranou se jim dostane příležitosti nerušeně uvážit svou situaci, navždy skrýt své momentální neštěstí a upevnit své odhodlání být napříště moudřejší. Duše opravdového lékaře nikdy není dost široká a vlídná.“

Wilbur Larch si pochopitelně všiml, že Jižní Boston neúprosně překypuje nemilosrdnými postoji vůči chybujícím ženám a že on, z hlediska zmíněných chybujících, se stal azylem, kam se mohou utéci.

Místo toho však utekl on sám. Vrátil se domů, do Maine. Na lékařské komoře státu Maine si zažádal o jakékoli užitečné místo v porodnickém oboru. Zatímco pro něj hledali místo v nějaké zaostalé obci, zalíbil se jim jeho diplom z Harvardu a učinili ho členem komory. Wilbur Larch na nové jmenování čekal v rodném Portlandu; v bezpečném přístavu se sídlem bývalého starosty, kde prožil polovinu dětství, a prosoleným hotýlkem, kde chytil dávku života od paní Eamesové.

Byl zvědav, jestli se mu nebude po Jižním Bostonu stýskat: třeba po hadačce z ruky, která mu předpověděla, že ho čeká dlouhý život a bude mít kupu dětí (ani je nespočítáte!), což Larch pochopil jako potvrzení správnosti svého rozhodnutí stát se porodníkem. Nebo po věštkyni, jež mladému Larchovi oznámila, že nepůjde ve šlépějích svého otce, což Wilburu Larchovi docela vyhovovalo, protože nevěděl vůbec nic o soustruzích, nepotrpěl si na pití a s jistotou věděl, že se jeho zhoubou nestanou játra. Také tam byl čínský kořenář, který Larchovi poradil, že kapavku vyléčí rozmačkanými zelenými lístky s chlebovou plísní, které si musí přikládat na penis. Ten mastičkář měl skoro pravdu. Chlorofyl v listech by zničil bakterie působící gangrénu, ale nezahubil by roztančené páry v buňkách produkujících hnis, ty neposedné gonokoky. Ty by však zlikvidoval penicilin, jenž je součástí jistých chlebových plísní. Ještě po létech doktor Larch často sníval o tom, že kdyby se byl dr. Harold Ernst, bakteriolog z Harvardu a odborník na falšované míče, dal dohromady s čínským kořenářem z Jižního Bostonu… co všechno by ti dva spolu nevyléčili?

„Nevyléčili by sirotky,“ napsal dr. Larch, když se z tohoto snu probral.

Sirotci z Jižního Bostonu: Wilbur Larch si je pamatoval z porodního oddělení v Bostonské jižní. V devadesátých letech jen méně než polovina matek měla manžela. Stanovy nemocnice přikazovaly, že k léčbě smějí být přijaty „jen vdané nebo nedávno ovdovělé ženy, pevných morálních zásad“. Na tomto ustanovení trvali zejména příslušníci dobročinných občanských sdružení, která jako první přispěla tisíci dolarů na zbudování porodnice pro chudé, ale po pravdě řečeno tam přijímali skoro každého. Přicházelo udivující množství žen, jež o sobě tvrdily, že jsou vdovy nebo manželky námořníků, kteří se právě plaví někde po moři – Wilbura Larche vždycky napadlo, že asi odpluli s lodí Great Eastern.

Bylo mu divné, jak to, že v Portlandu žádní sirotci nejsou ani nebohé ženské. Ve spořádaném městě Portlandu si připadal neužitečný. Bylo ironií osudu, že zatímco vyčkával, až ho vyšlou někam, kde ho budou potřebovat, mířil už k němu prostitutčin dopis o opuštěných ženách a sirotcích v St. Cloud’s.

Ale než ho dopis dostihl, dostalo se mu jiného pozvání. Potěšení z jeho společnosti se dožadovala paní Channing-Peabodyová z vážené bostonské rodiny Channing-Peabodyů, která trávila každé léto na svém pobřežním sídle východně od Portlandu. V pozvání se naznačovalo, že mladý pan Larch možná v Portlandu postrádá společenský život, jakému bezpochyby uvykl v Bostonu, a že mu snad přijde vhod zahrát si tenis či kroket nebo si vyjet na plachetnici, a potom povečeřet s Channing-Peabodyovými a jejich přáteli. Larch v Bostonu neuvykl společenskému životu. Channing-Peabodyovy si v mysli spojoval s pojmy, jako je Cambridge nebo Beacon Hill, kam ho nikdy nikdo nepozval, a i když věděl, že příjmeními Channing a Peabody se honosí dvě staré bostonské rodiny, toto zvláštní spojení obou jmen mu nic neříkalo. Z toho, co Wilbur Larch o těchto společenských vrstvách věděl, mohl klidně soudit, že Channingovi a Peabodyovi pořádají společnou oslavu a dohodli se, že na pozvánkách spojí obě jména pomlčkou.

Pokud jde o plachtění, Wilbur Larch nikdy na vodě nebyl – ani ve vodě. Jako rodák z Maine věděl, že plavat ve vodě je hloupost. Mainské vody se podle mínění Wilbura Larche hodily jen pro lufťáky a humry. A co se týče tenisu a kroketu, neměl ani vhodné oblečení. Jednou si prohlížel starý akvarel znázorňující jakousi podivnou hru na trávě a při tom ho napadlo, že třískat vší silou dřevěnou palicí do dřevěné koule by mohla být vděčná zábava, ale musel by se tomu nejprve naučit o samotě, tak, aby ho nikdo neviděl. Litoval peněz, které musel zaplatit za odvoz do letního sídla Channing-Peabodyových, a vzhledem k roční době se ve svém oděvu necítil moc pohodlně – měl na sobě svůj jediný oblek tmavý a těžký. Vzal si ho poprvé od své návštěvy U Harrisonky. Když uchopil velké měděné klepadlo na domovních dveřích Channing-Peabodyových (rozhodl se, že svůj příchod dá raději oficiálně najevo, než aby se pokoušel vmísit se mezi návštěvníky v bílém, kteří se po celém pozemku věnovali rozličným sportům), uvědomil si, že oblek je nejen příliš teplý, ale že by také potřeboval vyžehlit. V kapse saka navíc objevil kalhotky té ženy, co si U Harrisonky nechala pomoci od dítěte. Wilbur Larch ty kalhotky držel v ruce a upřeně na ně hleděl – vzpomínal, jak jí lehkovážně visely na rameni jako epoleta chrabrého válečníka –, když vtom mu paní Channing-Peabodyová otevřela dveře.

Neměl čas vrátit kalhotky do postranní kapsy, a tak je nacpal do náprsní kapsičky, jako by to byl kapesník, kterým si právě vyčistil nos. Z toho, jak paní Channing-Peabodyová rychle uhnula očima, pochopil, že poznala, co to je: dámské spodní prádlo; je to jasné jako facka.

„Doktor Larch?“ otázala se nejistě paní Channing-Peabodyová, jako by teprve podle těch kalhotek odhadla Larchovu totožnost.

Měl bych se sebrat a odejít, pomyslel si Wilbur Larch, ale odpověděl: „Ano, jsem doktor Larch,“ a pak se jí uklonil. Připomínala vzhledem válečnou loď, měla opálený obličej a hlavu pokrytou helmicí stříbrošedých vlasů, jež se třpytily stejně nebezpečně jako kulka z pušky.

„Musíte se seznámit s mojí dcerou,“ sdělila mu. „A vůbec se všemi!“ dodala s halasným smíchem, při němž Wilburu Larchovi přeběhl po zádech mráz.

Všichni přítomní se zřejmě jmenovali Peabody, Channing nebo Channing-Peabody, a někteří z nich měli křestní jména připomínající příjmení. Byl tu Cabot a Chadwick a Loring a také Emerald (která měla v hnědých očích úplně prázdný pohled), ale dcera, již paní Channing-Peabodyová chtěla seznámit s doktorem Larchem, byla ze všech nejmladší, nejošklivější a vypadala z celé té party nejméně zdravě. Jmenovala se Missy.

„Missy?“ opakoval Wilbur Larch. Dívka přikývla a pokrčila rameny.

Seděli vedle sebe u dlouhého stolu. Naproti nim se posadil jeden z mladíků v bílém tenisovém úboru – nějaký Chadwick nebo Cabot. Tvářil se dopáleně; buď se právě se slečnou Channing-Peabodyovou pohádal, nebo by vedle ní raději seděl sám. Anebo je to prostě její bratr a nelíbí se mu, že u ní sedím tak blízko, pomyslel si Wilbur Larch.

Měl dojem, že tomu děvčeti není dobře. Jediná byla uprostřed té opálené rodiny bledá. Nimrala se v jídle. Byla to hostina, při níž se po každém chodu měnilo všechno nádobí, a protože se konverzace zadrhávala, nastávaly odmlky a hovor se ztišoval, cinkot porcelánu a stříbra zněl stále zřetelněji a kolem stolu sílilo napětí. To napětí však nebylo důsledkem něčeho, o čem byla řeč; to napětí vyvolalo cosi, o čem řeč vůbec nebyla.

Poněkud senilní lékař na odpočinku, sedící vedle Wilbura z druhé strany – buď nějaký Channing, anebo Peabody – přijal sdělení, že je Larch porodníkem, s očividnou nechutí. Ale přesto ten stařešina nedal pokoj a neustále se vyptával, jaké metodě dává doktor Larch přednost při vypuzování placenty do dolních porodních cest. Wilbur Larch se snažil dr. Peabodymu nebo Channingovi popsat vypuzení placenty pokud možno tichým hlasem, ale starouš špatně slyšel a pořád opakoval, aby mladý Larch mluvil nahlas! Jejich hovor – který v tu chvíli byl jedinou rozmluvou u stolu – tedy postupně dospěl až k možnosti poranění perinea – včetně vylíčení metody, jak zadržet hlavu dítěte, aby perineum neroztrhla – a ke správnému nastřižení při provádění episiotomie, nelze-li se natržení perinea vyhnout.

Wilbur Larch si uvědomoval, že Missy Channing-Peabodyová vedle něj mění barvu. Od mléčně bílé přes hořčicovou a trávově zelenou dospěla opět k bělostné barvě a pak omdlela. Pokožku měla chladnou a zavlhlou, a když se na ni Wilbur Larch podíval, zjistil, že má oči v sloup. Její matka a ten nasupený mladík v bělostném tenisovém úboru, Cabot nebo Chadwick, ji odvlekli od stolu. „Potřebuje vzduch,“ prohlásila paní Channing-Peabodyová; ovšem o vzduch není ve státě Maine žádná nouze.

Wilburu Larchovi už mezitím došlo, co Missy potřebuje. Potřebovala potrat. Napověděl mu to hněv zračící se ve tváři Chadwickovi či Cabotovi. Pochopil to ze senilního blábolu starého doktora, který se ho vyptával na „moderní“ porodnické metody, z toho, že kolem stolu ustala veškerá konverzace, a mnohé napovídal i ten cinkot příborů o talíře. Tak proto ho pozvali: Missy Channing-Peabodyová, trpící ranními nevolnostmi, potřebovala potrat. I bohatí lidé je někdy potřebují. Dokonce i bohatí lidé, o nichž byl Wilbur Larch přesvědčen, že se o všem vždycky dozvědí až jako ti poslední, dokonce i tito bohatí lidé se o něm doslechli. Chtělo se mu odejít, ale teď už ho na místě zadržel jeho osud. Někdy, když si nás lidé zařadí a označkují, se může stát, že se to zařazení stane naším posláním; Wilbur Larch pochopil, že je povolán. Dopis od prostitutky ze St. Cloud’s už byl na cestě k němu a on se tam měl brzy vydat, avšak nejprve musel dostát svému poslání tady a teď.

Zvedl se od stolu. Všechny muže odeslali do jakési zvláštní místnosti – pro doutníky. Ženy se shlukly kolem nějakého nemluvněte – ošetřovatelka nebo guvernantka (zase služebnice, pomyslel si doktor Larch) přinesla do jídelny čísi děťátko a ženské se na ně běžely podívat. Wilbur Larch se také podíval. Ženy mu udělaly místo. Děcko bylo asi tříměsíční, mělo růžové tvářičky a vypadalo spokojeně, ale na jeho obličeji dr. Larch zaznamenal stopy po kleštích: jasný vtisk, po kterém zůstane jizva. Já bych odvedl lepší práci, pomyslel si.

„Není to roztomilý drahoušek, doktore Larchi?“ otázala se jedna z žen.

„Škoda jen té jizvy po kleštích,“ odvětil Larch – a všichni zmlkli.

Paní Channing-Peabodyová ho odvedla do haly. Nechal se od ní zavést do pokoje, který pro něj připravili. Cestou prohodila: „Máme takový menší problém.“

„V kolikátém je měsíci?“ zeptal se paní Channing-Peabodyové. „Začaly už pohyby?“

Ať už pohyby začaly nebo ne, Missy byla dokonale připravená.

Rodina přeměnila malou čítárnu v operační sál. Visely tam staré obrazy mužů v uniformách a v policích stály vzorně srovnané (a zřejmě dlouho nedotčené) knihy. Ponuré popředí místnosti vyplňoval solidně vyhlížející stůl pokrytý vrstvou vaty a gumovým přehozem a samotná Missy už čekala ve správné poloze, připravená k prohlídce. Někdo ji mezitím oholil a vydezinfikoval roztokem dichloridu. Ten někdo odvedl všechnu nezbytnou práci, možná vytáhli potřebné detaily ze senilního rodinného lékaře. Dr. Larch našel alkohol, zelené mýdlo i kartáček na ruce (všechno ihned použil). Měli tu i šest kovových diktátorů a soupravu tří kyret v koženém pouzdru vyloženém sametem. Byl zde také chloroform a inhalátor a tento jediný omyl – to, že nevěděli o Larchově náklonnosti k éteru – ho skoro přiměl k tomu, aby jim odpustil.

Avšak jedno jim Wilbur Larch nemohl odpustit: nepokrytě dávali najevo, že je jim odporný. K ruce mu dali starou paní, nejspíš věrnou, dlouholetou služebnici, která pomohla na svět bezpočtu malých Channing-Peabodyů, možná rodila i Missy. Tahle stařenka si Larche měřila obzvlášť jedovatým, ostrým pohledem, jako by od něj čekala gratulaci – v tom případě by ovšem vůbec nedala najevo, že ho slyšela promluvit – za to, jak vzorně přichystala pacientku. Také paní Channing-Peabodyová by se ho zřejmě nedotkla ani prstem. Ale nabídla se, že mu vezme kabát, což jí dovolil a pak ji vyzval k odchodu.

„Pošlete sem toho mládence,“ požádal ji Larch. „Myslím, že by měl u toho být.“ Měl na mysli onoho velmi nepřátelského mladého muže v bílém tenisovém oděvu; ať už to byl uražený bratr nebo provinilý milenec či dokonce obojí. Ti lidé mě potřebují, ale přesto mě nenávidí, říkal si Larch a dál si drhl konečky prstů. S rukama ponořenýma do alkoholové lázně uvažoval, kolik lékařů asi Channing-Peabodyovi znají (kolik jich určitě mají v rodině!), a přesto by o pomoc s tímhle „menším problémem“ nikdy nepožádali žádného z nich. Na to jim byli příliš čistí.

„Chcete, abych vám pomáhal?“ otázal se Larche mrzutě mladý muž.

„Ani ne,“ odvětil Larch. „Na nic nesahejte a stůjte tady po mé levici. Jenom se mi dívejte přes rameno a dejte si záležet, abyste viděl úplně všechno.“

Když se Wilbur Larch dal do práce s kyretou, povýšený výraz příslušníka vyšší kasty se z tváře mladého Chadwicka (nebo snad mladého Cabota) téměř vytratil. Jakmile se objevily první části produktu početí, mladíkův pohled zjihl – ten sebejistý, kritický výraz zmizel, jeho rysy poněkud změkly a obličej nabyl barvy tenisového úboru.

„Právě jsem prozkoumal děložní stěnu,“ vykládal přízračně bledému mladíkovi doktor Larch. „Je to zdravá, pevná, svalnatá stěna, a když ji důkladně očistíte, ozve se drsný, škrábavý zvuk. Tak se pozná, že jsou všechny pozůstatky početí pryč. Poslechněte si, jak to škrábe.“ Zaškrábal ještě trochu. „Slyšíte to?“ zeptal se.

„Ne,“ zašeptal mladík.

„No, možná, že ‚zvuk‘ není to správné slovo,“ opravil se Wilbur Larch. „Možná je to jen takový škrábavý pocit, ale já to vnímám jako zvuk. Škrábavý,“ zdůraznil, načež si mladý Cabot nebo Chadwick dal ruce před ústa ve snaze zachytit vlastní zvratky.

„Každou hodinu jí měřte teplotu,“ přikázal Larch ztuhlé služebné, která mu podávala sterilní ručníky. „Kdyby nastalo vážnější krvácení, nebo kdyby dostala horečku, musíte mě zavolat. A zacházejte s ní jako s princeznou,“ nařizoval Larch stařeně i popelavě bledému, téměř bezduchému mladíkovi. „Nedovolte nikomu, aby v ní vyvolával pocity studu.“

Byl by odkráčel jako pravý gentleman hned poté, co nahlédl pod Missyina oční víčka zavřená chloroformovým omámením, ale když si oblékal sako, ucítil, že mu náprsní kapsu nadouvá obálka. Nepočítal ty peníze, ale viděl, že je to několik set dolarů. Opět se mu připomnělo starostovo sídlo a to, jak se zachází se služebnictvem; znamenalo to, že Channing-Peabodyovi ho už nikdy nepozvou na kroket, na tenis ani na plachetnici.

Okamžitě podal asi padesát dolarů stařeně, která mezitím omyla Missyino pohlaví dichloridovým roztokem a zakryla je sterilní vložkou. Nějakých dvacet dolarů věnoval mladému tenistovi, který otevřel dveře, aby se trochu nadýchal čerstvého vzduchu ze zahrady. Larch se hotovil k odchodu. Potom, když vstrčil ruce do kapes saka a opět narazil na kalhotky, se z nenadálého popudu natáhl pro placentové kleště a vzal je s sebou. Vyšel z místnosti a jal se hledat starého doktora, ale v jídelně našel jen služebnictvo – sklízeli se stolu. Každého obdaroval dvaceti či třiceti dolary, senilního doktora našel v jiné místnosti, jak spí v lenošce. Rozevřel kleště, vložil do nich kalhotky, jež ukořistil U Harrisonky, a všechno to přicvakl tomu starému ospalci na klopu.

Vyhledal kuchyni, kde se činilo několik dalších služebníků, a rozdal jim celkem asi dvě stě dolarů.

Vyšel z domu a posledním zbytkem peněz, opět to bylo asi dvě stě dolarů, obdaroval zahradníka, který vkleče pracoval na záhoně hned u domovních dveří. Nejraději by byl prázdnou obálku vrátil paní Channing-Peabodyové, ale tato velká dáma se před ním někde schovávala. Pokusil se obálku složit a přichytit pod velké mosazné klepadlo na dveřích hlavního vchodu, neustále ji však unášel vítr. Nakonec se naštval, zmuchlal ji do kuličky a pohodil ji na dokonale zastřižený trávník uprostřed kruhového objezdu na konci příjezdové cesty. U opačného okraje trávníku dva hráči kroketu přerušili hru, nejdřív zůstali civět na zmačkanou obálku a pak se zahleděli do modré letní oblohy, jako by čekali, že Larche každou chvíli usmrtí blesk.

Cestou zpátky do Portlandu Wilbur Larch přemýšlel o posledním století v dějinách medicíny – potraty jsou legální, studenti medicíny se běžně učí o mnohem složitějších postupech, než je obyčejný potrat: například nitroděložní dekapitace nebo exebrace (namísto nebezpečnějšího císařského řezu). Neslyšně si ta slova opakoval: nitroděložní dekapitace, exebrace. Než dorazil zpátky do Portlandu, měl už ve věci jasno. Je porodník a pomáhá dětem na svět. Kolegové tomu říkají „boží dílo“. Ale také je potratář a pomáhá matkám od problémů. V tom případě se podle mínění jeho kolegů jedná o „dílo ďáblovo“, jenže pro Wilbura Larche to všechno dohromady bylo dílem božím. Jak pravila paní Maxwellová: Duše opravdového lékaře nikdy není dost široká a vlídná.

Vždycky, když ho v pozdějších letech přepadaly pochybnosti, přinutil se vzpomínat: vyspal se s matkou a oblékal se ve světle hořícího doutníku její dcery. On sám se po zbytek života bez sexu klidně obejde, ale jak by kdy mohl někoho odsoudit za to, že si sexu dopřává? Také vzpomínal na to, co odmítl učinit pro dceru paní Eamesové a co z toho vzešlo.

Bude přivádět děti na svět. A bude pomáhat i matkám.

V Portlandu už na něj čekal dopis ze St. Cloud’s. Když ho lékařská komora státu Maine vysílala do St. Cloud’s, nemohli její členové tušit, jaké jsou Larchovy city vůči sirotkům – a také nemohli vědět, jak rád opouští Portland, ten bezpečný přístav, odkud kdysi vyplula Great Eastern, aby se už nevrátila. Nikdy se nedozvěděli, že již během prvního týdne svého pobytu v St. Cloud’s Wilbur Larch založil sirotčinec (protože ho tam bylo zapotřebí), porodil tři děti (jedno bylo chtěné a v ostatních dvou případech se nedalo nic jiného dělat – v jednom z nich se dítě okamžitě stalo sirotkem), a provedl další potrat (svůj třetí). Larchovi trvalo několik let, než místní lidi trochu vzdělal v záležitostech kontroly porodnosti – nějaký čas se v kraji držel stále stejný poměr: jeden potrat na tři porody. Po letech tato míra poklesla na jeden ku čtyřem a pak na jeden ku pěti.

Když Wilbur Larch za první světové války sloužil ve Francii, lékař, který ho v sirotčinci zastupoval, odmítal potraty provádět. Porodnost stoupla, počet sirotků se zdvojnásobil, avšak zastupující lékař sestrám Edně a Angele vysvětlil, že je na světě proto, aby konal dílo Páně, nikoliv ďáblovo. Tohle nejapné rozlišení se později sestrám Angele a Edně hodilo i doktoru Larchovi, který jim z Francie napsal, že už ví, jak vypadá opravdové ďáblovo dílo: ďábel používá granáty a granátové střepiny, šrapnely a špinavé cáry oděvů, které se do rány dostanou při vstřelu. Ďáblovým dílem jsou bacily plynaté snětí, jež se za první světové války stala opravdovou metlou – Wilbur Larch nikdy nezapomněl, jak to při dotyku praskalo.

„Vyřiďte mu,“ napsal Larch sestře Angele a sestře Edně, „vyřiďte tomu hlupákovi“ (tím myslel svého náhradníka), „že božím dílem je všechna práce v sirotčinci; všechno, co děláte, děláte pro sirotky. Pomáháte jim!“

A když válka skončila a Wilbur Larch se vrátil domů, do St. Cloud’s, sestry Angela a Edna si už osvojily správné výrazivo pro práci v St. Cloud’s – boží dílo a ďáblovo dílo; tak to nazývaly, kdykoliv si chtěly navzájem sdělit, jaká operace se kdy bude provádět. Wilbur Larch na to také přistoupil – byly to užitečné výrazy –; ovšem obě sestry s Larchem souhlasily v tom, že dílem Páně je všechno, co zde dělají.

Až ve třicátých letech dvacátého století narazili na opravdový problém. Jmenoval se Homer Wells. V St. Cloud’s přišel na svět a do St. Cloud’s se tolikrát vrátil, že nezbylo než ho zapřáhnout do práce; jakmile kluk dosáhne puberty, musí se naučit být užitečný. Ale dokáže to vůbec pochopit? Sestrám i doktoru Larchovi to dělalo starosti. Homer vídal matky přicházet i odcházet, viděl, že tu nechávají svoje děti, ale jak dlouho potrvá, než začne ta děcka počítat a uvědomí si, že sem přichází víc matek, než kolik dětí po nich zůstane? Jak dlouho mu bude trvat, než si všimne, že některé ženy, které do St. Cloud’s přijdou, na pohled vůbec nejsou těhotné – a některé dokonce nezůstanou ani přes noc? Mají mu o tom povědět? O tom přemítaly sestry i doktor Larch.

„Wilbure,“ prohlásila sestra Edna, zatímco sestra Angela jen obrátila oči v sloup „ten kluk ví o všem, co se tu šustne, určitě na to přijde sám.“

„Každou minutou je dospělejší,“ dodala sestra Angela. „Každý den se naučí něco nového.“

Je pravda, že ženy zotavující se po potratu nikdy nenechávali odpočívat ve stejném pokoji s matkami, které sbíraly sílu, aby dokázaly svá novorozeňata opustit: toho si muselo všimnout i malé dítě. A Homer Wells míval pravidelně na starosti vyprazdňování odpadkových košů – všech košů, dokonce i těch na operačním sále, které byly nepromokavé a jejichž obsah se odnášel přímo do spalovny.

„Co když se podívá do koše, Wilbure?“ vyptávala se dr. Larche sestra Edna.

„Je-li dost starý na to, aby se tam podíval, je dost starý i na to, aby se poučil,“ mínil sv. Larch.

Možná chtěl Larch říci: je-li dost starý na to, aby pochopil, co to vlastně našel. Ať už po božím či po ďáblově díle, většina toho, co se v koši dalo objevit, vypadala stejně. Hlavně krev a hleny, vata a gáza, placenta a pubické ochlupení. Obě sestry dr. Larchovi tvrdily, že při potratu je holení pacientky zbytečné, ale Larch byl přepečlivý. Jestli je to všechno boží dílo, říkal si v duchu, ať tedy všechno vypadá stejně. Odpadkové koše, které Homer Wells odnášel do spalovny, obsahovaly celou historii St. Cloud’s: odstřižky hedvábných a katgutových nití, výměšky a mydlinky z klystýrů a také to, u čeho se sestra Edna a sestra Angela bály nejvíc, že by to Homer mohl najít – takzvané produkty početí lidský plod nebo jeho poznatelné části.

A tak Homer Wells (ve věku nešťastných třinácti let) odhalil, že do St. Cloud’s přijíždějí nejen ženy, u nichž je to „na rychlovku“ – ale i ty druhé. Jednou se vracel ze spalovny a spatřil na zemi ležet plod: vypadl předtím z koše, který vynášel, ale když ho uviděl, usoudil, že spadl z nebe. Sklonil se nad ním a rozhlížel se po nějakém hnízdě, odkud mohl vypadnout – jenže žádné stromy kolem nerostly. Homer Wells věděl, že ptáci nesnášejí vejce v letu, a i kdyby spadlo vejce na zem, nemohla by se ztratit skořápka.

Potom ho napadlo, že tu možná nějaké zvíře potratilo – v sirotčinci, v blízkosti nemocnice nebylo těžké zaslechnout takové slovo – jenže jaké zvíře? Vážilo to necelou libru, bylo to asi osm palců dlouhé a ten stín na skoro průsvitné hlavičce – to je náznak vlasů, ne peří a tadyhle na svraštělém obličejíčku, to vypadá skoro jako obočí má to dokonce i řasy. A nejsou tohle bradavky – ty drobounké, růžové tečky na hrudníčku o šířce většího palce? A tyhle plátky na prstech u rukou a nohou – to jsou přece nehty. Homer to celé vzal do jedné ruky a utíkal rovnou k doktoru Larchovi. Larch právě seděl v kanceláři sestry Angely; u psacího stroje psal dopis Novoanglickému domovu pro toulavé děti.

„Něco jsem našel,“ hlásil Homer Wells. Natáhl ruku a doktor Larch od něj lidský plod převzal a položil ho na stůl sestry Angely, na kus čistého, bílého kancelářského papíru. Byl asi tři měsíce starý – nanejvýš čtyři. Ještě ne tak úplně na rychlovku, všiml si dr. Larch, ale skoro ano. „Co to je?“ chtěl vědět Homer Wells.

„Dílo Páně,“ odvětil Wilbur Larch, ten světec ze St. Cloud’s, protože právě v tu chvíli si uvědomil, že i toto je božím dílem: poučit Homera Wellse, všechno mu vysvětlit, dát si záležet, aby dokázal rozlišit, co je správné a co ne. Nese s sebou spoustu práce, tohle dílo Páně, ale když už je člověk natolik domýšlivý, že na sebe takový úkol vezme, musí ho vykonat jaksepatří.

3.

Princové z Maine, králové Nové Anglie

U nás v St. Cloud’s,“ napsal dr. Larch, „se se sirotky zachází jako s dětmi královského rodu.“

V chlapeckém oddělení tato slova potvrzoval každým večerním pozdravem, každým hlasitým požehnáním nad řadami postelí ve ztemnělé místnosti. Požehnání z úst doktora Larche následovalo po četbě před spaním, kterou – po nešťastné nehodě Winkleových – dostal na starost Homer Wells. Doktor Larch se rozhodl, že musí dát Homerovi najevo větší důvěru. Když Homer dr. Larchovi vyprávěl, s jakou chutí Winkleovým v jejich loveckém stanu předčítal – a že si při tom podle svého vlastního přesvědčení vedl docela dobře, až na to, že Winkleovi usnuli – rozhodl se doktor, že chlapcovo nadání musí podpořit.

V roce 193-, téměř okamžitě poté, co uviděl poprvé v životě lidský plod, začal Homer Wells v chlapeckém oddělení předčítat z Davida Copperfielda pokaždé přesně dvacet minut, ani víc, ani míň. Měl pocit, že mu potrvá déle tu knihu přečíst, než Dickensovi trvalo ji napsat. Zpočátku se občas zakoktal a těch pár chlapců, kteří byli téměř v jeho věku (nikdo z nich nebyl starší), si z něj dělalo legraci –, ale postupně se zlepšoval. Každý večer si potichu přeříkával úvodní odstavec románu. Působilo to na něj jako litanie a někdy potom i klidně spal.

Prokázat, zda se jako hrdina vlastního příběhu projevím sám, anebo zda toto místo zaujme někdo jiný, bude úlohou následujících stránek.

„Prokázat, zda se jako hrdina vlastního příběhu projevím sám,“ šeptal si Homer pro sebe. Vzpomínal na pocit sucha v očích a v nose v pokoji s kamny u Draperů ve Waterwillu, na zpěněný vodní příval, který smetl manžele Winkleovy, na studený, zavlhlý, schoulený zárodek spočívající bez života na jeho dlani. (Ta věc, kterou držel v ruce, se nemohla stát hrdinou.)

A potom, když se všude zhaslo a sestra Edna nebo sestra Angela se zeptaly, jestli ještě někdo nechce sklenici vody nebo nepotřebuje naposledy před spaním na nočník – ve chvíli, kdy temnotou ještě poblikávaly světelné tečky po právě zhasnutých lampách a všichni sirotci už spali, snili nebo znovu v mysli prožívali dobrodružství Davida Copperfielda –, tehdy doktor Larch otevíral dveře z chodby, jimiž bylo vidět holá potrubí a všechen nemocniční kolorit.

„Dobrou noc!“ zvolal. „Dobrou noc – vy princové z Maine a králové Nové Anglie!“ (Ta věc, kterou Homer tehdy držel v ruce, nebyla princ – a nežila dost dlouho na to, aby se stala králem.)

Potom se dveře s bouchnutím zavřely, sirotci se opět ocitli v temnotě a mohli po libosti přemítat o královské slávě. Jaké krále a prince si asi představovali? O jaké budoucnosti mohli snít? Jací královští pěstouni je v jejich snech přijali do svých rodin? Jaké princezny je mohly milovat? S jakými královnami by se mohli oženit? A kdy uniknou té temnotě, jež je obklopila, jakmile Larch zavřel dveře a v tichu se vytratilo i vrzání střevíců sester Edny a Angely? (Ta věc, co držel v ruce, nemohla slyšet, jak jim vrzají boty, měla tak hrozně malinká, svraštělá ouška!)

S Homerem Wellsem to bylo jiné. On nesnil o odchodu ze St. Cloud’s. Princové z Maine, jež vídal před sebou, králové Nové Anglie, které znal ze svých představ, vládli se svým dvorem v St. Cloud’s nikam neodcházeli. Nevyplouvali na moře, nikdy oceán nespatřili. Ale požehnání doktora Larche působilo i na Homera Wellse jaksi povznášejícím způsobem; i pro něj bylo plné naděje. Tito princové z Maine, tihle králové Nové Anglie, tito sirotci ze St. Cloud’s – ať už byli kdokoliv – určitě byli hrdiny svých životů. Homer to jasně vnímal i ve tmě; tu znalost mu dal doktor Larch, jako by to byl jeho otec.

Chovat se jako princ, ba jako král, to je možné dokonce i v St. Cloud’s. To se jim pravděpodobně Larch pokoušel sdělit.

Homeru Wellsovi se zdálo, že je princem. Vzhlédl ke svému králi: sledoval každičký pohyb sv. Larche. Homer nemohl zapomenout především na to, že ta věc byla tak překvapivě studená.

„To protože je to mrtvé, že ano?“ otázal se dr. Larche. „Proto je to tak studené?“

„Ano,“ odvětil dr. Larch. „Když se to tak vezme, Homere, nebylo to nikdy živé.“

„Nikdy živé,“ opakoval Homer Wells.

„Někdy,“ vykládal dr. Larch, „žena prostě nedokáže zastavit těhotenství; cítí, že dítě je dítětem hned od té první jiskřičky a musí ho porodit. I když ho nechce a nemůže se o něj starat. Tak přijde k nám a porodí tu své dítě. Nechá ho tady, u nás. Svěří nám je, abychom mu našli domov.“

„Udělá z něj sirotka,“ prohlásil Homer Wells. „Někdo ho pak musí adoptovat.“

„Obyčejně ho někdo adoptuje,“ přikývl dr. Larch.

„Obyčejně,“ opakoval Homer Wells. „Možná.“

„Nakonec ano,“ řekl dr. Larch.

„A někdy,“ pokračoval Homer Wells, „to ta žena neudělá; je to tak? Nepočká, až se to dítě narodí.“

„Někdy,“ opáčil dr. Larch, „ta žena ví již v počátku těhotenství, že to dítě nechce.“

„Takže je to sirotek už od začátku,“ doplnil Homer Wells.

„Dá se to tak říct,“ připustil dr. Larch.

„A tak ho zabije,“ řekl Homer Wells.

„Dá se to tak říct,“ opakoval dr. Larch. „Anebo to můžeš brát tak, že mu zabrání stát se dítětem – prostě to zastaví. V prvních třech nebo čtyřech měsících ten plod – nebo embryo (v té fázi nelze mluvit ‚o dítěti‘) – ještě nemá svůj vlastní život. Žije ze své matky. Není vyvinutý.“

„Je jen trochu vyvinutý,“ dodal Homer Wells.

„Ještě se sám od sebe nepohybuje,“ vysvětloval dr. Larch.

„A nemá ani pořádný nos,“ vzpomněl si Homer Wells. Ta věc, co držel v ruce, neměla chřípí ani opravdový, svislý nos nosní dírky zely z tváře přímo dopředu, jako u prasete.

„Někdy,“ vyprávěl dr. Larch, „je-li ta žena velmi silná a ví, že se o dítě nikdo nepostará, kdyby ho porodila, a nechce dítě přivést na svět a potom mu hledat domov – přijde za mnou a já to zastavím.“

„Řekněte mi ještě jednou, jak se tomu zastavení říká?“ požádal Homer Wells.

„Potrat,“ odpověděl dr. Larch.

„Jasně,“ pokývl hlavou Homer Wells. „Potrat.“

„A to, cos držel v ruce, Homere, byl potracený plod,“ dodal dr. Larch. „Asi tříměsíční, čtyřměsíční embryo.“

„Potracený plod, asi tříměsíční, čtyřměsíční embryo,“ řekl Homer Wells, který měl otravný zvyk velmi vážným hlasem opakovat konce vět, jako by je chtěl někomu předčítat na způsob Davida Copperfielda.

„A proto,“ vykládal trpělivě dr. Larch, „některé ženy, které sem přicházejí, nevypadají jako těhotné… jejich embryo, plod, ještě není tak velký, aby to bylo vidět.“

„Ale ve skutečnosti jsou těhotné,“ namítl Homer Wells. „Všechny ženy, co sem přijdou – buď porodí sirotka, anebo si to nechají zastavit, ano?“

„Správně,“ přitakal dr. Larch. „Já jsem jen lékař. Pomáhám jim udělat to, co chtějí. Buď je z toho sirotek, nebo potrat.“

„Sirotek nebo potrat,“ opakoval Homer Wells.

Sestra Edna dr. Larche škádlila ohledně Homera Wellse. „Máte nový stín, Wilbure.“

„Doktore Larchi,“ prohlásila sestra Angela, „pořídil jste si ozvěnu. Papouška, který za vámi chodí všude, kam se hnete.“

„Bůh – či cokoliv jiného – mi odpusť,“ napsal dr. Larch. „Stvořil jsem následovníka. Mám třináctiletého následovníka.“

V době, kdy dosáhl věku patnácti let, zdokonalil se již Homer v předčítání Davida Copperfielda natolik, že některá ze starších děvčat v dívčím oddělení požádala dr. Larche, aby Homera přesvědčil, že by měl předčítat i jim.

„Jenom starším holkám?“ otázal se Homer dr. Larche.

„Ovšemže ne,“ řekl dr. Larch. „Budeš číst všem.“

„Na holčičím oddělení?“ zeptal se Homer dr. Larche.

„Nu, ano,“ rozhodl dr. Larch. „Bylo by komplikované, kdyby všechna děvčata docházela na chlapecké oddělení.“

„Jasně,“ souhlasil Homer Wells. „Ale mám číst nejdřív holkám nebo klukům?“

„Dívkám,“ řekl Larch. „Děvčata chodí do postele dřív než chlapci.“

„Vážně?“ podivil se Homer.

„Tady ano,“ odvětil dr. Larch. „A mám jim číst stejný úryvek?“ zajímal se Homer.

V té době absolvoval Davida Copperfielda již počtvrté, teprve potřetí ho četl nahlas, a byl u 16. kapitoly: „V nejednom směru jsem se stal novým chlapcem“.

Avšak dr. Larch rozhodl, že osiřelé dívky by měly slýchat o osiřelých dívkách – podobně jako se podle jeho mínění chlapcům mělo číst o osiřelých chlapcích –, a uložil tedy Homerovi, aby na dívčím oddělení předčítal z Jany Eyrové.

Homer si ihned povšiml, že dívky jsou pozornější než chlapci; byly vcelku lepšími posluchačkami – až na nějaké to chichotání při jeho příchodech a odchodech. Homera překvapilo, že poslouchají pozorněji, protože podle jeho mínění Jana Eyrová byla o moc méně zajímavá než David Copperfield. Byl přesvědčen, že Charlotte Brontëová není ani zdaleka tak dobrou autorkou jako Charles Dickens. Homer měl za to, že v porovnání s malým Davidem je malá Jana dost ubrečená, ufňukaná holka – ale děvčata z dívčího oddělení vždycky hlasitě prosila, aby přečetl aspoň ještě kousek, když Homer každého večera dočetl a spěchal pryč, ven z budovy do tmy, a utíkal k oddělení chlapců a k Dickensovi.

Cestou z dívčího na chlapecké oddělení ve vzduchu vždycky cítil piliny; už jenom noc uchovávala neporušenou vzpomínku na původ městečka St. Cloud’s, tajnůstkářsky ukrývajíc v temnotách pachy, jež v minulosti obklopovaly dřevařské dílny, ba i zatuchlý smrad linoucí se z cigár dřevařů.

„Noc někdy voní po dřevu a doutnících,“ řekl jednou Homer dr. Larchovi, který měl na doutníky své vlastní vzpomínky, a při těch slovech se otřásl.

Homer si uvědomoval, že na dívčím oddělení to voní jinak než na chlapeckém, i když jsou tam stejné roury a stejné nemocniční barvy, i stejně přísná klášterní kázeň. Na jednu stranu to tam vonělo příjemněji, ale také to bylo trochu na zvracení – nemohl se rozhodnout, co z toho převažuje.

Na lůžka se děvčata i chlapci ukládali ve stejném oblečení – v tílkách a spodkách –, a když Homer přicházel na dívčí oddělení, byla už děvčata v postelích, s přikrytýma nohama. Některé dívky seděly, jiné ležely. Ty velice nepočetné, kterým už začínala viditelně růst prsa, obvykle seděly s rukama zkříženýma na hrudi a zakrývaly svou vyspělost. Všechny, až na jednu – tu největší a nejstarší. Byla větší i starší než Homer Wells. Jednou, v obzvláště pamětihodném třínohém závodě, přenesla Homera přes cílovou čáru. Byla to ta, které říkali Melony, což mělo původně být Melody ta, které Homer jednou omylem sáhl na prsa a ona ho štípla do ptáčka.

Melony při předčítání sedávala po indiánsku na hromadě přikrývek, v kalhotkách, které jí byly skoro malé, s rukama v bok, s lokty roztaženými do stran jako křídla, s trčícím výrazným poprsím a s břichem částečně odhaleným. Každý večer se jí paní Groganová, jež stála v čele dívčího oddělení, vyptávala: „Nenastydneš se, Melony, když nejsi přikrytá?“

„Ne,“ odsekla Melony a paní Groganová si povzdechla – znělo to skoro jako zakvílení. Měla takovou přezdívku: paní Kvíliganová. Její autorita spočívala ve schopnosti vyvolat v dívkách pocit, že jí působí bolest, když samy sobě nebo jedna druhé ubližují.

„Tak mě to bolí, když to vidím,“ říkávala, když se popraly, tahaly se za vlasy, chtěly si vyškrábat oči nebo jedna druhou pokousala. „Skutečně mě to bolí.“ Její metoda zabírala u dívek, které ji měly rády. Na Melony ale neplatila. Paní Groganová si na Melony zvlášť potrpěla, ale považovala za své selhání, že se jí nepodařilo ji vytvarovat podle svého.

„Tolik mě bolí, Melony, vidět, jak se nastydneš – když nejsi přikrytá,“ říkávala paní Groganová, „a jsi napolo svlečená. Opravdu mě to bolí.“

Ale s Melony to ani nehnulo. Nespouštěla oči z Homera Wellse. Byla větší než paní Groganová. Byla příliš velká na dívčí oddělení. Příliš velká, aby ji někdo adoptoval. Na holku je moc velká, myslel si Homer Wells. Větší než sestra Edna. Větší než sestra Angela – skoro stejně velká jako dr. Larch. Byla tlustá, ale její tloušťka působila pevným dojmem. Ačkoliv on sám se už několik let třínohých závodů neúčastnil, věděl, že Melony má sílu. Homer Wells se rozhodl nezávodit, pokud by měl být přiřazen do dvojice s Melony. A v páru s ní by musel závodit tak dlouho, dokud ona bude nejstarší z dívek a on nejstarším z chlapců.

Při předčítání Jany Eyrové se musel Homer Melony vyhýbat pohledem; jediný pohled na ni mu vždycky připomněl, jak měl přivázanou nohu k její noze. Vycítil její rozmrzelost nad tím, že se už neúčastní každoročních závodů. Také měl strach, že by ona mohla vycítit, jak se mu líbí její mohutnost. Sirotkovi připadá tloušťka jako dar štěstěny.

Cituplnější pasáže z Jany Eyrové (Homeru Wellsovi připadaly až příliš přesládlé) vždycky vehnaly děvčatům z dívčího oddělení do očí slzy a z paní Groganové vyloudily zvláště žalostné vzdechy a steny, avšak u Melony tytéž úryvky vyvolaly jen přerývané funění, jako by ji ta sentimentalita skoro k neudržení rozzlobila.

Závěr čtvrté kapitoly Melony rozhněval tak, že už hněv nezadržela.

„Tak uběhlo celé odpoledne naplněné klidem a harmonií,“ předčítal Homer Wells. Slyšel, jak Melony při slovech „klid“ a „harmonie“ zasyčela, ale statečně pokračoval. „Večer mi pak Bessie vyprávěla své kouzelné příběhy a zpívala přelíbezné písničky,“ četl Homer a byl rád, že už mu zbývá jenom jedna věta; viděl, jak se Melony dme její mohutná hruď.

„I do mého života“ (šveholila Jana Eyrová) „načas pronikly sluneční paprsky.“

„Sluneční paprsky!“ vybuchla nevěřícně Melony. „Ať zkusí přijít sem! Ať ukáže mně ty sluneční paprsky!“

„Ach, jak mě to bolí, Melony – když říkáš takové věci,“ napomenula ji paní Groganová.

„Sluneční paprsky?“ zaskučela Melony. Mladší děvčata se schovala pod pokrývky a některá se rozplakala.

„Působíš mi takovou bolest, to je k nesnesení, Melony,“ úpěla paní Groganová.

Homer Wells vyklouzl ven. Stejně už dočetl na konec kapitoly. Měl další povinnosti v chlapeckém oddělení. Tentokrát se do chichotání doprovázejícího jeho odchod mísily vzlyky a Melonin posměch.

„Paprsky!“ zavolala za ním Melony.

„Všechny nás to tolik bolí,“ prohlásila paní Groganová ostřejším hlasem.

Tma jako by přinesla Homeru Wellsovi spoustu nových vůní. Do pachu pilin a smrdutých doutníků se mísil závan ostrého parfému; že by přicházel od bývalého nevěstince? A k tomu něco jako zápach potu z herny binga? Také řeka vydávala svou zvláštní vůni.

V oddělení chlapců už na něj čekali. Pár menších chlapců mezitím usnulo. Ostatní měli otevřené oči a zřejmě i otevřená ústa, jako ptačí mláďata Homer si představoval, že běhá od hnízda k hnízdu, krmí je svým hlasem jako potravou a oni pořád křičí, že chtějí víc. Z jeho předčítání – podobně jako z jídla – byli ospalí, avšak Homera většinou spíš udržovalo v bdělém stavu. Obvykle po každovečerním požehnání, když ještě v tmavém pokoji doznívaly slabiky… cové a… lové ze slov princové a králové, ležel úplně probuzený. Někdy zatoužil, aby mohl spát v pokoji s nemluvňaty, protože se mu zdálo, že jejich neustálé probouzení a pláč mají pravidelnější rytmus.

Starší sirotci mívali někdy protivné návyky. Jeden z Johnů Wilburů sestry Edny spával na gumovém prostěradle; Homer vždycky ležel, bděl a čekal, až si zase načůrá do postele. Někdy Homer chlapce vzal, odvedl ho na toaletu, nasměroval jeho nepatrného ptáčka do mísy a nabádal ho šeptem: „Čůrej, Johne Wilbure. Teď hned, vyčůrej se. Vyčůrej se tady.“ Chlapeček spal ve stoje a zadržoval to, protože toužil po přívětivém gumovém prostěradle s povědomou prohlubní a po vlahé kaluži ve své posteli.

Když Homera někdy večer něco popudilo, postavil se k lůžku Johna Wilbura a rozkazovačně chlapci zašeptal do ucha: „Čůrej!“ Výsledek se dostavil skoro okamžitě!

Větší problémy byly s jedním z chlapců, kteří obdrželi jméno od sestry Angely s neduživým Fuzzy Stonem. Fuzzy měl kašel. Vytrvalý, suchý a křečovitý. Měl ustavičně vlhké, rudé oči. Spával ve stanu s uměle zvlhčovaným vzduchem, kde se celou noc otáčelo vodní kolo poháněné baterií a větrák rozptyloval vodní opar po celém stanu. Z hrudi Fuzzyho Stona se linuly zvuky připomínající malý dýchavičný motorek, zavlhlá, chladná prostěradla se třepetala ve tmě jako tkáň obří, napolo průsvitné plíce. Vodní kolo, větrák a Fuzzyho dramatické lapání po dechu v Homerově mysli tvořily jeden celek. Kdyby jeden z těch tří zvuků ustal, Homer pochyboval, že by dokázal rozeznat, které dva je ještě slyšet.

Dr. Larch se Homerovi svěřil s podezřením, že Fuzzy Stone má alergii na prach; nepochybně mu nikterak neposloužilo, že se narodil a spává v budově bývalé pily. Dítěti s chronickou bronchitidou se těžko shánějí adoptivní rodiče. Kdo by stál o to, nasadit si domů takový kašel?

Když už Homer Wells nebyl s to dále snášet kašel Fuzzyho Stona, když mu začal lézt na mozek hluk všech těch agregátů – plic, vodního kola a větráku – zápasících o Fuzzyho život, vykradl se tiše do pokoje nemluvňat. Vždycky tam byly sestra Edna nebo Angela a zabývaly se některým z dětí. Pokud byly děti zticha, usnula i sestra ve službě, a Homer kolem nich přecházel po špičkách.

Jednou v noci našel v pokoji nejmenších dětí jednu z matek. Nezdálo se, že by hledala konkrétně svoje dítě; prostě jen stála v nemocničním županu uprostřed dětského pokoje, oči měla zavřené a ostatními smysly vnímala vůni a zvuky té místnosti. Homer dostal strach, že ta ženská probudí sestru Angelu, která usnula na služebním lůžku. Sestra Angela by jí vyhubovala. Pomalu, tak zvolna, jak si Homer představoval, že je třeba vést člověka, který usnul v chůzi, odvedl tu ženu zpět do pokoje matek.

Matky bývaly často vzhůru, když k nim nakoukl. Občas některé donesl i sklenici vody.

Ženy, které do St. Cloud’s přicházely kvůli potratům, tam málokdy zůstávaly přes noc. K jejich zotavení nebylo třeba tolik času jako u rodiček a dr. Larch zjistil, že jim nejvíc vyhovuje přijít časně ráno, těsně před rozbřeskem, a odejít večer, hned po setmění. Ve dne nebyl pláč nejmenších dětí tak všudypřítomný, protože ho překrýval hluk vydávaný staršími sirotky a do toho všeho ještě spolu rozmlouvaly matky a sestry. Dr. Larch si všiml, že na ženy po potratu nejhůře působil právě pláč novorozenců. V noci – s výjimkou čůrání Johna Wilbura a kašle Fuzzyho Stona – v St. Cloud’s vydávaly nějaké zvuky jen probudivší se nemluvňata a sovy.

Nebylo těžké dojít ke zjištění, že ženám po potratu nedělá pláč a žvatlání novorozenců dobře. Přesnou hodinu porodu si člověk naplánovat nemohl, ale Larch se snažil plánovat aspoň všechny potraty na časné ráno, takže pak ženy měly na zotavení celý den a mohly večer odjet. Některé přicházely zdaleka – v takových případech Larch doporučoval, aby se do St. Cloud’s dostavily večer před potratem, aby jim mohl podat něco silnějšího pro spaní a celý další den se mohly zotavovat.

Pokud zde taková žena měla strávit noc, nikdy nespala v jedné místnosti s rodičkami, ať už teprve čekaly na porod nebo už ho měly za sebou. Homer Wells si na svých toulkách po St. Cloud’s, když nemohl spát, všiml, že tyto návštěvnice nemívají ve spánku o nic víc ani o nic míň ustaraný výraz než ženy čekající na porod nebo ty, které právě porodily. Homer Wells si prohlížel tváře těch spících i bdících žen a pokoušel se představit si svoji matku. Kam se vlastně chtěla vrátit, až bude mít za sebou bolest spojenou s porodem? Nebo snad neměla žádné místo, kam by chtěla jít? A co si myslel jeho otec, když tady ležela – pokud vůbec věděl, že je otcem? A pokud ona věděla, kdo jím je.

Ty ženy se ho někdy vyptávaly:

„Učíš se tady na doktora?“

„Budeš doktorem, až vyrosteš?“

„Jsi taky sirotek?“

„Kolik je ti let? Tebe ještě nikdo neadoptoval?“

„On tě někdo poslal zpátky?“

„Líbí se ti tady?“

A on odpovídal:

„Asi ze mě bude doktor.“

„Samozřejmě, doktor Larch je moc dobrý učitel.“

„Jo, jsem sirotek.“

„Skoro šestnáct. Zkoušel jsem to s adopcí, ale zkrátka to není nic pro mě.“

„Já sám jsem se chtěl vrátit.“

„Ovšem, že se mi tu líbí!“

Jedna z nich, ve velmi pokročilém stadiu těhotenství, s obrovským břichem ukrytým pod pokrývkou, se ho zeptala: „Chceš říct, že kdyby tě někdo chtěl adoptovat, ty bys s ním nešel?“

„Nešel,“ potvrdil Homer Wells. „Přesně tak.“

„Ani bys o tom neuvažoval?“ zajímala se ta žena. Ani se na ni nemohl dívat – vypadala, jako že užuž vybuchne.

„No, asi bych si to promyslel,“ připustil Homer Wells. „Ale nejspíš bych se rozhodl zůstat tady tak dlouho, dokud mohu pomáhat, víte? Být užitečný.“

Těhotná žena se dala do pláče. „Být užitečný,“ vzlykala, jako by z řeči Homera Wellse pochytila jeho zvyk opakovat konce vět. Stáhla si pokrývku a vyhrnula košili; sestra Edna ji už oholila. Položila si ruce na velké břicho. „Koukni se na to,“ zašeptala, „Chceš být užitečný?“

„Jasně,“ odpověděl Homer Wells se zatajeným dechem.

„Nikdo si na mě ještě nesáhl, aby ucítil to dítě. Nikdo neměl zájem přitisknout tam ucho a poslechnout si ho,“ stěžovala si žena. „Člověk by neměl mít dítě, když nemá nikoho, kdo by si přišel sáhnout, aby cítil, jak kope, nebo kdo by měl chuť si poslechnout, jak se pohybuje.“

„To já nevím,“ řekl Homer Wells.

„Nechtěl by sis sáhnout a položit tam ucho?“ zeptala se ho žena.

„Tak jo,“ souhlasil Homer Wells a položil ruku na tvrdé, rozpálené břicho.

„Přitiskni tam taky ucho,“ poradila mu.

„Dobře,“ řekl Homer. Dotkl se uchem břicha jen velmi jemně, ale ona si jeho obličej prudce přitiskla k tělu; znělo to jako buben, samé bim a bum! Jako horký motor – vypnutý, ale ještě stále praskající žárem. Kdyby Homer znal oceán, poznal by, že se to podobá přílivu, příboji, který se přižene na břeh a zase opadne – tam a zpátky.

„Člověk by neměl mít dítě, když nemá nikoho, kdo by stál o to spát s hlavou právě na tomhle místě,“ šeptala žena a popleskala se na místě, k němuž tak hrubě tiskla Homerův obličej. Na kterém místě? říkal si Homer, protože mezi jejími prsy a břichem nebylo žádné místo, které by nebylo dokulata vypouklé. Její prsa aspoň vypadala pohodlně, ale věděl, že tam jeho hlavu mít nechce. Při všem tom hluku a pohybu uvnitř jejího břicha si nedokázal představit, že se té ženě má narodit jen jedno dítě. Homer Wells měl dojem, jako by měla porodit celý kmen.

„Tak ty chceš být užitečný?“ opakovala žena s tichým pláčem.

„Ano. Užitečný,“ potvrdil.

„Zůstaň tady spát,“ navrhla. Předstíral spánek a obličej měl na tom rámusivém balvanu, kam si ho spokojeně tiskla. Když jí vyšla voda, věděl o tom dřív než ona – tak tvrdě se jí podařilo usnout. Vydal se za sestrou Ednou, aniž by tu ženu probudil; ještě před svítáním porodila sedmilibrovou holčičku. Protože vymýšlení jmen dívčích sirotků nepatřilo k povinnostem sester Edny a Angely, pojmenoval ji po několika dnech někdo z dívčího oddělení. Nejspíš paní Groganová, která dávala přednost irským jménům, anebo, kdyby paní Groganové momentálně došla zásoba, sekretářka, která neuměla pořádně psát na stroji a nesla odpovědnost za záměnu „Melony“ namísto „Melody“; také ona ráda dávala jména malým holčičkám.

Homer Wells nikdy nezjistil, která to je, ale nepřestával ji hledat, jako by mu jeho noční bdění s tváří přitisknutou k matčinu poskakujícímu břichu dalo nějaký zvláštní smysl, potřebný k rozpoznání jejího dítěte.

Samozřejmě že ji nikdy nepoznal. Jediné, z čeho mohl vycházet, byly vzpomínky na žbluňkavý zvuk a na pohyby ve tmě pod jeho uchem. Ale neustával v hledání. Prohlížel si všechna děvčata na dívčím oddělení, jako by doufal, že se něčím prozradí.

Jednou o téhle své soukromé hře pověděl dokonce i Melony, ale dočkal se jen posměšné reakce, jež byla pro Melony typická. „Co asi myslíš, že ta holka udělá, abys podle toho poznal, že je to ona?“ pošklebovala se Melony. „Zažbluňká, nebo si prdne, nebo tě nakopne do ucha?“

Ale Homer Wells věděl, že je to jen taková hra, kterou hraje sám se sebou; sirotci si velmi potrpí na takové duševní hrátky. Například k nejstarším z takových her patří představovat si, že se skuteční rodiče rozhodli vzít si dotyčného sirotka zpátky k sobě – že po něm jeho praví rodiče pátrají. Avšak Homer prožil jednu noc s matkou záhadného dítěte a vyslechl vše o tajemství jeho otce – i o jeho nezájmu. Homer věděl, že rodiče záhadné holčičky po ní nepátrají, a proto se možná rozhodl, že ji bude hledat on. Má-li to děvčátko vyrůstat a hrát tu starou hru všech sirotků, není snad lepší, bude-li ji hledat aspoň někdo – i kdyby to měl být jenom jiný sirotek?

Dr. Larch se s Homerem pokusil promluvit o Melonině hněvivém výlevu. „Se vztekem je to zvláštní,“ začal dr. Larch, i když byl přesvědčen, že na vzteku vůbec nic zvláštního není.

„Víte, já si taky myslím, že to o těch ‚slunečních paprscích‘ je – no, pitomost,“ mínil Homer. „Je to jedna z těch věcí, při kterých sebou člověk škubne, když je čte, jenomže Jane to zrovna takhle řekla, úplně to k ní sedí, tak co se dá dělat? Ale Melony kvůli tomu začala úplně zuřit.“

Dr. Larch věděl, že Melony je jedním z mála sirotků, co zůstali v St. Cloud’s, ačkoli se v St. Cloud’s nenarodili. Jednou časně zrána ji někdo položil ke dveřím nemocnice; bylo jí tak čtyři, pět let. Vždycky byla na svůj věk velká, takže se těžko odhadovalo, jak je vlastně stará. Mluvit se naučila až v osmi či devíti letech. Nejdřív si dr. Larch myslel, že je retardovaná, ale v tom to nebylo.

„Melony vždycky byla vzteklá,“ pokoušel se vysvětlovat dr. Larch. „O jejím původu ani o nejútlejším dětství nevíme nic, a možná ani ona sama neví, co je prapůvodní příčinou její zloby.“ Larch zvažoval, jestli má Homeru Wellsovi povědět, že Melony byla adoptována a vrácena víckrát než Homer sám. „Melony má za sebou několik nešťastných zkušeností u pěstounských rodin,“ začal dr. Larch opatrně. „Kdyby se ti někdy naskytla příležitost zeptat se jí na ty zážitky – a kdyby ona měla chuť o nich mluvit –, možná bys jí poskytl možnost trochu si od toho hněvu ulevit.“

„Zeptat se jí na ty zážitky.“ Homer Wells potřásl hlavou. „Já nevím,“ řekl. „Nikdy jsem nezkusil si s ní o něčem povídat.“

Dr. Larch už svého návrhu litoval. Třeba si Melony vzpomene na svoji první náhradní rodinu a bude o tom Homerovi vyprávět. Tehdy ji vrátili, protože prý kousla jejich psa, s kterým se poprala o balónek. Ale tu rodinu nepohoršila jen tahle jediná rvačka; stěžovali si, že Melony jejich psa pokousala víckrát. Během několika týdnů po prvním incidentu si navykla připlížit se ke zvířeti a překvapit ho při jídle nebo ve spánku. Rodina Melony obviňovala, že toho psa dohnala k šílenství.

Od druhé a třetí rodiny Melony utekla údajně proto, že mužští příslušníci těchto rodin, otcové nebo bratři, o ni projevovali sexuální zájem. Čtvrtá rodina si stěžovala, že Melony projevila sexuální zájem o jejich mladší holčičku. Případ číslo pět: manželský pár se rozpadl kvůli vztahům mezi Melony a manželem – žena prohlásila, že její muž Melony svedl, a manžel tvrdil, že Melony sváděla jeho (doslova řekl, že po něm „vyjela“). Melony v tomto ohledu nepřipouštěla žádné pochybnosti: „Mě nikdo nesvede!“ sdělila pyšně paní Groganové. V případě číslo šest krátce po Melonině příchodu manžel zemřel na srdeční záchvat a jeho žena poslala dívku zpátky do St. Cloud’s, protože se necítila schopná vychovávat ji sama. (Melony to paní Groganové stručně okomentovala: „To si pište, že není schopná!“)

Na tohle vše si dr. Larch najednou vzpomněl a představoval si, jak to Homer má z první ruky, rovnou od Melony ta představa ho zneklidnila. Dostal strach, že učinil Homera Wellse svým učněm – účastníkem na drsných aktivitách probíhajících v St. Cloud’s –, a přitom se nedokázal obrnit proti touze chlapce ochránit před některými tvrdými životními pravdami.

Pokud šlo o Homera Wellse, sestra Angela samozřejmě vykládala jen o jeho „andělské povaze“, to byla celá ona, a také sestra Edna se neustále rozplývala nad jeho „dokonalostí“ a „nevinností,“ avšak dr. Larchovi dělaly starosti Homerovy styky s postiženými ženami, jež vyhledávaly služby St. Cloud’s – s oněmi odjíždějícími matkami, v jejichž povahách a příbězích se chlapec určitě pokoušel najít obraz své vlastní matky. A co ty nešťastnice, které se tu nechaly dočista vyškrábnout a po jejichž odchodu zde nezůstalo vůbec nic (jen produkty početí) – jakým dojmem zapůsobily na chlapce ony?

Homer Wells měl dobrosrdečný, upřímný obličej nebyla to tvář tajnůstkáře, zračil se na ní každý jeho pocit právě tak, jako hladina jezera odráží každou změnu počasí. Měl konejšivou ruku a oči, jimž nebylo těžké se vyzpovídat. Dr. Larchovi dělalo starosti, jakým konkrétním podrobnostem nejrůznějších životních příběhů je Homer vystaven – nešlo jen o odpornou ponurost těch vyprávění, ale také o hojně přibarvené ospravedlňování se, jež musel vyslechnout.

A teď ještě Melony, nepochybně „nejtěžší kus“ z dívčího oddělení, Homera rozrušila svým hněvivým výstupem – a dr. Larch měl strach, že se jedná jen o vrcholek ledovce jejího vlivu. Bál se, že potenciál jejího vlivu na výchovu Homera Wellse je stejně strašlivý jako nezměrný.

Melony začala přispívat k Homerově výchově hned následujícího večera, když přišel do dívčího oddělení předčítat. Homer se dostavil brzy (doufal, že bude moci i brzy odejít), avšak nalezl ložnici děvčat plnou zmateného nepořádku. Několik děvčat ještě nebylo v postelích – když se objevil, začaly některé dívky ječet; měly odhalené nohy. Homer upadl do rozpaků; stál pod žárovkou visící od stropu společné ložnice a marně se rozhlížel po paní Groganové, která k němu byla vždycky laskavá. Svazek Jany Eyrové svíral oběma rukama, jako by se bál, že mu jej děvčata vytrhnou.

Všiml si, že Melony už zaujala obvyklou pozici a je ve svém jako vždy nedostatečném úboru. Pak se střetl s jejím pronikavým, ale zatím nic neříkajícím pohledem, sklopil oči, podíval se stranou a shlédl na své ruce svírající Janu Eyrovou.

„Hej, ty,“ uslyšel Melonino zvolání – a také si všiml, že ostatní děvčata ihned ztichla. „Hej, ty,“ opakovala Melony. Když zvedl hlavu a podíval se na ni, klečela na posteli a vystrkovala na něj tu největší nahatou zadnici, jakou kdy v životě spatřil. Na jednom z Meloniných napjatých stehen ležel modravý stín (asi modřina) a mezi vzdutými, svalnatými půlkami toho strašného zadku na Homera Wellse zíralo jediné temné oko. „Hej, Sluníčko“ zavolala Melony na Homera, který zrudl jako slunce při východu či západu. „Hej, Sluníčko,“ zapředla sladce Melony – a dala tak sirotku Homeru Wellsovi svoji vlastní přezdívku: Sluníčko.

Když Homer dr. Larchovi žaloval, co mu Melony provedla, dr. Larch začal uvažovat, zda vůbec bylo moudré dovolit Homerovi, aby děvčatům předčítal. Avšak uvědomoval si, že zbavit Homera této části jeho povinností by bylo něco jako degradace. Homer by mohl mít pocit, že zklamal. Práce v sirotčinci neustále vyžaduje jasná a rychlá rozhodnutí; kdykoliv Wilbur Larch pocítil nerozhodnost ohledně Homera Wellse, uvědomoval si, že podléhá přirozeným otcovským citům. Pomyšlení, že dopustil, aby se ho zmocnily otcovské city, a v důsledku toho začal trpět otcovskou nerozhodností, Larche pokaždé natolik deprimovalo, že musel vyhledat konejšivý klid éteru, jemuž přivykal stále víc.

V St. Cloud’s nebyly záclony. Lékárna nemocnice se nacházela v rohové místnosti s jedním oknem na jih a jedním na východ, a právě to východní okno (podle mínění sestry Edny) mohlo za to, že dr. Larch vstával tak časně. Úzké, na bílo natřené železné nemocniční lůžko vypadalo, jako by v něm nikdy nikdo nespal. Dr. Larch chodil spát jako poslední a vstával ze všech nejdřív – což vedlo ke vzniku pověstí, že vlastně vůbec nespí. Obecně se soudilo, že jestli spí, tak jedině v lékárně. Když potřeboval psát, činil tak v noci, na psacím stroji v kanceláři sestry Angely. Sestry už dávno zapomněly, proč se té místnosti říká kancelář sestry Angely; byla to v St. Cloud’s jediná kancelář a dr. Larch tam vždycky chodil psát. Jelikož v lékárně spával, považoval dr. Larch možná za vhodné tvrdit, že kancelář patří někomu jinému.

V lékárně byly dvoje dveře (jedny z nich vedly na záchod se sprchovým koutem), což v tak malé místnosti působilo potíže s rozestavěním nábytku. Jedno okno bylo ve východní, jedno v jižní stěně, dveře zase v severní i západní, a tak tu nebyla žádná zeď, ke které by se něco dalo postavit; spartánské lůžko pasovalo přesně pod východní okno. Zavřené a zamčené skříně s křehkými skleněnými dvířky vytvářely podivné bludiště kolem lékárenského pultu uprostřed místnosti; zdálo se, že právě tak to v lékárně má být – léky, plechovky s éterem i nástroje pro menší operace jsou v centru všeho dění –, ale Larch měl i jiný důvod, proč místnost uspořádal tímto způsobem. Labyrint skříní nahloučených uprostřed lékárny nejen umožňoval volný přístup ke dveřím do haly a do koupelny, ale současně i blokoval výhled na lůžko od dveří do haly, které stejně jako všechny dveře v sirotčinci postrádaly zámek.

Přecpaná lékárna mu dopřávala alespoň jakés takés soukromí pro jeho éterové potěšení. S jakou radostí Larch vždycky potěžkal čtvrtliberní plechovku s éterem. Éter vyžaduje zkušenost a dobrou techniku. Vůně vdechovaného éteru je ostrá, ale lehká, přestože je éter dvakrát těžší vzduchu. Aplikovat éterovou narkózu – přenést pacienta přes zděšení způsobené tím dusivým pachem –, to je něco jiného. U choulostivějších pacientů Larch často ještě před podáním éteru použil pěti či šesti kapek pomerančové silice. On sám nepotřeboval žádnou aromatickou přípravu, žádnou ovocnou zástěrku. Vždycky byl při vědomí, když plechovka s éterem bouchla o podlahu vedle postele, kam ji odkládal; ovšem nebýval vždycky zcela při smyslech v okamžiku, kdy jeho prsty uvolnily sevření na masce a trychtýř – působením jeho vlastních výdechů – mu spadl z obličeje. Obyčejně si uvědomoval bezvládnou ruku, z níž mu trychtýř vypadl; bylo zvláštní, že právě ta ruka byla vždy první částí těla, jež přišla k sobě; často sahala po masce, která už nebyla na svém místě. Obyčejně byl s to slyšet hlasy za dveřmi lékárny – pokud volaly jeho jméno. Věřil si, že se vždycky dokáže vzpamatovat včas.

„Doktore Larchi?“ zavolala sestra Angela nebo sestra Edna či Homer Wells – a to postačilo, aby se Larch vrátil ze svého éterového výletu.

„Tady jsem!“ ozval se Larch. „Jenom odpočívám.“

Koneckonců to byla lékárna. Není snad ve všech lékárnách cítit éter? A nebylo jen přirozené, že člověk, který spí tak málo (pokud vůbec kdy), si potřebuje tu a tam zdřímnout?

Melony jako první Homera Wellse upozornila, že dr. Larch má podivné zvyky a disponuje výjimečnými schopnostmi.

„Poslyš, Sluníčko,“ řekla Melony Homerovi, „jak to, že ten tvůj milovanej doktor nekouká po ženských? A nekouká, to mi věř. Dokonce ani na mě se nekoukne a po mně tady koukají všecky mužský – chlapi i kluci. Dokonce i ty, Sluníčko. Koukáš po mně.“ Ale Homer Wells se radši zadíval jinam.

„A co to je kolem něj pořád za divnej smrad?“ vyptávala se Melony.

„Éter,“ odvětil Homer Wells. „Je přece doktor. Tak je cítit éterem.“

„Chceš říct, že je to normální?“ divila se Melony.

„Jo.“ odpověděl Homer Wells.

„Třeba jako farmář od krav?“ prohodila vychytrale Melony. „Když smrdí od mlíka a kravinců, je to tak?“

„Jo,“ řekl opatrně Homer Wells.

„To je omyl, Sluníčko,“ prohlásila Melony. „Ten tvůj nejmilejší doktor smrdí, jako by měl éter i v sobě – jako by měl éter místo krve.“

Homer to nechal bez odpovědi. Temenem tmavovlasé hlavy dosahoval Melony jen k ramenům. Procházeli se po bezlesém, erodovaném říčním břehu v místech, kde opuštěné budovy městečka St. Cloud’s zůstávaly opuštěné i nadále. Řeka tu nepodemlela jenom břeh, ale i základy těch budov, jež v několika případech ani opravdové základy neměly – dokonce ani sklepy ne. Některé stály na kůlech, nyní hnijících a viditelných na samém okraji řeky, kde na ně dotíral nenasytný vodní proud.

Homer a Melony měli nejraději dům s verandou, která sice původně neměla viset přímo nad řekou, ale teď tak visela. Polámanými prkny v podlaze Homer s Melony pozorovali, jak pod nimi uhání voda barvy podlitin.

Kdysi to byla jakási noclehárna pro obhroublé chlapíky zaměstnané na pilách a v dřevařských skladech ve starém St. Cloud’s; takový dům by se nehodil pro šéfy a dokonce ani pro předáky – lidé od papíren Ramses měli natrvalo pronajaté pokoje v bordelu. V tomto domě bydleli dřevorubci, skladníci, pomocní dělníci – muži, kteří dovedli uvolnit říční koryto ucpané kládami, kteří plavili dříví po řece nebo na zemi káceli stromy a tahali pokácené kmeny; dělníci z pil.

Homer s Melony se obyčejně drželi venku, na verandě. Uvnitř byla jenom prázdná společná kuchyně a nespočetné odporné brlohy na spaní s potrhanými matracemi plnými myší. Železnice sem dovážela tuláky, kteří si značkovali teritoria jako psi – vymočili se kolem, a tak oddělili matraci nejméně prolezlou myšmi. Dokonce i po vytlučení všech oken a přesto, že v zimě se všechny místnosti z poloviny naplnily sněhem, se vnitřek budovy nezbavil zápachu moči.

Jednoho dne, kdy chabé jarní slunce odněkud vylákalo černého hada, ještě částečně ztuhlého chladem, který se vyhříval na prknech verandy, řekla Melony Homerovi: „Dávej bacha, Sluníčko.“ Jediným pohybem ruky, překvapivě rychlým u tak velké dívky, popadla podřimujícího hada za hlavou. Byla to štíhlovka, skoro tři stopy dlouhá, a ovinula se Melony kolem paže, ale Melony ji držela správně, pevně, hned za hlavičkou, ale tak, aby ji nedusila. Jakmile ji chytila, zdálo se, že si jí přestala všímat. Zahleděla se na oblohu, jako by pátrala po příznacích větru, a při tom hovořila k Homeru Wellsovi.

„Ten tvůj milovanej doktor, Sluníčko,“ odfrkla Melony, „toho o tobě ví víc než ty sám. A taky víc o mně, než vím já možná.“

Homer neodpověděl. Dával si na Melony pozor, zvlášť teď, když držela v ruce toho hada. Mohla by takhle rychle chňapnout i po mně, říkal si. Mohla by mi s tím hadem něco udělat.

„Myslels někdy na svoji mámu?“ zeptala se Melony a pořád se rozhlížela po obloze. „Chtěls někdy vědět, kdo to je, proč si tě nenechala, a kdo byl tvůj táta – prostě tyhle věci?“

„Jasně,“ přikývl Homer Wells a nespouštěl z hada oči. Had se zprvu omotal Melony kolem paže, pak se uvolnil a chvíli visel jako kus lana a potom docela sám od sebe ztloustl a zase zeštíhlel. Opatrně prozkoumal mocné Meloniny boky; zdálo se, že pak se již cítil bezpečněji a obtočil se jí kolem pasu – sotva dosáhl kolem dokola.

„Mně řekli, že mě někdo položil u dveří,“ pokračovala Melony. „Možná jo, ale možná taky ne.“

„Já jsem se narodil tady,“ opáčil Homer Wells.

„To ti řekli,“ upřesnila Melony. „Sestra Angela mi dala jméno,“ dokazoval Homer Wells.

„Sestra Angela nebo sestra Edna by ti daly jméno, i kdyby tě tu někdo odložil,“ namítla Melony. Pořád se dívala do nebe a hada si nevšímala. Je větší než já, starší než já a ví víc než já, říkal si Homer Wells. A taky má hada, připomněl si a nechal Melonina poslední slova bez odpovědi.

„Sluníčko,“ prohodila Melony nepřítomně, „jen si to představ: jestli ses narodil tady v St. Cloud’s, je to určitě někde zapsaný. Ten tvůj nejmilejší doktor ví, kdo je tvoje máma. Musí ji mít v záznamech. I tebe musí mít zapsanýho v papírech. Na to je zákon.“

„Zákon,“ opakoval bezvýrazně Homer Wells.

„Podle zákona tě museli někam zapsat,“ tvrdila Melony. „Musí existovat písemnej záznam, karta, složka. O tvý minulosti, Sluníčko.“

„O minulosti,“ opakoval Homer Wells. Před očima mu vyvstal dr. Larch u psacího stroje v kanceláři sestry Angely; jestli jsou nějaké záznamy, musí být tam.

„Kdybys chtěl vědět, kdo je tvá máma,“ pokračovala Melony, „můžeš si ji vyhledat. Stačí nakouknout do tvý složky. A když už v tom budeš, moh by ses podívat i do mojí. Takovej čtenář jako ty, Sluníčko – určitě ti to nepotrvá dlouho. A určitě to bude zajímavější čtení než Jana Eyrová. Už jenom moje složka bude zajímavější, to se vsadím. A kdopak ví, co je v ty tvojí.“

Homer si dovolil na chvíli odvrátit pozornost od hada. Pohlédl mezerou v prknech podlahy na nějaký úlomek plující s proudem; možná řeka s sebou unášela kus větve nebo botu – či možná mužskou nohu. Když uslyšel svištivý zvuk, jako by se někdo rozehnal bičem, zalitoval, že hada spustil z očí; ucukl. Melony se pořád soustředěně dívala na oblohu. Točila hadem nad hlavou, ale věnovala pozornost jenom obloze – ne že by se tam zjevilo nějaké znamení; pozorovala dravce s rezavými křídly. Visel ve vzduchu nad řekou a na pohled líně opisoval kruhy, tak typické pro lovící dravce. Melony pustila hada, ten vylétl nad řeku a dravec po něm vyrazil ještě dřív, než had dopadl na hladinu a začal plavat o život ke břehu, začal dravec strmě klesat. Had se nesnažil bojovat s proudem, plul s ním o závod, pokoušel se najít nejvýhodnější úhel, který by ho zanesl do bezpečí pod vymletý břeh, nebo do hustého kapradí.

„Dávej bacha, Sluníčko,“ křikla Melony. Dravec dostihl plovoucího hada ve vzdálenosti celých deseti yardů od břehu a zmítající se, kroutící se kořist odnesl s sebou do výšin. „Chci ti ukázat ještě něco,“ řekla Melony, která ztratila zájem o oblohu, jakmile byl výsledek závodu jasný.

„Tak jo,“ souhlasil Homer Wells, s očima navrch hlavy a s ušima našpicovanýma. Zprvu se zdálo, že hadova váha a pohyby donutily stoupajícího dravce k tuhému boji, ale čím výš dravec stoupal, tím snáze letěl – jako by vzduch tam ve výškách měl jiné vlastnosti než dole, při zemi, kde se lépe dařilo hadovi.

„Sluníčko!“ zvolala netrpělivě Melony. Zavedla ho do nitra staré budovy a po schodech nahoru, do jedné z tmavších kójí na spaní. Páchlo to tam, jako by uvnitř něco bylo – možná něco živého –, ale tma byla příliš velká, než aby mohli vidět matraci plnou myší nebo mrtvolu. Melony silou otevřela omlácenou okenici visící na jediném pantu a poklekla na matraci u stěny, náhle odhalenou světlem proudícím dovnitř otevřenou okenicí. Na stěně visela stará fotografie, právě nad místem, kam kdysi někdo na lůžku kladl hlavu; připínáček byl zrezivělý a na sépiově zbarvenou fotografii z něj stekla stružka rzi, jako by to byla krev.

Homer si již dříve prohlédl pár fotografií v jiných kójích, jen téhle zatím nevěnoval pozornost. Pamatoval si, že na těch ostatních byly malé děti a také otcové a matky, jak předpokládal – takové snímky sirotky vždycky zajímají.

„Pojď se kouknout na tohle,“ vybídla ho Melony. Snažila se připínáček vyrýpnout nehtem, ale už ve stěně vězel celá léta. Homer si klekl vedle Melony na shnilou matraci. Chvíli mu trvalo, než pochopil, co vlastně fotografie zobrazuje; možná ho rozptylovalo vědomí, že tak blízko k Melony nebyl od doby, kdy ho s ní svázali při třínohém závodě.

Jakmile Homer pochopil smysl fotografie (tedy přinejmenším smysl toho, co je na ní, když už ne smysl její existence), zjistil, že je velmi těžké si ji prohlížet, má-li při tom Melony tak blízko sebe. Na druhou stranu se obával, že kdyby odvrátil oči, mohl by být obviněn ze zbabělosti. Snímek byl příkladem typicky vylepšeného zobrazování reality, jaké provozovaly fotoateliéry z přelomu století; okraje obrázku se ztrácely v kašírovaných oblacích a zasmušilém, rádoby vznešeném oparu. Figury na fotografii jako by svou podivnou činnost vykonávaly ve stylizovaném nebi či snad v pekle.

Homer Wells usoudil, že to bude peklo. Na snímku byla mladá žena s dlouhýma nohama a malý poník. Nahá žena s roztaženýma nohama ležela na koberci s divokou změtí vzorů, perských a orientálních (Homer Wells nevěděl, jaký je v tom rozdíl), a nad ní stál rozkročený pony odvrácený hlavou od objektivu. Hlavu měl skloněnou jako při pití nebo při pastvě, právě nad ženiným bujným pubickým ochlupením. Poníkův výraz naznačoval buď to, že si uvědomuje přítomnost fotografa, nebo že se stydí, anebo se prostě jenom tvářil hloupě. Jeho penis se zdál být delší a silnější než Homerova paže, ale sportovně vyhlížející dívka natáhla krk a vyvinula pažemi i rukama tolik síly, že si poníkův úd přitáhla až do úst. Nadouvala tváře, jako by příliš dlouho zadržovala dech, oči měla vyvalené, ovšem výraz její tváře nebyl jednoznačný – nedalo se s jistotou říci, zda se chystá vyprsknout smíchy či zda ji poníkův penis dusí. Co se poníka týče, jeho chlupatý obličej dával najevo předstíraný nezájem netečná póza přepjaté zvířecí důstojnosti.

„Ten poník se ale má, co, Sluníčko?“ prohodila Melony, avšak Homer Wells náhle pocítil třas ve všech údech a představil si fotografa, mrzkého manipulátora ovládajícího tu ženu, poníka i oblaka nebeská či pekelný kouř. V každém případě si byl Homer jist, že takový opar nelze spatřit nikde na zemi. V kratičkém okamžiku, tak krátkém, jako bylo zachvění, které jím proběhlo, si Homer představil génia temné komory, jenž byl tvůrcem té podívané. Delší dobu v Homerově mysli přetrval obrázek člověka, který spával na matraci, kde nyní s Melony klečeli a jako by se k jeho pokladu modlili. Byl to obraz dřevaře, jenž si přál mít při každém probuzení před očima portrét poníka a ženy – snad to měla být náhražka za rodinný snímek. Právě tohle pomyšlení způsobilo Homerovi největší bolest. Představa znaveného člověka ležícího v kamrlíku v St. Cloud’s, jehož přitahuje ta žena a ten poník jen proto, že nepoznal nic přátelštějšího – neměl fotografii dítěte, matky, otce, manželky ani milenky, bratra či přítele.

Avšak navzdory té bolesti Homer zjistil, že se nedokáže od obrázku odpoutat. Melony s překvapivě dívčí jemností stále dloubala do zrezivělého připínáčku – a to velmi ohleduplně, aby Homerovi nezacláněla ve výhledu.

„Jestli se mi podaří ten blbej krám sundat ze zdi,“ slibovala, „dám ti ho.“

„Já ho nechci,“ bránil se Homer Wells, i když to nevěděl tak docela určitě.

„Ale chceš,“ ujistila ho Melony. „Pro mě na tom není nic zajímavýho. Poníci mě nebavěj.“

Když konečně vydolovala připínáček ze stěny, všimla si, že si zlomila nehet a natrhla si kůžičku pod nehtem; fotografii potřísnila tenoučká stružka její krve; rychle zasychala a nabývala téže barvy jako rez, jež stekla po poníkově hřívě a pak přes ženinu nohu. Melony si vstrčila prst se zlomeným nehtem do úst a podala fotografii Homeru Wellsovi.

Nechala prst maličko sklesnout, takže jí poodhrnul dolní ret a přitiskl se k dolním zubům. „Rozumíš tomu, že jo, Sluníčko?“ dotírala na Homera Wellse. „Víš, co ta ženská tomu ponymu dělá, že jo?“

„Jo,“ kývl Homer Wells.

„Jakpak by se ti líbilo, kdybych ti dělala to, co ta ženská dělá tomu poníkovi?“ vyptávala se Melony. Zastrčila si prst hlouběji do úst, sevřela rty kolem druhého kloubu a v této póze čekala, co jí odpoví, ale Homer Wells to nechal být. Melony vytáhla vlhký prst z pusy a dotkla se jeho špičkou Homerových rtů. Homer se ani nepohnul; věděl, že kdyby se na ten prst chtěl podívat, musel by Šilhat. „Jestli bys rád, abych ti to taky udělala, Sluníčko,“ navrhla Melony, „stačí, když se podíváš do mý složky – do záznamů.“ Přitiskla mu prst na rty trochu příliš silně.

„Samozřejmě že když už budeš hledat moje záznamy, můžeš se kouknout i na svoje – jestli tě to zajímá,“ dodala Melony. Odtáhla prst. „Podej mi prst, Sluníčko,“ vyzvala ho, ale Homer Wells držel fotografii oběma rukama a rozhodl se, že na tu výzvu nebude reagovat. „No tak,“ přemlouvala ho Melony, „já ti nic neudělám.“ Podal jí levou ruku a fotografii svíral v pravé; ve skutečnosti jí ovšem podal sevřenou pěst, takže mu musela ruku otevřít, než si mohla jeho levý ukazováček vsunout do úst. „Koukni se na ten obrázek, Sluníčko,“ vybídla ho a on poslechl. Poklepala si jeho prstem na zuby a současně se jí podařilo zahuhňat: „Jenom mi sežeň tu složku a víš, co za to dostaneš. Nech si ten obrázek a mysli na to,“ dodala Melony.

Homer však myslel na to, že úzkost, která se ho zmocnila, když si v kleče na matraci hostící nespočet myší prohlížel tu fotografii po boku Melony, která měla v ústech jeho prst, potrvá snad věčně. Avšak náhle je vylekalo hlasité bum! – jako by na střechu domu spadla mrtvola – následované tišším úderem, jako kdyby se mrtvola po dopadu odrazila. Melony ho ostře kousla do prstu dřív, než jí ho stačil instinktivně vytáhnout z úst. Oba zůstali na kolenou a vrhli se jeden druhému do náručí; těsně se objali a zadržovali dech. Homer Wells cítil, jak mu srdce tluče na Meloniných ňadrech. „Co to sakra bylo?“ zašeptala Melony.

Homer Wells neodpověděl. Představil si ducha toho dřevaře, jehož fotografii tiskl v ruce; představoval si, že na střeše přistálo opravdové tělo dřevařského dělníka s rezavou pilou v každé ruce, muže, jemuž v uších navěky utkvělo ječení cirkulárek. V tom žuchnuti způsobeném dopadem mrtvé váhy na střechu domu i sám Homer uslyšel vrčivý vřískot dávných pil – ale co to ostré, téměř člověčí kvílení přehlušující jejich křik? Homer v něm slyšel tenký, jako papír slaboučký nářek nemluvňat nahoře na kopci, oněch prvních sirotků ze St. Cloud’s.

Na rozpálené tváři cítil zběsilý tep rozechvívající Melonino hrdlo. Zdálo se jim, že k nim ze střechy doléhá zvuk jemných, jako pírko lehounkých krůčků – jako by se duchovo tělo po pádu na střechu opět změnilo v nehmotný přízrak.

„Jéžišmarjá!“ vyhrkla Melony a odstrčila od sebe Homera Wellse tak prudce, až se udeřil o stěnu. Kvůli hluku, který tím Homer způsobil, začal duch pobíhat drobnými krůčky po střeše a vyrazil pronikavý dvouslabičný výkřik – snadno v něm poznali hlas onoho rezavého dravce.

„Kííí jerr!“ zavřeštěl pták.

Melony, které jeho křik pravděpodobně nic neřekl, zaječela, ale Homer okamžitě pochopil, co je na střeše. Seběhl se schodů a přes verandu až k polámanému zábradlí. Dorazil tam právě včas, aby byl svědkem dravcova odletu. Tentokrát se zdálo, že se mu had nese snáz. Visel přímo dolů, rovně jako olovnice. Nedalo se s jistotou určit, zda pták předtím ztratil nad hadem kontrolu, anebo ho upustil schválně – protože si uvědomil, že je to nejjistější, i když třeba ne právě profesionální způsob, jak ho zabít. Na tom nesešlo. Dlouhý pád na střechu hada očividně dorazil a mrtvý se nesl určitě lépe, než když byl naživu, mrskal se v dravcových spárech a neustále ho bil do hrudi. Homer si všiml, že ten had je o něco delší než poníkův penis, ale ne tak tlustý.

Melony, celá bez dechu, stanula vedle Homera na verandě. Když se jim dravec ztratil z očí, zopakovala mu svůj slib. „Nech si ten obrázek a přemýšlej o tom.“

Ne že by Homer Wells potřeboval nějaká doporučení, aby o něčem přemýšlel. Měl toho k přemýšlení víc než dost!

„Dospívání,“ napsal dr. Larch. „Není to snad období, kdy poprvé v životě zjistíme, že před těmi, kdo nás milují, musíme skrývat cosi strašného?“

Poprvé v životě Homer Wells něco zatajil před dr. Larchem – a také před sestrou Angelou a před sestrou Ednou. A spolu s fotografií ponyho s penisem v ženských ústech ukrýval Homer Wells i své první pochybnosti o sv. Larchovi. S tou fotografií skrýval svůj první chtíč, nejen po ženě dusící se úžasným poníkovým nástrojem, ale i po naplnění Melonina nápaditého slibu. Spolu s fotografií (schoval ji na svém nemocničním lůžku mezi matrací a pérováním) Homer skrýval i své obavy nad tím, co by mohl odhalit v oněch takzvaných složkách – ve vybájených záznamech o jeho narození v St. Cloud’s. Ve skrýši s fotografií, která Homera stále více přitahovala, spočívalo tajemství původu jeho matky.

Vytahoval obrázek zpod matrace a prohlížel si ho třikrát, čtyřikrát za den a v noci, když nemohl spát, si ho prohlížel při svíčce – v jejím mátožném světle nevypadaly ženiny oči tak divoce vykulené. V blikavém přísvitu si Homer dokonce představoval, že vidí, jak pohybuje tvářemi. Plápolání svíčky jako by uvádělo do pohybu i poníkovu hřívu. Jednou v noci, když si obrázek prohlížel, uslyšel, jak se John Wilbur zase pomočil do postele. Častěji Homer na fotografii hleděl za dramatického sípění Fuzzyho Stona – změť zvuků vydávaných plícemi, vodním kolem a větrákem, se ke scéně s ženou a poníkem, již si Homer vštípil do paměti i do svých představ, hodila lépe.

Na Homerově nespavosti se cosi změnilo dr. Larch si té změny všiml – ale možná pocit, že jej dr. Larch pozoruje, u Homera Wellse vyvolalo jen vědomí vlastního poklesku. Kdykoliv se Homer uprostřed noci připlížil po špičkách do kanceláře sestry Angely, zjistil, že dr. Larch sedí za psacím strojem snad úplně pořád – a že si vždycky všimne, jak Homer v chodbě opatrně našlapuje.

„Potřebuješ něco, Homere?“ zeptal se obyčejně dr. Larch.

„Jenom nemůžu spát,“ opáčil Homer.

„A copak je nového?“ zajímal se dr. Larch.

To snad píše celou noc? Ve dne bývalo v kanceláři sestry Angely rušno – byla to jediná místnost, kde se dalo mluvit s pacienty, a navíc tam byl telefon. Také tam ležela spousta Larchových papírů – jeho korespondence s jinými sirotčinci, s adopčními agenturami, s možnými rodiči; jeho pozoruhodný (i když někdy poněkud obhroublý) deník, jeho zápisky, či jak to nazvat, kterým říkal Stručné dějiny St. Cloud’s. Teď už však nebyly stručné a s každým dnem se rozrůstaly; i nadále si všechny odstavce podržely zahajovací formuli: „U nás v St. Cloud’s…“ nebo „V jiných částech světa…“

Papíry dr. Larche obsahovaly také rozsáhlé záznamy o rodinách – avšak jen o těch, které adoptovaly sirotky. V rozporu s tím, co se domnívala Melony, zde nebyly žádné zápisky o skutečných rodičích sirotků. Záznamy o každém sirotkovi začínaly datem jeho narození – následovalo pohlaví, délka v palcích, váha v librách, jméno, které obdržel od sestry (byl-li to chlapec) nebo od paní Groganové či od sekretářky z dívčího oddělení (pokud to bylo děvče). Jen tohle a záznamy o chorobách a očkováních – nic víc tu nebylo. Mnohem tlustší složky obsahovaly informace o adoptivních rodinách – dr. Larch pokládal za důležité vědět toho o nich co nejvíc.

„U nás v St. Cloud’s,“ napsal, „pokaždé, když se chystám zavést či porušit nějaké pravidlo, myslím především na budoucnost sirotků. Například, v zájmu jejich budoucnosti ničím všechny záznamy o totožnosti jejich přirozených matek. Ty nešťastné ženy, které zde porodily, musely učinit nanejvýš obtížné rozhodnutí a neměly by v budoucnu být vystaveny riziku, že mu budou čelit ještě jednou. A téměř ve všech případech je žádoucí, aby byl sirotek ušetřen jakéhokoliv pozdějšího pátrání po svých biologických rodičích; ve většině případů by měli být rozhodně ušetřeni informací o tom, kdo jsou jejich skuteční rodiče.

Myslím na ně, vždycky jen na ně – na sirotky! Samozřejmě že jednoho dne to budou chtít vědět; přinejmenším budou zvědaví. Ale co komu pomůže nahlížení do minulosti? Co sirotkům poslouží, že se budou mít za čím ohlížet? Sirotci především potřebují hledět do budoucna.

A k čemu by takovému sirotkovi bylo, kdyby za ním po letech přišli jeho biologický otec či matka s tím, že litují svého rozhodnutí porodit ho právě zde? Kdyby existovaly záznamy, vždycky by skuteční rodiče měli možnost své děti vysledovat. Ale mým úkolem není pomáhat sirotkům najít cestu k jejich biologickým prvopočátkům! To je práce pro romanopisce. Já pracuju pro sirotky!“

Tento výňatek ze Stručných dějin St. Cloud’s Wilbur Larch ukázal Homeru Wellsovi, když ho přistihl v kanceláři sestry Angely, jak slídí v jeho papírech.

„Jenom jsem něco hledal, ale nemůžu to najít,“ vymlouval se Homer koktavě.

„Já vím, co jsi hledal, Homere,“ odvětil dr. Larch, „jenže nic takového neexistuje.“

A právě tak to stálo na lístku, který Homer podstrčil Melony, když šel do dívčího oddělení předčítat Janu Eyrovou. Každý večer spolu přehrávali tutéž němou scénu: Melony si vložila prst do úst – vypadalo to, jako by ho měla skoro až v krku, vykulila oči, napodobujíc posměšně ženu s poníkem, a Homer Wells jen prostě zavrtěl hlavou na znamení, že ještě nenašel, co hledal. Lístek se slovy „Nic takového neexistuje“ způsobil, že se Melonin nedočkavý výraz změnil v silně podezíravý pohled.

„Homere,“ vysvětlil mu předtím dr. Larch, „já si na tvou matku nepamatuji. Ani tebe si nepamatuji od chvíle, kdy ses narodil; takovým, jakého tě znám, ses stal až později.“

„Myslel jsem, že je na to nějaký zákon,“ zabručel Homer. Měl na mysli zákon, o kterém mluvila Melony – zákon o písemných záznamech –, avšak v St. Cloud’s byl jediným zákonem Wilbur Larch a on jediný také vedl všechny záznamy. Vládl zde zákon sirotčince: sirotkův život začínal okamžikem, od něhož si jej Wilbur Larch pamatoval. A pokud nějakého sirotka adoptovali dřív, než se stačil zapsat do paměti (což bylo žádoucí), pak jeho život začal až u adoptivní rodiny. Takový byl Larchův zákon. Koneckonců na sebe bral odpovědnost už tím, že se řídil zvykovým právem: podle toho, zda se plod již pohybuje nebo ještě ne a pravidla, rozhodující o tom, kdy pomůže na svět dítěti a kdy raději pomůže matce od problémů, si stanovil také on sám.

„Přemýšlel jsem o tobě, Homere,“ pravil chlapci dr. Larch. „Myslím na tebe čím dál častěji, ale nikdy neplýtvám časem na úvahy o tom, kým jsi byl, než jsem tě poznal.“

Larch Homerovi ukázal dopis, který právě psal – ještě ho měl zasunutý ve stroji. Byl adresován komusi z Novoanglického domova pro toulavé děti, což byl ještě starší sirotčinec než St. Cloud’s.

Dopis byl napsán v přátelském, důvěrném tónu; člověk, kterému Larch psal, byl nejspíš nějaký bývalý kolega či dokonce starý přítel. Kromě toho ze způsobu, jak Larch argumentoval, místy vysvítalo, že jde o pokračování v dlouhodobé, přerušované diskusi – jako by adresát byl častým Larchovým filozofickým oponentem.

„Sirotci by měli být adoptováni ještě před začátkem puberty proto, aby je někdo miloval a aby i oni měli koho milovat ještě dřív, než u nich nastane nezbytná fáze dospívání, vyznačující se zejména sklony ke lži a klamu,“ vysvětloval Larch v dopise. „Takový teenager shledává představu, že by někoho mohl oklamat, skoro stejně svůdnou jako sex – a přitom mnohem dostupnější. Zvlášť snadné bývá oklamat lidi, které milujeme. Ti, kdo nás milují, bývají ze všech nejméně ochotní uznat, že byli podvedeni. Avšak pokud nikoho nemilujete a máte pocit, že nikdo nemiluje vás, není na světě nikdo, kdo by vás mohl usvědčit ze lži takovým způsobem, aby vás to zabolelo. Nezíská-li sirotek adoptivní rodiče dřív, než dosáhne této znepokojivé fáze puberty, může se stát, že bude klamat sám sebe i všechny kolem už napořád.

V jednom hrozném údobí svého života si dospívající jedinec začne nalhávat, že je schopen převézt celý svět. Je přesvědčen o své nezranitelnosti. Postihne-li tato fáze dospívání sirotka, hrozí nebezpečí, že nikdy nedospěje.“

Dr. Larch samozřejmě věděl, že Homer Wells je jiný případ; byl milován – sestrou Angelou, sestrou Ednou i dr. Larchem, který ho miloval navzdory sám sobě. A Homer Wells nejen věděl, že je milován, ale nejspíš si i uvědomoval, že on sám tyhle lidi také miluje. Jeho období klamu by mohlo být požehnaně krátké.

Melony byla dokonalým vzorem dospívajícího sirotka, jehož Larch vylíčil ve svém dopise do Novoanglického domova pro toulavé děti. Napadlo to i Homera Wellse, který se Melony otázal – dřív, než jí předal lístek se zprávou, že nic takového (jako záznamy o matkách) neexistuje –, proč vlastně chce svou matku vyhledat.

„Chci ji zabít,“ odpověděla Melony bez zaváhání. „Možná ji otrávím, ale jestli nebude tak velká jako já – kdybych byla mnohem silnější než ona, a možná že budu – tak ji uškrtím.“

„Uškrtím,“ zopakoval Homer Wells mimovolně.

„Proč?“ zeptala se Melony. „Co bys dělal ty, kdybys našel svou mámu?“

„Já nevím,“ přiznal se. „Asi bych se jí na pár věcí zeptal.“

„Zeptal!“ zvolala Melony. Homer v jejím hlase nezaznamenal tolik pohrdání od chvíle, kdy se rozzlobila kvůli „slunečním paprskům“ Jany Eyrové.

Homer si uvědomil, že se Melony s jeho jednoduchým sdělením „nic takového neexistuje“ nikdy nesmíří, přestože Homera vysvětlení dr. Larche přesvědčilo – ostatně jako obvykle. Navíc se Homer držel trochu zpátky, protože i nadále dr. Larche klamal – a také trochu sám sebe. Fotografie s ženou a poníkem stále spočívala mezi matrací a drátěnkou v jeho lůžku a byla už tak ohmataná, až úplně změkla. Po pravdě řečeno Homer pocítil lítost. Věděl, že Melony nemůže přinést její záznamy a bez nich se mu nikdy nedostane stejného, zřejmě pozoruhodného zážitku jako poníkovi.

* * *

„Jak to myslí, že ‚nic takovýho neexistuje‘?“ zaječela na Homera Melony. Seděli na hroutící se verandě domu, kde žena s poníkem strávili tolik dlouhých let. „To znamená, že si hraje na boha – buď ti minulost dá, nebo ti ji sebere! Jestli tohle neznamená hrát si na boha, tak už nevím, co jinýho by to mohlo znamenat.“

Homer na to nic neřekl. Homer věděl, že dr. Larch zastupuje boha i v jiných směrech, a pořád se nemohl zbavit nejistého dojmu, že si v té úloze vede báječně.

„U nás v St. Cloud’s,“ napsal dr. Larch, „jsem dostal na vybranou buď se stát bohem, anebo ponechat všechno pouhé náhodě. Podle mé zkušenosti bývá ponecháváno náhodě prakticky všechno a téměř pořád. Každý, kdo věří v existenci dobra a zla a přeje si, aby dobro zvítězilo, by si měl vyčíhat ty okamžiky, kdy je možné na čas zastoupit boha. Těch okamžiků je třeba využít. Nebývá jich mnoho.

U nás v St. Cloud’s se takových vhodných momentů naskytne možná víc než v celém zbytku světa, avšak je tomu tak jen proto, že většina toho, co nás zde potkává, už byla ponechána na náhodě.“

„Ať se jde vycpat!“ vřískala Melony, ale řeka hučela dál jako vždycky, starý dům si ve svých dobách vyslechl mnohem horší věci a Homer Wells ponechal i tenhle výkřik bez odpovědi.

„To máš teda smůlu, Sluníčko,“ popíchla ho Melony. „Že jo?“ dotírala. Zachoval si odstup.

„No tak!“ zaječela – a mainské lesy na protější straně řeky odrazily jen kratičkou ozvěnu „ak!“ Pozvedla těžkou nohu a skopla kus chatrného zábradlí verandy do řeky. „Takhle je to!“ křičela Melony, ale les byl příliš hustý, než aby odrazil byť jen okleštěnou ozvěnu „to!“ Mainský les, podobně jako Homer Wells, ponechal Melonin křik bez odpovědi. „Ježíšikriste!“ povykovala Melony, ale prales se neozval jen ve starém domě to možná zapraskalo – snad si povzdechl. Bylo obtížné ten dům zpustošit – o to se už postaral čas a jiní vandalové Melony hledala alespoň části, které by mohla poničit. Homer ji následoval v bezpečné vzdálenosti.

„Sluníčko,“ oslovila ho Melony, právě když našla skleněnou tabulku, kterou ještě nikdo nevytloukl – a vytloukla ji sama.

„Sluníčko, nemáme nikoho. A jestli mi tu začneš vykládat, že máme jeden druhýho, zabiju tě.“

Homera ani nenapadlo říkat Melony něco takového – ani cokoliv jiného zůstal radši zticha.

„Jestli mi chceš povídat, že máme tvýho roztomilýho doktora Larche nebo tohle všecko tady,“ vyhrožovala a prošlápla při tom podlahu a snažila se z ní oběma rukama vytrhnout jedno prkno. „Jestli řekneš něco takovýho, tak tě zabiju a předtím tě ještě zmučím.“

„Jasně,“ zabručel Homer Wells.

Melony chytila prkno vytržené z podlahy do obou rukou a zaútočila na zábradlí hlavního schodiště; zábradlí roztřískala bez námahy, ale sloup, který ho celé ukotvoval k podlaze dole v hale, zůstal stát. Melony odhodila prkno a sevřela sloup v medvědím objetí.

„Do hajzlu!“ zaječela – na dr. Larche, na svoji matku, na St. Cloud’s, na celý svět. Zápasnickým chvatem strhla sloup na podlahu; ještě pořád byl upevněn k hlavnímu nosnému trámu pod podlahovými prkny, ale Melony do něj začala bušit kusem zábradlí jako kyjem, až se jí podařilo sloup uvolnit. Když se ho bez úspěchu pokusila zvednout, obrátila se k Homeru Wellsovi.

„Nevidíš, že potřebuju pomoct?“ vyjela na něj.

Společně sloup zvedli a s jeho pomocí zbořili kuchyňskou zeď jako beranidlem.

„Jak to, že nejsi naštvanej?“ dorážela na Homera. „Co to s tebou je? Už nikdy se nedozvíš, kdo ti tohle všecko udělal! Tobě je to fuk?“

„Já nevím,“ přiznal Homer Wells. Společně udeřili koncem sloupu do nějakého tlustého trámu; Homera Wellse napadlo, že možná podpírá celé první patro. Udeřili do něj třikrát a vždycky hned uskočili, pokaždé na jinou stranu při třetím úderu ho nalomili. Někde nad nimi jako by se cosi začalo posouvat. Melony pustila sloup od zábradlí a sevřela v mocném objetí naštípnutý trám. Pokusila se ho poponést a setrvačností se s ním vypotácela přes práh až na verandu. Jedna z horních kójí se propadla do kuchyně současně se částečně zhroutila i střecha verandy a všechny zbytky zábradlí z verandy napadaly do řeky. Taková zkáza udělala dojem i na Melony; vzala Homera Wellse za ruku a téměř něžně ho odvedla po schodech nahoru – zbyla tam ještě víc než polovina patra, včetně kóje, kde se kdysi dřevař ze St. Cloud’s těšil pohledem na fotografii ženy a poníka.

„Pomoz mi,“ požádala Melony tiše Homera Wellse. Přistoupili k oknu a společnými silami se jim podařilo utrhnout okenici z posledního pantu, na němž ještě visela; dívali se, jak propadla střechou verandy, ještě snáze prorazila podlahu a se šplouchnutím zapadla do řeky. „Dobrý, co?“ prohodila Melony bez zájmu.

Usedla na matraci, kde spolu klečeli tenkrát, když na střechu spadl had. „Pomoz mi,“ řekla opět Melony a gestem Homera vybídla, aby se posadil vedle ní.

„Pomoz mi, nebo uteču,“ vyhrkla. „Pomoz mi, nebo někoho zabiju.“ Zdálo se, že něco takového by jí bylo docela podobné, i když snad ne doslova. Homer si uvědomil, že v případě Melony pro něj nebude snadné „být užitečný,“ ale pokusil se o to.

„Nikoho nezabíjej,“ řekl. „A neutíkej.“

„Proč bych tu zůstávala?“ namítla. „Ty tu taky nezůstaneš… chci říct, že taky utečeš… vlastně že tě někdo adoptuje.“

„Neadoptuje,“ ujistil ji Homer. „A vůbec, stejně bych nešel.“

„Ale šel,“ opáčila Melony.

„Nešel,“ opakoval Homer. „Prosím tě, neutíkej a nezabíjej nikoho.“

„Když tady zůstanu, tak ty zůstaneš taky – taks to myslel?“ zeptala se Melony. Tak jsem to myslel? opakoval si v duchu Homer Wells. Ale Melony mu jako obvykle neposkytla čas na žádné úvahy. „Slib mi, že tu zůstaneš, dokud tady zůstanu já, Sluníčko,“ požadovala Melony. Přisunula se k němu blíž; vzala ho za ruku, rozevřela mu ji a vložila si jeho ukazováček do úst. „Ten pony se má,“ zašeptala Melony, ale Homer Wells už si nebyl tak jist tím, zda se poník má nebo nemá. Ve staré budově to zaskřípělo. Melony si zastrčila jeho ukazováček hlouběji do úst a zase ho povytáhla. „Slib mi, že tu zůstaneš tak dlouho, jako já, Sluníčko,“ opakovala.

„Tak jo,“ souhlasil Homer Wells. Kousla ho. „Slibuju,“ vyhrkl Homer. Do kuchyně se zřítila další část patra; zkroucené trámy podpírající to, co zbylo ze zastřešení verandy, vydaly dojemně naříkavý zvuk.

Co ho vlastně rozptýlilo, když Melony konečně našla jeho maličký penis a vzala ho do úst? Neměl strach, že se starý dům zřítí a oba je zabije; to by byl rozumný strach. Nemyslel na minulost matrace, na níž spolu leželi; byla to divoká minulost – dokonce i podle Meloniných měřítek. Nemyslel na svoji ztracenou minulost ani na to, že se s Melony dopouští zrady na dr. Larchovi. Částečně Homera rozptylovaly zvuky. Zvuk, který Melony vydávala ústy, její oddychování a také jeho vlastní dech. Ta hlučná vášeň mu připomněla malého Fuzzyho Stona a energii všech mechanismů, jejichž úkolem bylo uchovat Fuzzyho při životě. Uvědomění, že právě takové udýchané, zavlhlé, klopotné úsilí pomáhá Fuzzymu, mu důrazně připomnělo, jak křehký je i jeho vlastní život.

Homer v Meloniných ústech povyrostl jen trochu; jakmile se začal zmenšovat, Melony zvýšila své úsilí. Nejvíc ze všeho Homera rozptylovala samotná fotografie; viděl ji jasně před sebou. Viděl dokonce i světlý obdélník na špinavé zdi, kde původně visela. Zpočátku v něm ta fotografie vyvolávala představy o tom, jaké by bylo dělat to s Melony, ale nyní v něm zarazila schopnost jakéhokoliv činu. Původně v něm žena na fotografii probouzela touhu po Melony, ale nyní měl pocit, že jak ta žena, tak i Melony jsou jen zneužívány. Poníkova zvířecí nečitelnost vypadala pořád stejně – jako nemístná pasivita hloupého tvora. Homer cítil, že je stále menší, menší než kdy předtím.

Melony ho s pocitem ponížení odstrčila. „Di do hajzlu!“ zaječela na něj. „Co to s tebou je? Hlavně mi nevykládej, že je něco se mnou!“

„To ne,“ připustil Homer. „Nic s tebou není.“

„To si piš, že ne!“ křičela Melony, ale rty měla rozbolavělé, skoro opuchlé a všiml si, že má v očích slzy vzteku. Vytrhla zpod něho matraci, složila ji napůl a vyhodila ji oknem. Matrace spadla na střechu a uvízla v díře, kterou předtím udělala padající okenice. Tohle Melony zřejmě namíchlo: že matrace nepropadla pěkně rovnou do řeky. Začala rozebírat lůžko na své straně kóje a při tom plakala. A Homer Wells před ní utekl, stejně jako utekl před jejím hněvem, když se rozzuřila kvůli „slunečním paprskům“. Opatrně se odplížil po chatrných schodech, a když vkročil na verandu, ozvalo se zapraskání a podlaha se trochu naklonila směrem k řece, což ho na okamžik zbavilo rovnováhy. Slyšel, jak na střechu nad ním něco dopadá – nejspíš několik postelí z kójí nebo kusy stěn. Utekl na volné prostranství. Melony ho musela shora vidět oknem.

„Slíbils mi to, Sluníčko!“ vřískla za ním. „Slíbils, že mě neopustíš! Dokud tady zůstanu, zůstaneš taky!“

„Slibuju!“ zavolal v odpověď, ale pak se otočil a zamířil po břehu podle řeky zpátky k obydleným budovám St. Cloud’s a k sirotčinci stojícímu na kopci nad řekou. Ještě stále byl na břehu, hned u vody, když se Melony podařilo strhnout verandu – zřítila se i se střechou. Stál, díval se; vypadalo to, jako by po řece plula polovina domu. Homer si pomyslel, že kdyby Melony měla dost času, možná by dokázala odklidit z krajiny celé město. Ale nezůstal stát a nečekal na další projevy ničivého úsilí. Zamířil přímo ke svému lůžku na chlapeckém oddělení. Zvedl matraci, chtěl fotografii vyhodit – jenomže tam nebyla.

„Já to nebyl!“ bránil se Fuzzy Stone. Fuzzy zůstal v pokoji i přes den, uvězněn ve svém zvlhčeném stanu. To znamenalo, jak Homer věděl, že se dostavila recidiva. Za nocí býval stan Fuzzyho domovem, ale jestliže v něm musel zůstat i přes den, jednalo se o „léčbu“. Kromě toho musel podstupovat různá „vyšetření“, jak tomu říkal dr. Larch, a všichni věděli, že každý den dostává injekci. Homer stál u té sípavé, pleskající vymoženosti a vyptával se Fuzzyho, kde je ta fotografie. Dozvěděl se, že si John Wilbur načůral do postele tak vydatně, až ho sestra Angela poslala, ať si jde zatím lehnout na Homerovo lůžko, než mu vymění promáčenou matraci. John Wilbur našel tu fotografii a ukázal ji Fuzzymu a dalším klukům, co byli u toho; Wilburu Walshovi a Snowymu Meadowsovi. Snowy se poblil.

„A co se stalo pak?“ naléhal Homer na Fuzzyho, který byl už úplně bez dechu. Fuzzymu bylo devět let, po Homerovi byl na oddělení nejstarší. Fuzzy vykládal, že pak se sestra Angela vrátila s čistou matrací pro Johna Wilbura, uviděla tu fotku a pochopitelné ji zabavila. John Wilbur jí samozřejmě prozradil, kde ji našel. Homer si uvědomil, že touhle dobou už ji viděla i sestra Edna a taky dr. Larch. Napadlo ho, že by měl najít Johna Wilbura a jednu mu vrazit, jenže je to ještě malý kluk a jenom by se zas počůral; navíc by to posloužilo jako další důkaz proti Homerovi.

„Ale co to bylo?“ vyptával se Homera sípavě Fuzzy.

„Myslel jsem, žes to viděl,“ opáčil Homer.

„Viděl, ale co to bylo?“ opakoval Fuzzy. Vypadal úplně vyděšeně.

Snowy Meadows si myslel, že ta ženská polyká poníkova střeva, vysvětloval Fuzzy. A Wilbur Walsh utekl. John Wilbur se nejspíš znovu počůral, pomyslel si Homer Wells. „Co to dělali?“ naléhal prosebně Fuzzy Stone. „Ta ženská,“ sípal Fuzzy, „jak to svedla? Jak vůbec mohla dejchat?“ vyptával se Fuzzy a opět se při tom zadýchal. Když od něj Homer odcházel, ošklivě to v něm hvízdalo. Za denního světla býval Fuzzy skoro průsvitný – zdálo se, že kdyby ho člověk podržel proti dostatečně ostrému světlu, viděl by skrz něj; bylo by vidět všechny křehké orgány bojující o jeho záchranu.

Dr. Larch nebyl v kanceláři sestry Angely, kde Homer předpokládal, že ho najde. Homer byl jenom rád, že nikde nepotkal sestru Ednu ani sestru Angelu; nejvíc se styděl právě při pomyšlení na setkání s nimi. Před vchodem do nemocnice uviděl sestru Angelu rozmlouvat s člověkem, který odvážel nehořlavý odpad. Diskutovali spolu o staré matraci Johna Wilbura. Homer se zašel podívat do lékárny, jestli tam není dr. Larch.

Wilbur Larch měl za sebou perný den a teď se svalil na lůžko v lékárně s gázovým trychtýřem nasyceným éterem důkladněji, než míval běžně ve zvyku. Zpráva o vandalismu v takzvané dřevařské ubytovně Larche rozrušila mnohem méně než jisté občany města, kteří byli svědky toho, jaké škody na budově napáchali Homer a Melony – hlavně Melony, o tom byl dr. Larch přesvědčen. K čemu jinému jsou opuštěné budovy, přemítal dr. Larch, ne-li k tomu, aby si na nich děcka trochu vybouřila ničitelské pudy? Všechny ty řeči, že půlka domu odplavala po řece, jsou určitě přehnané.

Zhluboka se nadechl a pomyslel na skutečný zdroj svého znepokojení: na fotografii. Na tu ženskou s poníkem.

Larchovi nedělalo starosti, že Homer Wells měl ten obrázek u sebe; teenageři se o takové věci zajímají. Larch si byl jist, že by ho Homer nikdy neukázal mladším chlapcům. Skutečnost, že Homer měl takovou fotografii, byla pro Wilbura Larche znamením, že je na čase svěřit Homerovi závažnější, dospělejší povinnosti. Že je načase, aby postoupil v učení na vyšší stupeň.

Fotografie jako taková Larche nijak nepoplašila. Koneckonců měl za sebou léta působení v Jižním Bostonu. Takové fotografie byly k maní úplně všude. V době, kdy pracoval v Bostonské porodnici, prodávaly se takové obrázky za niklák.

Larche rozrušila jen žena na fotografii; bez potíží v ní poznal statečnou dceru paní Eamesové. Její naduté tváře viděl Larch už dříve – byla zkušenou milovnicí doutníků, dávat si do úst všelijaké ohavnosti pro ni nebylo novinkou. A když ji přinesli k jeho dveřím s akutním zánětem pobřišnice v důsledku bůhvíjakých poranění, jež utrpěla U Harrisonky, měla také oči vystouplé z důlků. Při pohledu na ten snímek si Larch vzpomněl, jaký život asi musela vést; také mu to připomnělo, že jí mohl od bolesti života pomoci – i když jenom na chvíli – kdyby jí udělal potrat. První pacientkou, které pomohl potratit, měla být nebohá dcera paní Eamesové.

Wilbur Larch hleděl na fotografii a myslel na to, zda dcera paní Eamesové za pózování s poníkem dostala alespoň tolik, aby si mohla dovolit zaplatit za zákrok U Harrisonky. Dospěl k závěru, že nejspíš ne – ta fotografie nebyla ani moc zdařilá. Ať ten záběr aranžoval kdokoliv, nevzal na vědomí úžasný pletenec jejích černých vlasů; mohla ho mít třeba přehozený přes rameno nebo položený vedle ňadra, aby ve srovnání s ním ještě více vynikla bělost její pokožky. Nebo ho mohla nechat volně viset dozadu, což by zdůraznilo jeho nebývalou tloušťku a délku. Po tom copu očividně nikdo ani nevzdechl. Splýval dceři paní Eamesové volně po tváři a ležel svinutý ve stínu jedné z poníkových silných, krátkých, chlupatých končetin. Na obrázku se ten vrkoč docela vytrácel; člověk musel dceru paní Eamesové znát, aby pochopil, co je to za tmavý obrys vedle napjaté ženiny tváře.

„Je mi to líto,“ omluvil se Larch a opět se nadechl. Dcera paní Eamesové mu neodpověděla, a tak se omluvil ještě jednou. „Je mi to líto.“ Vydechl. Měl dojem, že slyší, jak na něj volá.

„Doktore Larchi!“

„Rýmuje se to s bims,“ špitl Larch. Nadechl se zhluboka, jak nejvíc to šlo. Ruka ztratila kontakt s trychtýřem, který se mu skulil z tváře a spadl pod postel.

„Doktore Larchi?“ ozval se opět Homer Wells. Pach éteru v lékárně připadal Homerovi neobvykle silný, proplétal se bludištěm skříní s medikamenty, aby se podíval, jestli dr. Larch není na lůžku.

„Serte, anebo slezte z hrnce!“ uslyšel Larche blábolit. (Vdech a výdech.) „Je mi to líto,“ opakoval dr. Larch, když spatřil Homera vedle postele. Posadil se až příliš rychle; cítil, jak se mu točí hlava a celá místnost se s ním houpá. „Je mi to líto,“ řekl ještě jednou.

„To je v pořádku,“ ujistil ho Homer Wells. „Promiňte, že jsem vás probudil.“

„Rýmuje se to s bims,“ prohlásil dr. Larch.

„Prosím?“ podivil se Homer. V uzavřené lékárně se do všech koutů šířily těkavé zprávy linoucí se z voňavé kuličky proti molům.

„Posaď se, Homere,“ vybídl ho dr. Larch, než si uvědomil, že Homer už sedí vedle něj na posteli. Larch si moc přál mít o trochu čistější hlavu; věděl, že tenhle rozhovor s chlapcem bude důležitý. Homer očekával napomenutí, jasně a ostře formulované, a Larch se obával, že nebude schopen dostatečně rozhodného projevu.

„Vandalství!“ pustil se do toho Larch. „Pornografie!“ To je tedy začátek, pomyslel si, ale chlapec jen seděl vedle něj a trpělivě čekal. Larch si dopřál vydatný doušek vzduchu s nadějí, že je dostatečně čistý; v místnosti stále ještě přetrvávala těžká vůně éteru, vzduch v jeho bezprostředním okolí byl buď plný spánku nebo naopak jiskřil drobnými hvězdičkami.

„Vandalství je jedna věc Homere,“ vykládal Larch. „A pornografie – to je něco úplně jiného.“

„Jasně,“ souhlasil Homer Wells – a zase o trochu víc dospěl; každý den se naučil něčemu novému.

„Z hlediska našich vztahů, Homere, je ale mnohem podstatnější to, žes mě oklamal. Je to tak?“

„Je,“ přikývl Homer.

„Dobrá,“ řekl Larch.

Hvězdičky na stropě lékárny jiskřily tak mocně, až dr. Larche na okamžik napadlo, že se jejich rozhovor odehrává pod noční oblohou. Zaklonil hlavu, aby unikl výparům, ale ztratil rovnováhu a upadl naznak na lůžko.

„Je vám dobře?“ otázal se Homer.

„Výborně!“ zahalekal bujaře Larch. A dal se do smíchu.

Tehdy poprvé Homer slyšel, jak se dr. Larch směje.

„Poslyš, Homere,“ oslovil ho dr. Larch, ale pořád se při tom chichotal. „Jestli jsi dost starej na to, abys ničil starý barabizny a onanoval před fotkama ženských, co hulej ptáky poníkům, tak jsi dost starej i na to, aby ses stal mým asistentem!“ Larchovi to přišlo tak k smíchu, že se na posteli dočista svíjel. Homerovi to připadalo legrační taky, a proto se začal usmívat. „Tys to nepochopil, co?“ pochechtával se Larch. „Ty nechápeš, jak to myslím.“ Položil se na záda a třepal nohama ve vzduchu; kolem nich poletovaly hvězdičky z nebeské báně. „Budu tě učit chirurgii!“ zahulákal Larch na Homera, načež se oba rozchechtali, až jim tekly slzy. „Naučím tě porodnictví, Homere,“ povykoval Larch Homer už také upadl na postel. „Boží dílo i ďáblovo dílo, Homere!“ řičel Larch. „Úplně všecko!“ zavřeštěl. Homer se ze samého smíchu rozkašlal. Překvapilo ho, když Larch pohybem kouzelníka vytáhl odněkud fotografii té ženy s poníkem a zamával mu jí před nosem. „Když jsi dost starej, abys jen pomyslel na tohle,“ tvrdil Larch, „můžeš už zastat práci pro velkýho chlapa!“ Tohle Larche totálně rozhodilo a musel obrázek podat Homeru Wellsovi, aby ho neupustil.

„Poslouchej, Homere,“ vysvětloval Larch, „ty budeš mít vyštudovanou medicínu dřív, než půjdeš na střední školu!“ Toto tvrzení Homerovi připadlo obzvlášť povedené, ale dr. Larch najednou zvážněl. Vytrhl Homerovi fotografii. „Podívej se na tohle!“ přikázal mu. Seděli na kraji lůžka a Larch si držel snímek nehybně na koleně. „Ukážu ti, co ještě nevíš. Koukni se na to!“ ukázal prstem na cop ztrácející se ve stínu koňské nohy. „Co to je?“ otázal se Homera Wellse. „No jo, cucáci myslíte si, že víte všechno,“ dodal výhružně Larch. Homer postřehl změnu tónu a pozorně se zahleděl na část obrázku, které si předtím nikdy nevšímal – snad skvrna na koberci, nebo kaluž krve, která té ženě teče z ucha?

„No?“ dotíral Larch. „V Davidu Copperfieldovi to nenajdeš. Ani v Janě Eyrové – to, co je potřeba vědět,“ dodal skoro zlomyslně.

Rozhovor se předtím točil kolem medicíny, takže Homer nakonec usoudil, že na obrázku je opravdu krev – že jenom lékař ji může s jistotou rozeznat. „Krev,“ pronesl Homer. „Ta žena krvácí.“ Larch odběhl s fotografií k lampě na lékárenském pultu.

„Krev?“ opakoval. „Krev!“ Pozorně si celý snímek prohlédl. „To není krev, ty pitomče! To je cop!“ Ještě jednou ukázal obrázek Homeru Wellsovi – tehdy ho Homer viděl naposledy, ale dr. Larch si ho prohlížel často. Schovával jej mezi stránky Stručných dějin St. Cloud’s; ne proto, že by ho zajímala jakožto pornografie, ale proto, že mu připomínala ženu, které dvakrát ublížil. Před jejíma očima spal s její matkou a neposkytl jí službu, o niž měla plné právo ho požádat. Nezachoval se k ní jako lékař, a chtěl si ji proto uchovat v paměti. To, že mu vzpomínku na ni vnutil obrázek, na kterém měla v ústech koňský penis, dr. Larchovi ještě důrazněji připomínalo, že pochybení, jichž se vůči ní dopustil, byla pochybeními se vším všudy, a Larch byl rád, že tomu tak je.

Byl vždycky přísný – i sám k sobě.

K Homerovi se také začal chovat přísněji, než by se bylo dalo soudit z rozjařené nálady, jež provázela jeho slib – záměr naučit ho „úplně všecko“, jak to Larch vyjádřil, nebyl nijak zvlášť legrační. Chirurgie, porodnictví – dokonce i obyčejný porod nebo standardní postup D a K – to vše vyžadovalo velké znalosti a rozsáhlou průpravu.

„Myslíš, že je to drsné, dívat se na ženu, která má v ústech koňský penis, Homere?“ prohodil Larch na druhý den – už ne pod vlivem éteru. „Měl by ses podívat na něco, co je mnohem těžší pochopit. Tady,“ dodal Larch, a podal Homerovi notně ohmataný výtisk Grayovy anatomie, „na tohle se podívej. Dívej se do toho tak třikrát, čtyřikrát denně a k tomu i každý večer. Zapomeň na koňské penisy a nauč se tohle.“

„U nás v St. Cloud’s,“ napsal dr. Wilbur Larch, „nemívám moc příležitostí použít Grayovu anatomii, ale za první světové války ve Francii jsem do ní nahlížel každý den. Byla to jediná mapa, kterou jsem tam měl.“

Larch také Homerovi věnoval svou vlastní porodnickou příručku a své zápisky z medicíny a ze stáže na interně. Výuku zahájil lekcemi chemie ze standardní učebnice. Jeden kout lékárny vyčlenil pro jednoduché bakteriologické pokusy, i když v něm pohled na Petriho misky vyvolával záchvěvy neurčité bolesti; svět, který bylo lze spatřit pod mikroskopem, neměl příliš v lásce. Ani Melony neměl Larch příliš v lásce – zvláště pak mu vadilo, jak silný vliv očividně má na Homera Wellse. Larch měl za to, že spolu spí; předpokládal, že Melony Homera zasvětila, což byla pravda, a teď ho nutí, aby v tom pokračoval, což ovšem bylo jinak. Časem spolu opravdu začali spávat, ale byla to pouhá rutina a vliv, který podle Larchova mínění měla Melony na Homera, byl vyvážen Homerovým vlivem na Melony (Larch nemohl tušit, co jí Homer slíbil). Podle jeho mínění byla za Melony odpovědná paní Groganová; přitom si neuvědomoval, že pro svůj vlastní pocit odpovědnosti za Homera Wellse možná nevnímá jasně své další odpovědnosti. Poslal Homera k řece chytit žábu a potom mu ji dal rozpitvat, přestože ne všechno, co žába obsahovala, se dalo vyhledat v Grayově anatomii. Byla to Homerova první cesta k řece ode dne, kdy utekl od Melony, bourající takzvanou dřevařskou ubytovnu, a udělalo na něj dojem, když zjistil, že skutečně chybí půlka budovy.

Jinou věcí, jež na Homera učinila dojem, byl první porod živého dítěte, jemuž osobně přihlížel – ne snad že by mu Larch předvedl nějaké speciální dovednosti, ani ho neoslnila rutinní efektivita, s níž sestry Angela a Edna přistupovaly k jednotlivým úkonům. Na Homera učinil největší dojem proces, který velmi pokročil ještě předtím, než se dr. Larch pustil do práce; nejvíc ho zaujalo, co všechno se dělo s rodičkou i dítětem, jen mezi nimi, v rámci přirozeného vývoje – vlastní rytmus porodních stahů (podle něhož si člověk mohl nařídit hodinky), síla stahujících se ženiných svalů, naléhavá snaha dítěte prodrat se na svět. Nejnepřirozenější na tom všem podle Homerova mínění bylo, jak nepřátelské novorozenci připadalo nové prostředí, v němž si poprvé vyzkoušel plíce – jak zjevně nepřátelský (i když snad vzrušující) byl ten nový svět pro dítě, které by si docela určitě vybralo – pokud by mělo na vybranou – zůstat tam, kde bylo. Být u toho Melony, asi by poznamenala, že to je docela správná reakce. Jakkoliv se Homerovi obcování s Melony líbilo, vadilo mu, že na rozdíl od porodu je to příliš nahodilý akt.

Když nyní Homer přicházel do oddělení děvčat předčítat Janu Eyrovou, zdálo se, že se mu Melony podrobuje; ne snad že by působila poraženeckým či odevzdaným dojmem, ale byla na ní znát jakási únava, vypadala z nějakého důvodu zdeptaně. Koneckonců zjistila, že její domněnka o jakýchsi záznamech v rukou dr. Larche byla mylná – a mýlit se v důležitých věcech, to bývá únavné. Také zažila ponížení – nejprve s neuvěřitelně se scvrkávajícím malým penisem malého Homera Wellse a podruhé, když Homer Wells velice záhy začal považovat jejich sexuální styky za hotovou věc. Homera také napadlo, že musí být i fyzicky unavená – přece jenom úplně sama dokázala zničit kousek člověkem zbudované historie St. Cloud’s. Srazila půlku domu do proudu času. Má právo vypadat unaveně, říkal si Homer Wells.

Homer Wells si také uvědomoval jistou změnu ve způsobu, jak nyní předčítal Janu Eyrovou – jako by ten příběh a vůbec všechny příběhy současně s ním přijaly jeho nové životní zkušenosti: ženu s poníkovým penisem v ústech, jeho první sexuální selhání, první rutinní zkušenost se sexem, Grayovu anatomii i živý porod. Při předčítání teď lépe rozuměl Janiným úzkostem, jež dříve pokládal za přepjatou pózu. Nyní soudil, že Jana má na úzkost právo.

V tu nejméně vhodnou chvíli – po všem, co s Melony přestáli – se stalo, že narazil na pasáž uprostřed desáté kapitoly, kde si Jana představuje, jaké by to bylo odejít ze sirotčince, kde si uvědomí, jak „rozlehlý“ je svět tam venku a že její způsob života je pro ni příliš „svazující“. Byla to jen Homerova představa, že při předčítání tohoto úryvku dívčí oddělení zaplavila nebývale slavnostní, vážná nálada – a zejména Melony naslouchala těm větám jako zkamenělá, jako by je slyšela poprvé? A potom dočetl až na tento řádek:

V jediném odpoledni na mě dopadla všechna únava z osm let trvající všednosti.

Když to přečetl, vyschlo mu v ústech; musel polknout, čímž té větě dodal větší důraz, než měl v úmyslu. Chtěl číst dál, ale Melony ho zarazila.

„Jak to bylo? Přečti to ještě jednou, Sluníčko.“

„V jediném odpoledni na mě dopadla všechna únava z osm let trvající všednosti,“ předčítal Homer Wells.

„Vím úplně přesně, jak se cejtila,“ pronesla hořce Melony, i když jen polohlasem.

„Bolí mě, když takhle mluvíš, Melony,“ začala tiše paní Groganová.

„Já vím úplně přesně, jak se cejtila,“ opakovala Melony. „A ty to víš taky, Sluníčko!“ dodala. „Janinka by měla zkusit, jaký to je, když to trvá patnáct, šestnáct nebo sedmnáct roků,“ pronesla Melony nahlas. „Měla by to zkusit, aby viděla, jestli jí taková všednost taky ‚unaví‘!“

„Jen si ublížíš, drahoušku, když říkáš takové věci,“ napomenula ji slečna Groganová. A vskutku, zdálo se, že má pravdu; Melony plakala. Byla už hodně velká holka, ale teď si položila hlavu do klína paní Groganové, nechala se od ní hladit po vlasech a pořád jenom tichounce plakala. Paní Groganová si ani nevzpomínala, kdy naposledy měla Meloninu hlavu na klíně. Homer zachytil pohled, jímž mu paní Groganová naznačovala, že by měl odejít. Nedočetl ještě na konec kapitoly, ani na konec započaté scény, dokonce ani odstavec nedočetl. Zbývalo mu ještě trochu textu – následující věta začínala slovy:

Toužila jsem po svobodě…

Ale bylo by bývalo kruté pokračovat ve čtení. Jana Eyrová už vysvětlila vše, co bylo třeba. Homer s Melony prožili již několik takových odpolední – za dnů, jež pak člověka tíží po celý život!

Noční vzduch mezi dívčím a chlapeckým oddělením jako by tentokrát postrádal jak vůni, tak minulost. Venku byla prostě jen tma.

Po návratu na chlapecké oddělení sestra Angela Homerovi oznámila, že John Wilbur odešel – byl adoptován!

„Jsou to hodní lidé,“ vykládala Homerovi šťastně sestra Angela. „Otec rodiny se kdysi také počůrával. Budou s ním soucítit.“

Podle zvyku zavedeného dr. Larchem se v den, kdy někoho ze sirotků adoptovali, poněkud změnilo jeho každodenní blahořečení. Ještě než je oslovil „Princové z Maine, králové Nové Anglie,“ učinil zvláštní, oficiální prohlášení:

„Buďme šťastni za Johna Wilbura,“ začal dr. Larch. „Našel svou rodinu. Dobrou noc, Johne,“ řekl dr. Larch a hoši po něm šeptem opakovali:

„Dobrou noc, Johne!“

„Dobrou noc, Johne Wilbure.“

Potom ještě dr. Larch přidal uctivou pauzu, než spustil jako obvykle: „Dobrou noc, vy princové z Maine a králové Nové Anglie!“

Homer Wells se ještě trochu mrknul na Grayovu anatomii, pokud mu to světlo svíčky umožnilo, a teprve pak se pokusil usnout. Té noci však něco postrádal; nebylo to jen čůrání Johna Wilbura, vytratilo se ještě něco. Až po jisté chvíli dokázal Homer přijít na to, co mu chybí; oznámilo mu to ticho. Fuzzy Stone i se svým hlučným přístrojkem se přesunul do nemocnice. Zřejmě ty jeho dýchací vynálezy – i Fuzzy sám – vyžadovaly pečlivý dohled a dr. Larch dal všechno přestěhovat do samostatné místnosti vedle ordinace, kde sestra Edna a sestra Angela měly Fuzzyho lépe na očích.

Homer Wells musel nejprve podstoupit první zkušenosti s dilatací a kyretáží, než si uvědomil, co mu vlastně Fuzzy Stone připomíná: vypadal jako embryo – Fuzzy Stone vypadal jako chodící a mluvící nenarozený plod. Zvláštní byla zejména Fuzzyho poloprůsvitná pokožka a vpadlé rysy; právě proto vyhlížel na první pohled tak zranitelně. Vypadal, jako by ještě nezačal žít a prodělával právě nějaké vývojové stadium, jež mělo správně proběhnout uvnitř mateřského lůna. Dr. Larch Homerovi vysvětlil, že se Fuzzy narodil předčasně a nikdy se mu řádně nevyvinuly plíce. Homer si neuměl vůbec představit, co to znamená, až do chvíle, kdy poprvé přihlížel standardnímu postupu odstranění produktů početí a při té příležitosti uviděl několik dobře rozeznatelných částí plodu.

„Posloucháš mě, Homere?“ zeptal se ho Wilbur Larch, když operace skončila.

„Ano,“ odvětil Homer Wells.

„Netvrdím, že je to správné, chápeš? Říkám jen, že to záleží na pacientce – rozhodnout se musí ta žena. Má právo se rozhodnout, rozumíš?“ vysvětloval Larch.

„Jasně,“ přikývl Homer Wells.

Když pak nemohl usnout, myslel na Fuzzyho Stona.

Jednou si Homer cestou do samostatného pokoje vedle ordinace uvědomil, že neslyší hluk dýchacího aparátu. Zůstal stát velmi tiše a naslouchal předtím Fuzzyho vždycky dokázal lokalizovat podle zvuku plic, vodního kola a větráku – ale ticho, jemuž nyní naslouchal, vnímal jako hluk ještě děsivější než rámus způsobený pádem hada na střechu, tenkrát, když měl ukazováček v Meloniných ústech.

Chudák Melony, pomyslel si. Janu Eyrovou teď poslouchala pozorně, jako by jí někdo vyprávěl příběh jejího vlastního života, a s Homerem Wellsem už mluvila jen o jeho slibu.

(„Neodejdeš odsud, dokud neodejdu i já, nezapomněls? Slíbil jsi to.“)

„Kam se poděl?“ zeptal se Homer dr. Larche. „Kde je Fuzzy?“

Dr. Larch seděl nad psacím strojem v kanceláři sestry Angely, kde sedával – do velmi pozdních hodin – téměř každou noc.

„Přemýšlel jsem, jak ti to mám povědět,“ přiznal se dr. Larch.

„Říkal jste, že jsem váš učeň, ne?“ otázal se Homer. „Když je to tak, měl byste mi to říct. Jestli mě chcete učit, nesmíte nic vynechat. Je to tak?“

„Je to tak, Homere,“ přitakal dr. Larch. Jak se ten chlapec změnil! Podle čeho vůbec lze zaznamenávat plynutí času v sirotčinci? Proč si Larch už dříve nevšiml, že Homer potřebuje oholit? Proč ho nenaučil, jak se to dělá? Musím nést zodpovědnost úplně za všechno – pokud vůbec mám být zodpovědný, umiňoval si Larch.

„Fuzzy neměl dost silné plíce, Homere,“ řekl dr. Larch. „Nevyvinuly se jaksepatří. Trpěl náchylností ke všem infekcím dýchacích cest, které znám.“

Homer Wells neodpověděl. Litoval, že Fuzzy viděl tu fotografii. Jak Homer dospíval, začal za leccos sám sobě přisuzovat odpovědnost. Ta fotografie Fuzzyho rozrušila. Homer a dokonce ani dr. Larch nemohli nijak pomoci Fuzzyho plícím, ale ta fotografie byla zbytečná.

„Co řeknete mrňousům?“ zeptal se Homer dr. Larche.

Wilbur Larch se na Homera podíval. Bože, s jakou láskou vnímal to, co uviděl. Samou otcovskou hrdostí ze sebe málem nevypravil ani slovo. Jeho náklonnost vůči Homeru Wellsovi ho omámila skoro jako éter. „Co myslíš, že bych jim měl říct, Homere?“ otázal se dr. Larch.

Mělo to být první Homerovo dospělé rozhodnutí. Promyslel ho velmi pečlivě. Tehdy, v roce 193-, mu bylo už skoro šestnáct. Začal se učit lékařskému povolání ve věku, kdy se většina jeho vrstevníků učila řídit auto. Homer zatím řídit neuměl; dr. Larch se řídit nikdy nenaučil.

„Já myslím,“ rozhodl Homer Wells, „že byste prckům měl povědět to, co obvykle. Měl byste jim říct, že Fuzzyho Stona někdo adoptoval.“

Wilbur Larch se na Homera pozorně zadíval. Do Stručných dějin St. Cloud’s potom napsal: „Jak já nesnáším otcovství! City, které v člověku vyvolává, naprosto zničí všechnu objektivitu i smysl pro fair play. Obávám se, že kvůli mně Homer Wells přišel o pravé dětství – bojím se, že nikdy nebyl doopravdy dítětem! Ale pro mnohé sirotky bývá snazší úplně se dětství vyhnout, než vyhledávat dětské radosti, jsou-li sirotky. Jestli jsem Homerovi Wellsovi pomohl přeskočit dětství, pomohl jsem mu vyhnout se něčemu nedobrému? K čertu s tím zmatkem z otcovských citů! Milujeme-li někoho jako jeho rodič, může se stát, že nás jakýsi mrak zbaví schopnosti jasně rozeznávat správné a nesprávné chování.“ Když Wilbur Larch dopsal tuhle řádku, před očima se mu zjevil umělý oblak z fotoateliéru, ten mrak vytvářející neskutečný lem fotografie dcery paní Eamesové s poníkem; vrhl se tedy do dalšího odstavce plného oblaků a mlh (o hrozném počasí ve vnitrozemí státu Maine, o mlhách v St. Cloud’s a tak dále).

Když mu Homer Wells navrhl, aby malým chlapcům pověděl, že Fuzzy Stone byl adoptován, usoudil Larch, že Homer má pravdu; tohle rozhodnutí neobklopovaly žádné mraky. Následujícího večera se Wilbur Larch zařídil podle rady svého mladého učedníka. Snad proto, že nemluvil pravdu, tentokrát zapomněl na obvyklý postup. Místo toho, aby začal oznámením o Fuzzy Stonovi, dal chlapcům své obvyklé požehnání; všechno to úplně zpřeházel.

„Dobrou noc, vy princové z Maine a králové Nové Anglie!“ oslovil je ve tmě dr. Larch. Pak si vzpomněl, o čem se chtěl zmínit. „Aha!“ zvolal překvapeně, až jeden z malých sirotků vylekaně poskočil na lůžku.

„Co se stalo?“ vyjekl Snowy Meadows, který zvracel pořád – nejen při pohledu na ženu, co měla v ústech, jak se on domníval, poníkovo střevo.

„Nic se nestalo!“ opáčil bodře dr. Larch, ale celý chlapecký pokoj se naplnil úzkostí. V této choulostivé atmosféře se Larch pokusil pronést obvyklou frázi za neobvyklé situace. „Buďme šťastni za Fuzzyho Stona,“ začal dr. Larch. V tu chvíli Homer Wells pochopil, co znamená, když se řekne, že by bylo slyšet upadnout špendlík. „Fuzzy Stone našel svou rodinu,“ pokračoval dr. Larch. „Dobrou noc, Fuzzy.“

„Dobrou noc, Fuzzy,“ opakoval někdo. Ale Homer Wells si uvědomil nejistou odmlku visící ve vzduchu; všechno probíhalo na přeskáčku a ne všechny se podařilo přesvědčit.

„Dobrou noc, Fuzzy Stone,“ pronesl autoritativně Homer Wells a několik hlásků jeho slova opakovalo.

„Dobrou noc, Fuzzy!“

„Dobrou noc, Fuzzy Stone!“

Homer Wells také pochopil, co znamená výraz ohlušující ticho. Po odchodu dr. Larche jako první promluvil Snowy Meadows.

„Homere?“ zašeptal Snowy.

„Tady jsem,“ ozval se ze tmy Homer Wells.

„Jak někdo moh adoptovat Fuzzyho Stona, Homere?“ chtěl vědět Snowy Meadows.

„A kdo to moh bejt?“ přidal se malý Wilbur Walsh.

„Někdo, kdo má lepší přístroj,“ odvětil Homer Wells. „Lepší, než je ten strojek, co pro Fuzzyho vyrobil dr. Larch. Je to rodina, která se v dýchacích přístrojích vyzná. Je to jejich obor,“ dodal. „Dýchací mašiny.“

„Ten Fuzzy má ale kliku!“ poznamenal obdivně čísi hlas.

Homer s jistotou usoudil, že se mu je podařilo přesvědčit, až ve chvíli, kdy Snowy Meadows řekl: „Dobrou noc, Fuzzy.“

Homer Wells, ještě ani ne šestnáctiletý – lékařův učeň a starý nespavec –, kráčel dolů k řece, jež odplavila tolik součástí minulosti St. Cloud’s. Hukot řeky jej konejšil, konejšil jej víc než ticho, jež dnes večer zavládlo v ložnici. Stanul na břehu v místech, kde kdysi bývala veranda dřevařské ubytovny a kde viděl dravce snášejícího se s nebes větší rychlostí, než jakou dokázal vyvinout had plovoucí ke břehu – a ten had byl velmi rychlý.

Kdyby Homera na tom místě uviděl Wilbur Larch, byl by si dělal starosti, že se chlapec loučí se svým dětstvím – předčasně. Ale dr. Larchovi pomohl usnout éter, zatímco Homer Wells na svoji nespavost neměl žádný lék.

„Dobrou noc, Fuzzy,“ zvolal Homer Wells nad hladinou řeky. Mainské lesy ponechaly jeho volání bez odpovědi – což je pro ně typické –, ale Homer Wells trval na tom, že chce být slyšen. „Dobrou noc, Fuzzy!“ vykřikl co nejhlasitěji. A pak ještě hlasitěji: „Dobrou noc, Fuzzy!“ Ječel, hulákal – dospělý kluk, jehož křik se kdysi nahoře v Three Mile Falls stal legendou.

„Dobrou noc, Fuzzy Stone!“

4.

Mladý doktor Wells

„V jiných částech světa,“ napsal Wilbur Larch, „najdete to, čemu svět říká ‚společnost‘. U nás v St. Cloud’s žádnou společnost nemáme; není tu na vybranou, nelze provádět srovnání s lepším či horším, jak se to v každé společnosti děje prakticky nepřetržitě. U nás to máme jednodušší, protože každá volba, každé porovnání je buď úplně jasné, anebo naopak – žádné srovnání neexistuje. Avšak právě nedostatek možností výběru vyvolává v sirotcích zoufalou touhu dostat se do kontaktu se společností – s jakoukoliv společností; čím bude pletichářštější a pomlouvačnější, tím lépe. Každý sirotek se při první příležitosti vrhá do víru společnosti, jako vydra do vody.“

Zmíněnými „možnostmi volby“ Wilbur Larch myslel především to, že Homer Wells neměl na vybranou ani při volbě studijního oboru, ani pokud šlo o Melony. On a Melony byli odsouzeni k tomu, aby vytvořili pár, protože zde nebyl nikdo jiný, s kým by ho mohli vytvořit. Ve společnosti by bylo záleželo na tom, zda se k sobě hodí, zatímco v St. Cloud’s vůbec nesešlo na tom, že se k sobě nehodili. A jelikož Homer již vyčerpal všechny možnosti, jež mu kynuly z bezútěšných lekcí domácích učitelů v St. Cloud’s, čemu jinému se mohl učit, ne-li lékařství? Přesněji řečeno porodnictví. A pro doktora Larche nebylo nic jednoduššího, než učit ho dilataci a kyretáži.

Homer Wells si zapisoval poznatky do jednoho ze starých zápisníků doktora Larche z lékařské fakulty Larchovy zápisky byly stručné a zhuštěné, takže zbývala ještě spousta místa. Larch měl za to, že Homer nepotřebuje svůj vlastní zápisník. Wilburu Larchovi stačilo jen rozhlédnout se kolem sebe, aby si uvědomil, jaká je cena papíru. Namísto zmizelých stromů tu vyrůstali sirotci – to všechno jen kvůli papíru.

Pod nadpisem D&K si Homer poznamenal: „Žena je dobře zajištěna ve třmenech.“ Podle postupu dr. Larche ji též vyholili.

„VAGINÁLNÍ oblast se potře ANTISEPTICKÝM ROZTOKEM,“ zapsal si Homer Wells ve svých poznámkách; hojně používal VELKÝCH PÍSMEN – souviselo to s jeho zvykem opakovat konce vět nebo důležité výrazy. „Při vyšetření DĚLOHY odhadneme její velikost. Jednu ruku položíme na BŘIŠNÍ STĚNU a do VAGÍNY pronikneme dvěma či třemi prsty druhé ruky. Do VAGÍNY – za níž vidíme DĚLOŽNÍ HRDLO – zavedeme VAGINÁLNÍ ZRCÁTKO ve tvaru kachního zobáku. (DĚLOŽNÍ HRDLO, zapsal si do závorky, jako by si to chtěl obzvlášť vštípit do paměti, je součástí spodního, zúženého zakončení DĚLOHY.) Otvor uprostřed DĚLOŽNÍHO HRDLA je ústím DĚLOHY. Vypadá to jako třešňový bonbon s otvorem uprostřed. V době těhotenství je DĚLOŽNÍ HRDLO naběhlé a lesklé.

DĚLOŽNÍ HRDLO roztáhneme soupravou KOVOVÝCH DILATÁTORŮ, čímž uvolníme cestu pro vsunutí KLEŠTÍ. Jejich čelistmi lékař dosáhne na obsah DĚLOHY a vytáhne co největší část obsahu ven.“

Ten obsah (alespoň Homer to tak myslel) sestával hlavně z krve a hlenu. Říkal tomu „produkty početí“.

„DĚLOŽNÍ STĚNU,“ poznamenal si Homer, „oškrábeme dočista KYRETOU. Že je úplně čistá, poznáme podle škrábavého zvuku.“

Tím jeho zápisky o dilataci a kyretáži končily. Jako poznámku pod čarou k tomuto postupu Homer doplnil jen toto: „LŮNO, o němž se píše v literatuře, tvoří ta část POHLAVNÍHO ÚSTROJI, kde se ukládá oplodněné vajíčko.“ Na okraj tohoto zápisu připojil číslo stránky – byla to stránka v Grayově anatomii, úvodní strana kapitoly nazvané „Ženské rozmnožovací ústrojí“, kde člověk našel řadu užitečných nákresů a popisů.

V roce 194– (v necelých dvaceti letech) už měl Homer za sebou bezpočet porodů, při nichž působil v roli porodního asistenta, a ještě snad o čtvrtinu víc potratů, jichž se zúčastnil jako asistent operatéra. Mnoho dětí přivedl na svět samostatně, ovšem za přítomnosti dr. Larche, ale Larch Homerovi nikdy nedovolil provést potrat. Oba – Larch i Homer – sice byli přesvědčeni o tom, že je k tomu Homer již dokonale způsobilý, avšak Larch si přál, aby Homer nejprve vystudoval medicínu – opravdovou medicínu – a odsloužil si povinnou praxi v jiné nemocnici, než se samostatně pustí do takové operace. Ne snad, že by se jednalo o příliš komplikovaný zákrok; Larch si jenom myslel, že by se Homer měl sám rozhodnout. Larchovi šlo o to, aby se Homer dozvěděl něco o společnosti, než sám dospěje k rozhodnutí, zda chce potraty provádět nebo ne.

A tak dr. Larch hledal pro Homera Wellse sponzora. Potřeboval někoho, kdo by chlapce poslal na školu nejen proto, aby splnil podmínky pro přijetí na lékařskou fakultu, ale také proto, aby Homer přišel do styku i s jiným světem, než jaký znal ze St. Cloud’s.

Ovšem jak sestavit inzerát pátrající po takovém sponzorovi, to bylo pro Larche hádankou. Neměl by požádat svého kolegu z Novoanglického domova pro toulavé děti, s nímž si dopisoval, aby mu dal k dispozici svůj rozsáhlý adresář?

ZKUŠENÝ PORODNÍ ASISTENT A KVALIFIKOVANÝ ABORCIONISTA HLEDÁ SPONZORA – ŽIVOT NA STUDIÍCH PLUS VÝDAJE ZA LÉKAŘSKOU FAKULTU!

Kde najít společnost, do níž by Homer Wells zapadl? přemítal Wilbur Larch.

Larch věděl, že především musí svého žáka odtrhnout od Melony. Jak ho jen deprimovalo, když ty dva vídal spolu! Připadali mu jako unavený manželský pár bez špetky vzájemné lásky. Sexuální napětí, jež se Melony podařilo mezi nimi navodit v počátcích jejich hněvivých námluv, již zřejmě pominulo. Pokud se snad věnovali sexuálním aktivitám, docházelo k tomu jen nepravidelně a bez nadšení. Při obědě sedávali mlčky vedle sebe, přímo na očích všemu osazenstvu dívčího či chlapeckého oddělení. Nahlíželi spolu do důkladně ohmatané Grayovy anatomie jako do složité mapy, bez níž by nikdy nenašli cestu ze St. Cloud’s.

Melony už dokonce přestala utíkat. Dr. Larch měl dojem, že Melony s Homerem spojuje nějaká neradostná, nevyslovená dohoda. Mrzutá nevlídnost jejich vztahu dr. Larchovi připomínala dceru paní Eamesové, jež zůstala zachována pro věčné časy s poníkovým penisem v ústech. Melony s Homerem se nikdy neprali ani nehádali; ba zdálo se, že Melony úplně přestala zvyšovat hlas. Dr. Larch věděl, že pokud v jejich vztahu přetrvaly sexuální styky, dochází k nim jen náhodně a pouze z čiré nudy.

Larch dokonce Melony sehnal práci pomocnice v domácnosti u jedné zámožné staré paní v Three Mile Falls. Možná si ta potrhlá postižená osoba měla sklon stěžovat na každého; určitě si stěžovala na Melony – tvrdila, že je „necitelná“, že není „vstřícná“ při konverzaci, a pokud jde o fyzickou pomoc – například když jí má pomoci do vany nebo z vany, chová se to děvče „neuvěřitelně hrubě“. Tomu byl dr. Larch ochoten uvěřit. Také Melony si stěžovala: prý raději bydlí v St. Cloud’s. Když už musí chodit do práce, radši by vzala takové místo, odkud se bude vracet.

„Chci se vrátit večer domů,“ vysvětlila paní Groganové a dr. Larchovi. Domů? pomyslel si Larch.

V městečku se naskytlo jiné zaměstnání, ale k tomu bylo zapotřebí, aby Melony uměla řídit auto. Dr. Larch dokonce našel jednoho místního mládence, aby Melony učil, ale její způsob jízdy toho mladého muže strašně vyděsil a zkoušky na řidičský průkaz musela absolvovat třikrát, než se jí jednou podařilo je udělat. A pak o to zaměstnání – rozvoz náhradních součástek a nástrojů pro jednu stavební firmu – přišla. Nedokázala vysvětlit, kde se na tachometru po jediném týdnu vzalo přes dvě stě mil navíc. „Tak jsem si různě jezdila, protože mě to otravovalo,“ vysvětlila dr. Larchovi a krčila rameny. „A taky jsem pár dnů jezdila za jedním chlápkem.“

Larch si rozčileně uvědomoval, že Melony, které již bylo téměř dvacet let, je nezaměstnatelná a neadoptovatelná. Vypěstovala si závislost na život v blízkosti Homera Wellse, i když někdy spolu nepromluvili snad ani slovo po několik dní. Vlastně se zdálo, že spolu vůbec nekomunikují i několik týdnů, pouze se vyskytují pohromadě (ovšem jednalo-li se o Meloninu přítomnost, slovo „pouze“ možná nebylo na místě). Jelikož Melony dr. Larche tolik deprimovala, soudil, že její přítomnost musí deprimovat i Homera Wellse.

Wilbur Larch Homera Wellse miloval – nikdy nikoho nemiloval tolik, jako toho chlapce, a nedovedl si představit, jak snese život v St. Cloud’s bez něho. Avšak doktor věděl, že Homer potřebuje skutečný kontakt se společností, má-li vůbec někdy dostat příležitost rozhodnout sám o svém životě. Larch jenom snil o tom, že se Homer vydá do světa a potom se z vlastní vůle vrátí do St. Cloud’s. Ale kdo by si vybral něco takového? strachoval se Larch.

Ve státě Maine je mnoho měst, žádné však natolik bez půvabu, jako St. Cloud’s.

Larch ležel v lékárně a čichl si trochu éteru. Vzpomínal na bezpečné útočiště v Portlandu, v mysli probíral městečka, ležící od Portlandu na východ či směrem do vnitrozemí a ze rtů mu splývala jejich poctivá mainská jména.

(Nádech, výdech.) Wilbur Larch téměř vnímal chuť těch měst a jejich voňavých názvů. Kennebunk a Kennebunkport, také Vassalborough, Nobleboro a Waldoboro, dále Viscasset a West Bath, Damariscotta a Friendship, Penobscot Bay a Sagadahoc Bay, Yarmouth a Camden, Rockport a Arundel, Rumford a Biddeford a Livermore Falls.

Východně od turistické vějičky zvané Cape Kenneth leží Heart’s Haven. Dále ve vnitrozemí, kousek od tohoto malého, hezkého přístavního městečka s přístavem v názvu se nachází městys Heart’s Rock. Skála se dostala do názvu města díky neobydlenému skalnatému ostrůvku připomínajícímu mrtvou velrybu, jež jako by se vznášela na hladině jinak dokonalého přístavu města Heart’s Haven. Je to ohyzdný ostrůvek a lidé z Heart’s Haven ho nemají rádi; možná právě proto ošklivé městečko Heart’s Rock pojmenovali po tomto skalisku pokrytém ptačím trusem a bílém jako rybí břicho. Ani nejvyšší příliv ho úplně nezakryje, leží nízko u hladiny, mírně nakloněné ke straně; odtud jeho název – Dead Whale Rock. V samotném Heart’s Rocku však žádnou skálu nemají. Není to ale město, jež by si zasloužilo, aby se na něj shlíželo svrchu. Leží jen o pět mil dál ve vnitrozemí a z některých návrší dohlédnete až na oceán. Skoro všude ve městě vás osvěží mořský vánek.

Avšak v porovnání s Heart’s Havenem vypadá každé jiné město jako zmetek. Když lidé z Heart’s Havenu zavrhují Heart’s Rock, nezmiňují se o prosté, malebné starobylosti jediných tamních obchodů – Sanbornova smíšeného zboží a Titova železářství. Od obyvatel z Heart’s Havenu se doslechnete spíš o Sladkovodním jezeře a o letních chatách na jeho tmavých březích. Voda v jezeře – velikostí je to spíš rybník – není příliš pitná, protože v polovině července se zakalí a zaroste řasami. Sladkovodní jezero je však tím jediným, co Heart’s Rock nabízí letním návštěvníkům. Lidé trávící léto na březích Sladkovodního jezera nepřicházejí zdaleka; buď žijí v jiných částech Heart’s Rocku, anebo v ještě větším zapadákově zvaném Kenneth Corners. Letní tábořiště a chaty roztroušené kolem jezera se využívají také při podzimní lovecké sezóně. Chalupy i kempy mívají názvy překypující zbožnými přáními. Je tam Poslední ozvěna a Srncův vzdor (ta je vyzdobena parožím), jedna se jmenuje Nekonečný víkend a má ponton, jiná zase Wěčný Klid, což naznačuje, že její obyvatelé jsou vtipní až k nesnesení, a také tu najdete upřímný název Shermanova zemljanka, jenž přesně odpovídá skutečnosti.

V roce 194– už byla kolem Sladkovodního jezera tlačenice a v roce 195– je měly nad únosnou mez zaplavit motorové čluny a vodní lyže. Lodní šrouby i vesla pak zdobil slizký, zelený povlak řas vynesených zvířenou vodou ze dna. Lesy kolem jezera byly příliš husté, než aby jimi pronikl vítr; plachetnicím to na zmrtvělé vodě nikdy nesvědčilo, zato je zde výtečná komáří líheň a během let nastřádaná dětská moč spolu s uniklým benzinem dodaly jezerní hladině nezdravý lesk. Ve státě Maine existují i krásná, odlehlá jezera, ale Sladkovodní jezero k nim nikdy nepatřilo. Občas se tu objeví udivený kanoista hledající neporušenou přírodu – jenže tady ji nenalezne. Zesnulí dobrodružní manželé Winkleovi by tohle místo návštěvou nepoctili. Vody ze Sladkovodního jezera by se o své vůli nikdo nenapil a na toto téma koluje několik nezábavných anekdot; všechny mají původ v Heart’s Haven, jehož obyvatelé posuzují Heart’s Rock odjakživa jen podle jeho jediné, žalostné vodní plochy.

Když Sladkovodní jezero uviděl poprvé Homer Wells, napadlo ho, že pokud by někdy někdo uspořádal letní tábor pro ubohé sirotky ze St. Cloud’s, zřejmě by ho umístil do močálu, oddělujícího Poslední ozvěnu od Shermanovy zemljanky.

V Heart’s Rocku nebylo všechno ošklivé. Bylo to město usedlých obyvatel, v poměrně otevřené, pečlivé obdělané krajině. Zdejší kraj oplýval dojnicemi a ovocnými stromy. V roce 194– se u silnice Drinkwater Road, spojující Heart’s Rock s Heart’s Havenem, nacházel sadařský statek Ocean View, nádherný a bohatý dokonce i podle měřítek zpovykaných, zhýčkaných obyvatel Heart’s Havenu. Přestože Ocean View ležel v Heart’s Rocku, podobal se spíš usedlostem v Heart’s Havenu. Dvory statku zdobila dlažba z plochých kamenů, pozemek zkrášlovaly růžové keře – podobně jako v usedlostech v Heart’s Haven na líbezném mořském pobřeží – a trávníky mezi domem a bazénem, táhnoucí se až k nejbližšímu okraji jabloňového sadu, udržovaly a opečovávaly tytéž firmy, jež vytvořily v Heart’s Havenu travnaté plochy připomínající golfové greeny.

Dokonce i jméno majitele sadařského statku Ocean View, Wallace Worthingtona, připomínalo jména obyvatel Heart’s Havenu – protože nepatřilo ke jménům obvyklým v tomto kraji. A patřit nemohlo, protože Wallace Worthington pocházel z New Yorku. Dal vale investicím a pustil se do pěstování jablek těsně předtím, než všichni investoři přišli na buben, a i když snad nebyl prvotřídním odborníkem na jablka – tělem i duší (a také oblečením) zosobňoval typ venkovského šlechtice –, uměl moc dobře zacházet s penězi a k řízení prací na Ocean View si najal ty pravé předáky (kteří o pěstování jablek věděli všechno).

Worthington byl stálým členem předsednictva Přístavního klubu. A protože jeho sad zaměstnával polovinu obyvatel městečka Heart’s Rock, dostalo se mu té vzácné pocty, že se stal váženou osobou v obou obcích.

Wallace Worthington by byl Wilburu Larchovi připomněl lidi, které potkal u Channing-Peabodyových, kde provedl svůj druhý potrat – potrat u boháčů, jak tomu sám Larch říkal. Homer Wells by ve Wallaci Worthingtonovi viděl opravdového krále Nové Anglie.

Byli byste museli žít v Heart’s Rocku nebo v Heart’s Havenu – a vyznat se v tamních společenských vztazích –, abyste si uvědomili, že manželka Wallace Worthingtona není královnou každým coulem. Rozhodně jako královna vypadala a chovala se tak. Zdejší lidé však věděli, že Olive Worthingtonová je sice rodačkou z Heart’s Havenu, ale pochází z nesprávné části města.

Olive Worthingtonová se narodila jako Alice Beanová; pro znalce poměrů byla dcerou Bruce Beana (sběrače škeblí). Byla mazanou sestřičkou Buckyho Beana (studnaře) – kteréžto tvrzení vzbuzuje falešný dojem, že Bucky sám mazaný nebyl, jenže on byl přinejmenším chytřejší než jeho otec Bruce. Studnařství (povolání otce sestry Angely, jemuž Homer Wells vděčil za své jméno) bylo výnosným řemeslem. V porovnání se sběrem škeblí je na tom studnařství o spoustu dolarů líp a o spoustu mil dál, jak se říká ve státě Maine.

Olive Worthingtonová už jako malá prodávala škeble z korby náklaďáčku, z něhož pořád okapávala voda z tajícího ledu. Její matka Maud nikdy nepromluvila. Na krájecím prkně, v hromadě nepořádku na okraji kuchyňského pultu, měla nakřáplé zrcátko – v hromádce kosmetiky, která jí učarovala, se tu a tam vyskytla zbloudilá škeble. Velká škeble jí sloužila jako jediný popelník. Drsný, černý povlak z vyloupnuté škeble někdy ulpěl na její lahvičce se zdravíčkem. Umřela na rakovinu plic v době, kdy Olive chodila na střední školu.

Alice Beanova se stala paní Worthingtonovou, protože se provdala za Wallace Worthingtona, a křestní jméno si nechala úředně změnit na Olive na radnici v Heart’s Havenu. Prostě si vyplnila jednoduchý úřední formulář pro změnu jména, snadnou změnu, zčásti i proto, že aby se z Alice stala Olive, stačilo vyměnit dvě písmena. Místní lidé se nemohli nabažit všelijakých vtipů na jméno Olive a pořád ho převalovali v ústech jako nepříjemné pecky onoho zvláštního ovoce. Mnozí o ní za jejími zády i nadále hovořili jako o Alici Beanové, avšak jen její bratr Bucky jí říkal Alice přímo do očí. Všichni ostatní ji respektovali alespoň do té míry, že jí oslovovali Olive, když si to tak přála, a obecně se soudilo, že i když sňatkem s Worthingtonem vyvdala spoustu peněz i jablek, sám Wallace pro ni nebyl žádnou výhrou.

Bodrý žertéř a bonviván Wallace Worthington byl hodný, velkorysý člověk. Olive zbožňoval – miloval na ní úplně všechno: šedé oči, popelavé blond vlasy, jež nyní zvolna nabývaly jemného perleťového odstínu, její novobritský přízvuk, získaný na střední škole (který se mnoho členů Přístavního klubu pokoušelo napodobit). Olive získala středoškolský přízvuk díky úspěšnému studnařství svého bratra Buckyho; bez něj by se jí možná nikdy nepodařilo upoutat pozornost Wallace Worthingtona.

Jestliže tedy Olive tolerovala Buckymu, když ji oslovoval Alice, možná to bylo z vděčnosti. Snášela i jeho předvídatelné návštěvy v Ocean View – přicházel v zabahněných botách pokrytých jílem z hlubin země; takové bahno znají jenom studnaři. Olive se vždycky snažila skrýt znechucené zděšení, když v těch botách dupal po domě, volal na ni „Alice, holka“, a za horkých letních dnů skákal do bazénu úplně oblečený. Jen ty holínky, zaneřáděné od podzemního svinstva, neponořil do průzračné, čisté vody (která však, když z ní vylezl, připomínala vlny dotírající na atlantské pobřeží, při okraji zbarvené jílem). Po Buckym Beanovi zůstával na stěnách bazénu lem nečistoty jako po špinavém dítěti ve vaně.

Olive se sice lecčeho ušetřila, když se jí podařilo uniknout svému původnímu já jménem Alice Beanova, avšak s Wallacem Worthingtonem bylo něco v nepořádku. Byl sice dokonalý gentleman, uměl skvěle vtipkovat na účet republikánů v Přístavním klubu a k zaměstnancům byl spravedlivý (platil jim ze svého zdravotní pojištění i v době, kdy většina zemědělských dělníků žila v nedostatku úplně všeho). Ale i přes jeho roztomilou okázalost (všechna zemědělská i osobní vozidla na farmě Ocean View nesla znak velkého rudého jablka s jeho monogramem!) a vůbec přes všechno, co bylo na Wallaceovi úžasné, se zdálo, že je neustále opilý; jeho dětinská hyperaktivita a neposednost v obyvatelích Heart’s Havenu i Heart’s Rocku vyvolávala dojem, že žít s ním nebude asi žádný med.

Opilý byl například tehdy v Přístavním klubu, když spustil síť na ústředním kurtu (kterou se mu jaksi nedařilo řádně vypnout) tím způsobem, že ji rozřízl pilkou na svém kapesním noži. A opět se opil v Přístavním klubu, tenkrát, když dr. Darryrlimple dostal infarkt. Wallace hodil starého pána do bazénu na mělkém konci, prý „aby ho vzkřísil“, jak vysvětlil později. Ten chudák stará se kromě infarktu málem utopil a pohoršení Darryrlimplové se urazili a všichni vystoupili z klubu. Jednou se Wallace opil i ve svém vlastním sadu a najel cadillacem čelně do pětisetgalonového rozstřikovače; on sám i jeho bílý kabriolet byli promáčení chemikáliemi, které mu způsobily vyrážku v rozkroku a navždy vybělily šarlatové čalounění vozu. Znovu byl opilý, když trval na tom, že osobně pojede s traktorem, do něhož zapřáhl plochý vůz s polovinou včelích úlů Iry Titcomba, a celý ten náklad okamžitě převrhl – med, úly i miliony rozzuřených včel – na křižovatce Drinkwater Road s Day Lane (přičemž schytal spoustu žihadel). Kromě něho včely poštípaly také Everetta Tafta, jeho ženu Dot a Dotinu nezletilou sestru Debru Pettigrewovou, kteří v době nehody pracovali v sadu na Day Lane.

Nikdo však nepochyboval o tom, že je Wallace Worthington Olive věrný – zlí jazykové tvrdili, že je pořád moc opilý, než aby si začal s nějakou jinou – a možná i moc opilý na to, aby měl něco s Olive. Bylo jisté, že aspoň jednou spolu něco museli mít, protože mu porodila syna, jemuž v roce 194– právě táhlo na dvacátý rok. Byl velký, pohledný, okouzlující jako jeho otec, po matce zdědil kouřově šedé oči a také světlé vlasy, i když ne tak docela (měl je spíš zlaté než popelavé), a zčásti dokonce i její novobritský přízvuk. Wallace Worthington mladší byl až příliš pěkný chlapec, než aby se mu říkalo Wallace mladší (a proto mu říkali Wally). Zato ode dne, kdy se Wally narodil, všichni, včetně Olive a později i samotného Wallyho, o Wallaci Worthingtonovi mluvili pouze jako o Seniorovi.

A to je jen nejnutnější úvod ke správnému chápání společenských poměrů v Heart’s Havenu a Heart’s Rocku. Kdyby ovšem dr. Larch věděl alespoň tolik, možná by se odsud Homera Wellse pokusil dostat. Snad by ho napadlo, že si tu Homer zkomplikuje život. Co může takový sirotek vědět o klepech a co mu záleží na společenském zařazení? Avšak Wilburu Larchovi připadaly názvy Heart’s Haven a Heart’s Rock jako velmi krásná jména, navíc vylepšená éterovým opojením.

Kdyby dr. Larch pobýval nějaký čas v blízkosti Seniora Worthingtona, možná by si uvědomil, že toho člověka odsuzují neprávem. Samozřejmě že hodné pil – mnozí z těch, kdo vůbec pijí, pijí příliš mnoho. Ale Senior nebyl opilec. Vykazoval typické klinické příznaky Alzheimerovy choroby a Wilbur Larch by určitě uměl vysvětlit, oč se jedná – o postupnou degeneraci mozkové kůry. Alzheimerova presenilní demence se vyznačuje postupným útlumem intelektu, ztrátou paměti, zrychleným stárnutím pacientů středního věku; všechny tyto symptomy se v pouhých několika letech prudce zhoršují a končí smrtí. Neklid, hyperaktivita a neschopnost správného úsudku patří také k charakteristickým příznakům. Ale obyvatelé Heart’s Havenu přes všechnu svoji duchaplnost nevěděli nic o rozdílech mezi opilstvím a Alzheimerovou chorobou; byli si naprosto jisti, že mají Worthingtonovy přečtené skrz naskrz.

Také Olive Worthingtonovou odhadli špatně. Zasloužila si své jméno. Možná kdysi zoufale toužila vymanit se ze života mezi škeblemi, ale také uměla vzít za práci; pamatovala si, jak rychle se rozpouštěl led na korbě náklaďáku a jak krátce bylo možné udržet škeble v čerstvém stavu. Věděla, kdy je třeba si pospíšit, a vyznala se v tlačenici. Okamžitě pochopila, že Wallace Worthington sice umí zacházet s penězi, ale nevyzná se v jablkách, a tak si vzala jablka na starost sama. Zjistila si, kteří z předáků se nejlépe vyznají v řemesle, a zvýšila jim platy. Ostatní vyhodila a na jejich místa najala mladší, spolehlivější lidi. Pro rodiny sadařů, které si oblíbila, pekla jablečné koláče, a ženám dala na ně recept. V prodejním středisku dala postavit pec na pizzu a brzy už v jedné várce dokázala napéct osmačtyřicet koláčů, což v době sklizně výrazně zvýšilo tržbu za maloobchodní prodej – původně omezený pouze na mošt a jablečná povidla. Za škody, způsobené při nehodě s úly Iry Titcomba, zaplatila víc než musela, a brzy již se na prodejním pultu objevil i med z jabloňových květů. Zapsala se do univerzitních kurzů a naučila se všechno o křížovém opylování a o tom, jak se zakládá nový jabloňový sad; dozvěděla se o trávení hlodavců, prořezávání a nových chemikáliích víc, než věděli její předáci, a pak je tomu naučila.

Olive měla neustále před očima svoji mlčenlivou matku Maud, okouzlenou vlastním vadnoucím obrazem v zrcátku – a obklopenou škeblemi. Na chomáčcích vaty, omočených v kosmetickém přípravku (měly stejnou barvu jako jíl na příšerných holínkách jejího bratra Buckyho), ulpívaly tečky popela z nedopalků, navršených v lastuře, sloužící jako popelník. Tyto představy dodávaly Olive sílu. Věděla, jakému životu se jí podařilo uniknout, a pohodlný život na farmě Ocean View si víc než zasloužila. Převzala farmu z lehkomyslných Seniorových rukou a velmi inteligentně ji řídila za něj.

Večer, když se vrátili z Přístavního klubu (Olive vždycky řídila), nechala Seniora spát na zadním sedadle a svému synovi Wallymu položila na polštář lístek se vzkazem, aby, až přijde domů, tatínka odnesl do postele. Wally to vždycky udělal, byl to opravdu zlatý kluk, nejen že tak vypadal. Když se jednou večer stalo, že byl mladý Wally příliš opilý, takže otce na lůžko neodnesl, Olive Worthingtonová nemeškala a okamžitě synovi jeho pochybení vytkla.

„Máš mé svolení, aby ses snažil napodobovat svého otce ve všech směrech – kromě opilství,“ sdělila Wallymu. „Kdyby ses mu chtěl podobat i v tomto ohledu, rozluč se s farmou – a s každým halířem, který naše jablka vydělají. Nebo si snad myslíš, že by mi v tom tvůj otec dokázal zabránit?“

Wally pohlédl na otce, jehož nechal celou noc spát na zadním sedadle cadillaku, flekatém od té příhody s postřikovacím prostředkem. Bylo mu jasné, že Senior by nedokázal zabránit ničemu.

„Ne, mami,“ odvětil Wally uctivě – nejen proto, že to byl vzdělaný a zdvořilý hoch (v Přístavním klubu mu umožnili dávat lekce tenisu a slušného chování a moc mu to šlo), ale také protože věděl, že jeho matka Olive „nevyvdala“ jen tu trochu provozního kapitálu. Ona také poskytovala práci; Wilbur Larch by to uměl ocenit.

Bylo smutné, že i Olive soudila nespravedlivě chudáka Seniora, který se stal obětí alkoholu jen zčásti, zato však byl totálně ve spárech Alzheimerovy choroby.

Jisté věci o vás společnost ve městě ví, ale jiné jí uniknou. Seniora Worthingtona uvádělo v úžas zhoršování jeho stavu, jež i on sám přičítal ďábelskému působení alkoholu. Když pil málo – a přesto si následujícího rána nemohl vzpomenout, co večer předtím řekl nebo udělal, přesto se pozoruhodně rychlé stárnutí nezpomalilo, přesto i nadále těkal od jednoho k druhému, sako zapomněl tady, klobouk tam, klíče od auta v zapomenutém saku – zkrátka když pil málo, a přesto se i nadále choval jako blázen, zmátlo ho to natolik, že začal pít víc. Nakonec ho ničila nejen Alzheimerova nemoc, ale i alkoholismus; stal se z něj šťastný opilec s nevysvětlitelnými výkyvy nálad. V lepším a poučenějším světě by o něj bylo postaráno jako o téměř dokonale nevinného pacienta, jímž opravdu byl.

V tomto jediném ohledu se Heart’s Haven a Heart’s Rock podobaly St. Cloud’s: pro Seniora Worthingtona zde nebylo záchrany před jeho neduhem právě tak, jako nebylo záchrany pro Fuzzyho Stona.

V roce 193– se Homer Wells dal do studia Grayovy anatomie – od začátku. Začal s osteologií – naukou o kostře. Začal s kostmi. V roce 194– už procházel Grayovu anatomii potřetí, někdy společně s Melony. Melony neoplývala soustředěním, i když připouštěla, že ji zajímá složitost nervové soustavy, zvláště pak popis dvanáctého, či hypoglosálního nervu, jenž ovládá pohyby jazyka.

„Co je to ‚hybný nerv‘?“ ptala se Melony a vyplazovala jazyk. Homer se jí to pokoušel vysvětlit, ale už ho to začínalo unavovat. V té době již pošesté předčítal Davida Copperfielda, posedmé Nadějné vyhlídky a počtvrté Janu Eyrovou. Právě včera narazil na jednu pasáž, nad kterou se Melony vždycky znepokojeně ošklíbala – a Homerovi z toho bylo úzko.

Na začátku dvanácté kapitoly Jane bystře poznamenává: „Je zbytečné nabádat lidské bytosti ke klidu: potřebují činy a nevidí-li je kolem sebe, odhodlají se k nim samy.“

„Pamatuj si, Sluníčko,“ přerušila ho Melony. „Dokud tady zůstanu, zůstaneš taky. Slib je slib.“

Ale Homera Wellse už ty opakující se pocity úzkosti z Melony unavovaly. Přečetl větu ještě jednou, tentokrát jako cílenou hrozbu.

„Je zbytečné nabádat lidské bytosti ke klidu: potřebují činy a nevidí-li je kolem sebe, odhodlají se k nim samy.“ Jeho zlověstný tón zřejmě zarazil i slečnu Groganovou.

Opsal si tu větu rukopisem skoro stejně spořádaným a stísněným, jako bylo písmo doktora Larche. Potom ji přepsal na stroji sestry Angely, jen s několika chybami. A když Wilbur Larch „jen tak trochu odpočíval“ v lékárně, Homer se k unavenému světci přikradl a list s citátem z Jany Eyrové mu položil na zvedající se a klesající hrudník. Samotný obsah citátu dr. Larche nepolekal tolik, jako matný a nejistý pocit, jenž se ho zmocnil: pocit, že Homer má jeho éterové návyky důkladně přečtené a ví, kdy se může k jeho lůžku nepozorovaně připlížit. Anebo toho možná beru víc než dřív, přemítal dr. Larch.

Bylo snad to, že Homer využil éterové masky, aby mohl Larchovi na prsa položit citát z Jany Eyrové, myšleno jako vzkaz?

„Dějiny,“ napsal dr. Larch, „sestávají z maličkých, často neodhalených omylů.“

Snad měl na mysli tak nepatrné věci, jako byl apostrof, který kdosi připojil k původnímu jménu St. Clouds. Jeho tvrzení navíc dokládá případ slova heart, srdce, v názvech Heart’s Haven a Heart’s Rock. Dostalo se tam podobným omylem, jaký způsobil, že se z Melody navždy stala Melony. Cestovatel, jenž se údajně zasloužil o objevení půvabné, překrásné zátoky v Heart’s Havenu – mořeplavec jménem Reginald Hart –, se stal také prvním osadníkem v Heart’s Rocku. Vyklučil les a pokoušel se farmařit. Za jeho časů – i za časů, jež následovaly po jeho smrti – v zemi převládala všeobecná negramotnost; nikdo neměl ani ponětí, jaký je rozdíl v pravopisu slov „heart“ a „hart“. První usídlenci v Heart’s Havenu a v Heart’s Rocku pravděpodobně nikdy nepochopili, že Reginald Hart se jmenoval po jelenovi, a svá městečka beze všeho pojmenovali po tělesném orgánu.

„Je to dutý, svalnatý orgán kónického tvaru,“ zadrmolil by Homer Wells, jak to měl našprtáno z Grayovy anatomie „…uložený v PERIKARDU.“ V roce 194– prozkoumal Homer srdce všech tří mrtvol, které pro něj dr. Larch obstaral. (Vhodnost mrtvoly ke zkoumání obyčejně končila po dvou letech.)

Všechno to byly mrtvoly žen; účelům dr. Larche – který se snažil Homera naučit především porodnictví a příbuzným oborům – by sotva posloužilo, kdyby jeho žák pitval mrtvoly mužů. Sehnat mrtvolu, s tím byly vždycky problémy (jednu jim dodali naloženou ve vodě, jež měla být původně ledem, a jiné se museli zbavit, protože konzervační roztok byl zřejmě příliš starý anebo příliš zředěný). Homer si všechna tři mrtvá těla dokonale zapamatoval. Až u třetí z nich v sobě nalezl dostatek smyslu pro humor, aby jí přidělil jméno. Pojmenoval ji Klára, po bojácné matce Davida Copperfielda – ubohé slabošce, která příšernému panu Murdstonovi dovolila, aby ji i Davida neustále terorizoval.

„Měl bys jí říkat Jana,“ poradila Homerovi Melony, která střídavě buď mívala Jany Eyrové plné zuby nebo se s ní naprosto ztotožňovala.

„Taky bych jí mohl říkat Melony,“ opáčil Homer, ale s humorem to u Melony nebývalo jednoduché; dávala přednost vlastním žertům.

Mrtvola číslo dvě Homerovi umožnila provést důležité cvičení, které ho připravilo na jeho první císařský řez, při němž tak hmatatelně cítil, jak mu dr. Larch visí očima na rukách, že měl pocit, jako by mu ty ruce ani nepatřily. Pohybovaly se tak sebejistě, hladce a účelně, až Homer nabyl podezření, že dr. Larch objevil nějaký způsob, jak otevřít dělohu dokonalým řezem, ani velkým ani malým, pouhou silou mysli (takže k tomu žádné ruce nebyly potřeba).

Nesrovnalosti, jež na nádraží nastaly kolem příjezdu mrtvoly, které Homer později dal jméno Klára, Homerovi umožnily získat první zkušenost s eklamptickými stahy – či puerperálními křečemi, jak se jim říkávalo v Bostonské porodnici za časů Wilbura Larche. Právě ve chvíli, kdy se dr. Larch na železniční stanici dohadoval s přednostou ohledně průvodky k ubohé Kláře, se Homer Wells v St. Cloud’s pokoušel na mrtvole číslo dvě přesně lokalizovat hrdelní žílu. Ačkoliv to nevěděl, měl k dispozici dobré vysvětlení, proč momentálně ztratil orientaci; tělo číslo dvě bylo již notně opotřebované a řadu věcí v něm nebylo snadné nalézt. Počítal, že se už každou chvíli bude muset poradit s Grayovou anatomií, když tu do místnosti vpadla sestra Edna a vyjekla (jako vždy, když Homera viděla pitvat mrtvolu číslo dvě; vypadalo to, jako by ho právě nachytala při nějakých nepravostech s Melony).

„Homere!“ zvolala, ale dál už nedokázala vyrazit ani slovo, a tak jenom rozrušeně máchala rukama jako slepice křídly, až se jí nakonec podařilo ukázat kamsi k lékárně. Rozběhl se tam, co mu nohy stačily, a na podlaze lékárny našel ležící ženu s očima tak divoce vytřeštěnýma a strnulýma, že ji na první pohled pokládal za ono mrtvé tělo, které se, jak věděl, dr. Larch snažil u přednosty vyreklamovat. Potom se ta žena začala hýbat a Homer Wells si uvědomil, že by se vskutku mohla brzy mrtvolou stát; křeče se nejprve projevily jako tik ve tváři, ale rychle se rozšířily do všech svalů těla. Obličej, zpočátku zarudlý, se začal lesknout a nabíral modročernou barvu. Patami bušila do podlahy tak silně, až jí z nohou odlétly oba střevíce – Homer si okamžitě všiml obrovských otoků na obou kotnících. Čelisti měla zaťaté, ústa i bradu potřísněnou zpěněnými slinami zbarvenými krví, protože si prokousla jazyk, což bylo pro ni jistě lepší, než kdyby ho spolkla. Dýchala ztěžka, syčivě vypouštěla vzduch z plic a na Homerův obličej při tom dopadala sprška slin s prudkostí, jakou nezažil od chvíle, kdy uskočil od břehu řeky a hleděl do přívalu, který spláchl manžele Winkleovy.

„Eklampsie,“ oznámil Homer Wells sestře Edně. Slovo řeckého původu; dr. Larch mu vysvětlil, že ten název je odvozen od záblesků světla, které se míhají pacientce před očima, když ji zachvátí puerperální křeče. Homer věděl, že při rozumné předporodní péči není těžké se eklampsii vyhnout. Předchází ji snadno zjistitelné zvýšení krevního tlaku, přítomnost albuminu v moči, otoky končetin, bolesti hlavy, zvracení a samozřejmě ty mžitky a záblesky před očima. Obvykle postačí klid na lůžku, dieta, snížení příjmu tekutin a psychické uvolnění, ale když to nepomůže, téměř vždy se podaří křečím předejít předčasným vyvoláním porodních stahů – často se tak narodí i zdravé dítě.

Avšak pacientky, s nimiž dr. Larch míval co do činění, nepatřily k těm, kdo vyhledávají předporodní péči – či vůbec vědí, co to je. Tahle pacientka dorazila opravdu na poslední chvíli dokonce i podle měřítek běžných v Larchově praxi.

„Dr. Larch je na nádraží,“ řekl klidně Homer sestře Edně. „Někdo pro něj musí zajít. Vy a sestra Angela byste měly zůstat tady a pomoct mi.“ Když zvedl tu ženu ze země a odnášel ji do porodního sálu, cítil Homer dotek její vlhké, chladné pokožky, což mu připomnělo mrtvoly číslo jedna a dvě (a vzpomněl si, že tu druhou nechal na pitevním stole v místnosti, kterou nyní používal k anatomickým studiím; poblíž kuchyně chlapeckého oddělení). Homer Wells věděl, že v minulém století by lékař tuto pacientku uspal éterem a roztáhl by hrdlo dělohy, aby vyvolal nucený porod – při takovém zákroku pacientka obyčejně zemřela.

V Bostonské porodnici se Wilbur Larch naučil posílit srdeční sval dávkou digitalisu, což pomáhalo zabránit hromadění tekutin v plicích. Homer naslouchal ženinu bublavému dýchání a uvědomil si, že je už možná příliš pozdě, i kdyby si celý postup bezchybně zapamatoval. Věděl, že eklampsie vyžaduje konzervativní přístup; bude-li nucen vyvolat předčasný porod, musí se snažit, aby k porodním stahům došlo co možná nejpřirozenější cestou. V tu chvíli žena zasténala hlavou i nohama současně udeřila do operačního stolu, její těhotné břicho jako by se vznášelo bez opory a jedna z jejích paží, mimoděk, aniž by směřovala ke konkrétnímu cíli, se zvedla a udeřila Homera do obličeje.

Věděl, že u některých žen nastane jenom jedna puerperální křeč, byly však zaznamenány případy žen, které jich přežily až sto. Homer ovšem netušil, zda to, nač se právě dívá, je její druhý nebo devadesátý stah.

Když se do porodního sálu vrátila sestra Edna se sestrou Angelou, Homer jim přikázal, aby pacientce podaly morfium; sám jí vstříkl do žíly trochu síranu horečnatého, aby alespoň na chvíli snížil krevní tlak. Když křeč pominula a ještě než začala další, o níž Homer věděl, že musí přijít, požádal sestru Ednu, aby odebrala pacientce vzorek moči, a sestru Angelu poprosil, aby zjistila, zda obsahuje stopy albuminu. Otázal se ženy, kolik křečí už má za sebou, ale ta, ačkoliv byla nyní při smyslech a dokonce i rozumně odpovídala na otázky, nedokázala si počet stahů přesně vybavit. Jak je v takových případech typické, z doby, kdy ji křeče svíraly, si nevzpomínala vůbec na nic, pamatovala si jen okamžiky, kdy začaly, a pak zase až jejich odeznívání. Odhadovala, že za normálních okolností by se dítě mělo narodit asi za měsíc.

Když se začala ohlašovat další křeč, Homer pacientku trochu omámil éterem, doufaje, že by to mohlo zmírnit prudkost záchvatu. Tentokrát proběhl jinak než předtím, i když se Homerovi nezdálo, že by byl v čemkoliv mírnější; žena se pohybovala pomaleji, ale pokud zde byl nějaký rozdíl, pak její pohyby měly ještě větší sílu. Homer jí nalehl na hruď, avšak její tělo se najednou prudce zlomilo jako zavírací nůž a zvedlo ho z operačního stolu. V příští přestávce, zatímco u pacientky ještě přetrvávalo éterové omámení, Homer zjistil, že děložní hrdlo není zkrácené, nerozvírá se a porodní stahy zatím nezačaly. Uvažoval, zda by je neměl vyvolat, přál si, aby takové rozhodnutí nezáleželo jen na něm, a divil se, proč ještě někdo nesehnal dr. Larche.

Na nádraží poslali za dr. Larchem silně nachlazeného sirotka. Vrátil se s nudlí jako oprať, jež se mu táhla z obou nosních dírek přes tvář jako jelito po švihnutí bičem. Jmenoval se Curly Day (pochopitelně ho pokřtila sestra Angela) a za stálého frkání a kýchání oznámil, že dr. Larch odjel vlakem do Three Mile Falls – dohnat a zabavit mrtvolu, kterou přednosta (v zlostném záchvatu podníceném nábožným pohoršením) nechal přejet na další zastávku. Přednosta jednoduše odmítl mrtvolu převzít. Larch – rozzuřený víc než předtím přednosta – nasedl do dalšího vlaku a rozjel se za ní.

„Ach jo,“ zalkala sestra Edna.

Homer dal pacientce první dávku digitalisu; byl připraven tento postup pravidelně opakovat tak dlouho, dokud nezaznamená, že to ovlivňuje její srdeční rytmus. Zatímco čekal, až na ženu přijde příští záchvat, otázal se jí, jestli měla v úmyslu dát své dítě k adopci či zda do St. Cloud’s přišla jen proto, že je to nejbližší nemocnice – zkrátka, touží po tom dítěti, anebo je nechtěné?

„Chcete říct, že to dítě zemře?“ zeptala se žena.

Vytasil na ni neskvělejší Larchův úsměv spolu s odpovědí: „Ovšemže ne!“ Myslel však na to, že neuspíší-li porod, dítě nejspíš zemře, a uspíší-li ho, zemře pravděpodobně ona.

Žena mu vyprávěla, že do St. Cloud’s přijela stopem, protože nemá nikoho, kdo by ji sem dovezl, a že si to dítě sice nechce nechat, ale strašně moc by si přála, aby žilo.

„Jasně,“ přikývl Homer, jako by to záleželo jen na jeho rozhodnutí.

„Připadáte mi dost mladej,“ mínila žena. „Neumřu, viďte že ne?“

„To víte že ne,“ ujistil ji Homer Wells opět s Larchovým úsměvem; ten ho alespoň činil starším.

Avšak když se dr. Larch nevrátil ani po dvanácti hodinách a tělo pacientky se na operačním stole zkroutilo již v sedmnácté křeči, Homer Wells si už nedokázal ani vybavit, jak přesně ten sebejistý úsměv vyloudit.

Pohlédl na sestru Angelu, která se mu snažila pomoci pacientku udržet, a rozhodl: „Vyvolám porodní stahy. Protrhnu vak s plodovou vodou.“

„Určitě víš, jaký je nejlepší postup, Homere,“ ujistila ho sestra Angela, ale její napodobenina Larchova důvěru vzbuzujícího úsměvu byla také ubohá.

Po dalších dvanácti hodinách začaly u pacientky děložní stahy; Homer Wells si nedokázal vybavit, kolik křečí už v té době měla za sebou. Mezitím mu začal dr. Larch dělat větší starosti než pacientka; usilovně se snažil zaplašit obavu, že se dr. Larchovi něco stalo, aby se vůbec dokázal soustředit na práci.

Za dalších deset hodin, jež uplynuly od počátku porodních stahů, pacientka porodila chlapečka – vážil čtyři libry, jedenáct uncí a byl v dobré kondici. Stav rodičky se rychle zlepšoval – podle Homerova očekávání. Křeče ustaly, krevní tlak se vrátil k normálu, stopy albuminu v moči byly minimální.

Navečer, následujícího dne poté, co se ráno vypravil na nádraží pro mrtvolu, kterou přednosta stanice nechtěl skladovat ani vydat příjemci, se do St. Cloud’s vrátil utahaný, leč triumfující Wilbur Larch: i s mrtvolou, která již brzy měla dostat jméno Klára. Následoval tělo do Three Mile Falls, ale tamního přednostu zachvátila taková hrůza, že je ani nenechal vyložit z vlaku, a tak Larch cestoval za ním a na příští i na přespříští stanici vždycky dorazil hned následujícím vlakem. O Kláru nikdo nestál – všichni by ji nanejvýš nechali pohřbít, ale obecně se soudilo, že to nepatří k povinnostem přednosty stanice, který rozhodně nemůže přijmout na svém nádraží mrtvolu, o niž se nikdo nehlásí. Klára byla očividně mrtvolou, jíž nebylo souzeno spočinout v zemi. Strašidelné šplouchání konzervační tekutiny, kožnatý povrch těla, nepozemské barvy místy vystupujících tepen a žil – „Ať je to co chce, já to tady nechci,“ prohlásil přednosta v Three Mile Falls.

A tak Klára cestovala z Three Mile Falls do Misery Gore, do Moxie Gore, do East Moxie – a pořád dál. Larch se strašlivě pohádal s přednostou v Harmony, kde se Klára zastavila jen na pár minut a vyděsila místní nádražáky k smrti, načež byla odeslána dál.

„To je moje mrtvola!“ křičel dr. Larch. „Je na ní moje jméno, je to učební pomůcka pro studenta, který vykonává praxi pod mým vedením v mojí nemocnici v St. Cloud’s. Je moje!“ ječel Larch. „Proč jste ji poslali opačným směrem? Proč ji posíláte ode mě pryč?“

„Přijela přece sem, no ne?“ opáčil přednosta. „Pokud vím, tak si ji v St. Cloud’s nikdo nepřevzal.“

„Přednosta v St. Cloud’s je blázen!“ hulákal dr. Larch – trochu při tom poskočil, jen trochu, ale tím pádem se zdálo, jako by i on byl trochu blázen.

„Možná že jo, možná že ne,“ mínil přednosta z Harmony. „Já vím jen tolik, že tu mrtvolu přivezli sem a já ji poslal dál.“

„Prokristapána, není to přece strašidlo!“ zaúpěl Larch.

„Neříkám, že je,“ pravil přednosta. „Možná že jo, možná že ne – nebyla tu tak dlouho, aby se to dalo poznat.“

„Idioti!“ zařval Larch a nasedl do vlaku. V Cornvillu (kde vlak nestavěl) Wilbur Larch hulákal na pár místních pěstitelů brambor, kteří mávali na vlak: „Maine je plný pitomců!“ ječel a vlak ujížděl dál.

Přednosty ve Skowheganu se otázal, kam si k čertu myslí, že tu zatracenou mrtvolu vezou. „Řek bych, že do Bathu,“ usoudil skowheganský přednosta. „Odtamtud ji odeslali, a když ji na druhém konci nikdo nechce, zase se tam vrátí.“

„Jenže on ji někdo chce!“ křičel Wilbur Larch. „Já ji chci.“

Mrtvé tělo odeslali do nemocnice v St. Cloud’s z nemocnice v Bathu zemřela tam jedna dobrovolná dárkyně a patolog v bathské nemocnici věděl, že Wilbur Larch shání čerstvou ženskou mrtvolu.

Dr. Larch Kláru dohonil až v Augustě. Augusta bylo město na mainské poměry velmi kultivované a tamní přednosta si prostě všiml, že mrtvola cestuje nesprávným směrem. „Samozřejmě, že jede nesprávným směrem!“ řval Wilbur Larch.

„Zatracená práce,“ divil se přednosta. „Copak tam u vás lidi neuměj anglicky?“

„Neslyšej anglicky!“ ječel dr. Larch. „Nejradši bych posílal mrtvoly do všech těch měst – každej den jednu!“

„Tím byste asi některý lidi namíchnul,“ opáčil suše přednosta a přemítal, jak dlouho se ještě bude dr. Larch vztekat.

Ani dlouhá cesta s Klárou zpátky do St. Cloud’s dr. Larche neuklidnila. V každém městě, kde ho předtím rozzlobili – zejména v Harmony, ale také v East Moxie a v Moxie Gore, jakož i ve všech ostatních – se při zastávce místním přednostům svěřil s tím, co si myslí o jejich obcích. „Blbákov,“ oznámil přednostovi v Harmony. „Povězte mi aspoň jednu věc, která je tady harmonická – jedinou věc!“

„Všecko tu bylo harmonický, dokud jste sem nepřijel vy s tou svojí pitomou mrtvolou,“ odsekl přednosta.

„Blbákov!“ volal Larch z okna rozjíždějícího se vlaku. „Troubovice!“

Když vlak zastavil v St. Cloud’s, zjistil s velkým zklamáním, že je přednosta pryč. „Šel na oběd,“ tvrdil Larchovi někdo, ale byl už podvečer.

„Nechtěl jste říct na večeři?“ divil se dr. Larch. „Přednosta možná ani neví, jaký je mezi tím rozdíl,“ dodal zlomyslně. Najal si nějaké dva nevycválance, aby mu s Klárou pomohli do kopce k chlapeckému oddělení.

Překvapilo ho, v jakém nepořádku opustil Homer Wells mrtvolu číslo dvě. V rozrušení vyvolaném naléhavým případem Homer zapomněl mrtvolu uklidit a Larch těm dvěma křupanům přikázal, aby Kláru zanesli právě tam – aniž by ty jelimany připravil na to, že na stole najdou opotřebovanou mrtvolu. Jeden z těch mamlasů naběhl do zdi. Začal ječet a poskakovat po místnosti! Larch se jal s řevem běhat po sirotčinci a hledat Homera.

„Já se honím, abych ti splašil novou mrtvolu – přes půlku celýho zatracenýho státu Maine – a ty tady necháš takovej svinčík, zrovna na ráně, aby ho každej blbec viděl! Homere!“ hulákal dr. Larch. „Krucifix,“ mumlal si pro sebe, „kluk přece nemůže dospět dřív, než přijde jeho čas – člověk nemůže od kluka čekat, že bude vykonávat svoje povinnosti jako dospělý, že bude pracovat jako dospělý!“ S bručením procházel celým chlapeckým oddělením a pátral po Homeru Wellsovi, ale Homer se zhroutil na bílé, železné Larchovo lůžko v lékárně a usnul jako zabitý. Éterový opar, obestírající tu náhradní postel pod východním oknem, možná ještě Homerovi dodal k jeho ospalosti, ale on nepotřeboval éter, aby usnul. Byl vzhůru skoro čtyřicet hodin; bděl nad pacientkou stiženou eklampsií – a zachránil ji i její dítě.

Sestra Angela dr. Larche zarazila ještě včas, než mohl Homera Wellse najít a probudit ho.

„Co se to tu děje?“ chtěl vědět Larch. „Copak tady sakra nikoho nezajímá, kde jsem byl? A proč tam ten kluk nechal válet mrtvolu, jako kdyby ji zabil granát? Jen na jednu noc odjedu a podívejte se, jak to tady vypadá.“

Ale sestra Angela uvedla všechno na pravou míru. Vysvětlila mu, že zde měli nejhorší případ puerperálních křečí, s jakým se kdy setkala – a že jich už v životě pár viděla. Wilbur Larch jich také pár viděl. V době, kdy pracoval v Bostonské porodnici, mu na eklampsii zemřelo mnoho pacientek a dokonce i v roce 194– měly tyto křeče na svědomí asi čtvrtinu úmrtí při porodech.

„Tohle že udělal Homer?“ zeptal se Larch sestry Edny a sestry Angely. Přečetl si zprávu, prohlédl matku, které se dařilo báječně, a předčasně narozeného chlapečka, který byl normálně vyvinutý a zdravý.

„Byl skoro stejně klidný jako ty, Wilbure,“ prohlásila obdivně sestra Edna. „Můžeš na něj být opravdu pyšný.“

„Je to hotový anděl,“ tvrdila sestra Angela.

Udělal skoro všechno správně, říkal si Wilbur Larch. Vážně úžasné. Za menší chybu považoval Larch skutečnost, že Homer nezaznamenal přesný počet křečí ve druhém dvanáctihodinovém období (zvlášť když je přesně spočítal v prvních dvanácti hodinách) a také se nezmínil o počtu ani o síle křečí (pokud nějaké nastaly) během oněch deseti hodin od chvíle, kdy u pacientky začaly porodní stahy, až do vlastního porodu. To jsou jen drobná pochybení. Wilbur Larch byl dobrý učitel a věděl, že tuto kritiku si raději nechá pro sebe. Homer Wells provedl všechny obtížné části svého úkolu správně; jeho postup byl dokonalý.

„Ještě mu není ani dvacet, že?“ otázal se Larch. Ale sestra Edna už si šla lehnout, byla vyčerpaná; bude snít o Homerově hrdinství a do toho snu se jí bude plést její veliká láska k Larchovi; bude spát moc dobře. Sestra Angela byla ještě vzhůru, ve své kanceláři, a když se jí dr. Larch otázal, proč toho předčasně narozeného chlapce ještě nepojmenovali, odpověděla, že je řada na sestře Edně a ta byla už moc unavená.

„Však jde jenom o formalitu,“ mínil Wilbur Larch. „Dejte mu tedy jméno vy – chci, aby měl jméno. Přece vás nezabije, když ho pojmenujete mimo pořadí, ne?“

Ale sestra Angela dostala lepší nápad. Je to Homerovo dítě – on je zachránil a matku taky. Takže by ho měl pojmenovat Homer Wells, prohlásila sestra Angela.

„Ano, máte pravdu, to by měl,“ souhlasil dr. Larch, naplněn pýchou na svůj skvělý výtvor.

Homer Wells se měl tedy probudit do dne plného pojmenovávání. V jediný den měl pojmenovat mrtvolu číslo tři a také svého prvního sirotka. Nové mrtvole dal jméno Klára – a jaké jiné jméno mohl dostat malý chlapeček, ne-li David Copperfield? V té době sice předčítal Nadějné vyhlídky a Nadějným vyhlídkám také dával jako románu před Davidem Copperfieldem přednost. Ale nikdy by nikoho nepojmenoval Pip a navíc se mu Pip jako postava příliš nezamlouval; ne tolik, jako malý David. Bylo to jednoduché rozhodování a on se ráno probudil velmi osvěžen a schopen i náročnějších rozhodnutí, než bylo toto.

Spal skoro celou noc. Jen jednou se na lůžku v lékárně probudil a uvědomil si, že se dr. Larch už vrátil, je v místnosti a pravděpodobně se na něj dívá; ale Homer ponechal oči zavřené. Vytušil Larchovu přítomnost ze sladké vůně éteru, jehož Larch používal místo kolínské, a také slyšel pravidelný Larchův dech. Potom ucítil jeho ruku – lékařovu ruku, zjišťující dotykem, zda nemá pacient teplotu –, jak mu velmi jemně přejela po čele. Homer Wells, ještě ani ne dvacetiletý – zkušený porodník, jenž se znalostmi „péče o ženské pohlavní orgány“ vyrovnal bezmála všem doktorům –, ležel velmi klidně a předstíral spánek.

Dr. Larch se nad ním sklonil a políbil ho lehounce na rty. Homer ho uslyšel zašeptat: „Dobrá práce, Homere.“ Ucítil další, ještě lehčí polibek. „Dobrá práce, chlapče,“ řekl doktor a odešel.

Homer Wells cítil, jak mu potichu vyhrkly slzy; bylo jich víc než při posledním pláči, na nějž si vzpomínal – když umřel Fuzzy Stone a Homer o něm Snowy Meadowsovi a ostatním chlapcům zalhal. Plakal a plakal, ale nevydal hlásku; ráno bude muset dr. Larchovi vyměnit povlak na polštáři; tolik plakal. Plakal, protože obdržel první otcovská políbení v životě.

Samozřejmě, Melony ho také líbala; teď už ne moc často, ale kdysi ano. A sestra Edna se sestrou Angelou ho líbaly až k zbláznění, jenže ty líbaly každého. Dr. Larch ho ještě nikdy nepolíbil – a teď ho políbil dokonce dvakrát.

Homer Wells plakal, protože nikdy předtím netušil, jak chutná otcovský polibek, a plakal i proto, že pochyboval, zda to Wilbur Larch udělá ještě někdy znovu – nebo zda by to byl udělal, kdyby byl Homer vzhůru.

Dr. Larch se ještě zašel obdivně podívat na zázračně se zotavující pacientku po eklampsii a na její dobře prospívající děťátko, které se ráno mělo stát Davidem Copperfieldem, (Je to „David Copperfield mladší,“ upřesňoval rád dr. Larch.) Potom Larch přistoupil k důvěrně známému psacímu stroji v kanceláři sestry Angely, ale nemohl vůbec psát. Nedokázal ani myslet, tak ho rozrušily polibky, které dal Homeru Wellsovi. Jestliže to pro Homera Wellse byly první otcovské polibky, pro dr. Larche to byly vůbec první polibky, jež někomu dal – ať už jako otec, nebo z jakéhokoliv důvodu – od onoho dne tehdy v portlandském penzionu, kdy chytil kapavku od paní Eamesové. A polibky, které dával paní Eamesové, měly spíše průzkumný charakter, než aby to byly dary z lásky. Proboha, děsil se Wilbur Larch, co se mnou bude, až bude muset Homer odejít?

Ať půjde kamkoliv, sotva to bude místo podobně citově vypjaté, přinášející podobné výzvy, podobný smutek a ponurost; ať půjde kamkoliv, bude to tam pěkné – a co si Homer Wells se svou minulostí a výchovou počne v pěkném prostředí? Nedopadne to tak, že se prostě nechá svést? Což každý nedá přednost životu v pěkném světě?

Co mohou vědět městečka Heart’s Haven a Heart’s Rock o skutečných problémech a co vlastně dělají tamní lidé, aby byli užiteční?

Ano, Olive Worthingtonová trpěla vpády bratra Buckyho – jeho studnařské bláto v bazénu a šlápoty na koberci. Těžká věc. Ano, Olive se také strachovala, zda mladý Wally bude mít dost filipa, jestli se opravdu naučí pěstovat jablka a bude pro rodinný podnik přínosem – anebo se ten hezký mládenec stane právě takovým veselým kumpánem k politování jako jeho otec? Ovšem co znamenají takovéhle starosti v porovnání se záležitostmi v St. Cloud’s? Nejsou to jen ubohé triviality oproti božímu dílu a ďáblovu dílu? Není snad život na pěkných místech příliš mělký?

Avšak problémy navštěvují i pěkná místa. Neštěstí se stěhuje a chodí po návštěvách. Někdy dokonce i odjede na prázdniny z míst, kde se mu jinak skvěle daří; z míst, jako je St. Cloud’s. Neštěstí, jež navštívilo Heart’s Haven a Heart’s Rock, bylo zcela triviálního a běžného druhu; začalo, jak už to tak bývá, zamilováním se.

„U nás v St. Cloud’s,“ napsal Wilbur Larch, „si neumím představit, že by se tu někdo zamiloval; byl by to příliš zřejmý luxus, zamilovat se tady.“ Larch nevěděl, že sestra Edna je do něj zamilovaná již od prvního dne, ale správně odhadl, že to, co se odehrálo mezi Melony a Homerem Wellsem, nemělo s láskou moc společného. A to, co mezi nimi přetrvávalo po odeznění počáteční vášně, už láska nebyla zcela určitě. Co se týče obrázku dcery paní Eamesové s poníkovým penisem v ústech, ta fotografie byla nejstarším obyvatelem St. Cloud’s – a v ní jistě žádná láska neutkvěla. Ten obrázek byl představě lásky vzdálen tolik, jako Heart’s Haven a Heart’s Rock od St. Cloud’s.

„V jiných částech světa,“ psal Wilbur Larch, „se lidé nejspíš zamilovávají každou chvíli.“

Pokud snad ne každou chvíli, pak hodně často. Například mladý Wally Worthington zažil pocit, že je zamilován, ještě před dvacítkou dvakrát. Nyní, v roce 194– (byl jen o tři roky starší než Homer Wells), prožíval Wally sílu lásky naplno již počtvrté. Netušil, že tentokrát už to má být nadobro.

Děvče, které si Wallyho srdce vyvolilo na celý život, bylo dcerou lovce humrů. Nebyl to jen tak obyčejný lovec humrů a nikoho nepřekvapovalo, že má výjimečnou dceru. Raymond Kendall se v lovu humrů vyznal tak dokonale, že když vytahoval vrše a kladl návnady, ostatní lovci ho pozorovali s dalekohledem v ruce. Když vyměnil uvazovací lana, vyměnili je také. Nevyplul-li na moře a zůstal doma, anebo ve svém přístavišti opravoval vrše, zůstali doma i oni a také spravovali vrše. Ale nemohli se mu rovnat. Měl ve vodě tolik vrší, že díky bójkám s jeho osobním černo-oranžovým vzorem vládla na hladině zátoky Heart’s Havenu neustále vzrušující atmosféra univerzitní regaty. Jednou na Raymonda Kendalla začali naléhat absolventi Yaleské univerzity z Přístavního klubu, aby změnil barvy svých bójí na modrou a bílou, ale Kendall jenom zabručel, že na srandičky nemá čas. Útočily na něj i jiné zájmové skupiny z Přístavního klubu, ale jen málokdy se jednalo o změnu barvy jeho bójek.

Přístavní klub stál naproti nejdále vysunutému molu v přístavu v Heart’s Havenu, u něhož se již dlouhá léta nacházelo přístaviště a obchod s živými humry Raymonda Kendalla. Kendall bydlel přímo nad krámem a za takové situace by nějaká povrchnější povaha možná vyhověla požadavkům členů Přístavního klubu ohledně zkrášlení bezprostředního okolí. Vzhled jeho živnosti – hodnocen podle kritérií letních hostů – byl urážkou pro oko na jinak přirozené, anebo pečlivě udržované linii pobřeží. Dokonce i za okny jeho ložnice visely bóje v různých stadiích přelakování. Na molu čněla vysoká hromada vrší určených k opravám, přes kterou se z břehu nedalo pohledem zkontrolovat, jestli jsou čluny na vzdáleném konci mola vyvázány jaksepatří. Parkoviště u krámku s humry bylo skoro plné – ale nestála tam auta zákazníků (pro zákazníky tam nikdy nebylo místo) postávala tam spousta všelijakých náklaďáků i osobních vozů, na nichž Raymond Kendall „dělal“, a povalovaly se tam obrovské, zaolejované vnitřní motory jeho bárek určených pro lov humrů.

Po celém nábřežním pozemku patřícím Raymondu Kendallovi se to jen hemžilo nevzhlednými předměty vykazujícími známky právě probíhající generální opravy. Všechno bylo v pohybu, nedodělané, rozebrané, ještě vlhké, čekalo to na náhradní díly – a co se hluku týče, nesl se odsud neustále skřípavý zvuk generátoru, který dodával energii vodním nádržím s humry v rybníčku, a bublavé pokrkávání jednoho z motorů, který zahálel u přístaviště. Také zde byl zápach. Páchla tu térem napuštěná lana, humři – jejichž rybí odér se poněkud liší od typické rybiny – a nafta a motorový olej, vytvářející lesklý povrch na hladině oceánu v přístavišti (kde byla voda zakalená řasami, hráz posetá přichycenými schránkami mlžů a všude visely sušící se žluté nepromokavé oděvy). Raymond Kendall svou prací žil; rád byl neustále obklopen předměty, jež mu jeho práci připomínaly. Konec přístavní hráze v Heart’s Havenu byl jeho uměleckým ateliérem.

Nebyl umělcem jen co se humrů týče, byl též na slovo vzatým opravářem – dokázal udržet v chodu cokoliv, co by jiní už dávno zahodili. Kdybyste se ho zeptali na jeho profesi, Raymond Kendall by vám neodpověděl, že je lovcem humrů; ne že by se za to styděl, ale mnohem pyšnější byl na svou zdatnost jako mechanik. „Jsem takovej kutil,“ říkával o sobě.

A pokud si snad členové Přístavního klubu stěžovali na neustálou přítomnost dokladů o jeho kutilství, které jim podle jejich mínění kazily skvělý výhled, nestěžovali si příliš hlasitě. Raymond Kendall opravoval i jejich majetek. Například spravil čističku vody v jejich bazénu – v době, kdy ještě bazén neměl skoro nikdo, každý jiný mechanik by odmítl s tím mít cokoliv společného a sám Ray Kendall takový filtrační systém viděl poprvé v životě. „Řek bych, že teď to funguje, jak by asi mělo,“ poznamenal; s opravou byl hotov za deset minut.

Šuškalo se, že jediné, co Ray Kendall zahazuje, jsou zbytky jídla, které rozhazoval ze svých člunů nebo z konce přístavní hráze. „Jenom krmím humry, protože oni zas nakrměj mě,“ vysvětlil každému, kdo proti tomu něco namítal. „A taky racky, protože maj větší hlad než vy i já.“

Kolovaly pověsti, že má víc peněz než Senior Worthington, ale zdálo se, že je skoro za nic neutrácí – s výjimkou své dcery. Vychodila stejnou soukromou internátní školu jako děti členů Přístavního klubu a Raymond Kendall každoročně platil i vysoké členské příspěvky v Přístavním klubu. Ne pro sebe (on tam chodil, jen když ho zavolali k nějaké opravě), ale pro svou dceru, která se v tamním vyhřívaném bazénu naučila plavat a brala lekce tenisu na týchž kurtech, jež svou přítomností poctíval i mladý Wally Worthington. Kendallova dcera měla také svůj vůz, jenž však na parkovišti Přístavního klubu vypadal dost nepatřičně. Taková auta bývala k vidění na parkovišti u krámku lovce humrů; byla to směsice ještě provozuschopných dílů odmontovaných z jiných aut – jeden nárazník nenalakovaný a přidrátovaný, na kapotě znak firmy Ford, na kufru symbol společnosti Chrysler, dveře na straně spolujezdce natrvalo uzavřené. Avšak tomuto vozu nikdy na klubovém parkovišti neodešla baterie, nikdy se nestalo, že by tahle rachotina nenastartovala, a když náhodou některý z členů klubu nemohl nastartovat svoje auto, hned se rozhlížel po dceři Raymonda Kendalla, která v té své robustní zřícenině přechovávala startovací kabely a od otce se naučila, jak jich používat.

Část z těch pohádkových peněz, které si údajně nahrabal Raymond Kendall, pocházela z platu, jejž pobíral od Olive Worthingtonové. Kromě lovu humrů měl Kendall na starosti provozuschopnost vozidel a strojů v sadařství Ocean View. Olive Worthingtonová mu platila stejnou mzdu jako předákům, protože se v jablkách vyznal skoro stejně dobře jako v humrech (a navíc byl pro farmu nepostradatelný jako mechanik). Ovšem Ray odmítal pracovat víc než dvě hodiny denně. Sám rozhodoval o tom, které dvě hodiny to budou. Někdy přicházel hned po ránu, řka, že v tomhle počasí nemá cenu vyplouvat na moře, a jindy se zas ukázal až na sklonku pracovního dne, ještě včas, aby vyslechl stížnosti sadařů na potíže s tryskou rozprašovače značky Hardie či s pumpou Beanova postřikovače, na ucpaný karburátor traktoru Deer nebo na rozhašený žací stroj. Okamžitě si všiml pokroucených čepelí u sekačky, odhalil, co se podělalo na vysokozdvižném vozíku, zjistil, proč se zasekl dopravník, našel součástku, jejíž poškození znehybnilo dodávku, a objevil, co kde netěsní v lisu na mošt. Raymond Kendall za dvě hodiny vykonal práci, u které by jiný mechanik proflákal celý den, a téměř nikdy se nestalo, že by Olive Worthingtonové doporučil, aby si místo toho či onoho stroje pořídila nový.

Tím, kdo přišel s návrhem, že by se mělo koupit něco nového, byla vždy Olive.

„Nezdá se vám, že ta spojka na Deeru potřebuje seřídit každou chvíli, Rayi?“ zeptala se zdvořile. „Nemyslíte, že potřebuje vyměnit?“

Ale Raymond Kendall byl skutečným chirurgem mezi kutily – a jako každý doktor i on z celého srdce odmítal smrt, a výměnu stroje či součástky by považoval za přiznání vlastní slabosti a neúspěchu. Skoro pokaždé odpověděl: „Ale Olive. Spravil jsem to vždycky a dokážu to spravit zas. Můžu to klidně spravovat pořád.“

Olive měla respekt ke Kendallovu pohrdání lidmi, kteří se nevyznali ve své práci a „neuměli na nic sáhnout“. V tom s ním byla zcela zajedno – a také si vážila skutečnosti, že tento pohrdavý odsudek nikdy nevztáhl na Seniora ani na jejího otce, Bruce Beana. Kromě toho se Senior Worthington vyznal ve financích natolik, že zvládal peněžní záležitosti levou rukou a stačilo mu věnovat jim denně nejvýš hodinu práce – obyčejně po telefonu.

„Úroda,“ říkávala Olive o svých milovaných jablkách, „dokáže přežít špatné počasí dokonce i v době, kdy stromy kvetou.“ Měla na mysli vítr; při prudké pevninské bríze zůstávaly včely Iry Titcomba ve svých úlech a divoké včely to odfouklo do lesů, kde opylovaly všechno, jen ne jabloně. „Dokonce přežije i špatný rok,“ pokračovala Olive. Tím možná mínila deštivé počasí – kdy je ovoce kluzké, padá z rukou, potluče se a hodí se pak jenom na mošt – nebo dokonce i hurikán, jenž je pro pobřežní sady opravdovým nebezpečím. „Úroda by nakonec přežila i to, kdyby se něco stalo se mnou“ tvrdila Olive – na kteréžto skromné prohlášení Senior Worthington i mladý Wally vždycky reagovali hlasitými protesty. „Jen jedno by úroda nikdy nepřežila,“ dodávala Olive: „Ztrátu Raye Kendalla.“ Chtěla tím říci, že bez Kendalla by nic nefungovalo nebo by si pořád všechno museli kupovat nové, jenže by to za chvíli nefungovalo o nic lépe než ty staré krámy, které uměl udržet v chodu jenom Ray.

„Docela pochybuju, máti,“ přisadil si mladý Wally, „jestli by bez Raymonda Kendalla přežil celý Heart’s Haven a Heart’s Rock.“

„Na to se napiju,“ prohlásil Senior Worthington a neprodleně tak učinil, načež Olive nasadila tragický výraz a mladý Wally se rozhodl změnit téma.

Navzdory skutečnosti, že Raymond Kendall denně dvě hodiny pracoval v Ocean View, nikdo ho nikdy neviděl jíst jablko; také zřídkakdy jídal humry (měl radši kuřata, vepřové kotlety a dokonce i hamburgery). Při regatě Přístavního klubu někteří závodníci tvrdili, že cítili, jak Kendall při vytahování vrší na svém člunu opéká hamburgery.

Avšak bez ohledu na legendy obestírající Rayův přístup k práci a navzdory nářkům na jeho zvyk obklopovat se předměty, které mu tu práci stále připomínaly, na jeho krásné dceři nikdo nic závadného neshledával – snad kromě jejího jména, za něž ovšem nemohla. (Které děvče by si také samo vybralo jméno Candice a pak trpělo cukrátkovým přízviskem?) Každý věděl, že se tak jmenuje po matce, takže za to nemohla ani její matka. Candice „Candy“ Kendallová dostala jméno po matce, jež zemřela při porodu. Raymond svou dceru pojmenoval na věčnou památku své zesnulé ženy, již měl každý rád a která svého času udržovala v okolí krámku s humry i v přístavišti o trochu větší pořádek. Komu by mohlo vadit jméno, dané z lásky?

Kdybyste ji znali, věděli byste, že Candy nebyla žádné cukrátko; byla milá, ale bez falešné roztomilosti, byla báječná a přirozeně krásná, ale ne tak, aby se kolem ní shlukovaly davy. Ve všech jejích rysech se zračila obyčejná, všední spolehlivost; měla přívětivou, praktickou povahu, uměla se chovat zdvořile, leč energicky a v diskusi uměla být přesvědčivá, aniž by se musela uchýlit ke zvýšení hlasu. Stěžovala si jen na své jméno, ale vždycky jen v dobrém (nikdy by se úmyslně nedotkla citů svého otce – ani nikoho jiného). Jako by se v její povaze snoubil otcův blažený zápal pro práci se vzděláním a kultivovaností, jichž se jí dostalo z jeho vůle – práci i vzdělání přijímala se stejnou lehkostí. I když snad děvčata z Přístavního klubu (nebo i z jiných míst v Heart’s Havenu a v Heart’s Rocku) na ni žárlila pro pozornosti, jež přijímala od mladého Wallyho Worthingtona, nenašel se nikdo, kdo by ji vysloveně neměl rád. Kdyby se narodila jako sirotek, třeba v St. Cloud’s, i tam by se do ní zamilovala půlka osazenstva.

Dokonce i Olive Worthingtonová ji měla ráda, a Olive bývala vůči dívkám, s nimiž se Wally scházel, podezíravá; vždycky se snažila přijít na to, co od něj chtějí. Nezapomínala, jak moc si ona sama přála opustit svůj způsob života a proniknout do zelené, jablky prosluněné existence na Worthingtonově sídle Ocean View, a tyto vzpomínky na její vlastní dívčí léta dávaly Olive schopnost odhadnout, které děvče touží víc po životě v Ocean View než po životě s Wallym. Olive věděla, že tohle není Candin případ; vypadalo to, že svůj život nad Kendallovým tankem hemžícím se živými humry považuje za dokonalý. Milovala otce pro jeho zatvrzelou ošuntělost, ale stejně tak byla právem pyšná na jeho píli. Té také vděčila za pohodlný život. Nešlo jí o peníze a pokaždé raději Wallymu navrhla, aby si šli zaplavat do oceánu u otcova nepříliš pevného, věčně přeplněného přístaviště, než aby s ním šla do bazénu v Přístavním klubu nebo do soukromého bazénu u Worthingtonů, kde, jak věděla, ji vždycky rádi viděli. Po pravdě řečeno, Olive Worthingtonová měla obavy, že Candy Kendallová je možná až příliš dobrá pro jejího syna, o němž věděla, že mu chybí vytrvalost nebo přinejmenším přičinlivost – i když uznávala, že je jinak moc milý a od přírody laskavý.

Kromě toho Candy v Olive probouzela nezřetelné bolestné vzpomínky na matku Maud (jak strnule sedí uprostřed lahviček s kosmetikou a škeblí). Olive Candy záviděla její ničím nezkalenou lásku k matce (kterou nikdy nepoznala). Dívčina dokonalá dobrota vyvolávala v Olive pocit viny nad tím, jak ona sama pohrdá svým původem (matčiným mlčením, neúspěšným otcem a bratrovou vulgárností).

Candy vzdávala matce hold u oltáříků, jež Raymond Kendall vyrobil, opatřil skutečnými oltářními obrazy a rozestavěl po všech místnostech příbytku nad obchodem, kde spolu žili za doprovodu žbluňkavých zvuků zdola z nádrže. Všude visely fotografie mladé Candiny matky, na mnohých z nich byl i Candin mladý otec (vypadal až k nepoznání mladě a na těch obrázcích se pořád usmíval, jako by to ani nebyl on, takže Candy někdy Ray připadal stejně cizí jako matka).

Říkalo se, že Candina matka Raye trochu zcivilizovala. Měla veselou povahu, vždycky všechno zvládala a oplývala stejnou nespoutanou energií, s jakou se Ray věnoval své práci a jíž měla i Candy na rozdávání, ať se jednalo o cokoliv. Na kávovém stolku v kuchyni, vedle rozebraného pouzdra od induktoru a zapalování (pro vůz značky Evinrude) stála trojice svatebních fotografií Raye a Candice. To byla jediná příležitost, kdy se Ray Kendall dostavil do Přístavního klubu oblečený jinak než v montérkách.

V Rayově ložnici na nočním stolku, vedle porouchaného páčkového přepínače motoru Johnson (vnitřního motoru Johnson; jinak tu byl také jeden závěsný motor téže značky), stála fotografie Raye a Candice – oba měli na sobě nepromokavé pláště a v bouřlivém počasí tahali z moře vrše (přičemž každý, zejména pak Candy, si musel všimnout, že Candice byla těhotná – a přesto těžce pracovala).

Ve své ložnici měla Candy matčinu fotografii z doby, kdy byla stejně stará jako ona (a přesně stejně stará jako Homer Wells): mladá Candice Talbotová z rodiny Talbotů z Heart’s Havenu – dlouholetých členů Přístavního klubu. Měla na sobě dlouhé bílé šaty (na tenis, jen si to představte!) a vypadala úplně stejně jako Candy. Ten obrázek byl pořízen právě toho léta, kdy se seznámila s Rayem (chlapcem starším než ona, silným, tmavovlasým, vždy připraveným všechno opravit a postarat se, aby všechno fungovalo). Možná vypadal maličko jako balík a tvářil se někdy trochu moc vážně, ale svoji budoucnost neviděl vůbec černě a hoši z Přístavního klubu vedle něj vypadali jako dvorští hejskové a mazánci z lepších rodin.

Candy po matce zdědila blond vlasy, tmavšího odstínu než Wally a mnohem tmavší než mívala matka a kdysi i Olive Worthingtonová. Po otci byla snědá a tmavooká a zdědila i jeho výšku. Ray Kendall byl vysoký chlap (což je pro lovce humrů nevýhoda a pro mechanika taky, jak sám dobromyslně říkával, protože při vytahování vrší bolí záda a mechanik se pořád musí pod něco soukat a někde se krčit). Candy byla na ženskou hodně vysoká, což Olive Worthingtonovou trochu lekalo – ale jen trošičku. Jinak ji Candy Kendallová jakožto vhodná životní partnerka pro Wallyho téměř stoprocentně uspokojovala, a tak Olive tento nedostatek nepovažovala za příliš důležitý.

Ani Olive Worthingtonová nepatřila k nejmenším (byla větší než Senior, zvlášť se to poznalo, když se Senior potácel) a měla sklon pohlížet poněkud nevlídně na každého, kdo ji převyšoval. Také její syn Wally byl větší než ona, což Olive i nyní občas těžko snášela, zejména když mu chtěla vyčinit.

„Není Candy větší než ty, Wally?“ zeptala se ho jednou a v jejím hlase náhle zazněla panika.

„Ne, mami, jsme přesně stejně velcí,“ odvětil matce Wally. To byla další věc, která jí trochu vadila, kdykoliv je viděla pohromadě – to, jak byli jeden druhému tělesně podobní. Není snad jejich vzájemná přitažlivost výsledkem jakéhosi narcisismu? Olive to dělalo starosti. A protože byli oba jedináčci – nevidí snad jeden v druhém spíš sourozence, po kterém vždycky toužili? Wilbur Larch by si s Olive Worthingtonovou rozuměl; odjakživa byla samá obava. Kdyby se ti dva dali dohromady, měli by vespolek víc starostí než celý zbytek světa.

Oba velmi přesně vnímali existenci zbytku světa – mysleli tím celý ostatní svět, tedy vše, kromě toho, co vzešlo z jejich rukou. Oba byli dost inteligentní, aby si uvědomovali, proč je ty ostatní části světa tolik děsí: bylo jim jasné, že navzdory značnému úsilí ty své vlastní, křehké světy ovládají jenom zčásti.

Když se Candy Kendallová a Wally Worthington v létě 194– do sebe zamilovali – v Heart’s Havenu i v Heart’s Rocku stejně všichni věděli, že to tak dopadne –, bylo s podivem jen to, že jim trvalo tak dlouho, než na to sami přišli. Občané obou měst se už léta shodovali v přesvědčení, že jsou jeden pro druhého jako stvoření. S tím souhlasil dokonce i nemluva Raymond Kendall. Ray měl dojem, že je Wally nevyhraněný, ale to nebylo totéž, jako by byl líný, a každému přece bylo jasné, že je to dobrosrdečný kluk. I jeho matka se Rayovi zamlouvala, velmi se mu líbilo, jak si Olive Worthingtonová váží práce.

Všichni jenom litovali, jak zjevně do toho obrazu nezapadá chudák Senior, který vinou kořalky (jak se domnívali) stárne den ze dne rychleji. „Nebude to dlouho trvat, Alice, a ten chlap si na veřejnosti nachčije do kalhot,“ varoval Olive nezdvořák Bucky Bean.

Candy si myslela, že Olive Worthingtonová bude báječná tchyně. Když Candy snívala o své matce, jaká by byla, kdyby jí bylo dovoleno zestárnout – přirozeně zestárnout v lepším světě –, vždycky měla za to, že ve stáří by matka připomínala Olive Worthingtonovou. Candy přinejmenším doufala, že by se její matce podařilo vyzrát ve stejně kultivovanou ženu – i když snad by postrádala její vzdělání a novobritský způsob řeči. Candy předpokládala, že napřesrok půjde na univerzitu, ale neměla v úmyslu učit se tam novému přízvuku. Ale až na ten přízvuk považovala Candy Olive Worthingtonovou za báječnou ženskou; se Seniorem to bylo sice smutné, ale i tak to byl moc milý člověk.

A tak všude vládla spokojenost s tímto románkem, jenž se zdál být předurčen k tomu, aby přerostl ve sňatek posvěcený v nebi, víc než všechny lásky, které kdo v Heart’s Havenu a v Heart’s Rocku zažil. Předpokládalo se, že Wally nejprve dostuduje vysokou školu a Candy – bude-li chtít – také bude moci dostudovat ještě před svatbou. Vzhledem k vrozeným sklonům Olive Worthingtonové k obavám se však lze domnívat, že Olive nejspíš předvídala pravděpodobné důvody, jež by mohly vést ke změně těchto plánů. Koneckonců, byl rok 194-, v Evropě byla válka a mnozí tušili, že zanedlouho už nebude jenom v Evropě. Olive se však jakožto matka snažila na válku nemyslet.

Wilbur Larch na válku v Evropě myslíval hodně; sám se účastnil té předešlé a předvídal, že bude-li nějaká další válka, Homera Wellse zastihne přesně ve správném věku, kdy do ní bude muset odjet. Jelikož z jeho hlediska to byl spíš nesprávný věk, vynaložil ten dobrý lékař jisté úsilí na to, aby Homer Wells do války nemusel, kdyby nějaká začala.

Larch byl koneckonců kronikářem St. Cloud’s, autorem jediných existujících záznamů o tamních událostech. Obyčejně se snažil jen zaznamenávat, pokud možno rozvitými větami, co se skutečně přihodilo, ale příležitostně se uchýlil i k fabulaci. Například v případě Fuzzyho Stona – i v jiných, velmi vzácných případech, kdy sirotci svěření mu do péče zemřeli – se Wilburu Larchovi nezamlouval jejich skutečný konec; nepřál si zapisovat, jak doopravdy ukončili své maličké, příliš krátké životy. Nebylo snad jen spravedlivé, jestliže si Larch dopřál tu volnost a příležitostně si vybájil happy end?

Pokud jde o těch několik málo zesnulých, vymyslel jim Wilbur Larch delší životy. Například příběh Fuzzyho Stona byl přímo čítankovou studií všech tužeb, jež Wilbur Larch choval ohledně Homera Wellse. Poté, co byl Fuzzy velmi úspěšně adoptován (následoval přepečlivý popis všech členů jeho adoptivní rodiny) a jeho dýchací potíže se podařilo vyléčit díky nejdokonalejším myslitelným léčebným postupům, zahájil tento mladý muž studia, a to právě na Bowdoinově univerzitě (což byla i Larchova alma mater) a absolvoval lékařskou fakultu na Harvardu – v Larchových šlépějích se dostal dokonce i na praxi do Všeobecné nemocnice a do Bostonské porodnice. Larch měl v úmyslu učinit Fuzzyho Stona zručným porodním lékařem zapáleným pro své řemeslo. Jeho fiktivnímu životopisu se dostalo stejné péče jako všemu, co Wilbur Larch kdy v životě dělal – snad jedinou výjimkou byl jeho návyk na éter –, a Larche obzvláště potěšilo, že jeho fiktivní životopisy někdy vyznívaly přesvědčivěji než to, co se doopravdy stalo jiným sirotkům.

Například Snowy Meadows byl adoptován jistou rodinou z Bangoru; jmenovali se Marshovi. Kdo by si byl pomyslel, že se z Meadowse stane Marsh? Z Louky do Bažin! Larch byl sám se sebou velmi spokojen, protože měl pocit, že jemu se daří psát lepší příběhy. Marshovi měli obchod s nábytkem a Snowy (jemuž dali nepříliš vynalézavé jméno Robert) jen krátce navštěvoval Mainskou univerzitu, ale pak se musel oženit s jistou místní kráskou a stal se u rodinné firmy obchodním cestujícím.

„Vydrží nám to,“ napsal Snowy dr. Larchovi o oné dívence, kvůli níž musel vypadnout ze školy, „a obchod s nábytkem mě vážně baví!“

Kdykoliv Snowy Meadows alias Robert Marsh psal dr. Larchovi, pokaždé se zajímal: „Poslyšte, a co je s Homerem Wellsem?“ Příště se dočtu, pomyslel si vždycky dr. Larch, že se Snowy Meadows chystá uspořádat slezinu! Larch potichu huboval celé dny a snažil se vymyslet, co má Snowymu Meadowsovi napsat o Homerovi; byl by se rád pochlubil Homerovým bravurním výkonem s onou pacientkou postiženou eklampsií, ale uvědomoval si, že někteří lidé by mohli nesouhlasit s tím, jak Homera vyučuje – a také s tím, jak se v St. Cloud’s věnuje božímu i ďáblovu dílu.

„Homer je u nás stále,“ odpověděl Snowymu dvojznačně Larch.

Nakonec Larch dospěl k závěru, že je ten Snowy nějak moc prohnaný. Snowy Meadows se totiž v žádném dopise nezapomněl zeptat i na Fuzzyho Stona.

„Jak se pořád vede Fuzzymu?“ vyptával se vždycky Snowy a Wilbur Larch musel pokaždé pozorně nahlédnout do Fuzzyho životopisu, který sám sepsal, aby Snowymu dodal nejčerstvější informace.

Snowyho žádosti o Fuzzyho adresu Larch přecházel mlčením. Nabyl přesvědčení, že prodejce nábytku Robert Marsh je zatvrzelý pitomec, který – kdyby dostal adresy ostatních sirotků – by začal všechny otravovat se založením Sirotčího klubu a Společnosti sirotků. Také sestrám Edně a Angele si dr. Larch na Snowyho Meadowse postěžoval: „Kdyby aspoň toho pitomce adoptoval někdo hodně zdaleka. Ten Snowy Meadows je trouba; pořád mi píše, jako bych byl ředitel internátní školy! Za chvíli po mně bude chtít, abych začal vydávat absolventskou ročenku!“

Larch si později uvědomil, že tohle před sestrami Ednou a Angelou neměl říkat. Ty dvě báječné, leč sentimentální dámy by se pro jeho nápad s ročenkou mohly rychle nadchnout. Stýskalo se jim po všech sirotcích, s nimiž se kdy musely rozloučit. Být to na nich, pořádaly by se schůzky bývalých chovanců každý rok. Nebo každý měsíc, zaúpěl v duchu Larch.

Lehl si v lékárně. Myslel na nepatrné úpravy, jež učinil v záznamech Homera Wellse; jednou o nich Homerovi poví, bude-li to situace vyžadovat. Byl sám se sebou velice spokojen pro onu malou dávku fikce, již tak šikovně přimísil do skutečných záznamů o Homeru Wellsovi. Samosebou tam neuvedl nic o lékařském vzdělání; sám sebe již mnohokrát inkriminoval ve svých zápisech o potratech, avšak dobře si uvědomoval, že v tomto ohledu musí Homera Wellse z oficiálních písemných záznamů vynechat. Wilbur Larch o Homeru Wellsovi napsal, že chlapec trpí srdeční vadou, že jeho srdce je od narození poškozené a slabé. Larch si dokonce dal tu práci, že to zanesl do vůbec první zmínky o Homerovi; za tím účelem musel vyhledat staré dokumenty a pečlivě přeformulovat a přepsat na stroji všechny dřívější – i současné – záznamy. Ale podařilo se mu vložit zmínky o srdeční vadě na ta správná, nepříliš významná místa v textu. Byly to jen vágní poznámky, netypicky nepřesné co do lékařských termínů. Slova jako „vada“, „poškozené“ či „oslabené“ by dobrého detektiva nepřesvědčila – ani dobrého lékaře, jehož, jak si Wilbur Larch představoval, bude jednou třeba přesvědčit. Po pravdě řečeno mu trochu dělalo starosti, jestli o tom dokáže přesvědčit samého Homera – vzhledem k tomu, co všechno už se ten chlapec naučil. Ale tím se Larch hodlal zabývat, až nastane příslušná situace.

Situací, již měl Larch na mysli, byla válka; takzvaná válka v Evropě. Larch – stejně jako mnozí jiní – měl obavy, že nezůstane jenom u Evropy. („Je mi líto, Homere,“ představoval si Larch svůj rozhovor s chlapcem. „Nerad bych, aby sis dělal starosti, ale nemáš v pořádku srdce; válku by prostě nevydrželo.“) Ve skutečnosti Larch myslel na to, že jeho vlastní srdce by nevydrželo, kdyby Homer Wells odešel do války.

Láska k Homeru Wellsovi dohnala Wilbura Larche až k manipulaci s historií; jakkoli byl v tom oboru pouhým amatérem, vážil si ho a měl ho rád. (V jednom z dřívějších zápisů ve složce Homera Wellse – který později vypustil, protože vyzníval poněkud nezvykle, přinejmenším nezvykle na to, že se jednalo o oficiální záznamy – dr. Larch napsal: „Nic a nikoho nemiluji tolik, jako miluji Homera Wellse. Tečka.)

Wilbur Larch byl tedy lépe připraven na případné změny plánů, jež mohla přinést válka, než na ně byla připravena Olive Worthingtonová. Avšak jiný, pravděpodobnější důvod, jenž by mohl změnit plány ohledně svatby jejího syna s Candy Kendallovou – onačejší příčinu, která dokáže měnit plány mladých milenců – Olive předvídala. Tou příčinou bylo nevítané těhotenství. Škoda jen, že s ním nepočítala ani Candy, ani Wally.

A tak když Candy otěhotněla (před seznámením s Wallym byla přirozeně panna), ji i Wallyho to nejen silně rozrušilo, ale také překvapilo. Olive by to také rozrušilo (kdyby o tom věděla), ale nepřekvapilo by ji to. Otěhotnění nemohlo nikdy překvapit ani Wilbura Larche, který věděl, že se to stává, že k tomu nepředvídaně dochází každou chvíli. Avšak Candy Kendallová a Wally Worthington, naplnění krásou sdílených okamžiků i čistotou vzájemného vztahu, tomu prostě nemohli uvěřit. Nepatřili k lidem, kteří by se za to styděli nebo o tom nedokázali promluvit s rodiči; jen je prostě ohromila představa, že budou muset změnit své dokonalé plány – a budou se muset vzít dřív, než měli v úmyslu.

Potřeboval snad Wally Worthington vysokoškolský diplom, aby se mohl po rodičích ujmout jablečného sadu? Samozřejmě ne. A měla Candy Kendallová vůbec zapotřebí studovat na vysoké škole? Neměla. Nebude se snad sama vzdělávat a zušlechťovat, i pokud bude odkázána jen na vlastní možnosti? Ovšemže ano! A Wally stejně nebyl kdovíjaký student, že? Jistěže nebyl. Věnoval se studiu botaniky, ale jenom na naléhání své matky – Olive doufala, že studiem rostlinopisu by její syn mohl získat více nadšení pro pěstování jablek a také více znalostí o něm.

„Jde jen o to, že nejsme zralí,“ řekla Wallymu Candy. „Tedy myslím, že nejsme – nebo ano? Cítíš se být zralý?“

„Já tě miluju,“ prohlásil Wally. Byl to hodný chlapec, upřímný, a Candy – která při překvapivém odhalení, že čeká dítě, neuronila ani slzičku – ho také milovala.

„Jenomže k tomu není správná doba; co myslíš, Wally?“ zeptala se ho Candy.

„Já si tě vezmu kdykoliv,“ odvětil po pravdě, avšak dodal cosi, s čím ona nepočítala. On sám na válku v Evropě nezapomněl, i když jeho matka ji pominula. Odpověděl: „Co kdyby byla válka – chci říct, co když se do ní zapleteme?“

„Co kdyby bylo co?“ vyhrkla Candy, úplně v šoku.

„Říkám, že kdyby byla válka, šel bych do ní – musel bych, chtěl bych,“ vysvětloval Wally. „Jenže když budeme mít dítě, asi by se mi to nezdálo být správné – jít do války.“

„A kdy by se ti zdálo být správné jít do války, Wally?“ chtěla vědět Candy.

„No, myslím jenom, že bych musel, to je všecko – kdyby nějaká byla,“ vykládal. „Vždyť je to naše země – a kromě toho, ta zkušenost… nechtěl bych o ni přijít.“

Vlepila mu facku a rozplakala se. Vzteky. „Kvůli zkušenosti! Ty bys chtěl jít do války kvůli zkušenosti!

„No ale kdybychom měli dítě, tak by mi to nepřipadalo správné,“ dodal Wally. „No ne?“ Byl nevinný jako déšť a právě tak bezohledný.

„A co já?“ zeptala se Candy, pořád ještě v šoku, který posílilo vědomí, že ho uhodila. Velmi jemně mu položila ruku na silně zarudlou tvář. „S dítětem nebo bez dítěte – jaké by to bylo pro mě, kdybys šel do války?“

„No, vždyť je to jenom samé kdyby, ne?“ namítl Wally. „Jde jen o to, všechno si rozmyslet,“ tvrdil. „Hlavně si musíme rozmyslet, co s tím dítětem – to je můj názor. Jestli víš, jak to myslím,“ dodal.

„Já myslím, že bychom měli udělat něco, abychom žádné dítě neměli,“ prohlásila Candy.

„Nepustím tě někam, kde ani nemají opravdového doktora,“ oponoval Wally.

„Ovšem že ne,“ přitakala. „Ale nedělají to i opravdoví doktoři?“

„O tom jsem neslyšel,“ přiznal Wally. Byl příliš gentlemanem, než aby jí pověděl, o čem slyšel: že v Cape Kenneth existuje řezník, který to vyřídí za pět set dolarů. Dotyčná musí přijít na jisté parkoviště, zavázat si oči a čekat – musí tam jít sama. Někdo ji vyzvedne, odveze ji k tomu řezníkovi a přiveze ji zase zpátky, když je řezník hotov – celou tu dobu musí mít zavázané oči. A co horšího, předtím musí předstoupit před jistého solidního místního lékaře a tvářit se úplně hystericky, aby jí ten doktor pověděl, kde je to parkoviště a jak má navázat kontakt s řezníkem. Když nebude vypadat úplně na zhroucení, dočista jako smyslů zbavená, doktor jí ten kontakt neprozradí.

Tohle tedy Wally slyšel a nehodlal dovolit, aby s tím Candy měla cokoli společného. Kromě toho pochyboval, jestli by Candy dokázala vystupovat dostatečně zdrceně. Namísto toho si Wally přál, aby si dítě ponechali; ožení se s Candy a bude s ní šťasten. K tomu chtěl ostatně jednoho dne dospět tak jako tak.

Ty zvěsti, které Wally zaslechl, byly pravdivé jen zčásti. Opravdu bylo třeba zajít za solidním místním lékařem, uvést se do stavu totálního šílenství, a pokud onen lékař dospěl k názoru, že je pacientka s to se utopit, jen tehdy jí prozradil, kde je to parkoviště a jak má navázat styk s řezníkem. Wally ovšem neznal druhou, lidštější část celého příběhu. Byla-li pacientka klidná, rozvážná, schopná rozumné řeči a očividně při smyslech, doktor všechen ten blábol o parkovišti a řezníkovi vynechal. Když vypadala jako rozumná ženská – která ho později neprozradí –, doktor jí prostě provedl potrat hned, přímo ve své ordinaci, za pět set dolarů. A také těm, jež se chovaly jako pomatené, udělal potrat – přímo ve své ordinaci – za pět set dolarů. Rozdíl spočíval v tom, že taková pacientka musela postávat na parkovišti se zavázanýma očima v domnění, že ji bude operovat nějaký řezník; to měla za to, že se chovala jako cvok. Jedinou zjevnou nespravedlností na celé proceduře v obou případech bylo těch pět set dolarů, které jim doktor naúčtoval.

Avšak Wally Worthington se nepídil po pravdivých informacích o dotyčném lékaři či o takzvaném řezníkovi. Doufal, že mu někde někdo poradí nějakého jiného potratáře, a měl jakousi matnou představu, koho by se na to mohl zeptat. Dotazy u členů Přístavního klubu nepřinesly velký užitek; vyprávěli mu o jedné člence, která se vypravila lodí až do Švédska, jenže to v Candině případě nepřipadalo v úvahu.

Wally věděl, že k lidem, kteří by mohli potřebovat méně výstřední řešení, patří sadaři z Ocean View; kromě toho věděl, že ho mají rádi a že se – až na pár výjimek – lze spolehnout na jejich diskrétnost ve věcech probíraných při rozhovoru, který si Wally představoval jako důvěrnou chlapskou debatu. Nejprve navštívil jediného svobodného chlapíka ze sadařské party, vycházeje z předpokladu, že svobodný muž (tenhle byl navíc i vyhlášený sukničkář) by toho mohl vědět o potratářích víc než ženáči. Wally tedy zašel za členem pracovní čety Herbem Fowlerem, jen o několik let starším než on sám; byl to pohledný mužský, vyzáblý, vypadal trochu jako kruťas a nad tmavým horním rtem nosil tenoučký knírek.

Stávající přítelkyně Herba Fowlera pracovala o sklizních v balírně a s ostatními ženami v prodejním centru, když bylo otevřené. Byla mladší než Herb, obyčejné místní děvče, asi v Candině věku – jmenovala se Louise Tobeyová a chlapi na ni volali Muchlanda Louise, což Herbovi zřejmě nevadilo. Šuškalo se o něm, že má i jiné ženské, a míval hrozný zvyk nosit u sebe spoustu ochranných prostředků – pořád, ve dne i v noci. Jakmile se před ním někdo zmínil o sexu, Herb Fowler sáhl do kapsy pro gumu a třepl jí před toho dotyčného (samozřejmě v původním obalu). Jenom tak před něj hodil gumovou ochranu a řekl: „Vidíš? Tohle ti pomůže zůstat svobodnej.“

Před Wallym už takhle přistálo několik gumových ochran, ten vtip ho přestával bavit a už vůbec neměl na takové legrácky náladu ve své nynější situaci. Ale napadlo ho, že by se mohl zeptat právě Herba Fowlera, že Herb Fowler – gumy negumy – vždycky dostával holky do malérů. Herb zkrátka znamenal trable pro úplně všechny ženské.

„Ty, Herbe,“ oslovil ho Wally. Byl deštivý den na konci jara, univerzitní prázdniny, a Wally s Herbem pracovali ve sklepním skladě jablek, který byl na jaře prázdný. Lakovali žebříky a po žebřících se měli pustit do natírání pásů dopravníků, které při plném provozu balírny běží bez zastavení. Všechno se muselo znovu natřít každý rok.

„Jo, tak se jmenuju,“ přikývl Herb. Ze rtů mu ustavičně visela cigareta, takže pořád mhouřil oči a podlouhlý obličej držel vzhůru; maličko zakláněl hlavu a vdechoval vinoucí se proužek dýmu nosem.

„Herbe, tak mě napadlo,“ pokračoval Wally. „Kdybys přived nějakou holku do jinýho stavu, co bys asi dělal. Samozřejmě znám tvůj postup,“ dodal Wally mazaně, „jak zůstat svobodnej.“ Tím vzal Herbovi z úst jeho oblíbenou průpovídku, což Herba možná rozladilo; tahal už gumu z kapsy a připravoval se cvrnknout ji po Wallym se svým obvyklým poučením, ale protože ho Wally vyslovil za něj, jeho ruka se zastavila. Ani nevytáhl gumu z kapsy.

„Kterou jsi zbouchnul?“ zajímal se Herb.

Wally ho opravil: „Neříkám, že jsem nějakou zbouchnul. Ptám se, co bys dělal – kdyby.“

Herb Fowler Wallyho zklamal. Neznal nic než onu historku o záhadném parkovišti v Cape Kenneth, o zavázaných očích, řezníkovi a pěti stech dolarů.

„Možná by moh něco vědět Meany Hyde,“ dodal Herb. „Proč se nezeptáš Meanyho Hyda, co by dělal, kdyby nějakou zbouch?“ Herb Fowler se na Wallyho usmál – nebyl to moc hodný člověk –, ale Wally mu neudělal žádnou radost; Wally mu jeho úsměv oplatil.

Meany Hyde byl hodný člověk. Vyrůstal společně s tlupou starších bratrů, kteří ho neustále tloukli a ubližovali mu i všelijak jinak. Přezdívku Meany, „Ničema“, mu dali také jeho bratři – asi jen proto, aby ho zmátli. Meany byl přívětivost sama; měl i přívětivou manželku jménem Florence, jednu z dělnic, co pracovaly v balírně a v prodejně. Měli spolu tolik dětí, že si Wally nepamatoval, jak se všechny jmenují a nerozeznal jedno od druhého, a tak si jen stěží dovedl představit, že by Meany Hyde vůbec věděl, co je to potrat.

„Meany se doslechne o všem,“ tvrdil Wallymu Herb Fowler. „Sledovals někdy Meanyho? Nedělá nic jinýho, než poslouchá.“

A tak se Wally vydal za Meanym Hydem. Meany právě napouštěl voskem roštová prkna lisu na výrobu moštu; měl celou lisovnu na starosti a pro svou příjemnou povahu často dohlížel na vůbec všechen chod celé moštárny – včetně jednání se sezónními dělníky, kteří při sklizni v moštárně i přespávali. Olive si dávala záležet, aby se Herb Fowler držel od těchto ubohých potulných nádeníků co možná nejdál; Herb nebyl tak příjemný.

Wally se chvíli díval, jak Meany Hyde voskuje. Za vlhkého počasí byl ostrý, ale čistý pach zkvašeného moštu a starých vylisovaných jablek nejsilnější, ale zdálo se, že Meany ho má rád; Wallymu také nevadil.

„Poslyš, Meany,“ začal Wally po chvíli.

„Už jsem se bál, že jsi zapomněl, jak se jmenuju,“ prohodil vesele Meany.

„Meany, co víš o potratech?“ zeptal se Wally.

„Vím, že je to hřích,“ opáčil Meany Hyde. „A taky vím, že Grace Lynchová jednou byla na potratu – ale v jejím případě… s ní jsem soucítil, jestli chápeš, jak to myslím.“

Grace Lynchová byla ženou Vernona Lynche. Wally – stejně jako všichni – věděl, že ji Vernon mlátí. Neměli děti, povídalo se, že jí Vernon tím věčným bitím poškodil rozmnožovací ústrojí (jak by řekl Homer Wells). Grace byla jednou z těch, které o sklizni a v době nejživějšího prodeje vyráběly záviny. Wally by byl rád věděl, jestli je dnes v práci. Za pěkného počasí koncem jara bývala v sadech spousta práce, ale za deště se nedalo dělat nic než lakovat, voskovat, umývat nebo opravovat zařízení v moštárně a připravovat ji na sklizeň.

To byl celý Meany Hyde – voskovat rošt tak brzy. Než přijde čas prvního lisování, někdo mu nejspíš přikáže, aby ho navoskoval ještě jednou. Ale Meany nerad něco natíral nebo čistil, a když pršelo, byl schopen strávit celé dny péčí o svůj milovaný lis na jablka.

„Kdo z tvých známých potřebuje potrat, Wally?“ otázal se Meany Hyde.

„Přítelkyně jednoho kamaráda,“ odpověděl Wally na tuhle odpověď by Herb Fowler tasil gumu z kapsy, ale Meany byl milý člověk – cizí neštěstí mu nedělalo žádnou radost.

„To je ohavnost, Wally,“ prohlásil Meany. „Asi by sis měl promluvit s Grace; jenom s ní o tom ale nemluv před Vernonem.“

To ani nemusel Wallymu říkat. Často vídal na zadní straně Graciných paží modřiny, jak ji Vernon svíral a třásl jí. Jednou ji takhle popadl za paže, prudce ji k sobě přitáhl a při tom sklonil hlavu, aby jí zasadil ránu do obličeje. Wally věděl, že to tak bylo, protože Senior pak zaplatil Grace zubaře (tvrdila Seniorovi a Olive, že spadla se schodů). Vernon také jednou zmlátil černocha, jednoho z potulných dělníků v sadu zvaném Staré stromy, to bylo před několika sklizněmi. Chlapi si vyprávěli vtipy a ten černoch chtěl také jeden povědět. Vernonovi se ale nelíbilo, když černoši vyprávějí vtipy, které mají něco společného se sexem – dokonce jednou Wallymu řekl, že by černochům měl být sex zakázán.

„Jinak,“ tvrdil Vernon, „jich tu bude za chvíli až moc.“

Ve starém sadu Vernon srazil toho muže ze žebříku, a když se postižený začal sbírat ze země, Vernon mu přitiskl ruce k tělu a bušil mu hlavou do obličeje, znovu a znovu, až ho od něj Everett Taft, jeden z předáků, a včelař Ira Titcomb museli odtrhnout. Ten černoch potom měl na ústech přes dvacet stehů – na rtech a jazyku všem pak bylo jasné, že Grace Lynchová si nevyrazila zuby pádem se schodů.

Právě Vernon měl spíš dostat Meanyho přezdívku, a možná i nějakou horší.

„Wally?“ prohodil Meany, když Wally odcházel z moštárny. „Neříkej Grace, že jsem tě za ní poslal já.“

Wally šel tedy hledat Grace Lynchovou. Projel s dodávkou blátivou ulicí mezi sadem zvaným Na Pánvičce – protože ležel v údolí a při práci tam bylo největší horko – a sadem Doris, který tak pojmenovali po něčí manželce. Zajel k budově nazývané Číslo dvě (byla to prostě druhá budova pro skladování velké mechanizace; do Čísla dvě se ukládaly rozstřikovače, protože budova stála víc stranou, a rozstřikovače – i chemikálie v nich – zapáchaly). Vernon Lynch tu právě něco lakoval; měl stříkací pistoli s dlouhou, jehlovitou tryskou a opatřoval novým nátěrem v jablkově červené barvě pětisetgalonový Hardieho rozstřikovač. Vernon měl nasazený respirátor, aby se chránil před výpary barvy (stejnou masku lidé nosili i při postřikování stromů), a na sobě měl svůj oděv do nepohody – kompletní nepromokavou soupravu. Wally jaksi poznal, že je to Vernon, i když mu nebylo vidět ani kousek obličeje. Vernon přistupoval k práci zvláštním, agresivním způsobem, který k němu neodmyslitelně patřil. Wally si všiml, že Vernon stříká z Hardieho, jako by pracoval s plamenometem. Projel kolem něj; dál neměl v úmyslu se Vernona vyptávat, kde dnes pracuje jeho paní. Wally se otřásl při pouhé představě všelijakých zlomyslností, jež by od něj musel vyslechnout. V prodejním centru, které bylo mimo sezónu úplně prázdné, pokuřovaly a povídaly si tři zdejší dělnice. Neměly toho moc na práci a ani při spatření šéfova syna neodložily šálky s kávou, nezašláply nedopalky cigaret a nerozběhly se každá jinam. Jen od sebe poněkud odstoupily a provinile se na Wallyho usmály.

Meanyho manželka Florence Hydová ani nepředstírala, že je něčím zaměstnaná. Potáhla z cigarety a zavolala na Wallyho: „Ahoj, zlato!“

„Ahoj, Florence,“ usmál se Wally.

Velká Dot Taftová, která tu noc, kdy Senior převrhl úly Iry Titcomba, jako zázrakem dokázala uběhnout celou míli, i když při tom dostávala jedno žihadlo za druhým, zvedla prázdnou lísku, zase ji položila a začala přemýšlet, kam založila koště. „Ahoj, drahouši,“ pozdravila Dot bujaře Wallyho.

„Copak je nového?“ vyptával se ženských Wally.

„Tady nic,“ ujistila ho Irene Titcombová, Irova žena. Zasmála se a odvrátila tvář, na níž měla jizvu po popálenině – jako by se potkali poprvé a ona chtěla tu jizvu utajit. K té nehodě došlo před mnoha lety a v celém Heart’s Havenu i Heart’s Rocku určitě nebyl nikdo, kdo by ještě neviděl jizvu Irene Titcombové a nevěděl do detailu přesně, jak k ní přišla.

Ira Titcomb jednou celou noc vysedával na dvorku s petrolejkou a brokovnicí něco mu chodilo do úlů na med – nejspíš medvěd nebo mýval. Irene věděla, co má Ira v plánu, ale překvapilo ji, když ji uprostřed noci probudilo jeho volání. Stál na trávníku a mával petrolejkou. Neviděla nic než to světlo. Ptal se, jestli by jí nevadilo udělat mu slaninu s vejci, protože se prý tak strašně nudí, jak pořád čeká na to zvíře, co ho chce zastřelit, až z toho dostal hlad.

Irene pozorovala škvířící se slaninu a broukala si nějakou písničku, když ke kuchyňskému oknu přistoupil Ira a zaklepal na tabulku, aby se zeptal, jestli už je jídlo hotové. Irene pohled na Iru, jak se noří z temnoty do přísvitu za oknem ve včelařském obleku a s hořící lampou v ruce, zaskočil nepřipravenou. Viděla manžela ve včelařské výstroji už mockrát, ale nenapadlo ji, že si ji obleče i při čekané na medvěda nebo na mývala. Nikdy předtím neviděla, jak se ten oblek leskne ve světle plamene – a nikdy ho neviděla v noci.

Ira si ten oblek vzal, protože předvídal, že by výstřel z brokovnice mohl prorazit některý z úlů, z něhož by mohlo vyletět pár včel. Neměl v úmyslu vyděsit ženu, jenže chudák Irene koukla do okna a to, co za ním uviděla, pokládala za jasné ohnivé zjevení! Nepochybně právě tohle dělalo neplechu v úlech! Duch nějakého dávného včelaře! Asi zabil Iru a teď si přišel pro ni! Pánvička jí vylítla z ruky a horký tuk z rozpuštěné slaniny jí stříkl do tváře. Irene měla štěstí, že nepřišla o oči. Ach, tyhle domácí nehody! Jak člověka dovedou překvapit.

„Co bys rád, chlapáku?“ dorážela na Wallyho Velká Dot Taftová. Ženské z prodejny Wallyho vždycky donekonečna pokoušely a flirtovaly s ním. Strašně se jim líbil a byla s ním legrace; navíc ho tyhle tři znaly už jako malého kluka.

„Asi nás chce pozvat na projížďku!“ zvolala Irene Titcombová; stále se smála – a stále odvracela tvář.

„Co kdybys nás pozval do kina, Wally?“ dotírala Florence Hydová.

„Božínku, udělala bych pro tebe všecko, Wally,“ tvrdila Dot Taftová, „jen kdybys mě vzal do biografu!“

„Nechceš nám snad udělat radost, Wally?“ dobírala si ho Florence Hydová trochu kňouravým hlasem.

„Možná nám Wally přišel dát padáka!“ vypískla Irene Titcombová a to je všechny úplně položilo. Dot Taftová se řehtala tak hlasitě, až Florence Hydová potáhla z cigarety do nesprávné dírky a rozkašlala se, načež se Dot začala řehonit ještě víc.

„Grace tu dneska není?“ zeptal se Wally nedbale, když se ženské utišily.

„Proboha, tak on by chtěl Grace!“ vykřikla Dot Taftová. „Copak je na ní tak zvláštního, že to my nemáme?“

Modřiny, pomyslel si Wally. Polámané kosti, falešné zuby – a určitě nefalšované trápení a bolest.

„Jen se jí chci na něco zeptat,“ vysvětloval Wally s nesmělým úsměvem – tu nesmělost předstíral úmyslně; s ženskými z prodejny jednal vždycky velmi uhlazeně.

„Vsadím se, že odpoví ‚ne‘!“ chichotala se Irene Titcombová.

„Kdepak, Wallymu každá řekne ‚ano‘,“ škádlila ho Florence Hydová.

Wally počkal, až se smích utišil.

Potom řekla Dot Taftová: „Grace čistí štrůdlovou pec.“

„Děkuji vám, dámy.“ Wally jim všem poslal vzdušný polibek a měl se k odchodu.

„Jsi ošklivej, Wally,“ postěžovala si Florence Hydová. „Přišels za náma, jenom abysme žárlily.“

„Ta Grace musí mít pec úplně rozžhavenou,“ prohlásila Dot Taftová a vyvolala tím další vlnu smíchu a kašle.

„Ne aby ses popálil, Wally,“ volala za ním Irene Titcombová a po jeho odchodu ženské z prodejny začaly štěbetat a hulit s ještě větší intenzitou než předtím.

Nepřekvapilo ho, že Grace připadla ta nejhorší práce, jakou člověk mohl dostat v deštivý den. Ostatní ženy s ní soucítily, ale nebyla jednou z nich. Držela se stranou, jako by měla strach, že by se všechny mohly náhle obrátit proti ní a zmlátit ji tak hrozně, jako Vernon. Jako by ji bití, které již zažila, připravilo o smysl pro humor, bez něhož nemohla klábosit s Florence a Irene jako rovná s rovnými.

Grace Lynchová byla mnohem hubenější a o něco mladší než ty tři. Mezi prodavačkami byla taková hubenost nezvyklá. Dokonce i přítelkyně Herba Fowlera (Muchlanda Louise) byla podsaditější než Grace a mladší sestra Dot Taftové, Debra Pettigrewová – která celkem pravidelně přicházela pomáhat o koláčové sezóně a v době, kdy běžela balicí linka – tedy dokonce i Debra byla oplácanější než Grace.

A protože by byla potřebovala pár nových zubů, zvykla si Grace také držet ústa pevně sevřená; úzká linka jejích rtů vyvolávala dojem chmurného soustředění. Wally si nevzpomínal, že by Grace Lynchovou kdy viděl se smát – a přitom život žen z prodejního centra byl tak nezáživný, že každá snaha rozjasnit ho žertem byla zásadně důležitá. Grace mezi nimi prostě hrála roli bojácné chudinky. Nikdy jako by si nepochutnala na koláči – nebo na jakémkoli jiném jídle. Nekouřila, a to v roce 194– kouřil každý, dokonce i Wally. Lekal ji každý hluk a procházela-li kolem běžících strojů, poděšeně sebou cukala.

Wally doufal, že má na sobě něco s dlouhými rukávy, aby se nemusel dívat na modřiny na jejích pažích, ale když ji našel, byla právě napůl ponořená do jedné z hlubokých přihrádek pece na koláče a záviny; měla na sobě sice košili s dlouhými rukávy, ale oba je měla vykasané až nad lokty, aby je trochu uchránila před sazemi z pece. Wally ji překvapil ve chvíli, kdy měla uvnitř pece hlavu a polovinu těla. Grace lehce vyjekla a praštila se loktem o závěs dvířek, jak se snažila příliš rychle vycouvat ven.

„Omlouvám se, že jsem tě polekal, Grace,“ řekl rychle Wally – bylo obtížné přiblížit se ke Grace, aniž se hned o něco udeřila. Neodpověděla. Mnula si loket, natahovala a zase krčila paže, zakrývala si velmi drobná ňadra a současně neustálým pohybem paží ukrývala modřiny na nich. Nepodívala se Wallymu do očí. Jakkoli byl klidný a vyrovnaný, vždycky pociťoval příšerné napětí, když se s ní pokoušel rozmlouvat. Měl pocit, že by mohla utéct, anebo se naopak na něj vrhnout – buď s naježenými nehty, anebo aby ho líbala a vystřelovala mu jazykem do úst.

Napadlo ho, že si jeho pohled, nevyhnutelně pátrající po nových modřinách, vykládá jako projev sexuálního zájmu; možná v tom byla právě potíž s jejich vztahy.

„Chudák ženská, je prostě blázen,“ řekl jednou Wallymu Ray Kendall; možná to byla celá pravda.

„Grace?“ oslovil ji Wally a Grace se zachvěla. Držela v ruce drátěnku a mačkala ji tak pevně, že jí špinavé mydlinky stékaly po ruce a zmáčely jí košili v pase a celý bok pracovních džínsů. V ústech se zjevil jediný zub – pravděpodobně falešný – a lehce se zaťal do spodního rtu. „Ehm, Grace,“ začal Wally, „mám takovou potíž.“

Upřeně na něj zírala, jako by ji tahle novina vyděsila víc než všechno, co jí až dosud řekl. Rychle uhnula pohledem a odtušila: „Čistím pec.“ Wally si pomyslel, že ji možná bude muset popadnout, aby mu neutekla zpátky do pece. Najednou si uvědomil, že všechna jeho tajemství – i tajemství kohokoliv jiného – jsou u Grace Lynchové naprosto v bezpečí. Neexistovalo vůbec nic, co by se odvážila povědět, a neměla nikoho, komu by to pověděla, i kdyby sebrala odvahu.

„Candy je těhotná,“ řekl Wally Grace, která se zapotácela, jako by sem náhle pronikl vítr – nebo ji omámily silné čpavkové výpary z přípravku na čištění pece. Znovu se podívala na Wallyho; oči měla kulaté jako králík.

„Potřebuju poradit,“ vysvětlil jí Wally. Napadlo ho, že kdyby ho Vernon viděl, jak si povídá s Grace, asi by to považoval za důvod k dalšímu výprasku. „Prosím, pověz mi všechno, co víš, Grace,“ požádal Wally.

Odpověď Grace Lynchové se vydrala skrze sevřené rty. „Saint Cloud’s,“ zasykla; bylo to jen hlasité zašeptání. Wally si myslel, že je to něčí jméno. Snad nějakého světce? Nebo přezdívka jakéhosi zvlášť zlověstného potratáře – St. Cloud’s! Bylo jasné, že Grace Lynchové štěstí nepřeje. Jestli navštívila potratáře, nebyl to zákonitě ten nejhorší, jakého si lze představit?

„Nevím, jak se ten doktor jmenoval,“ svěřila se mu Grace. Stále mluvila šeptem a na Wallyho se už vůbec nepodívala – už nikdy se na něj nepodívala. „To místo se jmenuje Saint Cloud’s a ten doktor je dobrej – je docela hodnej a umí to.“ Od ní to bylo skoro kázání, nebo přinejmenším projev. „Ale nepouštěj ji tam samotnou, ano, Wally?“ dodala Grace a dokonce vztáhla ruku a dotkla se ho – avšak hned potom zase ucukla, jako by měl Wally kůži žhavější než roztopená pec.

„Ne, samozřejmě, že ji nepustím samotnou,“ slíbil Wally.

„Až vystoupíte z vlaku, ptejte se po sirotčinci,“ řekla ještě Grace. Než jí stačil poděkovat, vrátila se zpátky do pece.

Grace Lynchová jela do Saint Cloud’s sama. Vernon vůbec nevěděl, že tam jela, jinak by ji pravděpodobně ztloukl. Jelikož zůstala přes noc mimo dům, ztloukl ji stejně, ale možná to bylo podle jeho měřítek mírnější bití.

Grace tam přijela brzy zvečera, hned po setmění. Podle zavedeného zvyku ji neuložily k budoucím matkám. Byla tak vystrašená, že na ni příliš neúčinkovalo ani sedativum, které jí naordinoval dr. Larch, a tak probděla celou noc a naslouchala všem zvukům. Stalo se to ještě před zahájením Homerova výcviku, takže i kdyby ji Homer potkal, nevzpomněl by si na ni a až – jednoho dne – Grace Lynchová uvidí Homera Wellse, nepozná ho.

Dostalo se jí standardní procedury D a K; byla ještě ve správném a bezpečném období těhotenství a nenastaly žádné komplikace – jen v jejích snech. Po žádném z potratů, které kdy provedl dr. Larch, nenastaly závažné komplikace a žádná z jeho operací neměla trvalých následků, pokud se ovšem nejednalo o následky natolik skryté a zakořeněné jen v mysli, že za ně dr. Larch nemohl nést odpovědnost.

A přesto – ačkoliv jí sestry Edna i Angela daly najevo, že je jim vítána, a také Larch, jak vyložila Wallymu, byl hodný člověk – Grace Lynchová na St. Cloud’s nevzpomínala ráda. Ne snad pro to, co tam sama zažila, ani kvůli svým problémům, ale pro celkovou atmosféru toho místa, jak si ji pamatovala z dlouhé probdělé noci. Hustý vzduch visel jako závaží, z bouřící řeky se táhl pach smrti, pláč nemluvňat zněl podivněji než křik potáplic – a také tam byly sovy, někdo močil a někdo pořád chodil kolem. Z dálky slyšela nějaký stroj (psací) a křik z jiné budovy – jen takové jediné, dlouhé zavytí (dost možná to byla Melony).

Po Wallyho návštěvě Grace ztratila chuť do dalšího čištění pece. Bylo jí špatně od žaludku – připomínalo jí to křeče, které tenkrát měla –, a tak se vydala do prodejny a poprosila ženské, jestli by tu pec nedočistily za ni, že se necítí dobře. S Grace se nikdo žertovat nepokoušel. Velká Dot Taftová se jí zeptala, jestli nechce jet domů, a Irene Titcombová s Florence Hydovou (které stejně neměly co dělat) prohlásily, že tu troubu vyřídí „z jedny vody načisto“, jak se říká v Maine. Grace Lynchová vyhledala Olive Worthingtonovou omluvila se, že jí není dobře a že půjde domů dřív.

Olive tu záležitost posuzovala se svou obvyklou laskavostí; když později zahlédla Vernona Lynche, obdařila ho zamračeným pohledem, tak důrazným, až Vernonovi zatrnulo. Čistil právě u Čísla dvě trysku stříkací pistole, když kolem něj projela Olive v otlučené dodávce. Olive se na něj tak podívala, že Vernona napadlo, jestli snad není propuštěn – jestli celá výpověď nespočívala jenom v tom pohledu. Ale ta myšlenka se mu rychle vykouřila z hlavy stejně jako většina myšlenek míhajících se v jeho hlavě. Pohlédl na blátivé koleje po Olivině dodávce a pronesl cosi pro něj typického:

„Vyhul mě, čubko zazobaná,“ prohlásil Vernon Lynch. A pokračoval v čištění trysky stříkací pistole.

Večer si Wally sedl s Candy v přístavišti Raye Kendalla a pověděl jí to málo, co se dozvěděl o St. Cloud’s. Například ani nevěděl, že se to jméno píše s apostrofem. Neobtěžoval se poslat přihlášku na Harvard, jeho prospěch nedosahoval úrovně požadované na Bowdoinově škole, a na Mainské univerzitě, kde nepříliš nadšeně studoval botaniku, jej toho o gramatice moc nenaučili.

„Věděla jsem jen, že je to sirotčinec,“ řekla Candy. „To je všechno, co vím.“

Oběma jim bylo jasné, že neexistuje žádná věrohodná záminka, pod níž by spolu mohli zůstat přes noc mimo domov, a tak Wally zařídil, že si budou moci půjčit Seniorův cadillac. Budou muset vyrazit brzy ráno a vrátit se ještě téhož dne večer. Wally Seniorovi namluvil, že tahle roční doba se nejlépe hodí k vyjížďkám podél pobřeží a možná prý bude stát za to i zajet kousek do vnitrozemí. Až přijde léto, všude bude víc turistů a ve vnitrozemí bude moc horko na příjemnou projížďku.

„Já vím, že je to pracovní den,“ řekl Wally Olive. „Ale co je to jeden den, mami? Chceme si jen s Candy užít trochu dobrodružství jenom jeden den volna.“

Olive se zadumala, jestli někdy z Wallyho něco bude.

Ray Kendall měl dost svých starostí s prací. Věděl, že Candy si moc ráda vyrazí s Wallym na projížďku. Wally byl dobrý řidič – i když jezdil trochu moc rychle – a cadillac, jak Ray věděl lépe než kdo jiný, byl bezpečný vůz. Všechnu práci na něm odvedl právě Ray.

Večer před cestou si Candy i Wally šli brzy lehnout, ale oba zůstali vzhůru celou noc. Jako většina opravdu zamilovaných dvojic zjistili, že jim dělá starosti, jak tato zkušenost změní jejich partnera. Wally se bál, že Candy po potratu bude nešťastná a možná se jí i znechutí sex. Candy se obávala, jestli o ní Wally bude smýšlet stejně jako doposud – až bude po všem.

Té noci nespali ani Wilbur Larch a Homer Wells. Larch seděl za psacím strojem v kanceláři sestry Angely a oknem uviděl Homera Wellse, jak se prochází venku, ve tmě, s petrolejkou v ruce. Copak je? pomyslel si Larch a šel se podívat, co tam Homer tropí.

„Nemůžu usnout,“ řekl Larchovi Homer.

„Copak je to tentokrát?“ zeptal se Larch.

„Možná za to může sova,“ mínil Homer Wells. Petrolejka nevrhala světlo moc daleko do tmy a foukal silný vítr, což v St. Cloud’s nebylo obvyklé. Když vítr lampu uhasil, doktor a jeho asistent zjistili, že je zezadu zalévá světlo z okna kanceláře sestry Angely. Bylo to jediné světlo na míle kolem a protáhlo jejich stíny do obří podoby. Larchův stín sahal přes holý, neosázený kus pozemku, přes pusté úbočí kopce až k černi lesa. Stín Homera Wellse se dotýkal temného nebe. Teprve teď si to oba uvědomili: Homer přerostl dr. Larche.

„Ať se propadnu,“ zabručel Larch a rozpřáhl ruce, takže vypadal jako nějaký mág, který se právě chystá k významnému odhalení. Larch zamáchal rukama jako veliký netopýr. „Koukej!“ řekl Homerovi. „Jsem čaroděj!“

Homer Wells, čarodějův učeň, také zamáchal rukama.

Vítr byl velmi silný a čerstvý. Obvyklé dusno visící nad St. Cloud’s se vytratilo a na obloze zazářily jasné, chladné hvězdy. V tomto novém povětří nebylo ani památky po doutníkovém dýmu a pilinách.

„Cítíte ten vítr?“ prohodil Homer Wells. Možná právě ten vítr mu bránil usnout.

„Vane od pobřeží,“ řekl Wilbur Larch. Zhluboka se nadechl a pátral v něm po vůni soli. Larch věděl jistě, že je to vzácná mořská bríza.

Ať už vane odkudkoliv, je příjemný, usoudil Homer.

Oba tam stáli a čichali ten vítr. Oba si pomysleli: Co se mnou asi bude?

5.

Homer poruší slib

Přednosta stanice v St. Cloud’s byl nepřitažlivý samotář ovlivněný nabídkovými katalogy, které si nechával posílat, a jednou zvláště pošahanou církví, jejíž materiály se také rozesílaly poštou. Církevní publikace, vydávaná div ne ve formě komiksu, vycházela měsíčně. Například v minulém čísle se na titulní straně objevil kostlivec ve vojenském šatu, letící na okřídlené zebře nad bojištěm, jež mlhavě připomínalo zákopy první světové války. Katalogy zásilkových firem nebyly tak výstřední, ale přednostu jeho pověrčivost natolik ovládala, že se mu ve snech často mísily obrazy z náboženského věstníku, jehož byl odběratelem, s domácími potřebami, podprsenkami pro kojící matky, skládacími křesílky a obřími cuketami, propagovanými v katalozích.

Nebylo pro něj nijak nezvyklé, jestliže ho uprostřed noci vytrhla ze spánku hrůzná vidina rakví levitujících nad dokonale upravenou zahrádkou – vedle nebožtíka poletovaly i zelinářské produkty ohodnocené soutěžními cenami. Jeden katalog se specializoval výhradně na rybářské potřeby; přednosta tedy často vídal umrlce obuté v rybářských holínkách, vybavené pruty a podběráky. Jiný katalog, věnovaný spodnímu prádlu, obsahoval reklamy na podprsenky a podvazkové pásy. Létající mrtvoly v podprsenkách a podvazkových pásech naháněly přednostovi obzvlášť velký strach.

Nejuhozenějším prvkem této víry, šířené poštou, byla představa vštěpovaná věřícím, že v hustěji osídlených částech světa, než je St. Cloud’s, se vyskytuje stále rostoucí množství nepokojných, nespasených zesnulých bez trvalého místa posledního odpočinku; přednosta si představoval, jak jejich nešťastné duše zaplňují celou oblohu. Příjezd „Kláry“ dr. Larche zapadl do přednostovy sbírky nočních můr se zlověstnou dokonalostí a přispěl k tomu, že od té doby při příjezdu každého vlaku vypadal obzvlášť zdeptaně – přestože Larch toho pitomce ujistil, že nejméně rok nebo dva žádná další mrtvola nepřijede.

Soudný den byl pro přednostu stejně konkrétním pojmem jako počasí. Ze všeho nejvíc nenáviděl první ranní vlak. Přivážel mléko a těžké konve bývaly za každého počasí ledově opocené. Když se do vagónů nakládaly prázdné konve, znělo to jako cinkot umíráčku; při dotyku s dřevěným nástupištěm nebo když při nakládání zavadily o železné schůdky, rozezněly se hlasitě a dutě. První ranní vlak přivážel také poštu, a jakkoliv se přednosta těšil na nové katalogy, nikdy nepřestal mít z pošty strach – či spíše z toho, co by mu mohla doručit: když ne další mrtvolu, šplouchající se v balzamovacím nálevu, pak pravidelné varování církevního věstníku před soudným dnem, který je již za dveřmi (pokaždé to mělo být dříve, než se původně myslelo, a pokaždé při tom pocítil silnější záchvěv hrůzy než předtím). Přednosta stanice žil od jednoho šoku k druhému.

I pouhá dírka v rajském jablíčku dodala na intenzitě jeho modlitbám, horečně drmoleným již před úsvitem; při pohledu na mrtvé zvíře (ať už příčinou smrti bylo cokoliv) se celý roztřásl – věřil, že duše zemřelých tvorů vyplňují vzduch, který dýchá, a mohly by mu vniknout do těla. (Docela určitě přispěly k jeho nespavosti, protože přednosta stanice byl stejně zkušeným nespavcem jako Wilbur Larch a Homer Wells – ale nepotřeboval k tomu éter, mládí ani vzdělání.)

Tentokrát ho probudil vítr, to věděl určitě. Měl pocit, jako by závan větru vychýlil ze směru letícího netopýra, který narazil do jeho domu. Byl přesvědčen o tom, že ta létající potvora zemřela násilnou smrtí nárazem o zeď jeho domu a její zdivočelá duše krouží kolem a hledá, kudy by se dostala dovnitř. Potom se ozval sténavý zvuk větru v drátech přednostova kola. Náhlý poryv srazil kolo ze stojánku; zarachotilo na dlážděném chodníku a zvonek na řídítkách chabě zacinkal – jako by se jedné z neklidných duší, jež zaplňují svět, nezdařilo bicykl ukrást. Přednosta se posadil na posteli a zaječel.

V církevním měsíčníku se dočetl, že hlasitým křikem je možné se před bezprizornými dušemi do určité míry chránit – i když to není jisté. A vskutku, přednostův jekot nezůstal bez účinku. Jeho ostrost probudila holuba spícího v okapu a ten se začal hlučně škrábat a štrachat po střeše (žádný holub nemiluje noční létání), hledaje klidnější zákoutí. Přednosta si lehl naznak s očima upřenýma na strop; očekával, že se na něj bloudící duše vrhne každým okamžikem. Holubí vrkání – toť určitě křik dalšího mučeného hříšníka o tom přednosta nepochyboval. Vstal a upřeně se zahleděl oknem ložnice ven; jeho noční lampička zalévala slabým světlem nevelký pozemek, na němž si přednedávnem zřídil zeleninovou zahrádku. Při pohledu na zrytou půdu utrpěl šok; připomněla mu čerstvý hrob. Tak to s ním zahýbalo, že se rychle oblékl a vyšel z domu.

V náboženských materiálech se dočetl, že duše zemřelých nemohou vniknout do činorodého těla. Nesmíte se nechat překvapit, když spíte nebo jenom stojíte na místě, to je to hlavní. A tak přednosta srdnatě vyrazil rázným krokem na procházku ulicemi St. Cloud’s. Neustále mumlal výhrůžky na adresu duchů, jež viděl úplně všude. „Odstup,“ vrčel na každý dům, na každý zvuk, na každý nezřetelný stín. V jednom domě zaštěkal pes. Také překvapil mývala přehrabujícího se v čísi popelnici, ale živá zvířata mu starosti nedělala. Zasykl na mývala a zatvářil se spokojeně, když mu mýval zasyčení oplatil. Raději se vyhnul neobydlenému stavení, kde, jak si vzpomínal, ta příšerná tlustá holka ze sirotčince natropila takovou škodu. Věděl, že v takových budovách se ztracené duše vyskytují ve velkém množství a jsou neobyčejně zuřivé.

V okolí sirotčince se cítil bezpečněji. Přestože měl z dr. Larche strach, v přítomnosti dětí i jejich imaginárních dušiček se stával až agresivním. Jako většina strašpytlů se i přednosta měnil v násilnického tyrana, jakmile zjistil, že má nad někým vrch. „Zatracený děcka,“ zabručel, když míjel dívčí oddělení. Kdykoliv jen pomyslel na dívčí oddělení, dalo mu práci odehnat představy strašných věcí, jichž by se mohl dopustit s tou velkou, neurvalou holkou – říkal jí v duchu ničitelka. U oddělení dívek se na chviličku zastavil, zhluboka se nadechl – napadlo ho, že by mohl zachytit vůni Melony, bořitelky –, ale vítr byl příliš silný a všudypřítomný. To je Vichr soudného dne! pomyslel si a rychle kráčel dál. Neměl v úmyslu zastavovat se na tak dlouhou dobu, aby mu do těla stačila vklouznout nějaká příšerná duše.

Z té strany, kudy procházel kolem chlapeckého oddělení, nemohl vidět svítící okno v kanceláři sestry Angely, avšak přes budovu dohlédl na protější stráň a tam světlo uviděl; linulo se z okna na neosázené, erozí zvrásněné úbočí kopce. Nevěděl, odkud to světlo vychází, a to ho znepokojilo. Vypadalo to strašidelně; světlo vzcházející odnikud ozařovalo celé holé úbočí až k temnému okraji lesa.

Přednosta měl vskutku důvod zaplakat nad svou bojácností, ale namísto toho se začal proklínat. O tolik času určeného k spánku se připravil jen kvůli strachu – a první ranní vlak přijíždí tak časně. Po větší část roku tenhle vlak přijížděl ještě za tmy. A ty ženy, které někdy přivážel… přednosta se otřásl. Nosily volné šaty, vždycky se vyptávaly na sirotčinec a některé se vrátily na nádraží ještě týž den s popelavými tvářemi – právě takovou barvu mívalo mnoho obličejů, jež přednosta vídal ve svých zlých snech. Myslel na to, že se hodně podobaly Klářině obličeji – i když přednosta nevěděl, jak se jmenovala. Ve skutečnosti se na Kláru podíval jen jednou, a to velmi krátce, takže mu připadalo nespravedlivé muset ji od té doby vídat tak často, stále častěji – ve svých snech.

Když zaslechl cosi jako hlasy, pohlédl přes budovu chlapeckého oddělení k osvětlené stráni nad St. Cloud’s a v tu chvíli spatřil stíny Wilbura Larche a Homera Wellse, mohutné jako věže jeden sahal k okraji lesa a druhý až k nebesům. Obě obří postavy máchaly pažemi, objímaly jimi celý kopec a poryv větru k přednostovi donesl slůvko „čaroděj!“ V tu chvíli mu bylo jasné, že by mohl prochodit, třeba i proběhat celou noc, ale tentokrát neunikne. Teď už ne. Poslední myšlenkou, jež přednostovi prolétla hlavou, bylo zjištění, že pro něj – i pro celý svět – konečně nadešel čas.

Svěží vítr vířil ovzduší v St. Cloud’s také nazítří. Dokonce i Melony si ho všimla; na čas ji opustila její rozmrzelost – trvalo jí dlouho, než se vůbec probudila, přestože probděla skoro celou noc. Měla dojem, že v noci slídilo v dívčím oddělení nějaké zvíře, možná se hrabalo v odpadcích. Za šera před rozedněním se jí naskytla příležitost prohlédnout si dvě ženy stoupající po cestě od nádraží. Nemluvily spolu – asi se vůbec neznaly, i když určitě navzájem správně odhadly svoji situaci. Kráčely se sklopenými hlavami. Do jarního počasí byly až příliš teple oblečené. Melony pozorovala, jak jim vítr tiskne pytlovité zimníky k tělům. Všimla si, že nevypadají jako těhotné ženy; také si umínila, že se musí ke svému oblíbenému oknu včas vrátit, aby viděla, jak půjdou s kopce dolů na večerní vlak. Melony měla za to, že poté, co se zbavily svého břemene, by člověk mohl očekávat, že se budou vracet lehčím krokem; koneckonců, cesta vedla s kopce. Jenže ony se pokaždé dolů vlekly ještě namáhavěji, než když předtím stoupaly nahoru – zdálo se, jako by si odsud nějaké břemeno také odnášely. Jejich držení těla neodpovídalo představě, že právě absolvovaly dokonalé očištění.

Možná že ne úplně dokonalé, pomyslela si Melony. Homer Wells jí sice nikdy nic neprozradil, ale což Melony mohla přehlédnout, že zde existuje nějaký problém? Ať už šlo o cokoliv, vyzařoval z toho pocit křivdy a také omylu a ztráty, ztracených nadějí a neradostných možností volby – Melony měla pro takové (i mnohé jiné) věci velmi bystrý zrak.

Sice dnes ještě nebyla venku, ale poznala, že je ve vzduchu něco zvláštního. Mrtvého přednostu neviděla, upadl do plevele za vjezdem pro dodavatele u chlapeckého oddělení. Tudy ale přijížděl jen málokdo; nemocnice měla svůj vlastní vjezd pro dodavatele.

Ani doktor Larch ze svého „okna do světa“ v kanceláři sestry Angely neviděl na býlí zakrývající tuhnoucí přednostovu mrtvolu. A pokud mu dnes ráno něco dělalo starost, nebyla to přednostova duše zbavená těla. Zažil už více bezesných nocí; mořská bríza přicházela sice jen vzácně, ale on ji vždycky poznal. V oddělení děvčat se strhla pranice, jejíž následky si vyžádaly pár stehů na roztrženém rtu a u druhé dívky musel zašívat rozbité obočí. Ale ani s těmito děvčaty si Larch nedělal starosti. Homer Wells si s poraněným rtem poradil moc pěkně a o obočí se postaral Larch, protože hrozilo, že po ráně zůstane trvalá jizva.

A ty dvě ženy čekající na potrat přišly ve velmi časném stadiu těhotenství a – podle mínění sestry Edny – vypadaly zdravě a statně. Potom tady byla jedna téměř veselá žena z Damariscotty – právě jí začaly stahy a všechno vypadalo docela normálně. Jeden porod už zažila, proběhl bez nejmenších potíží, a Larch tedy nepředpokládal, že by s ní byly nějaké těžkosti. Rozhodl se, že ten porod svěří Homerovi, jednak proto, že je to docela jednoduchý případ – a navíc si ta žena podle sestry Angely Homera moc oblíbila. Kdykoliv byl nablízku, pořád mu něco vykládala, až do omrzení.

Tak co není v pořádku? dohadoval se v duchu Wilbur Larch. A jestli není nic v nepořádku, co se změnilo?

No co, že se zpozdila pošta a jídelna hlásí, že jí nedodali mléko? Larch nevěděl – a bylo by mu to lhostejné –, že na nádraží za přednostovy nepřítomnosti nastaly ještě horší zmatky než jindy; netušil, že se přednosta pohřešuje. Wilbur Larch nezaznamenal ani žádný rozruch mezi dušemi tlačícími se na obloze nad St. Cloud’s. Při práci, již považoval za své poslání, si Larch žádné dlouhé rozjímání nad jsoucností duše nemohl dovolit.

Homeru Wellsovi se před tímto ránem nenaskytla možnost zajímat se o duši. Studium duše k jeho vzdělávání nepatřilo. A protože v místnosti, kde Homer pokračoval ve svém zkoumání Kláry, nebyla okna, nezjevil se Homerovi přednosta, ani jeho duše.

Dr. Larch požádal Homera, aby připravil k pitvě jeden plod.

Nějakou ženu z Three Mile Falls pobodali, nebo se možná probodla sama, což v Three Mile Falls nebylo nijak výjimečné. Avšak byla těhotná a její těhotenství se již blížilo ke konci – a možnost porodit živé dítě z těla mrtvé matky, to bylo cosi nezvyklého i pro dr. Larche. Pokusil se je zachránit, jenže dítě – vlastně spíš embryo, ač téměř devítiměsíční – neuniklo jedné z bodných ran. Stejně jako jeho matka zemřelo i dítě (dr. Larch raději používal označení plod) vykrvácením. Byl by to chlapec, jak Homer zjistil; to by poznal i nezasvěcenec. Ať už tomu člověk chtěl říkat jakkoliv, bylo to již téměř zcela vyvinuté dítě. Dr. Larch Homera požádal, aby mu pomohl příčinu smrti určit přesněji; kromě zjištění, že „smrt nastala vykrvácením“, si přál zjistit, odkud plod vlastně krvácel.

Homer Wells si vypůjčil nůžky na sternum, ale hned si uvědomil, že tady vystačí jen s obyčejnými většími nůžkami. Rozstřihl hruď přesně uprostřed a ihned si všiml rozseknuté plicnice. Překvapilo ho, že toto poranění se nacházelo jen půl palce od doširoka otevřené arteriovenózní spojky – u plodu je ductus arteriosus jen o polovinu menší než aorta, jenže Homer se ještě nikdy do útrob žádného plodu nepodíval. U novorozenců deset dnů po porodu již spojka není ničím víc než svazečkem vláken. Příčina této proměny není nijak záhadná, způsobuje ji první vdechnutí, jež spojku uzavře a otevře plíce. Spojka v těle plodu je jenom jakousi postranní kolejí – krev se vyhýbá plícím a proudí přímo do aorty.

Homera nemohlo šokovat zjištění, že plod nepotřebuje, aby jeho krev protékala plícemi – plod přece nedýchá. Přesto však byl šokován. To poranění nožem vedle vlastního malého otvoru spojky vypadalo jako druhé oko. Všechna fakta svědčila docela jasně: spojka je otevřená, protože se tento plod nedožil ani prvního nadechnutí.

Čím jiným je život embrya, než neustálým vývojem? Homer uzavřel porušenou tepnu maličkou, zašpičatělou svorkou. Pohlédl do stránek Grayovy anatomie, věnovaných embryím. Další šok utrpěl, když si kdysi uvědomil, že Gray embryem nezačíná, ale končí. Embryo bylo až poslední na řadě.

Homer Wells hleděl na plody ve všech stadiích vývoje. Někdy již skoro vyvinuté, jindy zase v tak neúplném stavu, že bylo stěží poznat, co to je. Nechápal, proč na něj ty staré černobílé obrázky tak silně působí. V Grayovi například byl profil hlavy lidského embrya ve věku přibližně sedmadvaceti dnů. To rozhodně není na rychlovku, poznamenal by honem dr. Larch, není ani poznat, že je to člověk. Místo zad jen cosi zkrouceného jako ruka ohnutá v zápěstí a v místě, kde měly být pěstní klouby (nad zápěstím), se nacházela znetvořená, rybí tvářička (připomínala ryby, co žijí v hlubinách, kam nedosáhne světlo, které nikdo nikdy nechytí a jejichž podoba člověka straší jako noční můra). Spodní polovina hlavy embrya civěla jako úhoř – oči byly umístěny po stranách hlavy, jako by toho tvorečka měly chránit před útokem, ať by přišel z jakéhokoliv směru. Ve věku osmi týdnů, i když to ještě stále nebylo na rychlovku, měl plod již nos i ústa má už svůj výraz, pomyslel si Homer Wells. A tímto odhalením – že tvář osmitýdenního plodu má vlastní výraz – se Homer Wells ocitl v přítomnosti čehosi, co jiní nazývají duší.

Rozložil plicnici dítěte z Three Mile Falls na mělký, bíle smaltovaný laboratorní podnos; ránu v hrudníku zabezpečil dvěma svorkami, aby se nesvírala, a další svorkou vyňal a rozložil poraněnou plicnici. Tvářičky mu připadaly propadlé, jako kdyby obličej ze stran svírala neviditelná ruka. Dítě leželo na zádech s pažemi ohnutými v loktech a s předloktími svisle vedle hrudníku. Nepatrné prstíky na rukou byly mírně roztažené – jako by dítě chtělo chytit hozený míč.

Homeru Wellsovi se nelíbil otrhaný vzhled zbylého kousku pupeční šňůry; navíc byl příliš dlouhý, a tak ho přistřihl a ještě jednou úhledně zavázal. Na maličkém penisu ulpělo trochu zaschlé krve a Homer ji otřel. Krvavá skvrna na bělostném okraji smaltovaného podnosu šla odstranit snadno, tamponem namočeným v alkoholu. Barva mrtvolky, zvýrazněná bílým pozadím podnosu, byla nažloutlá, trochu do šeda. Homer se odvrátil k umyvadlu a vcelku obratně se do něj vyzvracel. Když otočil kohoutkem, aby umyvadlo vypláchl, ve starých trubkách to začalo chrastit a sténat zazdálo se mu, že zvuk trubek, nebo možná jeho nevolnost, otřásá celou budovou. Nepomyslel na vítr vanoucí od pobřeží – jak byl silný!

A také nehodlal z ničeho vinit dr. Larche. Homer cítil, že zde nejde o nic tak jednoduchého, jako je něčí zavinění nebyla to Larchova vina – Larch udělal jen to, co považoval za správné. Byl-li dr. Larch pro sestry Angelu a Ednu svatým mužem, pro Homera Wellse byl kromě světce i otcem. Larch věděl, co dělá – a pro koho to dělá. Jenže všechny ty řeči o rychlovce a nerychlovce – to na Homera Wellse nepůsobilo. Člověk si pro to může vymyslet označení plod nebo embryo či produkt početí, dumal Homer Wells, ale ať tomu říká jak chce, je to živé. A ať už s tím udělá cokoliv, uvažoval dál – a jakkoliv nazve to, co s tím udělá – pravda je, že to zabije. Pohlédl na rozervanou plicnici, jasně viditelnou v otevřeném hrudníčku dítěte z Three Mile Falls. Larch si tomu může říkat jak chce, přemítal Homer Wells. To je jeho věc – když tomu chce říkat plod, no dobrá. Ale pro mě je to dítě, pomyslel si Homer Wells. Když si může vybrat Larch, já mám taky na vybranou.

Uchopil pečlivě vyčištěný podnos a vyšel s ním do haly jako hrdý číšník nesoucí oblíbenému zákazníkovi specialitu podniku. Chodbou mezi lékárnou a kanceláří sestry Angely právě procházel neustále usmrkaný Curly Day. Měl zakázáno si tady hrát. Curly Day se vždycky tvářil naprosto blazeovaně a byl roztěkaný jako králík. Právě teď za sebou táhl po chodbě papírovou krabici. Byl to karton od nových klystýrů; Homer ho poznal, protože ho vybaloval.

„Co to máš?“ zeptal se Curly Day Homera, jenž nesl svůj tác s mrtvolkou dítěte z Three Mile Falls ve výši ramene. Curly Day sahal Homerovi jen do pasu. Když Homer přistoupil blíž ke kartonu, zjistil, že není prázdný; na dně seděl David Copperfield junior – Curly Day ho vzal na projížďku.

„Vypadni ven, Curly,“ přikázal Homer.

„Gomer!“ křičel David Copperfield.

„Homer, ty sráči malej,“ sjel ho Curly Day.

„Hned jděte pryč,“ opakoval Homer.

„Co to máš?“ vyptával se Homera Curly. Natáhl se k okraji podnosu, ale Homer ho za malou, špinavou ruku popadl. Chytil Curlyho za zápěstí a zkroutil mu ruku za záda. Zručně balancoval podnosem v jedné ruce, zatímco se mu Curly snažil vymknout.

„Auvajs!“ zařval Curly. David Copperfield se v kartonu zkoušel postavit, ale ztratil rovnováhu a zase si sedl.

Homer Curlyho zkroucenou ruku trochu přizvedl, takže byla ohnutá v úhlu o maličko ostřejším než devadesát stupňů, čímž Curlyho donutil se předklonit, až spočinul čelem na okraji kartonu od klystýrů. „Nech toho,“ zakňučel Curly Day.

„Ale půjdeš pryč, Curly – ano?“ ujistil se Homer.

„Jo, jo,“ sténal Curly a Homer ho pustil.

„Pan Tvrďas, co?“ bručel Curly.

„Jasně,“ potvrdil Homer.

„Gomer!“ vymáčkl ze sebe David Copperfield.

Curly Day si utřel nos do pomačkaného rukávu. Najednou škubl kartonem a David Copperfield se svalil na bok. „Au!“ vykřikl malý Copperfield.

„Drž hubu,“ okřikl Curly svůj náklad. Šoural se pryč od Homera Wellse, jen na něj ještě vrhl mrzutý, zasmušilý, povšechně vyčítavý pohled – nic víc. Táhl za sebou krabici s Davidem Copperfieldem a klátil se při tom ze strany na stranu. Homer si všiml, že má boty obuté obráceně a na jedné z nich rozvázanou tkaničku, ale nepovažoval za případné to Curlymu vytknout, protože Curly byl sice nepořádný, ale také živý a veselý – a není snad jeho veselá mysl důležitější než jeho nedbalost, zvlášť je-li ještě ke všemu sirotkem?

„Nashle, Curly,“ zavolal Homer za jeho shrbenými zády. Košile vytažená z kalhot Curlymu plandala až u kolen.

„Čau, Homere,“ opáčil Curly, ale neohlédl se. Když míjel dveře lékárny, uviděla ho sestra Edna a hned mu vyhubovala. „Tady si nesmíš hrát, Curly,“ napomenula ho.

„No jo, no jo,“ bručel Curly. „Však už jdu.“

„Medna!“ zaznělo z kartonu od klystýrů tlumené volání Davida Copperfielda.

„Je to Edna, ty smrade mrňavá,“ okřikl ho Curly.

Homer došel k otevřeným dveřím kanceláře sestry Angely. Spatřil dr. Larche u psacího stroje. Jenže nepsal, ani neměl ve stroji papír. Dr. Larch jenom civěl z okna. V jeho náměsíčném výrazu Homer rozpoznal klidný, se vším smířený a éterem navozený odstup, který doktor míval ve chvílích, kdy ho Homer nacházel v lékárně, kam si zašel „jen tak trochu odpočinout“. Je možné, že onoho stavu mysli, jehož příležitostně dosahoval za pomoci éteru, se Larchovi stále častěji dařilo nabýt pouhým vyhlížením z okna. Homer měl za to, že dr. Larch si občas vezme trochu éteru, protože ho něco bolí; domníval se, že každého v St. Cloud’s něco bolí a že Larch je jakožto lékař nejzpůsobilejší najít si na bolest vhodný lék. Pro Homera Wellse byl pach éteru příliš úlisný a omamný; on by si takový lék nikdy nevybral. Zatím ještě vůbec nepochopil, co je to závislost. Ve tváři Wilbura Larche se tak jasně zračilo jeho zasněné rozpoložení, že Homer Wells ve dveřích zaváhal, než se přiměl přednést mu své hrůzné zjištění. Málem se otočil na patě a odnesl dítě zpátky do Three Mile Falls.

Avšak uvědomíte-li si jednou hmatatelnou přítomnost duše, nemůžete si dovolit pominout výzvu k činu, jíž se vám tím dostalo, bez sebemenší poznámky a má-li člověk pocit, že je třeba cosi učinit, vyžaduje to obvykle výraznější gesto než jen letmou poznámku. Ve dveřích kanceláře sestry Angely tedy Homer zaváhal, ale potom vstoupil dovnitř a hlučně položil kovový podnos na psací stroj. Mrtvé dítě z Three Mile Falls spočívalo ve výši Larchova hrdla – leželo tak blízko, že do něj mohl kousnout, jak se říká v Maine.

„Doktore Larchi?“ řekl Homer Wells. Larch se vymanil ze snění, zahleděl se na dítě a pak na Homera. „Zdrojem krvácení byla plicní tepna, která je úplně přeťatá – jak vidíte,“ vykládal Homer Larchovi hledícímu na exponát na svém psacím stroji. Zíral na dítě, jako by to bylo něco, co sám napsal – přivedl to k životu (a potom k smrti) z vlastní vůle.

Venku, před nemocnicí někdo vykřikl, ale slova přehlušil vítr.

„Zatracená práce!“ zaklel Larch s pohledem upřeným na přeťatou tepnu.

„Musím vám říct, že nebudu dělat potraty. Nikdy,“ prohlásil Homer Wells. To přece logicky souviselo s tou přerušenou artérií, alespoň v Homerově mysli ano. Ale dr. Larch se zatvářil nechápavě.

„Nebudeš?“ opakoval dr. Larch. „Cože nebudeš?“

Zvenčí opět zazněl výkřik hlasitější, ale o nic zřetelnější. Homer Wells s doktorem na sebe upřeně hleděli a mrtvolka dítěte z Three Mile Falls ležela mezi nimi.

„Už jdu, už jdu,“ bylo slyšet hlas sestry Angely.

„To je Curly Day,“ vysvětlovala sestře Angele sestra Edna. „Právě jsem ho s tím malým Copperfieldem vyhodila ven.“

„Nikdy,“ prohlásil Homer.

„Ty s tím nesouhlasíš?“ otázal se Homera dr. Larch.

„Neříkám, že nesouhlasím s vámi,“ vysvětloval Homer. „Ale jsem proti tomu – pro mě to není.“

„Nu, však jsem tě nikdy nenutil,“ řekl dr. Larch. „A ani tě nutit nebudu. Je to jen na tobě.“

„Jasně,“ přikývl Homer Wells.

Někde se otevřely dveře, ale pořád ještě nebylo zřejmé, kvůli čemu dělá Curly Day takový rámus. Dr. Larch a Homer Wells uslyšeli zacinkat zkumavky ve stojanu za dveřmi lékárny; přes ten zvonivý zvuk k nim poprvé s větrem dolehlo slovo „mrtvej!“

„Mrtvej! Mrtvej! Mrtvej!“ ječel Curly Day a do jeho zvěstování se mísily nesrozumitelné, jednoslabičné výkřiky malého Copperfielda.

„Kdopak je mrtvý, miláčku?“ otázala se Curlyho přívětivě sestra Angela. Curly Day objevil mrtvého přednostu. Nevěděl, že je to přednosta – nedíval se na něj tak dlouho, aby ho poznal.

„Ňákej chlápek je mrtvej!“ oznámil Curly sestře Angele a sestře Edně.

Tohle už Wilbur Larch slyšel naprosto jasně. Vstal od stolu a zamířil kolem Homera Wellse do haly.

„A když vám to nebude vadit,“ dodal Homer Wells, „chtěl bych, abyste mi dovolil nebýt u toho, když to musíte dělat. Jinak chci pomáhat úplně ve všem a proti vám vůbec nic nemám,“ ujišťoval ho Homer. „Jestli vám to nevadí, nechci se na to koukat.“

„Budu o tom muset přemýšlet,“ odvětil dr. Larch. „Pojďme se podívat, kdo to umřel, ano?“ Homer kráčel za dr. Larchem po chodbě a všiml si, že dveře porodního sálu jsou zavřené a nad nimi svítí světlo – to znamenalo, že sestra Edna nebo sestra Angela připravily k operaci dvě ženy čekající na potrat. Ta paní z Damariscotty, jejíž stahy zatím byly pomalé a pravidelné, se nejspíš na porodní sál dostane až dlouho po tom, co dr. Larch oba potraty dokončí. Homer souhlasil s dr. Larchem, že je kruté nechat ženy čekat na potrat déle než je nezbytně nutné, zvlášť když jsou už připravené na operaci. Homer tedy otevřel dveře a nakoukl do porodního sálu, aniž by se na kteroukoliv z žen doopravdy podíval. Jenom jim oznámil: „Doktor za chviličku přijde – ničeho se nebojte, prosím.“

Hned však zalitoval, že si vybral právě tento okamžik, protože ještě než stačil dveře zavřít, Curly Day začal znovu vyřvávat: „Mrtvej!“

Curly Day byl nadán neposedností, jež mu velmi často napomáhala k nečekaným odhalením. Unavilo ho tahat za sebou krabici od klystýrů s Davidem Copperfieldem, a tak vymyslel, že malého Copperfielda (v krabici) bude spouštět po nakládací rampě u vjezdu pro dodavatele do chlapeckého oddělení. Byla to fuška, vytáhnout karton s Copperfieldem na rampu, ale když se mu ho konečně podařilo vytáhnout na plošinu nad nepoužívanou příjezdovou cestou a vzrostlým plevelem, Curlyho napadlo, že by Copperfielda skoro mohl naučit létat. Určitě nespadne z nijak velké výšky, zvlášť když je v krabici. A po zarostlé stráni, svažující se od nákladové rampy, by krabice mohla i klouzat. Curly si uvědomoval, že by se mohla rozbít – v tom případě by se ocitl ve společnosti Davida Copperfielda úplně sám a vyhlídka na to, že bude trávit čas s Copperfieldem bez krabice či jakékoliv jiné hračky, byla zvláště otravná. Ale Curlyho už všechny dosavadní možnosti využití Copperfielda – ať už v kartonu nebo mimo něj – omrzely. Vyčerpal všechny bezpečné způsoby zábavy a Copperfield se nijak nevzpouzel. Copperfield netušil, že se nachází na krajíčku rampy; přes okraje krabice nic neviděl. Když Curly shodil krabici i s Copperfieldem přes okraj, dal si záležet, aby pokud možno setrvala ve vzpřímené poloze a Copperfield nespadl na hlavu. Krabice přistála na jeden roh, ten se zbortil a Copperfield vyletěl na svah, do vzrostlého plevele. Jako kuře, když se klopýtavě škrábe ven ze skořápky, se na okamžik postavil na nohy, ale hned upadl a udělal kotrmelec a další a další. Curly Day z rampy viděl jen to, jak se nad ním stonky porostu zmítají; sice mu naznačovaly, kde Copperfield právě je, ale byly příliš vysoké, takže Curly Copperfielda neviděl.

Copperfield si neublížil, jenom ztratil orientaci. Neviděl Curlyho ani krabici – k níž mezitím docela přilnul. Když se přestal kutálet, pokusil se vstát, ale točila se mu hlava a terén byl nerovný, takže opět ztratil rovnováhu a sedl si. Dopadl na něco tvrdého, kulatého, jako kámen, avšak když se na to podíval, zjistil, že je to přednostova hlava – nádražák ležel tváří vzhůru, s očima otevřenýma, se ztuhlým výrazem, jako by se podivně smířil s hrůznou skutečností.

Starší dítě či dospělého by zjištění, že sedí na obličeji mrtvého přednosty, mohlo rozrušit, ale David Copperfield to přijal podobně, jako vnímal všechno ostatní na světě – spíš zvědavě než s překvapením. Nicméně jakmile se obličeje dotkl a ucítil, jak je studený, bezpečně prokázal, že je dítětem se zcela normálními instinkty: ten chlad docela určitě nebyl v pořádku. Malý Copperfield vyskočil, skulil se, vyškrábal se na nohy, rozběhl se, zase upadl a znovu se překulil. Když konečně vstal, začal skučet jako pes. Curly Day vběhl za ním do vysokého porostu.

„Stůj, zůstaň stát, neboj se!“ křičel na kloučka Curly, ale Copperfield běžel a padal, pořád dokola, a při tom vydával podivné štěkavé zvuky. „Zůstaň na místě, ať tě můžu najít!“ hulákal Curly. Šlápl na něco, co se mu pod nohou převalilo. Na dotek to připomínalo čerstvě spadlou větev, která se ještě nezabořila do hlíny; byla to přednostova paže. Curly se zapotácel a ve snaze udržet rovnováhu se opřel rukou o přednostovu hruď. Nehybný obličej s široce otevřenýma očima, chráněný okolním porostem před větrem, pokojně hleděl do prázdna, někam skrz Curlyho. V tu ránu po tom zapleveleném kousku země pobíhali už dva štěkající psi, zmateně kličkovali, jako by se ztratili v bludišti. O tom, že byl Curly Day v zásadě statečný kluk s jistým smyslem pro odpovědnost, svědčí fakt, že z plevele neutekl, dokud nenašel Davida Copperfielda.

Melony pozorovala nevysvětlitelné hemžení v porostu z okna. Byla by mohla na Curlyho zavolat a poradit mu, kde má Davida Copperfielda hledat – podle vlnění vršků plevele jasně viděla, kde se který z obou skučících tvorečků nachází. Ale nechala je, ať si to vyřeší sami. Teprve ve chvíli, kdy Curly Day vyvlekl malého Copperfielda z porostu na příjezdovou cestu a zamířil s ním kolem chlapeckého oddělení ke vjezdu do nemocnice, pocítila Melony potřebu se vyslovit.

„Hele, Curly, máš boty obutý obráceně!“ zahalekala Melony. „Ty kreténe!“ Ale vítr byl příliš silný. Curly ji nemohl slyšet a ona zas neslyšela, co křičí Curly. Pronesla z okna ještě jedno slovo, neurčené nikomu konkrétnímu; zdálo se jí, že v tomhle větru si může dovolit přesně vyjádřit, co cítí, jakkoliv hlasitě – ale ani se nenamáhala promluvit nahlas. „Nuda,“ utrousila.

Mnohem víc Melony zaujalo, když se na příjezdové cestě u zadního vjezdu do chlapeckého oddělení objevil Wilbur Larch s Homerem Wellsem – a se sestrami Ednou a Angelou. Bylo jasné, že na stráni porostlé vysokým plevelem něco hledají.

„Co hledáte?“ zavolala z okna Melony, jenže vítr hučel a oni byli příliš zaujatí svým pátráním v porostu, takže její otázce nikdo nevěnoval pozornost. Rozhodla se, že se na to podívá osobně.

Dosavadní události toho dne Melony znejistily. Ale zároveň byla i vděčná za to, že se konečně snad něco děje; Melony měla mlhavý pocit, že je v zásadě dobře, když se něco – cokoliv – děje.

Tento pocit s ní však nesdílela Candy Kendallová ani Wally Worthington, kteří již tři hodiny setrvávali v rozpačitém mlčení. Jejich úzkostné očekávání bylo příliš silné, než aby je dokázali překrýt hovorem. Byla ještě tma, když vyrazili od pobřeží z Heart’s Havenu a vydali se do vnitrozemí – pryč od větru, i když i tady vítr kupodivu foukal dost silně. Wally včera večer důkladně prostudoval mapu a cadillac nyní ujížděl od moře s úporností ústřice nebo perly z ní, která se rozhodla nechat se vyplavit na břeh. Bylo opravdu velmi větrno, dokonce i ve vnitrozemí, na to, aby cestovali se spuštěnou střechou, ale Wally měl rád, když cadillac vypadal jako opravdový kabriolet – a kromě toho při spuštěné střeše dělal vítr v autě takový hluk, že mu jeho a Candino mlčení nepřipadalo tak křiklavě nápadné. I Candy to tak lépe vyhovovalo. Medově zlaté vlasy jí povívaly kolem hlavy; občas jí divoce vlající pletence vlasů zahalily obličej natolik, že Wally ani neviděl, jak se tváří. I tak to věděl; znal ji moc dobře.

Wally pohlédl na knihu, kterou Candy držela v klíně, ale nečetla ji; všiml si, že má zahnutým růžkem označenou stále stejnou stránku. Byla to Malá Doritka od Charlese Dickense, povinná četba pro všechna děvčata z Candina maturitního ročníku. Candy už ji začala číst asi čtyřikrát nebo pětkrát, ale neměla tušení, o čem to vlastně je, ani nevěděla, jestli se jí to líbí.

Wally nebyl velký čtenář a názvu knihy si vůbec nevšímal; jenom hleděl na tu stránku s oslím uchem a přemýšlel o Candy. V duchu se již ocitl v době, kdy bude po potratu Candy se pěkně zotavuje, pan doktor trousí žertovné poznámky a všechny sestřičky se smějí. Ve Wallyho představách se rojilo tolik sestřiček, že by se s nimi dala vyhrát válka. Všechny byly mladé a krásné. A sirotci, to byla parta malých nezbedů s příslušnými mezerami v zubatých úsměvech.

V kufru hladce uhánějícího cadillacu Seniora Worthingtona vezl Wally tři lísky od jablek plné dobrot pro sirotky. Být to v sezóně, přivezl by jim jablka a mošt; na jaře sice nebyla žádná čerstvá jablka ani mošt, ale Wally vzal aspoň to druhé nejlepší – přinejmenším podle jeho mínění. Naložil cadillac spoustou hrnků nejkvalitnějšího Worthingtonova jablečného rosolu, povidel z pláňat a půlgalonových džbánků s nejjemnějším medem z jabloňových květů od Iry Titcomba. Představoval si, že přijede na potrat jako Santa Claus (což, vezmeme-li v úvahu vzpomínky Wilbura Larche na potratárnu U Harrisonky, nebylo příliš šťastné přirovnání).

Wally už viděl, jak se Cindy po potratu posadí s úlevou ve tváři, jako když někomu vyndají ošklivě zadřenou třísku; ve Wallyho představách se operační sál po potratu kupodivu naplnil oslavným jásotem, jako když se narodí chtěné dítě. Snil o tom, jak ze všech stran prší blahopřání a na pozadí této veselé, bezstarostné scény viděl pobíhat roztomilé sirotečky ze St. Cloud’s s hrnky povidel v náručí, šťastné jako medvíďata!

Candy zavřela knihu a odložila ji do klína. Wally měl pocit, že by měl něco říci.

„Jaká je ta kniha?“ zeptal se.

„Já nevím.“ Candy se zasmála.

Štípl ji do stehna; chtěl se také zasmát, ale jako by mu něco uvízlo v hrdle. Oplatila mu štípnutí do stehna – přesně stejnou silou a vložila do toho právě tolik vášně jako on. Ach, to je moc dobře, že jsou si tak podobní!

Projížděli stále chudšími městečky, jejichž obyvatelé na ně civěli jako na zbloudilou královskou návštěvu – za cadillakem ústřicově bílé barvy s jeho oslnivě krásnou posádkou se každý ohlédl. Šarlatové čalounění se zvláštními skvrnami po Seniorově nehodě s postřikem bylo jedinečné. Nikdo z těch, kdo je viděli projíždět, na ně nezapomněl.

„Už to není daleko,“ prohodil Wally. Tentokrát už ji raději do stehna neštípl; jenom jí položil ruku do klína vedle Malé Doritky. Candy položila na jeho ruku svoji. Právě v tu chvíli padl velkomyslný, pozorný pohled paní Groganové na Melony, jež s nezvyklou rozhodností procházela vstupní halou dívčího oddělení ke dveřím.

„Copak se děje, drahoušku?“

„Já nevím,“ pokrčila rameny Melony. „Ale určitě nepřijel do města žádnej novej kluk nebo něco takovýho.“ Paní Groganová si pomyslela, že to je na Melony dost mírná odpověď. To děvče se nějak zklidnilo, pomyslela si. Melony se opravdu zklidnila – ale jen trochu. Velmi málo.

Ta velká dívka se však tvářila tak rozhodně, až to paní Groganovou přimělo také vyjít ven. „Bože, to je ale vítr!“ zvolala paní Groganová. Kdes byla celou tu dobu? pomyslela si Melony, ale neřekla ani slovo; skutečnost, že se zklidnila, si člověk snadno mohl splést s pocitem, že už jí je všechno fuk.

„Je to přednosta,“ zavolal Homer Wells, jenž jako první objevil mrtvolu.

„Ten pitomec!“ zabručel Wilbur Larch.

„No, jenže je mrtvý,“ informoval Homer doktora Larche, který se ještě stále prodíral plevelem. Dr. Larch se raději zdržel poznámek v tom smyslu, že tím, jak zemřel, chtěl přednosta určitě způsobit sirotčinci jenom další nepříjemnosti. I o Wilburu Larchovi platilo, že pokud se zklidnil, tak jenom trochu. St. Cloud’s nebylo místo, jež by na člověka působilo uklidňujícím dojmem.

Homer Wells vzhlédl přes stonky plevele, zakrývající mrtvého přednostu, a uviděl, jak k němu míří rozhodným krokem Melony.

Ach, prosím! uslyšel výkřik ve svém srdci. Prosím, dovol mi odejít! Silný vítr mu odhodil vlasy z čela; opřel se do něj hrudí, jako kdyby stál na palubě lodi plující proti větru, klouzající po vlnách oceánu, který ještě nikdy neviděl.

Wilbur Larch myslel na slabé srdce, které si pro Homera Wellse vymyslel. Přemýšlel, jak by měl Homerovi povědět, že má slabé srdce, aby mladíka nevyděsil a nepřipomněl mu výraz zkamenělý na přednostově tváři. Copak si asi ten hlupák myslel, že vidí? přemítal dr. Larch, zatímco s pomocí ostatních odnášel ztuhlé přednostovo tělo k vjezdu do nemocnice.

Curlyho Daye, kterému dělalo dobře, když měl co na práci, poslali na nádraží a malý Copperfield šel s ním, což Curlyho výrazně zdrželo – ale Curly byl rád, že má společnost. Curly měl v hlavě trochu zmatek ohledně vzkazu, který měl doručit, a Copperfield mu alespoň posloužil jako zkušební posluchač. Curly Copperfieldovi opakovaně nahlas přednášel to, co se domníval, že má vyřídit. Na Copperfielda to nijak viditelně neúčinkovalo, ale Curly shledal opakování vzkazu uklidňujícím a také mu pomohlo té zprávě porozumět – alespoň si to myslel.

„Přednosta je mrtvej!“ deklamoval Curly a táhl Copperfielda za sebou s kopce. Copperfield buď souhlasné přikyvoval, anebo mu možná jen mezi vlajícími ramínky poskakovala hlava. Svah byl na Copperfielda příliš příkrý; ještě měl trochu potíže s rovnováhou a levou ruku (vězící v sevření ruky Curlyho Daye) měl vytaženou vysoko nad levé ucho.

„Doktor Larch vzkazuje, že měl několik hodin srdeční záchvat!“ pokračoval Curly Day. Zdálo se mu, že to asi není úplně správně, ale když si to několikrát zopakoval, znělo to docela rozumně. Larch ve skutečnosti vzkazoval, že přednosta zřejmě před několika hodinami utrpěl srdeční záchvat, ale Curlymu jeho verze připadala víceméně správná – tím správnější, čím častěji ji opakoval.

„Vyřiďte jeho příbuznejm a přátelům, že chystáme automobil!“ řekl Curly Day a David Copperfield souhlasně třepí hlavou. Ani tohle se Curlymu moc nezdálo, ať to opakoval jak dlouho chtěl, ale věděl určitě, že takhle nějak to má vyřídit. Neměl sice říci „automobil“, nýbrž „autopsii“, ale aspoň část toho slova si zapamatoval. Napadlo ho, že se možná mrtvoly přepravují v nějakých speciálních autech. Moc se v tom nevyznal, ale Curly Dayovi stačilo, že to dává aspoň nějaký smysl – určitě větší, než kolik ho Curly shledával u většiny věcí.

„Mrtvej!“ zahulákal radostně David Copperfield, když se přiblížili k nádraží.

Na lavici postavené zády ke kolejím jako obvykle tábořili dva místní křupani, patřící k onomu typu budižkničemů, co se kolem nádraží potloukají celý den, jako by to byl dům plný nádherných ženských, které oblažují svou přízní všechny šupáky a nezaměstnané z celého města. Curlyho Daye a Davida Copperfielda si nevšímali. (David Copperfield na ně zavolal „Mrtvej!“, ale nedočkal se odezvy.)

Zástupcem přednosty byl mladý muž, jenž si podle přednostova vzoru vypěstoval nepříjemné vystupování puntičkářského ouřady, takže při svém mládí působil naprosto nevhodným dojmem starého papriky a bručouna, kterému nic není vhod – navíc s povahou nerudného rasa, jenž své řemeslo vykonává s potěšením. Byl to mladý hlupák a se svým nadřízeným sdílel i jeho tyranské sklony: hulákal na děcka, aby nešlapala po lavičkách, zatímco na každého, kdo byl oblečený lépe než on sám, se usmíval jako mílius a od člověka, jenž měl nad ním tak či onak navrch, snesl jakoukoliv hrubost. Bez výjimky ledově a povýšeně se choval ke všem ženám, které vystupovaly z vlaku a vyptávaly se na sirotčinec, a ani jediné z nich nenabídl pomocnou ruku, když při návratu nastupovaly po schůdkách do vagónu. První schod byl při tom velmi vysoko a mnoha ženám po „výškrabu“ právě ten první krok dělal potíže.

Toho rána si zástupce přednosty připadal obzvlášť ctnostně a měl hroznou náladu. Dal jednomu klackovi patnáct centů, aby zašel pro přednostu domů, jenže ten tupec zjistil jen tolik, že přednostovi spadl bicykl a pořád ještě leží na zemi. Zástupce uznával, že to vypadá zlověstně, ale stejně ho to rozčilovalo. Napůl ho zlobilo, že musí zastat všechny přednostovy povinnosti, což zvládal jen nedostatečně, a napůl se ho zmocňoval vzrušený pocit, že by se mohl stát šéfem. Když spatřil ty dva špindíry ze sirotčince, jak přecházejí silnici před nádražím a míří přímo k němu, v zástupci přednosty se vzedmul pocit důležitosti. Curly Day si utřel nos do rukávu na jedné ruce, druhou za sebou vláčel Davida Copperfielda a zdálo se, že chce něco říci, ale zástupce přednosty ho předešel.

„Vypadněte,“ poručil jim. „Tady nemáte co dělat.“

Curly se zastavil; malý Copperfield do něj narazil, a protože to nečekal, zapotácel se. Curly sice věřil, že nemá co dělat vůbec nikde, ale sebral všechnu sebedůvěru a silným hlasem vyřídil vzkaz, tak, jak si ho nacvičil: „Přednosta je mrtvej! Doktor Larch vzkazuje, že měl několik hodin srdeční záchvat! Vyřiďte jeho příbuznejm a přátelům, že chystáme automobil!“

Toho si všimli dokonce i oba povaleči. Zástupce zavalila vlna smíšených pocitů: to, že přednosta zemřel, by mohlo znamenat, že on, zástupce, se stane novým přednostou. Představa, že někdo trpěl srdečním záchvatem několik hodin, byla nesmírně bolestná. A co má znamenat ten slib – nebo snad hrozba – o automobilu? Jaké příbuzné, jaké přátele? podivili se v duchu oba flákači.

„Cos to povídal o automobilu?“ zeptal se Curlyho zástupce. Curly sice měl podezření, že asi něco popletl, ale rozhodl se z toho vylhat. Nebylo radno dávat najevo slabost nebo nerozhodnost před takovým vejtahou, a tak Curlymu jeho lstivý pud sebezáchovy našeptal, aby dal před pravdou přednost sebejistému vystupování.

„To znamená, že pro něj přijede auťák,“ prohlásil Curly Day. Zdálo se, že na oba povaleče to udělalo dojem. Netušili, že byl přednosta tak významný člověk, pro kterého po smrti přijede vůz.

„To jako funebráci?“ zeptal se zástupce. V Three Mile Falls měli jeden pohřební automobil – jednou ho viděl: dlouhý, černý vůz, šinul se tak pomalu, jako by ho táhl pár mezků.

„To jako auto,“ opáčil Curly Day, kterému slovo funebrák nic neříkalo. „Myslím automobil.“

Nikdo se nepohnul ani nepromluvil; snad se u všech zvolna začaly projevovat příznaky onoho zvláštního srdečního záchvatu, jenž, jak známo, trvá několik hodin. Všichni prostě čekali, co nového tento den ještě přinese, když tu se na scénu vplížil ústřicově bílý cadillac Seniora Worthingtona.

Wally a Candy projeli již mnoha chudými, odlehlými městečky, kde na ně lidé užasle zírali, ale nic z toho je nepřipravilo na ohromený, vytřeštěný pohled zástupce přednosty a na nevěřícně vyvalené oči obou otrapů, kteří seděli na lavici před nádražím jako přibití.

„A jsme tady: Saint Cloud’s,“ oznamoval Wally s viditelně hraným nadšením. Candy si nemohla pomoci; natáhla ruku a štípla ho doprostřed stehna – Malá Doritka jí z klína spadla na podlahu cadillaku a při tom ji udeřila do kotníků, jež držela těsně u sebe. Nejsilnějším dojmem na Candy zapůsobily obličeje Curlyho Daye a Davida Copperfielda. Přes všechnu špínu a ježatou neuspořádanost tvář Curlyho Daye vyloženě zářila – usmíval se jako šťastné sluníčko, jehož paprsky pronikají vší nečistotou a odhalují vnitřní jas. Ze všeho nejvíc bralo Candy dech nesmírné očekávání vyzařující z umolousaného Curlyho obličeje; oči se jí zamžily, na okamžik ztratila schopnost ostrého vidění – ale ještě předtím ji ohromil pohled na dokořán otevřená ústa Davida Copperfielda. Z plného dolního rtu ve tvaru kapky mu visela čirá, tlustá šňůra slin, jejíž konec dosahoval skoro až k zaťatým pěstičkám, které si tiskl k břichu; zdálo se, že mu pohled na oslnivě bílý cadillac vyrazil dech, asi jako rázný úder pěstí.

Wally si nebyl jist, ale měl dojem, že vůdcem této prazvláštní skupinky bude nejspíš zástupce přednosty. „Promiňte,“ zavolal na něj, ale on ani nepohnul ústy, ani nezamrkal. „Můžete mi ukázat, kudy se jede do sirotčince?“

„Vy jste si teda pospíšili,“ vydechl zástupce nezvučně. Bílý pohřební vůz, pomyslel si. A jak jsou ti havrani vyparádění. Na to děvče se zástupce vůbec nevydržel dívat; na kratičký okamžik, kdy na ní spočinul pohledem, však jeho vnitřní zrak nikdy nezapomněl.

„Prosím?“ podivil se Wally. Ten chlap je pomatený. Asi bych se měl zeptat někoho jiného, napadlo Wallyho. Přejel pohledem oba nekňuby na lavici a bylo mu jasné, že jich nemá cenu se vyptávat na nic. To menší dítě, s křišťálově čirou slinou visící jako střechýl, lesknoucí se ve slunci a sahající nyní skoro až k dolíčkům na kolenou, umazaných od trávy, možná ještě ani neumí mluvit. „Ahoj,“ oslovil ho přívětivě Wally.

„Mrtvej!“ opáčil David Copperfield a slina se rozkomíhala jako ozdoba na vánočním stromečku.

S tím nic nebude, pomyslel si Wally a podíval se na Curlyho Daye. Nebylo těžké zjistit, kam směřuje Curlyho pohled. Visel očima na Candy. „Ahoj,“ řekla Candy a Curly Day viditelně polkl – zřejmě ztěžka. Zdálo se, že už má vlhký nos dost odřený, ale přesto si ho znovu důkladně přejel rukávem.

„Ty bys nám nemohl poradit, jak se dostaneme do sirotčince?“ zeptal se Wally Curlyho Daye, který na rozdíl od obou buranů a zástupce přednosty věděl, že tenhle cadillac a andělská zjevení, jež přiváží, neposlali pro nepotřebnou přednostovu mrtvolu. Ptají se na sirotčinec, řekl si Curly Day. Takže přijeli někoho adoptovat! odpovědělo jeho bušící srdce. Pane bože, zatoužil Curly Day – ať jsem to já!

David Copperfield s nepřítomným, pro něj tak typickým pohledem natáhl ruku a dotkl se monogramu na dveřích cadillaku: Byly to ve zlatě vyvedené iniciály Seniora Worthingtona na zářivě červeném jablíčku odrůdy Red Delicious – s jasně zeleným lístkem jednoduchého, kapkovitého tvaru. Curly pleskl Copperfielda přes prsty.

Musím to vzít do ruky sám, uvažoval Curly, jestli chci, aby si vybrali mě.

„Ukážu vám cestu do sirotčince,“ prohlásil Curly. „Když nás svezete.“

Candy se usmála a otevřela jim zadní dveře. Trochu ji překvapilo, že Curly popadl malého Copperfielda a vstrčil ho do auta – jenže ne na sedadlo, ale na podlahu. Zdálo se, že Copperfield je na podlaze docela spokojený po pravdě řečeno, když se dotkl podivně skvrnitého šarlatového čalounění sedačky, polekaně ucukl rukou – nikdy v životě se nedotkl pravé kůže – a vyskočil, jako by sáhl na něco živého. Pro mladého Copperfielda to byl den plný neuvěřitelných překvapení: Větší část dopoledne strávil v krabici od klystýrů, pak zažil první pokus naučit se létat, následoval dlouhý pád do plevele a potom se posadil na obličej mrtvole. Co bude dál? vrtalo Copperfieldovi hlavou. Když se cadillac rozjel, dal se do křiku. Ještě nikdy autem nejel.

„On o autech nic neví,“ vysvětloval Candy Curly Day. Ani on si ještě nikdy nesáhl na pravou kůži, ale snažil se na sedačce vypadat jako člověk, který je pro cestování na takové úrovni zrozen. Neuvědomoval si, že vybledlé skvrny na šarlatu jsou důsledkem nehody – Curly měl mít v životě často tu smůlu, že dílo náhody považoval za umělecký výtvor.

„Jeď pomaleji, Wally,“ řekla Candy. „Ten malý má strach.“ Naklonila se přes přední sedadlo a vztáhla paži ke Copperfieldovi, jehož vytí náhle ustalo. To, jak se jí zhouply vlasy po obou stranách tváře, jak vztáhla ruce a také její uklidňující úsměv, to všechno Copperfield už znal od sester Angely a Edny. Mužští, říkal si Copperfield, člověka popadnou jednou rukou a tahají ho opřeného o bok. Za „mužské“ považoval Homera Wellse a dr. Larche. Curly Day občas Copperfielda také zkusil vláčet tímto způsobem, jenže na to neměl dost síly a často ho upustil.

„Pojď sem. Tak pojď, neboj se.“ Candy Copperfielda svižně přehoupla přes sedačku a posadila si ho na klín. Copperfield se usmál a dotkl se Candiných vlasů světlých vlasů se ještě nikdy nedotýkal a ani si nebyl jist, jestli jsou pravé. Také dosud nezažil, aby někdo tak příjemně voněl. Přitiskl jí obličej ze strany na krk a zhluboka se nadechl její vůně. Přivinula ho k sobě a dokonce ho políbila na promodralou bouli na spánku. Podívala se na Wallyho a málem se dala do pláče.

Curly Day umíral závistí. Pevně se držel koženého sedadla a hloubal, jak to zařídit, aby si vybrali jeho. Proč by mě vlastně někdo měl chtít, napadlo ho, ale tu myšlenku rychle zaplašil. V zrcátku cadillaku vyhledal Wallyho pohled dívat se na Candy s Davidem Copperfieldem v náručí bylo příliš bolestné.

„Ty jsi také sirotek?“ otázal se Wally. Doufal, že se zeptal taktně.

„To si pište!“ odtušil Curly Day až příliš nahlas pomyslel si, že to znělo, jako by z toho měl radost. Najednou vyhrkl: „Jenže já nejsem jen tak ňákej sirotek. Já jsem ten nejlepší!“ Candy tím výrokem rozesmál. Otočila se na předním sedadle, usmála se na něj a Curly cítil, jak jeho sevření na čalouněné sedačce povoluje. Věděl, že měl říct něco jiného, jenže mu tak strašně teklo z nosu,že ať by řekl cokoliv, vyznělo by to groteskně, tím si byl jist. Než si však stačil přes obličej přejet rukávem, objevila se její vztažená ruka s kapesníkem a současně si uvědomil, že mu kapesník přitiskla přesně na správné místo a drží ho tam. „Vysmrkej se,“ řekla Candy. Tohle se Curlymu zatím stalo jen jednou – udělala to sestra Edna. Zavřel oči a smrkl – nejdřív jen opatrně.

„Ale jdi,“ napomenula ho Candy. „Pořádně se vysmrkej!“

Tak se tedy vysmrkal pořádně – vyčistil si nos důrazným zatroubením a okamžitě pocítil, jak má čistou hlavu. Rozkošná vůně jejího parfému ho úplně omámila; zavřel oči a ucvrnkl si do kalhot. Pak ztratil všechnu sebevládu a rozvalil se na tmavě rudé sedačce. Viděl, že jí posmrkal celou ruku – ale ona se očividně nezlobila; vypadala spíš ustaraně, a to ho přimělo čůrat s ještě větší intenzitou. Nedokázal to zarazit. Bylo vidět, že ji to totálně překvapilo.

„Doleva nebo doprava?“ otázal se bodře Wally, když zastavil ve vjezdu pro dodavatele do chlapeckého oddělení.

„Doleva,“ vykřikl Curly potom otevřel zadní dveře na Candině straně a omluvil se jí: „Je mi to hrozně líto! Já nečůrám do postele. Nikdy to nedělám! Jsem jen nastydlej! A rozrušenej! Mám prostě špatnej den. Vážně jsem dobrej!“ křičel. „Jsem nejlepší!“

„To je v pořádku, docela v pořádku, tak si zase nastup,“ přemlouvala ho Candy, ale Curly už prolétl zapleveleným prostranstvím a zmizel za rohem.

„Chudák kluk, načůral si do kalhot,“ vysvětlovala Candy Wallymu, který si mezitím všiml, jak Candy drží Copperfielda na klíně, a byl z toho na zhroucení.

„Prosím tě,“ zašeptal, „nemusí to být. Můžeš si to dítě nechat. Já chci mít dítě – chci mít s tebou dítě. Všechno bude dobrý. Prostě se otočíme a odjedeme,“ žadonil.

Ale ona odpověděla: „Ne, Wally, jsem v pořádku. Není ještě vhodná doba na to, abychom měli dítě.“ Sklonila tvář k zavlhlému krčku Davida Copperfielda voněl sladce a současně páchl ztuchlinou.

Vůz zůstal stát. „Víš to jistě?“ zašeptal Wally. „Nemusíš tam jít.“ Milovala ho za to, že dokázal říci to pravé v pravou chvíli. Ale Candy Kendallová byla praktičtější než Wally Worthington a také zdědila paličatost po svém otci. Když se jednou pro něco rozhodla, nezakolísala.

„Ten kluk povídal, že máš jet doleva,“ řekla Wallymu. „Tak pojedeme doleva.“

Od dívčího oddělení z protější strany vozovky si cadillac prohlížela paní Groganová se smíšenými pocity. Neviděla, jak z auta utekl Curly Day, ani nepoznala dítě sedící tomu krásnému děvčeti na klíně. Paní Groganová usoudila, že to děcko a dívka patří k sobě – napadlo ji, že snad ještě neviděla tak krásnou dívku. A ten její mladík byl také velmi pohledný – skoro až moc hezký na manžela, jak se říká v Maine.

Podle mínění paní Groganové byli příliš mladí na dvojici, která přijela adoptovat dítě – to je ale škoda, přemítala v duchu, protože vypadají opravdu zámožně. Cadillac pro paní Groganovou neznamenal nic; bohatství vytušila jen z pohledu na ty dva. Překvapilo ji, jaké okouzlení pociťuje při pohledu na ten krásný pár. Několik okamžiků v minulosti, kdy se jí podařilo zahlédnout byť jen záblesk bohatství, paní Groganovou nijak neokouzlilo; ty chvilkové zážitky jí přinesly jen hořkost – protože si vzpomněla na osud neadoptovaných děvčat. Pro paní Groganovou byly její dívenky vším; na její hořkosti tedy nebylo nic osobního – vlastně celý její život byl pramálo osobní.

Auto stálo na místě a paní Groganová měla možnost si ho prohlédnout důkladněji. Ach ti chudáčci, pomyslela si. Oni nejsou svoji, mají spolu dítě, jenže ji nebo jeho rodina vydědila – upadli v nemilost – a teď se rozhodli, že se svého dítěte vzdají. Ale ještě váhají! Měla chuť rozběhnout se k nim a povědět jim: nechte si to děcko! Odjeďte! Drama, jež si takto sama vykonstruovala, ji úplně ochromilo. Nedělejte to, zašeptala a sbírala všechny síly, aby se jí podařilo vyslat dostatečně mocný telepatický signál.

Její signál Wallyho zasáhl ve chvíli, kdy Candy ujistil, že tam nemusí jít. Ale potom se vůz opět rozjel – neobrátil se, pokračoval rovnou k nemocničnímu vjezdu u chlapeckého oddělení – a srdce paní Groganové ztěžklo. Je to chlapec nebo děvče? uvažovala otupěle. Hergot, co se to děje? divila se Melony na své pozorovatelně, plné hořkosti.

V ostrém stropním světle společné ložnice se Melonin obličej zrcadlil na okenním skle; dívala se, jak cadillac zastavil u jejího horního rtu. Curly Day jí utíkal přes tvář a paže té nádherné dívky se ovíjely kolem Davida Copperfielda na Melonině hrdle. Už dlouho si Melony tak důkladně svůj obličej v zrcadle neprohlížela. Ne že by jí dělaly starosti její těžkopádné rysy nebo to, že má oči posazené příliš blízko u sebe, či její nepoddajné vlasy; trápil ji její výraz – prázdný pohled zbavený vší energie (zdálo se jí, že dřív alespoň mívala energii). Nevzpomínala si, kdy se naposledy podívala do zrcadla.

Teď jí však navíc dělalo starosti, že podobnou prázdnotu vyčetla i z tváře Homera Wellse ve chvíli, kdy zdvihl přednostovu mrtvolu. Nejen že z jeho výrazu nebylo možné vyčíst, že by ho ta událost nějak rozrušila; on se nezatvářil ani překvapeně. Melony se začala o Homera bát. Jak se všechno změnilo! napadlo ji. Chtěla mu připomenout jeho slib. Neodejdeš, že ne? zeptala se ho málem. Vezmi mě s sebou, jestli utečeš, chtěla ho požádat. Avšak výraz, jejž nově odhalila v jeho tváři, byl velmi povědomý (protože s jistotou věděla, že ona se tak tváří v podstatě pořád), a úplně ji ochromil.

Co je tohle za krasavce? divila se. A ten auťák, dodala v duchu. Neviděla jim do obličeje, ale i pohled zezadu postačil, aby pocítila neklid. Mužovy světlé vlasy tak úžasně kontrastovaly s jeho opáleným zátylkem, až ji z toho mrazilo. A jak může ta holka zezadu vypadat tak dokonale – vlasy má tak přesně zastřižené a pružné. Jakým trikem se jí podařilo zarovnat ty vlasy přesně ve výšce pevných a drobných ramen? A jak ladně se jí podařilo posadit si do klína malého Copperfielda – toho skřečka, pomyslela si Melony. Slovo „skřeček“ musela vyslovit aspoň polohlasem, protože v tu chvíli její dech zamlžil okno, takže si už neviděla na ústa a na nos. Když se okenní sklo opět vyčistilo, uviděla, že vůz pokračuje dál k vjezdu do nemocnice. Tyhle lidi jsou moc dokonalí na to, aby potřebovali potrat, představovala si Melony. Moc dokonalí na to, aby spolu šoustali, říkala si trpce. Na to jsou moc čistí. Ta pěkná holka se určitě diví, proč nemůže otěhotnět. Neví, že si nejdřív musí zašoustat. Asi chtějí dítě adoptovat, jenže tady nic vhodného nenajdou. Tady nejsou děcka, co by se jim mohly hodit, říkala si Melony s nenávistí k nim. Odplivla si přímo na odraz své nezajímavé tváře a sledovala, jak slina klouže po okenní tabulce. Neměla v sobě ani tolik energie, aby se aspoň pohnula. Kdysi, pomyslela si, bych aspoň vyšla ven a prošácla ten cadillac. Třeba v autě něco nechali – něco, co by stálo za to ukrást. Ale teď už ani představa, že by mohla něco ukrást, Melony nedokázala odtrhnout od jejího okna.

Dr. Larch provedl první potrat za asistence sestry Edny; Homera Wellse požádal, aby zkontroloval stahy té rodičky z Damariscotty. U druhého potratu dr. Larchovi asistovala sestra Angela, ale dr. Larch trval na tom, že musí být přítomen i Homer. Pod jeho dohledem Homer podal pacientce éter. Dr. Larch uměl s éterem zacházet tak jemně, že při prvním potratu pacientka po celou dobu operace rozmlouvala se sestrou Ednou a při tom vůbec nic necítila. Mluvila a mluvila: napovídala spoustu věcí bez jakékoliv logiky a sestra Edna jí s chutí odpovídala.

Homer druhou pacientku uspal a očividně se na sebe zlobil, protože ji omámil víc, než původně zamýšlel. „Je lepší mít jistotu, než pozdě litovat,“ ujistila ho povzbudivě sestra Angela – při tom se dotkla pobledlých spánků pacientky a bezděčně je začala chlácholivě hladit svýma jemnýma rukama. Larch Homera požádal, aby zasunul do pochvy vaginální zrcátko, a Homer nyní zamračeně civěl na lesklé hrdlo u zvrásněného vchodu do dělohy. Bylo pokryté průzračným slizem a vyvolávalo představu ranního oparu, jitřní rosy, jako by je obklopovaly růžové ranní červánky. Kdyby do zrcátka nakoukl Wally Worthington, nejspíš by ho napadlo, že se dívá na jablko v jakési zamžené, éterické fázi vývoje. Ale asi by se podivil, co je to za malý otvor.

„Jak to vypadá?“ otázal se Larch.

„Dobře,“ odvětil Homer Wells. K jeho překvapení mu Larch podal cervikální stabilizátor – docela jednoduchý nástroj. Sloužil k uchopení horního okraje děložního hrdla a jeho znehybnění teprve pak bylo možné prozkoumat hloubku hrdla a roztáhnout je.

„Vy jste nepochopil, co jsem vám řekl?“ zeptal se Homer dr. Larche.

„Máš snad něco proti tomu, dotknout se toho cervixu, Homere?“ opáčil Larch.

Homer sáhl nástrojem po horním okraji hrdla a pevně je uchopil. Dilatátoru se ani nedotknu, umiňoval si. K tomu mě nedonutí.

Ale Larch to od něj vůbec nechtěl. Řekl jen: „Děkuji, moc jsi mi pomohl.“ Děložní hrdlo prozkoumal a roztáhl sám. Když požádal o kyretu, Homer mu ji podal.

„Vzpomínáte si, že jsem se vás ptal, jestli je vůbec nutné, abych u toho musel být?“ zeptal se Homer tiše. „Říkal jsem, že pokud vám to nevadí, raději bych se na to nedíval. Pamatujete?“

„Ale ono je nutné, aby ses na to díval,“ namítl Wilbur Larch a naslouchal škrábavému zvuku kyrety; dýchal při tom zrychleně, ale pravidelně.

„Podle mého,“ pokračoval dr. Larch, „se musíš zúčastnit všeho aspoň jako pozorovatel, pomáhat mi s méně náročnými úkony, pochopit celý postup, naučit se, jak se to dělá – kdyby ses někdy rozhodl provést to sám.

Zasahuji snad do něčeho?“ zeptal se Larch. „Když za mnou přijde úplně bezmocná ženská s tím, že prostě nemůže jít na potrat, že zkrátka musí porodit dalšího – a ještě dalšího – sirotka: podniknu snad něco proti tomu? Ano?

Nepodniknu,“ odpověděl si a pokračoval ve vyškrabování. „Odrodím ji, zatracená práce. A máš snad dojem, že na většinu děcek, co se tady narodí, čeká nějaké štěstí? Že ti sirotci mají před sebou růžové vyhlídky? To si myslíš?

Nemyslíš,“ zdůraznil Larch. „Ale stavím se snad já proti tomu? Nestavím. Ani jim nic nedoporučuju. Prostě jim dodám to, co ode mě chtějí: sirotka nebo potrat,“ dokončil Larch.

„Jenže já jsem taky sirotek,“ prohodil Homer Wells.

„A tvrdím snad, že musíme mít oba stejné názory? Netvrdím,“ odtušil dr. Larch.

„Ale přál byste si to,“ namítl Homer Wells.

„Těm ženským, co sem přicházejí, nepomůže žádné přání,“ odsekl Wilbur Larch. Odložil středně velkou kyretu a natáhl ruku pro menší, kterou už měl Homer pro něj připravenou a automaticky mu ji podal.

„Já přece chci být užitečný,“ začal Homer, ale Larch neměl chuť poslouchat.

„V tom případě se nesmíš schovávat,“ prohlásil. „Nedovolím ti dívat se stranou. Ty sám jsi mi řekl, a to docela správně, že máš-li být užitečný, máš-li se vůbec na něčem podílet, musíš se naučit úplně všechno. Nic před tebou nesmí zůstat utajeno. To jsem slyšel od tebe. A v tom máš pravdu,“ dodal Larch. „Vlastně měl jsi pravdu,“ opravil se.

„Jenže ono je to živé,“ vysvětloval Homer. „V tom to celé je.“

„Jsi součástí určitého procesu,“ řekl dr. Larch. „Někdy zařídíš nové zrození a jindy, příležitostně, mu zabráníš. Vím, že nesouhlasíš. Máš na to právo. Klidně si buď proti. Ale nevědomost ti zakazuju; máš zakázáno dívat se stranou a nenaučit se, jak to provést – kdybys někdy změnil názor.“

„Já ale nezměním názor,“ bránil se Homer Wells.

„No dobře,“ uznal dr. Larch. „Tak tedy kdybys musel proti své vůli, například v zájmu záchrany života matky…“

„Já přece nejsem doktor,“ namítl Homer Wells.

„Nejsi hotový lékař,“ připustil dr. Larch. „A nebudeš jím, ani kdybys tady se mnou studoval dalších deset let. Ale co se týče všech známých komplikací, jež se mohou vyskytnout u ženského rozmnožovacího ústrojí, v tomto ohledu se můžeš stát stoprocentním odborníkem. Tečka. Hergot, už teď toho přece umíš víc, než ty nejschopnější porodní asistentky,“ namíchl se Wilbur Larch.

Homer předvídal, že doktor za chvíli malou kyretu vytáhne, a podal mu první z několika sterilních vložek.

„Nikdy tě nebudu nutit do ničeho, s čím bys nesouhlasil, Homere,“ vysvětloval dr. Larch, „ale budeš se dívat, abys věděl, jak to dělám. K čemu bych tu jinak byl? Nejsme snad na světě jen proto, abychom vykonali nějakou práci? Nebo se aspoň něčemu přiučili, něco okoukali? Co myslíš, že znamená ‚být užitečný‘?“ vybafl. „Chceš, abych tě nechal napospas? Myslíš, že bych ti měl dovolit, aby se z tebe stala druhá Melony?“

„Proč nenaučíte ji, jak se to dělá?“ zabručel Homer.

To je mi tedy otázka, pomyslela si sestra Angela, ale v tu chvíli se pacientčina hlava v jejích rukou mírně pohnula a žena zasténala. Sestra Angela jí přiložila rty těsně k uchu. „Všechno je v pořádku, děvenko,“ zašeptala. „Už je po všem. Teď si musíte odpočinout.“

„Chápeš, jak to myslím, Homere?“ naléhal dr. Larch.

„Jasně,“ odtušil Homer.

„Ale nesouhlasíš, je to tak?

„Jasně že ne,“ potvrdil Homer.

Ty zatracenej, zapšklej vejrostku jeden sobecká, sebelítostivá, namyšlená, nedoučená! křičel v duchu Wilbur Larch, ale místo toho k Homeru Wellsovi jen prohodil: „Možná sis to rozmyslel a už nechceš být lékařem.“

„Já jsem to ani nikdy nechtěl,“ opravil ho Homer. „Nikdy jsem netvrdil, že chci být doktor.“

Larch pohlédl na krvavou skvrnu na tamponu – je zakrvácený tak akorát, pomyslel si –, a když natáhl ruku pro další vložku, Homer mu ji podal. „Ty tedy nechceš být lékařem, Homere?“ otázal se dr. Larch.

„Nechci,“ odvětil Homer Wells. „Myslím, že ne.“

„Neměls tu moc příležitostí zkusit cokoliv jiného,“ připustil filozoficky dr. Larch, ale srdce ho bolelo. „Vím, je to moje chyba, že jsem ti nedokázal medicínu zprostředkovat zajímavěji.“

Sestra Angela, jinak mnohem odolnější než sestra Edna, cítila, že se rozbrečí.

„To přece není vaše chyba,“ namítl chvatně Homer.

Wilbur Larch znovu zkontroloval krvácení. „Už tu není skoro nic na práci,“ konstatoval stroze. „Když budeš tak laskav, zůstaň u ní, než se probere z narkózy – knokautovals ji pořádně,“ poznamenal po pohledu pod ženino odhrnuté oční víčko. „Až to přijde na tu pacientku z Damariscotty, odrodím ji sám. Neuvědomil jsem si, že tu práci nemáš rád,“ dodal Larch.

„To není pravda,“ bránil se Homer. „Já tu paní z Damariscotty odrodím. A udělám to rád.“ Avšak Wilbur Larch už se odvrátil a vyšel z operačního sálu.

Sestra Angela vrhla na Homera rychlý pohled, sice nijak zdrcující, dokonce ani mírně nesouhlasný, ale určitě ne účastný (dokonce ani přátelský ne, uvědomil si Homer Wells). Vyšla za dr. Larchem a Homera zanechala na stráži u pacientky probírající se z éterového obluzení.

Homer pohlédl na poskvrněný tampon; ucítil, jak mu žena přejela rukou po zápěstí. „Počkám tady, než dojdeš pro auto, zlato,“ zablábolila omámeně.

Na chlapecké umývárně, kde bylo několik záchodových kabin, si Wilbur Larch opláchl obličej studenou vodou a zapátral v zrcadle, zda mu na tváři nezůstaly stopy po slzách. Podobně jako Melony si ani dr. Larch na zrcadlo nijak nepotrpěl a jeho vzhled ho překvapil. Jak dlouho už vypadám tak staře! podivil se. Při pohledu do zrcadla spatřil na podlaze za sebou hromádku mokrého šatstva, v němž poznal oblečení Curlyho Daye. „Curly?“ zavolal; měl za to, že je tady sám, ale Curly Day také plakal – v jedné z kabinek.

„Mám hrozně špatnej den,“ žaloval mu Curly.

„Pojďme si o tom popovídat,“ navrhl dr. Larch a tím přiměl Curlyho vylézt ze záchodu. Měl na sobě víceméně čisté oblečení, ale Larch poznal, že to nejsou Curlyho věci. Byly to staré Homerovy šaty, pro Homera už příliš malé, ale pro Curlyho ještě až moc velké.

„Chtěl jsem se líbit těm dvoum bezva lidem,“ vykládal Curly. „Aby si mě vybrali.“

„Vybrali, Curly?“ nechápal dr. Larch. „Jací dva lidé?“

„Však vy víte,“ fňukal Curly, přesvědčený o tom, že dr. Larch ví vždycky všechno. „Ta pěkná ženská? Ten bílej auťák?“

„Chudák kluk; že by měl halucinace?“ divil se Wilbur Larch. Vzal Curlyho do náručí a posadil se s ním na okraj umyvadla, aby si ho prohlédl víc zblízka.

„Nebo přijeli adoptovat někoho jinýho?“ zeptal se Curly zoufale. „Myslím, že tý paní se líbil Copperfield, ale dyť ani neumí mluvit!“

„Dneska nikdo nikoho adoptovat nepřijel, Curly,“ vymlouval mu to dr. Larch. „Na dnešek žádnou schůzku naplánovanou nemám.“

„Třeba se přijeli jen tak kouknout,“ mínil Curly. „A vyberou si toho nejlepšího.“

„Tak se to přece nedělá, Curly,“ namítl zděšeně dr. Larch. Copak si to dítě myslí, že tady vedu obchod s domácími zvířátky? Zamyslel se. Vážně si představuje, že lidem dovolím, aby jen tak přijeli a vybírali si děti jako zboží na krámě?

„Já nevím, jak se co dělá,“ přiznal Curly a opět se rozplakal.

Wilbur Larch měl ještě v čerstvé paměti, jak staře vypadal v tom zrcadle, a na okamžik ho zavalil pocit, že je toho na něj moc; cítil, že ztrácí rovnováhu, a zatoužil, aby někdo přijel adoptovat jeho – aby si ho někam odvezl. Tiskl si uplakanou Curlyho tvářičku k hrudi, zavřel oči a spatřil tytéž skvrny, které jinak vídal pravidelně jen po vdechnutí éteru. Náhle mu však drsně připomněly jiné skvrny, ty, jež tak důvěrně znal z pohledu na nespočetné sterilní vložky.

Podíval se na Curlyho Daye a napadlo ho, jestli Curlyho vůbec kdy někdo adoptuje; jestli Curlymu nehrozí, že se stane dalším Homerem Wellsem.

Sestra Angela se zastavila u dveří chlapecké umývárny a naslouchala, jak dr. Larch Curlyho Daye utěšuje. Dr. Larch jí dělal mnohem větší starosti než Curly; dr. Larch s Homerem se dnes do sebe pustili se zarputilostí, jakou by u lidí, kteří tak zjevně jeden druhého milují a potřebují, nikdy nečekala. Rozčilovalo ji pomyšlení, že je úplně bezmocná. Vtom uslyšela, jak ji volá sestra Edna, a byla jí za to vyrušení vděčná. Usoudila, že bude asi snazší promluvit si s Homerem než s dr. Larchem, jenže nevěděla, co by kterémukoliv z nich vlastně měla říct.

Homer sledoval, jak se druhá pacientka po potratu probouzí z narkózy; přesunul ji z operačního stolu na přenosné lůžko a pro případ, že by ještě byla omámená, připevnil k lůžku zajišťovací postranice. Nahlédl do vedlejší místnosti a zjistil, že první pacientka už sedí, ale usoudil, že obě ženy pro tuto chvíli dají přednost samotě, a odešel z operačního sálu, kde druhá pacientka zůstala sama. Cítil, že na porod té paní z Damariscotty je stejně ještě moc brzy. Maličká nemocnice mu dnes připadala přecpaná lidmi a zatoužil mít jeden pokoj jen sám pro sebe. Ale nejdřív ze všeho, uvědomoval si, se musí omluvit dr. Larchovi za to, že ho tak ranil – jen mu to tak uklouzlo a teď mu bylo skoro do pláče při pomyšlení na to, jak dr. Larchovi ublížil. Zamířil přes halu přímo do lékárny, kde bylo vidět konec lůžka a na něm nohy, jež považoval za nohy dr. Larche. Zbytek postele zakrývaly skříně s léky. Homer tedy oslovil Larchovy nohy, i když ho překvapilo, že jsou mnohem větší, než si pamatoval. Udivilo ho také, že dr. Larch, jinak velmi pořádný člověk, si ani nezul boty a ještě ke všemu je má zablácené.

„Doktore Larchi?“ zavolal Homer. „Chci se omluvit.“ Když se nedočkal odpovědi, pomyslel si Homer dopáleně, že tentokrát si dr. Larch vybral k éterovému opojení dost špatnou chvíli.

„Je mi to líto a mám vás rád,“ zavolal Homer o něco hlasitěji. Zatajil dech a snažil se zaslechnout, jak Larch oddechuje, jenže nic neslyšel. To ho polekalo, obešel skříňky a spatřil na Larchově posteli ležet přednostovu mrtvolu. Homer netušil, že to je poprvé, kdy přednostovi vůbec někdo řekl, že ho má rád.

Nebylo kam jinam ho uložit. Sestry Edna a Angela ho sem přenesly z operačního sálu. Bylo by bezohledné chtít od pacientek, které přišly na potrat, aby se na něj musely dívat, nebo ho položit vedle budoucí rodičky, a také pro sirotky by bylo jistě rušivým zážitkem, kdyby přednostu položili na postel ve společné ložnici.

„Zatracená práce,“ zaklel Homer.

„Co se děje?“ ozval se Larch. Nesl Curlyho v náručí a zavolal na Homera od dveří lékárny.

„Ale nic,“ odvětil Homer. „To je fuk.“

„Curly měl dnes moc špatný den,“ vysvětloval dr. Larch.

„To je smůla, Curly,“ řekl Homer.

„Někdo přijel někoho adoptovat,“ vykládal Curly. „Jako by si sem přijeli na nákup.“

„Já si to nemyslím,“ namítl dr. Larch.

„Pověz jim, že jsem nejlepší, jo, Homere?“ žadonil Curly.

„Jasně,“ přikývl Homer. „Jsi nejlepší.“

„Wilbure!“ zavolala sestra Edna. Rozmlouvaly se sestrou Angelou ve vstupních dveřích nemocnice.

Vyloudali se ven, aby se podívali, co se přihodilo. Doktor, jeho neochotný učeň a druhý nejstarší sirotek na chlapeckém oddělení.

Kolem cadillaku se shromáždil malý, leč velmi živý hlouček. Vůz měl otevřený kufr a nějaký pohledný mladík z něj obdarovával sirotky.

„Lituju, že není sezóna jablek, děcka,“ omlouval se Wally. „Nebo moštu. Určitě by vám přišla vhod trocha moštu,“ vykládal bujaře, rozdával džbánky s medem, povidla a jablečný rosol. Dychtivé, špinavé ručky mu je rvaly z rukou. Mary Agnes Corková, druhá nejstarší na dívčím oddělení, toho stihla pobrat víc, než kolik jí příslušelo. (Melony ji naučila, jak ovládnout čelní pozice.) Mary Agnes bylo oblíbené jméno paní Groganové a Cork se jmenovalo hrabství v Irsku, kde se paní Groganová narodila. Na dívčím oddělení bylo hned několik maličkých jménem Corková.

„Je tady toho spousta,“ halasil optimisticky Wally, zatímco si Mary Agnes nacpala za blůzku dva džbánky s medem a jedna povidla – a natahovala se pro další. Chlapec jménem Smoky Fields otevřel hrnek s jablečným želé a jal se ho vybírat z hrnku rukama. „Nejlepší je namazat si ho po ránu na topinku,“ mínil nejistě Wally, ale Smoky Fields na Wallyho jenom vykulil oči, jako by topinka nepatřila k jeho obvyklé stravě nebo aspoň pro něj nebyla k maní hned po ránu. Smoky Fields měl v úmyslu spořádat ten hrnek želé na místě. Mary Agnes zblejskla na zadní sedačce kabrioletu kostěný hřebínek do vlasů – odložila si ho tam Candy. Mary Agnes se postavila čelem ke Candy a upustila jí na nohu hrnek s povidly.

„Hopla,“ řekla Candy, shýbla se, že jí povidla podá, a Mary Agnes zatím štípla její hřebínek – malý John Walsh s obdivem sledoval, jak šikovně si při tom počíná. Candy zavadila pohledem o stopu po krvi – nebo možná jen po rzi – na nahé holeni Mary Agnes a udělalo se jí špatně. Musela se ovládnout, aby tu šmouhu neotřela olíznutým prstem. Když vstala a podala dívce její hrnek povidel, pocítila Candy mírnou závrať. Z nemocnice právě vyšli nějací dospělí a jejich přítomnost Candy pomohla dát se dohromady: Přece jsem si sem nepřijela hrát s dětmi, uvědomila si.

„Jsem doktor Larch,“ říkal právě ten starší muž Wallymu, jenž jako u vytržení sledoval, jakým tempem Smoky Fields hltá jablečný rosol z hrnku.

„Wally Worthington,“ představil se i Wally. Potřásl dr. Larchovi rukou a podal mu džbánek medu od Iry Titcomba. „Čerstvé produkty ze sadařství Ocean View. Je to v Heart’s Rock, ale blízko u pobřeží. Sídlíme vlastně v Heart’s Havenu skoro.“

„V Heart’s Havenu?“ odtušil Wilbur Larch a prohlížel si med. Z toho chlapce jako by vanula mořská bríza – tak jasně rozpoznatelná, říkal si Larch, jako čerstvé, zbrusu nové stodolarovky. Čí portrét je vlastně na stodolarovce? pokoušel se rozpomenout Larch.

„Řekni jí to,“ dotíral Curly Day na Homera Wellse a ukazoval na Candy, i když to bylo docela zbytečné. Homer Wells ji viděl od chvíle, kdy vyšel z nemocničního vchodu, nevnímal nic než ji. Malý Copperfield se jí držel za nohu, ale zdálo se, že jí to nijak nebrání v ladnosti pohybů – a její zářivý vzhled snad nemohlo narušit vůbec nic. „Pověz jí, že jsem nejlepší,“ hučel Curly do Homera.

„Ahoj,“ pozdravila Candy Homera, protože byl ze všech přítomných největší stejně vysoký jako Wally. „Jsem Candy Kendallová,“ představila se mu. „Doufám, že jsme vás od něčeho nevyrušili.“ Jen od dvou potratů, jednoho porodu, jednoho úmrtí, dvou pitev a jedné hádky, pomyslel si Homer Wells, ale pronesl jen: „On je nejlepší.“ Řekl to moc mechanicky! zoufal si Curly. Vůbec to neznělo přesvědčivě!

„To já,“ vyhrkl Curly a stoupl si mezi ně. „Myslel mě. Já jsem nejlepší.“

Candy se ke Curlymu sklonila a prohrábla mu ježaté vlasy. „To víš, že jsi!“ ujistila ho vesele. Napřímila se a zeptala se Homera: „Vy tady pracujete? Nebo jste jeden z…“ Není nezdvořilé říct jeden z nich? napadlo ji.

„Ne tak docela,“ zamumlal Homer a myslel si při tom: Tak docela tady nepracuju a nejsem tak docela jeden z nich.

„Jmenuje se Homer Wells,“ sdělil jí Curly, když už se Homer nepředstavil sám. „Je moc starej na to, aby ho někdo adoptoval.“

„To vidím!“ odvětila ostýchavě Candy. Měla bych si promluvit s doktorem, pomyslela si rozpačitě; zlobilo ji, že tu Wally způsobil takový sběh.

„Já dělám do jablek,“ vyprávěl dr. Larchovi Wally. „Tedy, je to firma mého otce. Vlastně matčina,“ dodal.

Co tu ten trouba chce? divil se Wilbur Larch.

„A, jablka, ty já zbožňuju!“ nechala se slyšet sestra Edna.

„Byl bych přivezl spoustu jablek,“ vykládal Wally, „jenže není ta správná roční doba. Měli byste mít svá vlastní jablka.“ Ukázal na holé návrší zvedající se za nimi. „Koukněte na ten kopec,“ vysvětloval. „Voda z něj splachuje zeminu. Měli byste ho osázet. Dokonce bych vám mohl opatřit stromky. Za šest, sedm let budete mít vlastní jablka a budete je mít pořád, po celých dalších sto let.“

Co bych si asi počal s úrodou jablek za sto let? dumal Wilbur Larch.

„Nebylo by to nádherné, Wilbure?“ oslovila ho sestra Edna.

„Taky byste si mohli lisovat vlastní mošt,“ navrhoval Wally. „Mohli byste dávat dětem čerstvá jablka a čerstvý mošt – a taky by měly co dělat.“

Oni nepotřebují mít co dělat, namítal v duchu dr. Larch. Potřebují mít kam jít.

Asi budou od nějaké charity, pomyslela si nejistě sestra Angela. Přiblížila se ústy k uchu dr. Larche a zašeptala: „Štědrý dar,“ aby ho upozornila, že na ně nemá být hrubý.

Na to, aby rozdávali peníze, jsou moc mladí, myslel si Wilbur Larch.

„A včely!“ zvolal Wally. „Měli byste tu mít taky včely. Děti by to ohromně zajímalo a je to mnohem bezpečnější, než si lidi většinou myslí. Vyráběli byste si svůj vlastní med a pro děti by to bylo poučení – včely, to je příkladné společenství, lekce v týmové práci!“

Ach, Wally, tak už přece sklapni, prosila v duchu Candy, i když současně chápala, proč není schopen s tím žvaněním přestat. Nebyl zvyklý pohybovat se v prostředí, které by nedokázal okamžitě rozjasnit; neměl žádné zkušenosti s místy naplněnými zoufalstvím, kde se hodí jenom mlčet. Nevěděl, jak se vyrovnat se šokem, jak ho prostě bez řečí vydržet. Wally ze sebe chrlil vodopád řeči v dobře míněné snaze; pořád doufal, že se mu podaří napravit svět – věřil, že musí všechno dát do pořádku, všechno vylepšit.

Dr. Larch se rozhlédl kolem sebe po dětech ládujících se medem a povidly. Přijeli si snad jen pohrát se sirotky a způsobit všem bolení břicha? říkal si. Kdyby se byl podíval na Candy, hned by pochopil, co je sem přivedlo. Jenže na to Wilbur Larch nikdy nebyl, dívat se ženám do očí: viděl jich již příliš mnoho v tvrdém, ostrém osvětlení. Sestru Angelu občas napadlo, zda si dr. Larch vůbec uvědomuje svůj sklon všechny ženy přehlížet; byla by ráda věděla, jestli je to nějaká profesionální deformace vlastní všem porodníkům, či zda naopak právě muži se sklonem nevšímat si ženských tíhnou k tomuto povolání.

Homer Wells ženy nepřehlížel; díval se jim přímo do očí. Proto asi, pomyslela si Angela, vždycky vypadá celý nesvůj, když je vidí ležet s nohama v závěsných třmenech. Je to zvláštní, uvažovala, že už viděl všechno, co dr. Larch, ale stejně se nikdy nedívá, jak já nebo sestra Edna pacientku holíme. Ohledně holení žen před potratem se s dr. Larchem pořád urputně přeli. Homer vždycky tvrdil, že to je zbytečné, že se to těm ženám určitě nelíbí, když je oholí.

„Nelíbí?“ odpovídal dr. Larch. „No a? Vedu tady snad zábavní podnik?“

Candy si připadala bezmocná. Nikdo zřejmě nechápal, proč tu vlastně stojí. Děcka jí vrážela do boků a ten rozpačitý, pohledný, tmavovlasý mladík, který je určitě zhruba stejně starý, jako ona, a přitom jaksi vypadá, jako by byl starší… má snad vykládat jemu, proč přijela do St. Cloud’s? Což to na ní nikdo nepozná od pohledu? A pak se na ni Homer podíval tím správným způsobem; jejich oči se setkaly. Candy měla pocit, že ji viděl už mnohokrát v minulosti. Že sledoval, jak vyrůstala, viděl ji nahou, dokonce byl přítomen i aktu, jenž ji přivedl do stavu, který si vyžádal tuto konkrétní léčbu. Pro Homera to bylo otřesné zjištění, když z výrazu překrásné cizinky, do níž se zamiloval, vyčetl povědomou, politováníhodnou informaci, že se jedná o další případ nechtěného těhotenství.

„Myslím, že vám bude líp uvnitř,“ pošeptal jí.

„Ano, děkuji vám.“ Teď už se mu Candy neodvážila pohlédnout do očí.

Jakmile si Larch všiml, že to děvče odchází ke vchodu do nemocnice – a zaznamenal také obezřelý způsob chůze, jímž obyčejně chodí lidé, když se při chůzi dívají na vlastní nohy – okamžitě pochopil. Aha, tak tedy další potrat, o to tady jde. Otočil se a vykročil za tou dívkou a za Homerem, právě když Smoky Fields vylízal svůj hrnek želé a načal hrnek medu. Smoky při jídle nedával najevo žádné uspokojení, ale věnoval se mu velmi metodicky. Dokonce i když do něj některý ze sirotků vrazil, vůbec nespustil oči ze své tlapky vybírající obsah hrnku. Pokud inkasoval obzvlášť silný náraz, vydal jakýsi hrdelní, chrčivý – nebo snad kloktavý – zvuk, nahrbil ramena a snažil se chránit hrnek před ostatními predátory.

Homer dorazil do kanceláře sestry Angely jako první a už od prahu zahlédl ručku mrtvého dítěte, čouhající přes smaltovaný okraj laboratorního podnosu, jenž stále ještě spočíval na psacím stroji sestry Angely. Ručička pořád jako by čekala na hozený míč, ale Homer zareagoval; hbitě udělal ve dveřích čelem vzad a postrčil Candy zpátky do haly. „Tohle je doktor Larch,“ řekl Homer; představil je navzájem a strkal je oba před sebou do lékárny. Wilbur Larch už zapomněl, že na psacím stroji v kanceláři sestry Angely leží dětská mrtvolka.

Podrážděně se obořil na Homera: „Neměli bychom slečnu Kendallovou někam posadit?“ Zapomněl i na to, že v lékárně leží mrtvý přednosta, a jakmile spatřil zablácené boty toho pošuka, odtáhl Homera stranou a chraplavě mu pošeptal: „Copak ti není té chudinky líto?“ Homer šeptem odtušil, že pohled na část mrtvého mužského těla je určitě lepší než pohled na celou dětskou mrtvolu.

„Aha,“ zasykl Wilbur Larch.

„Já se postarám o porod té ženské z Damariscotty,“ dodal Homer stále šeptem.

„S tím ještě nemusíš pospíchat,“ zašeptal Larch.

„Chci říct, že s tímhle nechci mít nic společného,“ opáčil šeptem Homer a ohlédl se na Candy. „Nechci se na ni ani dívat, chápete?“

Dr. Larch pohlédl na mladou ženu. Pomyslel si, že chápe, aspoň trochu. Byla to moc pěkná mladá žena, to bylo zřejmé i dr. Larchovi, a ještě nikdy neviděl, aby Homera něčí přítomnost tak rozrušila. Homer si představuje, že je zamilovaný! napadlo dr. Larche. Nebo by aspoň chtěl být. Že bych byl tak necitlivý? Larch se zamyslel. Je to ještě kluk, který si ženy potřebuje romantizovat? Nebo už dost mužský na to, aby s nimi chtěl zažít románek?

Wally se představil Homeru Wellsovi. To je ten, co má místo mozku jabka, upamatoval se Larch; ale proč šeptá i on? Dr. Larche nenapadlo, že Wally zahlédl přednostovy nohy a usoudil, že přednosta asi spí.

„Rád bych si teď chvíli v klidu promluvil se slečnou Kendallovou o samotě,“ prohlásil Wilbur Larch. „Všichni se uvidíme až potom. Se slečnou Kendallovou mi pomůže Edna, prosím. Angelo, pomůžete Homerovi s tou paní z Damariscotty? Homer,“ obrátil se Larch k Wallymu a Candy, „je vysoce kvalifikovaný porodní asistent.“

„Opravdu?“ Wallyho to nadchlo. „Páni.“

Homer zachovával mlčení. Sestra Angela, která se při slovech „porodní asistent“ naježila – protože v tónu dr. Larche správně rozeznala povýšenou blahosklonnost –, se jemně dotkla Homerovy paže. „Podívám se, jak pokračují stahy.“ Sestra Edna, jejíž nekritická láska k dr. Larchovi plála jasným plamenem jako vždy, se jala spokojeně plánovat, koho bude třeba přestěhovat z které či do které postele, aby se pro Candy uvolnila místnost.

„Zařiďte to, prosím,“ požádal ji dr. Larch. „Rád bych si jen na okamžik promluvil o samotě se slečnou Kendallovou,“ opakoval, ale viděl, že Homer stojí jako přibitý; Homer si vůbec neuvědomoval, že civí na Candy. Chová se jako malej Jarda, pomyslel si Wilbur Larch. Také zpozoroval, že ta Jablečná Hlava vůbec nejeví úmysl odejít z lékárny. „Rád bych slečně Kendallové zběžně vysvětlil celý postup,“ oslovil Wilbur Larch Wallyho (zdálo se, že říkat něco Homerovi by nemělo smysl). „Například aby porozuměla některým věcem ohledně krvácení,“ vykládal Larch s nadějí že aspoň slovem „krvácení“ dokáže prorazit Wallyho jablečnou slupku. A zapůsobilo to – možná v součinnosti s omamnou éterovou atmosférou lékárny.

„Oni ji budou řezat?“ zeptal se Wally Homera žalostným hlasem. Homer popadl Wallyho za paži a spěšně ho vyvlekl z místnosti. Odtáhl ho za sebou po chodbě ven z budovy tak rychle, že se Wally málem vůbec nepozvracel. Nakonec díky Homerovým dokonalým reflexům Wally začal zvracet až ve chvíli, kdy oba zašli za roh chlapeckého oddělení – právě na svahu, který Wally navrhoval osázet jabloněmi. Na tomtéž úbočí, kde teprve nedávno Homerův stín přerostl stín dr. Larche.

Oba mladíci se spolu procházeli po stráni, nahoru, dolů i po vrstevnici chodili po přímkách, podél stromů, jež tu v rovných řadách vysázela Wallyho představivost.

Homer se jal zdvořile vysvětlovat, v čem spočívá procedura, kterou měla Candy podstoupit, ale Wally chtěl mluvit jenom o jabloních.

„Na tenhle svah se vám tak akorát vejde standardní čtverec čtyřicet na čtyřicet,“ mínil Wally. Odkrokoval čtyřicet stop jedním směrem a na konci udělal obrat přesně o devadesát stupňů.

„Jestli je nanejvýš ve třetím měsíci,“ poznamenal Homer, „nebude vůbec zapotřebí používat kleště, stačí obyčejná dilatace – to znamená roztažení děložního hrdla – a pak už jen kyretáž. Tedy výškrab.“

„Já bych doporučoval dvě řady odrůdy McIntosh a pak jednu řadu Red Delicious,“ tvrdil Wally. „Polovina stromů by měly být McIntoshe. Zbytek bych namíchal – třeba deset procent Red Delicious a dalších deset nebo patnáct procent odrůd Cortland a Baldwin. Budete potřebovat taky Northern Spy a přidám vám i pár Gravensteinů – to jsou vynikající jablka na koláče a dají se sklízet časně.“

„Tady vůbec nejde o řezání,“ ujistil Homer Wallyho, „i když krvácet to bude – ale je to jen pár skvrn na tamponech; obyčejně to nijak moc nekrvácí. Doktor Larch má úžasný cit pro aplikaci éteru, takže si nemusíš dělat starosti, nebude cítit vůbec nic. Samozřejmě, později může něco cítit,“ připustil Homer. „Takové zvláštní křeče. Doktor Larch tvrdí, že za všechny ostatní potíže může psychika.“

„Mohl bys jet na pobřeží s námi,“ navrhl Homerovi Wally. „Naložíme vůz mladými stromky a za jeden, dva dny už můžeme být zpátky a vysázíme ten sad spolu. Nebude to dlouho trvat.“

„Domluveno,“ přikývl Homer Wells. Na pobřeží, pomyslel si. Pojedu se podívat na pobřeží. A ta dívka. Pojedu v autě s tou dívkou.

„Porodní asistent, pane jo,“ pokýval hlavou Wally. „To znamená, že chceš být doktor?“

„Ani bych neřekl,“ odvětil Homer Wells. „Ještě nevím.“

„U nás v rodině pěstujeme jablka,“ řekl Wally. „Chodím sice na vysokou, ale ani nevím, proč se s tím otravuju.“

Na vysokou, pomyslel si Homer Wells.

„Candin táta loví humry,“ vysvětloval Wally, „ale ona taky chce jít na vejšku.“

Humry! Opakoval v duchu Homer Wells. Na dně moře!

Z úpatí kopce na ně zamávala sestra Angela.

„Ta paní z Damariscotty je už připravená!“ zavolala na Homera Wellse.

„Musím teď jít k porodu,“ omluvil se Homer Wallymu.

„Páni,“ vydechl Wally. Zdálo se, že se mu ze stráně nechce. „Myslím, že zůstanu tady. Radši nechci nic slyšet,“ dodal s milým, zahanbeným úsměvem.

„Ono při tom nebývá moc křiku,“ uklidňoval ho Homer; v tu chvíli však nemyslel na Damariscotťanku, ale na Candy. Vzpomněl si na škrábavý zvuk kyrety, leč takových podrobností se rozhodl svého nového přítele ušetřit.

Nechal Wallyho na návrší a klusal vstříc sestře Angele; jen jednou se na Wallyho ohlédl a zamával mu. Chlapec v jeho věku! A stejně velký jako on! Byli stejně vysocí, i když Wally měl větší svaly – díky sportování, jak uhodl dr. Larch. Má hrdinskou postavu, pomyslel si dr. Larch, vzpomínaje na hrdiny, kterým se snažil pomáhat za první světové války ve Francii. Štíhlí a svalnatí, tak vypadali hrdinové – a prostřílení jako řešeta, vzpomínal Wilbur Larch. Ani nevěděl, proč mu Wallyho postava tohle všechno připomíná.

A co Wallyho tvář? přemýšlel Wilbur Larch. Byla pohledná, jemnější než Homerova, i když i on byl pohledný. Wally měl sice mohutnější postavu, ale kosti jaksi vystouplejší – a křehčí. Ve Wallyho očích nebylo ani stopy po nějaké zlobě, jeho oči překypovaly dobrými úmysly. Tělo hrdiny a tvář… tvář dobrodince! uzavřel v duchu Larch. Odhodil stranou světlé kučeravé pozůstatky pubického ochlupení, které neskončily v pytli s odpadem a zůstaly viset na vnitřní straně Candina stehna, poblíž mírně zvednutého, ohnutého kolena. Odložil středně velkou kyretu a vzal si menší. Povšiml si, že dívčina víčka se zachvívají a sestra Edna pacientce něžně palci masíruje spánky. Děvče mělo mírně pootevřené rty; na tak mladou dívku byla pozoruhodně uvolněná a v éterovém omámení se zklidnila ještě víc. V té kráse její tváře, přemítal Larch, se zračí nevinnost. Larche to překvapilo: Candy vypadala, jako by měla být navždy nevinná i v budoucnu.

Uvědomil si, že si sestra Edna všimla, jak důkladně si dívku prohlíží; opět se sklonil, nahlédl do poševního zrcátka a malou kyretou dokončil svůj úkol.

Dobrodinec, opakoval v duchu dr. Larch. Homer potkal svého dobrodince!

Myšlenky Homera Wellse se ubíraly podobným směrem. Potkal jsem prince z Maine, říkal si. Krále Nové Anglie – a jsem pozván do jeho paláce. Po nekonečném bloumání stránkami Davida Copperfielda konečně chápal pocity mladého Davida při prvním setkání se Steerforthem. „V mých očích byl neobyčejně silnou osobností,“ vyznával se mladý Copperfield. „V měsíčním svitu na něj neshlížela ani trochu zastřená budoucnost. V zahradě, jíž jsem ve svých snech bloumal po celou noc, nezanechal jedinou stinnou šlépěj.“

„Nezastřená budoucnost,“ pomyslel si Homer Wells. Pojedu na pobřeží.

„Zatlačte,“ řekl Damariscotťance. „Je Damariscotta na pobřeží?“ zeptal se pacientky namáhavě napínající krční svaly. Tiskla pevně ruku sestry Angely ve své ruce, až jí zbělely klouby.

„Kousek od něj!“ odpověděla výkřikem a v tu chvíli vytlačila své dítě do St. Cloud’s. Lesklá hlavička spočinula přesně na zkušené Homerově pravé dlani. Spodkem dlaně hned podepřel křehký krček, levou ruku vsunul novorozenci pod zadeček a vynesl ho „ze dveří“, jak by řekl dr. Larch.

Byl to chlapec. Steerforth, tak ho Homer pojmenuje – byl to jeho druhý samostatný porod. Homer ustřihl pupeční šňůru a usmál se, když uslyšel Steerforthův zdravý křik.

Candy, která se právě probírala z éterové narkózy, uslyšela dětský pláč a zachvěla se; kdyby ji dr. Larch v tu chvíli pohlédl do tváře, možná by přece jen zahlédl nějaký příznak viny. „Holka nebo kluk?“ zeptala se nezřetelně. Slyšela ji jen sestra Edna. „Proč pláče?“ chtěla vědět Candy.

„To nic, drahoušku,“ tišila ji sestra Edna. „Už je po všem.“

„Jednou bych chtěla mít dítě,“ řekla Candy. „Opravdu ano.“

„Ale ovšem, drahoušku,“ ujistila ji sestra Edna. „Můžete jich mít, kolik jen chcete. Určitě budete mít moc krásné děti.“

„Budete mít prince z Maine!“ sdělil Candy zničehonic dr. Larch. „Budete mít krále Nové Anglie!“

No ne, ten starej kozel, pomyslela si sestra Edna – on s ní flirtuje! Její láska k Larchovi na okamžik zakolísala.

To je ale zvláštní nápad, přemítala Candy. Ani si nedovedu představit, jak budou vypadat. Myšlenky se jí na chvilku rozutekly. Proč to dítě brečí? napadlo ji. Wilbur Larch ji začal otírat a objevil další chomáček chlupů – měly úplně stejnou barvu jako opálená Candina pleť; proto je sestra Edna přehlédla. Naslouchal křiku dítěte té Damariscotťanky a umiňoval si, že nesmí být sobecký; musí Homerovi pomoci spřátelit se s tímhle mladým párem. Kradmo pohlédl na podřimující dívku. Příležitost z ní vyzařovala jasným světlem.

A lidé budou pořád jíst jablka, uvažoval – musí to být pěkný život.

Smaltovaný znak s jablkem na dveřích cadillaku – hlavně ten zlatý monogram – velmi zaujal Melony, která se konečně odhodlala k nějaké akci; rozhodla se, že jablko ze dveří ukradne, jenže si hned uvědomila, že nepůjde utrhnout. Když se na dívčí oddělení vrátila Mary Agnes – hubenýma rukama tiskla celou náruč hrnků s povidly a džbánků medu –, rozhodla se Melony, že se půjde podívat, co se to vlastně děje. Zakysle si pomyslela, jak je to typické, že na ni nic nezbylo – dokonce už ani nezahlédla ty krasavce; docela ráda by se na ně ještě podívala. Jediným pohledem zjistila, že tu není co ukrást – jenom stará kniha. Později považovala za řízení osudu, že v tu chvíli byly název knihy a jméno autora viditelné. Kniha ležela na podlaze auta, jako by ji tam někdo pohodil. Malá Doritka – to Melony nic neříkalo, ale poznala jméno Charlese Dickense, kterého Homer Wells bezmála uctíval jako hrdinu. Aniž by si uvědomila, že se jedná o první nesobecký čin v jejím životě, ukradla tu knihu – pro Homera. V tu chvíli vůbec nemyslela na to, jaký tím na něho udělá dojem, že by tím mohla v jeho očích stoupnout. Jenom si velkoryse řekla: A hele, dárek pro Sluníčko!

Znamenalo to pro ni víc, než by si byla ochotná přiznat: Homerův slib, že bez ní nikdy ze St. Cloud’s neodejde.

Potom spatřila Wallyho; vracel se ke cadillaku, mířil ke vchodu do nemocnice, ale pořád se ohlížel na stráň za sebou. V duchu tam viděl sad v době sklizně – dlouhé žebříky přistavené ke stromům, česáči byli samotní sirotci. V řadách mezi stromy ležely připravené lísky; do jedné řady traktor zatáhl plochý valník, již vrchovatě naložený jablky. Zdálo se, že se urodilo.

Jenže kde by vzali traktor? zamyslel se Wally. Zakopl, ale udržel rovnováhu a rozhlédl se, kudy má jít – támhle, k opuštěnému cadillaku. Melony už byla pryč. Ztratila odvahu. Když si představila, že by se s tím pěkným mladíkem ocitla o samotě, nebyla si jistá, zda by byla schopná snést jeho lhostejnost. Kdyby ho její přítomnost viditelně polekala, to by Melony nevadilo; docela ji bavilo, jak dokáže některé lidi šokovat. Ale nesnášela pomyšlení, že by si jí třeba ani nevšiml. A kdyby jí nabídl džbánek medu, křápla by ho s ním do palice. Mně nikdo žádnej med kolem huby mazat nebude, pomyslela si – Malou Doritku si mezitím zastrčila pod košili, k bušícímu srdci.

Přešla vozovku mezi chlapeckým a dívčím oddělením a po téže vozovce v tu chvíli stoupal k nemocnici přednostův zástupce. Nejdřív ho nepoznala – byl totiž skvěle vyšňořen. Pro Melony to vždycky byl jen obyčejný trouba v modrákách, protivný všetečka, který ze sebe dělá důležitého a při tom vykonává to nejhloupější zaměstnání, jaké si Melony dovedla představit: dívá se, jak vlaky přijíždějí, a potom zase kouká, jak odjíždějí. Opuštěnost nádraží Melony deprimovala. Vyhýbala se mu. Tam mělo smysl jít jen z jednoho důvodu: aby člověk odjel. Ale stát tam celý den a představovat si, že odjíždím – může být vůbec něco smutnějšího či hloupějšího? A tenhle buran se sem teď hrne; na tváři výsledek celoročního úsilí o vypěstění kníru, vystrojený jako do plesu – ale ne, uvědomila si Melony: oblékl se na pohřeb.

Bylo to tak. Ten jednoduchý, leč ctižádostivý mládenec, oslněn bílým cadillakem, dospěl k názoru, že si místo šéfa stanice zajistí pro sebe jen tehdy, vzdá-li patřičným, mužným způsobem úctu zesnulému přednostovi. Z dr. Larche měl sice hrozný strach a těhotné ženy v něm vyvolávaly utajované pocity; avšak usoudil, že dostavit se k uctivé návštěvě sirotčince, kde spočívalo přednostovo tělo, je sice nepříjemnou, leč nezbytnou součástí rituálu nabytí dospělosti. Ještě ke všemu si malé děti v mysli spojoval s pachem zvratků, při kterém se mu dělalo zle. Do sirotčince tedy přišel veden nezvyklou odvahou, která jeho přihlouplé, mladé tváři dodávala vzezření téměř dospělého člověka – až na to hedvábné chmýří stínící jeho horní ret, jež všechno jeho úsilí vypadat a tvářit se jako chlap činilo směšným. Stoupal do kopce obtěžkán katalogy; přednosta je už nebude potřebovat a jeho zástupce si pomyslel, že by se dr. Larchovi mohl zavděčit, když je přinese jako dárek – či jako smírnou oběť. Nezabýval se úvahami, co si Wilbur Larch počne s osivem a prádlem či jak starý doktor zareaguje na zvěsti ohledně nebezpečí, jež ohrožuje duše – jeho vlastní i množství těch dalších, neposedných.

Ze všech sirotků zástupce přednosty nejvíc nesnášel Homera a Melony. Homera proto, že mu jeho vážnost dodávala sebejistý, dospělý zjev, o jaký zástupce marně usiloval, a Melony proto, že se mu posmívala. A právě teď, aby to všechno bylo ještě horší, se objevila Melony – postavila se mu do cesty.

„Co to máš pod nosem? Plíseň?“ zajímala se Melony. „Asi by sis to měl umejt.“ Byla větší než zástupce, zvlášť teď, když stála na svahu výš než on. Snažil se nevšímat si jí.

„Přišel jsem se podívat na to tělo,“ prohlásil důstojně – kdyby měl jen za mák rozumu, uvědomil by si, že v hovoru s Melony je to moc špatně volená formulace.

„A nechceš vidět moje tělo?“ dotírala Melony. „Nedělám si srandu,“ dodala, když si všimla, jak je bezradný a vyděšený. Melony vždycky instinktivně využila každé převahy, ale chápala, že tohle by bylo až příliš snadné vítězství, a smilovala se nad ním. Bylo jí jasné, že zástupce přednosty je schopen zůstat stát uprostřed silnice, dokud by nepadl únavou, a tak jen ustoupila stranou a prohodila: „Dělala jsem si srandu.“

Celý zrudlý klopýtal dál ve chvíli, kdy už téměř zašel za roh chlapeckého oddělení, zavolala za ním: „To by ses nejdřív musel voholit, než bych tě nechala“ Mírně se zapotácel, až se Melony podivovala dosahu své moci, zašel za roh a ocitl se tváří v tvář zářícímu cadillaku – který omylem považoval za bílý pohřební vůz. Kdyby se v tu chvíli rozezněl nebeský chór, zástupce by byl padl na kolena a rozházel katalogy kolem sebe. Stejnou zář, jaká vycházela z cadillaku, vydávaly i světlé vlasy toho silného mladíka: řidiče pohřebního vozu. Při představě, jakou má ten mládenec zodpovědnost, pocítil zástupce přednosty záchvěv uctivé hrůzy!

Opatrně přistoupil k Wallymu. Wally se opíral o cadillac, kouřil cigaretu a pořád usilovně dumal nad zřízením jabloňového sadu v St. Cloud’s. Zástupce přednosty, vyhlížející jako nějaký morbidní poskok majitele pohřebního ústavu, Wallyho překvapil.

„Přišel jsem se podívat na tělo,“ prohlásil zástupce.

„Na tělo?“ opakoval Wally. „Na jaké tělo?“

Zástupce přednosty téměř ochromil pocit strachu, že se nějak ztrapní. Představoval si, že svět se jenom hemží nejrůznějšími, jemu zcela neznámými pravidly správného chování zřejmě bylo netaktní zmiňovat se o těle zemřelého právě před člověkem, jenž má za úkol mrtvého bezpečně odvézt.

„Tisíckrát pardon!“ vyhrkl zástupce – to jednou někde četl.

„Tisíckrát co?“ Wally se zatvářil polekaně.

„Jak bezohledné ode mě,“ ukláněl se zástupce a sunul se ke dveřím nemocnice.

„Někdo snad zemře?“ otázal se úzkostlivě Wally, ale zástupci se již podařilo vklouznout do dveří, honem se schoval za rohem a uvažoval, co dál. Očividně urazil choulostivé, zjemnělé city toho řidiče pohřebáku. Je to delikátní záležitost, říkal si zástupce a snažil se uklidnit. Jakou chybu udělám příště? Krčil se v koutě, čichal pach éteru, který se sem táhl z blízké lékárny, a netušil, že tělo, na které se přišel „podívat“ se nachází necelých patnáct stop od něj. Pomyslel si, že asi ucítí i malé děti – teď bylo slyšet, jak jedno řve. Představoval si, že při rození dětí mají ženy nohy natažené do výšky, chodidly ke stropu tahle vize ho přišpendlila do kouta haly. Cítím krev! zazdálo se mu. Snažil se zahnat paniku. Přilnul ke stěně jako omítka – dokonce i Wally ho přehlédl, když vešel do nemocnice; byl celý vylekaný, že někdo zemřel. Wally vstoupil do lékárny, jako by ho tam přitahoval pach éteru – ale okamžitě ucítil, jak se mu zase dělá špatně. Omluvil se přednostovým nohám.

„Ach, promiňte,“ zašeptal a couval zpátky do haly.

Zaslechl, jak sestra Angela rozmlouvá s Candy, která už si dokázala sednout. Wally k nim vpadl, ale výraz úlevy – když viděl, že Candy není tou osobou, o jejíž smrti se tu doslechl – sestru Angelu tak dojal, že se na něj pro jeho všetečnost ani nerozzlobila.

„Jen pojďte dál,“ vybídla Wallyho, a pokračovala svým nejlepším nemocničním hlasem v první osobě množného čísla. „Už se cítíme mnohem lépe,“ sdělila mu sestra Angela. „Ještě nám není úplně do skoku, ale už umíme docela pěkně sedět – že ano?“ otázala se Candy, která jí odpověděla úsměvem. Candy očividně měla hroznou radost, že vidí Wallyho, a sestra Angela vycítila, že by je měla nechat o samotě. V St. Cloud’s se nestávalo často, aby se v tomhle operačním sále sešel celý pár; sestru Angelu překvapilo a také potěšilo vidět zde muže a ženu, kteří jeden druhého milují. Uklidím tu později, rozhodla se. Nebo požádám Homera, aby to udělal.

Homer si povídal s dr. Larchem. Sestra Edna odvedla tu paní z Damariscotty zpátky na lůžko v porodnici a doktor Larch prohlížel dítě, jemuž Homer pomohl na svět – mladého Steerforthe (Larch mu to jméno hned zkritizoval, protože ve Steerforthově postavě byl kus ničemnosti nebo si snad už Homer tu pasáž nepamatuje? A navíc ta smrt utonutím podle dr. Larche je to spíš cejch než jméno). Ale o Steerforthovi už nemluvili.

„Wally říkal, že by to trvalo jen pár dnů,“ vykládal Homer Wells. „Asi budeme muset naložit vůz. Bude to čtyřicet stromů. A já bych chtěl vidět pobřeží.“

„Samozřejmě že musíš jet, Homere – je to veliká příležitost,“ odvětil dr. Larch. Šťouchl Steerforthe prstem do bříška, potom ho přiměl, aby mu stiskl ručkou jeden prst, a ještě mu posvítil malou svítilnou do očí.

„Budu pryč jenom dva dny,“ dodal Homer Wells.

Wilbur Larch potřásl hlavou; Homera nejdřív napadlo, že se Steerforthem není něco v pořádku. „Možná jenom dva dny, Homere,“ pronesl dr. Larch. „Měl bys být připraven té situace využít, neměl by sis ji nechat utéct – jen za dva dny.“

Homer zůstal na dr. Larche koukat, ale Larch právě mžouravě nahlížel Steerforthovi do uší. „Jestli ses těm dvěma mladým zalíbil, Homere, a oni se líbí tobě… inu,“ pokračoval dr. Larch, „myslím, že se uvidíš i s jejich rodiči, a když se i jim budeš líbit… tedy, vlastně…“ blábolil dr. Larch, „asi by ses měl snažit zalíbit se i jejich rodičům.“

Na Homera, který na něj civěl, se ani nepodíval. Dr. Larch zkoumal konec zavázané pupeční šňůry a Steerforth brečel a brečel.

„Oba dva, myslím, víme, že by ti prospělo odjet na delší dobu než na dva dny, Homere,“ vysvětloval dr. Larch. „Rozumíš mi, není řeč o adopci, mluvím jen o tom, že máš možnost najít si práci na léto – pro začátek. Mohli by ti poskytnout příležitost, jak zůstat pryč déle než jen dva dny – nic víc neříkám –, když se ti bude chtít.“ Dr. Larch pohlédl na Homera; upřeně se zahleděli jeden na druhého.

„Jasně,“ řekl konečně Homer.

„Samozřejmě se může stát, že se už po dvou dnech budeš chtít vrátit!“ dodal Larch s nucenou bodrostí – ale teď už se jeden na druhého nedívali; na takovou možnost nechtěli ani pomyslet. „V tom případě,“ řekl Larch, umývaje si ruce, „víš, že jsi tu vždycky vítán.“ Vyšel z místnosti a Homera s dítětem tam nechal – opět se vytratil příliš rychle, než aby mu Homer stačil povědět, jak ho má rád. Zástupce schoulený u zdi se díval, jak Wilbur Larch zavedl sestry Angelu a Ednu do lékárny.

Je možné, že navzdory přednostově přítomnosti éterem nasáklá atmosféra lékárny připadala Wilburu Larchovi uklidňující a pomohla mu vysvětlit svým loajálním sestřičkám, co bylo třeba.

„Musíme dát dohromady všechno, co máme,“ prohlásil Wilbur Larch. „Chtěl bych, aby ten kluk měl tolik peněz, kolik seženeme, a všechno jen trochu slušné oblečení, co se najde.“

„Jen na dva dny, Wilbure?“ divila se sestra Edna.

„Kolik peněz bude chlapec potřebovat na dva dny?“ otázala se sestra Angela.

„Je to pro něj příležitost, copak to nechápete?“ naléhal dr. Larch. „Nemyslím si, že se vrátí za dva dny. Doufám, že se nevrátí – aspoň ne tak brzy,“ dodal Wilbur Larch, kterého bolelo srdce, což mu připomnělo, že na něco zapomněl: povědět Homerovi, že má slabé srdce. Jak mu to teď vysvětlí? Kdy a kde?

Prošel halou, podívat se, jak se Candy zotavuje. Věděl, že chtějí s Wallym odjet co nejdřív; mají před sebou dlouhou cestu. A jestliže mě Homer má opustit, uvažoval Wilbur Larch, ať si radši pospíší – i když po dvaceti letech, uvědomoval si dr. Larch, se i těžko dá mluvit o nějakém spěchu. Dr. Larch si přál, aby Homer odjel rychle, hned teď, hlavně protože potřeboval zjistit, jestli to on sám vůbec dokáže překonat.

Nejspíš ne, pomyslel si. Prozkoumal krvavé skvrny na sterilní vložce – zatímco Wally se zahleděl nejdřív na strop, pak na své ruce a potom na podlahu. „Jde to výborně,“ ujistil Larch Candy. Byl by ji upozornil, že v případě křečí jí Homer může poradit nebo i zkontrolovat případný rozsah krvácení, ale nechtěl Homera zatěžovat takovou odpovědností. Kromě toho v tu chvíli dr. Larch nebyl schopen vyslovit Homerovo jméno.

„Oni si berou tebe?“ zeptal se Curly Day, když viděl, že si Homer balí věci.

„Mě nikdo neadoptoval, Curly,“ odvětil Homer. „Za dva dny jsem zpátky.“

„Oni si berou tebe!“ opakoval Curly Day a vypadal při tom tak zdrceně, že se Homer musel odvrátit.

Dr. Larch byl sice jen historik amatér, nicméně velmi dobře věděl, jakou sílu má informace získaná nepřímou cestou. Proto o Homerově nemocném srdci pověděl Candy a Wallymu. Nejen že pro Larche bylo snazší lhát jim, než obelhat Homera, ale také byl přesvědčen, že tím jeho lež časem získá na důvěryhodnosti.

„Nikdy mu nedovolím někam odjet – dokonce ani na dva dny ne –, aniž bych někomu pověděl aspoň něco málo o jeho stavu,“ vykládal dr. Larch Candy a Wallymu. Úžasné slovo: stav. Když je vysloví lékař, je jeho účinek vskutku překvapivý. Candy jako by náhle zapomněla, že právě absolvovala potrat, a Wallymu se do tváří vrátila barva. „Jde o jeho srdce,“ vysvětloval Wilbur Larch. „Jemu jsem o tom neřekl, protože nechci, aby si dělal starosti. Je to přesně takový stav, který by právě starosti mohly zhoršit,“ bulíkoval dr. Larch ta dvě dobrosrdečná neviňátka, jež hltala každé jeho slovo.

„Hlavně se nesmí vyčerpávat, žádné divočení, žádné šoky,“ varoval Wilbur Larch ve snaze vykreslit přesný obraz člověka, který si prostě musí dávat pozor – a vystříhat se nebezpečí. Larch svému nejmilejšímu sirotkovi vykonstruoval anamnézu, o níž věřil, že mu zajistí bezpečí. Uvědomoval si, že přesně totéž by učinil pro svého syna každý otec – pokud by se mu podařilo syna přesvědčit, že je to pravda.

Homer Wells v tu chvíli nebyl schopen vykonstruovat nic, čím by uchlácholil Curlyho Daye, jenž vzlykal na hromadě polštářů a přikrývek.

„Na co ty potřebuješ, aby tě adoptovali?“ brečel Curly. „Dyť už jsi skoro doktor!“

„Je to jenom na dva dny,“ opakoval Homer Wells, avšak jeho slib s každým opakováním ztrácel na věrohodnosti.

„Voni si berou tebe! To snad ne!“ vzlykal Curly Day.

Přišla sestra Angela a usedla k Homerovi na Curlyho postel. Společně shlíželi na štkající hromádku pod pokrývkou.

„Je to jenom na dva dny,“ řekla nejistě sestra Angela.

„Doktor Larch povídal, že nás prej Homer má chránit!“ plakal Curly. „Pěknej vochránce!“

Sestra Angela Homerovi pošeptala, že když on zaskočí uklidit operační stůl, ona tu posedí s Curlym, dokud se trochu nevzpamatuje; nechtěla ten stůl uklízet, protože ti dva milí mladí lidé potřebovali být sami. „Zdálo se mi, že tvým přátelům je spolu moc dobře,“ šeptala Homerovi sestra Angela. Mým přátelům! opakoval v duchu. Je to možné? Opravdu budu mít přátele?

„Ty nejsi nejlepší, Homere,“ křičel pod dekou Curly.

„Jasně,“ řekl Homer; zkusil Curlyho pohladit, ale ten pod jeho dotykem ztuhl a zatajil dech. „Nashle, Curly,“ rozloučil se Homer.

„Zrádče!“ vykřikl Curly Day. Zdálo se, že pak rozpoznal dotyk sestry Angely. Jeho napjaté tělíčko se uvolnilo a on se poddal vytrvalému pláči.

Sestře Edně se konečně podařilo utišit plačícího Steerforthe nebo možná jen vydržela víc než on. Novorozenec nyní spočíval v náručí sestry Edny umytý, oblečený a na pokraji spánku. Sestra Edna se postarala, aby vypil dostatečné množství umělé výživy, a teď ho tedy uložila do postele a dokončila úklid na sále, kde přišel na svět. Potáhla operační stůl čistým prostěradlem a právě leštila zářivě čisté třmeny, když do místnosti vpadl dr. Larch. Přes rameno měl přehozenou ztuhlou přednostovu mrtvolu jako mírné prohnuté prkno.

„Wilbure!“ zvolala sestra Edna káravě. „Měl jste požádat Homera, aby vám s tím pomohl.“

„Je na čase, abych se naučil vystačit si bez Homera,“ odtušil Larch stroze a svalil přednostu na operační stůl. Ach bože, povzdechla si sestra Edna, zase ho bere zuřivá.

„Nevíte, kde by mohly být nůžky na sternum?“ zeptal se dr. Larch.

„Myslíte kleště?“

„Jsou to nůžky,“ opravil ji. „Tak ho zatím svlékněte – já se zeptám Homera.“

Homer zaklepal na dveře a vstoupil do místnosti, kde se právě Candy oblékala s neobratnou Wallyho pomocí. Zrovna se o něj vstoje opírala, byl to podivně slavnostní postoj – Homer měl pocit, jako kdyby právě dokončili soutěžní tanec a čekali na potlesk rozhodčích.

„Už můžeš být klidná,“ ubezpečil ji Homer Wells, i když mu dělalo potíže podívat se Candy do očí. „Možná byste si mohli vyjít na čerstvý vzduch. Já budu hned hotov, jenom uklidím stůl.“ Rozpačitě, jako kdyby ho to napadlo až právě teď, se ještě zeptal: „Cítíš se dobře, že ano?“

„Ale ano.“ Střelila po Homerovi rychlým pohledem a konejšivě se usmála na Wallyho.

Vtom se objevil dr. Larch a zeptal se Homera, kde jsou nůžky na sternum.

„U Kláry,“ odpověděl Homer. „Omlouvám se,“ dodal spěšně. „Vzal jsem si je, protože jsem myslel, že je budu potřebovat při pitvě. Toho plodu,“ upřesnil.

„Při pitvě plodu nůžky na sternum nepotřebuješ,“ namítl dr. Larch.

„Já vím – vzal jsem na to obyčejné nůžky,“ odpověděl Homer s vědomím, že slova jako „plod“ nebo „pitva“ dopadají na Wallyho a Candy jako krvavé krůpěje. „Zajdu vám pro ně,“ nabídl se dr. Larchovi.

„Ne, dokonči svou práci tady,“ odmítl Larch. „Vy dva byste měli jít na vzduch,“ obrátil se k Wallymu a Candy, kteří jeho slova pochopili jako pokyn – jímž také byla. Vyšli z operačního sálu. Cestou po chodbě k venkovním dveřím by objevili v koutě přikrčeného zástupce přednosty, jenže toho tak rozrušil pohled na dr. Larche, jak vynáší z lékárny na rameni přednostovu mrtvolu, že se opatrně pokusil to znepokojivé zjevení sledovat. Byl tak vystrašený, že odbočil v nesprávném místě a ocitl se v lékárně. Ve chvíli, kdy Wally odváděl Candy ven, právě zíral na zablácené prostěradlo v nohách lůžka.

„Když víte určitě, že to bylo srdce,“ vyptával se dr. Larche Homer Wells, „proč tak pospícháte s pitvou?“

„Potřebuju něco dělat,“ opáčil dr. Larch a jeho samotného překvapil potlačovaný hněv, čišící z těch slov. Mohl Homerovi odpovědět, že ho má velmi rád a že ve chvíli, kdy se Homer chystá odjet, se potřebuje něčím důkladně zaměstnat. Mohl se Homeru Wellsovi přiznat, že by se ze všeho nejradši položil na svou postel v lékárně a dopřál si pár kapek éteru, jenže to nemohl dost dobře provést, dokud mu lůžko zabíral přednosta. Nejraději by Homera Wellse objal a políbil, avšak mohl jen doufat, že Homer chápe, nakolik je pro dr. Larche a jeho sebeúctu důležité dokonalé sebeovládání. A tak neřekl nic a vydal se pro nůžky na sternum.

Homer vydrhl operační stůl dezinfekčním roztokem. Zavázal pytel s odpadky a vtom si všiml, že mu na nohavici zůstal viset téměř průsvitný, světlý chomáček pubického ochlupení – čisté, drobné kadeře Candiných velice jemných chloupků se mu zachytily na koleně. Zvedl je v ruce proti světlu a pak je zastrčil do kapsy. Sestra Edna svlékala přednostu a plakala. Dr. Larch ji a sestru Angelu upozornil, že Homerův odjezd nesmí provázet žádný virvál a srdcervoucí loučení – Candy a Wally nesmějí mít ani tušení, že by snad Homer Wells mohl mít v úmyslu zůstat pryč déle než dva dny.

„Vůbec nic,“ zdůraznil dr. Larch. Ani ho neobejmu, nepolíbím, říkala si v duchu uplakaná sestra Edna. Její slzy nikterak neovlivnily přednostův výraz, jehož obličej strnul ve vyděšené grimase. Sestra Edna si přednosty vůbec nevšímala. Myslela jen na svůj žal z toho, že při loučení s Homerem Wellsem nesmí dát najevo žádné city.

„Musíme se tvářit, že nás jeho odjezd vůbec nevzrušuje,“ přikázal dr. Larch. „A basta.“

Nevzrušuje, pomyslela si sestra Edna. Když do místnosti vkráčel dr. Larch s nůžkami na sternum, byl už přednosta jen v ponožkách.

„Nepřeji si žádný pláč,“ oslovil ji přísně. „Chcete všechno prozradit?“ Strhla přednostovi ponožky z nohou, hodila je po dr. Larchovi a nechala ho s mrtvolou o samotě.

Homer Wells si důkladně prohlédl operační stůl – naposledy. Chomáč Candiných chloupků přemístil z kapsy do náprsní tašky a ještě jednou přepočítal peníze, které dostal od dr. Larche. Dělalo to skoro padesát dolarů.

Vrátil se do chlapecké ložnice; sestra Angela ještě seděla na lůžku u vzlykajícího Curlyho Daye. Políbila Homera, aniž by na okamžik přestala rukama laskat přes pokrývku Curlyho zátylek. Homer ji políbil a beze slova vyšel ven.

„Nemůžu uvěřit, že si vybrali jeho,“ zamumlal plačtivě Curly Day.

„On se vrátí,“ zašeptala sestra Angela chlácholivě. Náš Homer, pomyslela si – vím, že se vrátí. Což snad neví, kam patří?

Sestra Edna, hledající ztracenou rovnováhu, vstoupila do lékárny a tam narazila na roztřeseného zástupce přednosty.

„Mohu vám nějak pomoci?“ otázala se sestra Edna a rychle se vzpamatovala.

„Přišel jsem se podívat na tělo,“ zahuhňal zástupce.

Z protější strany haly sestra Edna slyšela povědomé cvakání nůžek na sternum, otvírajících přednostovu hruď. Pochybovala,že by zástupce stál o pohled na tělo v jeho současné podobě. A tak odpověděla: „Dr. Larch ještě neskončil s pitvou.“

„Přinesl jsem dr. Larchovi nějaké katalogy,“ řekl zástupce a podal jí pomuchlanou hromadu.

„No ne, děkuji vám,“ odvětila, ale mladý paňáca v pohřební ústroji pořád nejevil žádné známky, že by se chystal k odchodu. Možná ho rozptyloval zápach éteru. „Chcete si počkat?“ zeptala se ho sestra Edna. Vykulil na ni oči. „Abyste si mohl prohlédnout to tělo,“ připomněla mu. „Mohl byste počkat v kanceláři sestry Angely.“ Vděčně přikývl a sestra Edna mu ukázala cestu přes halu. „Jsou to poslední dveře vpravo,“ dodala. „Udělejte si pohodlí.“

Poté, co se zbavil břemene přednostových katalogů, vykročil zástupce ke kanceláři sestry Angely lehčím, uvolněnějším krokem. Potěšilo ho, že má na vybranou, kam se posadí. Pochopitelně si nevybere tu židli za stolem u psacího stroje; avšak byla tu dvě nízká, pohodlná křesílka před stolem a psacím strojem. V těchto křeslech sedávali potenciální pěstouni při pohovorech. Byla každé jiné a potahy měla z kašmírové vlny; zástupce si vybral to nižší, s hlubším čalouněním. Tohoto rozhodnutí však začal litovat, jakmile si uvědomil, jak je to křeslo nízké. Měl pocit, že na něj v té stísněné kanceláři všechno výhružně shlíží. Kdyby dr. Larch usedl na svou židli k psacímu stroji, byl by nad zástupcem v křesle vysoko vyčníval.

Zástupce si všiml, že na psacím stroji leží nějaký smaltovaný kastrol nebo podnos, ale seděl tak nízko, že neviděl na jeho obsah. Přes okraj laboratorního podnosu přečnívaly dvě drobné ručky, avšak zástupce přednosty z nich mohl zahlédnout jenom konečky prstů mrtvého dítěte z Three Mile Falls. Nikdy v životě žádný plod neviděl, ani novorozence ne; vůbec si neuměl představit, jak malé mohou být takové prstíky. Rozhlížel se ze své nepohodlné, zapadlé pozice po celé místnosti, ale stále se očima vracel ke konečkům prstů čouhajícím přes okraj laboratorního podnosu. Nemohl uvěřit, že to, co vidí, jsou doopravdy prsty.

Ať je to co chce, říkal si, vypadá to jako prsty.

Postupně se o ostatní věci v místnosti přestal zajímat. Zíral upřeně na konečky prstů a cosi uvnitř mu radilo: Vstaň a podívej se, co to je. Ale v jeho mysli bylo i cosi jiného, co tisklo jeho tělo do hloubi lenošky a drželo ho tam nesmírnou silou.

Nemohou to být prsty. Dumal o tom, upřeně na ně hleděl a pořád zůstával v křesle.

Sestra Edna měla chuť dr. Larchovi poradit, aby aspoň pro jednou dal průchod svým citům – měl by Homeru Wellsovi povědět, co k němu cítí – ale místo toho jen klidně stála ve dveřích operačního sálu a naslouchala. V přednostově hrudi to ještě několikrát zapraskalo. Nepůsobilo to na ni nijak odpudivě – sestra Edna byla profesionálka – a z přesné úsečnosti jednotlivých křupnutí pochopila, že se dr. Larch rozhodl zkrotit své city prací. Je to jeho rozhodnutí, pomyslela si. Vyšla ven, podívat se, jak se daří těm dvěma mladým.

Mladík dělal to, co obyčejně takoví mladí muži dělávají, když nahlížejí pod kapoty svých vozů, a dívka odpočívala pololežíc na rozměrném zadním sedadle cadillaku. Střechu nechali staženou. Sestra Edna se naklonila nad Candy a pošeptala jí: „Jste hezká jako obrázek!“ Candy se vřele usmála. Sestra Edna si všimla, jak je to děvče vyčerpané. „Poslyšte, drahoušku, kdybyste měla nějaké starosti ohledně krvácení, nestyďte se,“ radila jí sestra Edna diskrétně, „nebo kdyby se dostavily nějaké větší křeče, promluvte si s Homerem. Slibte mi, že se nebudete stydět, drahoušku. Hlavně kdybyste dostala horečku – slibte mi to,“ prosila sestra Edna.

„Slibuju.“ Candy se začervenala.

Melony namáhavě cosi vpisovala do Malé Doritky, kterou ukradla pro Homera, když uslyšela, jak nahoře v koupelně Mary Agnes zvrací.

„Drž hubu!“ křikla Melony, ale Mary Agnes dávila dál. Spořádala dva hrnky rosolu, džbánek medu a ještě hrnek povidel. Měla dojem, že se jí udělalo špatně po tom medu.

Smoky Fields už se pozvracel. Snědl obsah všech svých hrnků a také hrnku jednoho z malých Walshů. Teď ležel v posteli jako Lazar a poslouchal, jak Curly Day brečí a sestra Angela mu domlouvá a domlouvá.

HOMERU „SLUNÍČKU“ WELLSOVI

ZA TVŮJ SLIB

napsala Melony. Vykoukla z okna, ale venku se nic nedělo. Ještě nebyla tma; ještě nepřišel čas pro ty dvě ženské, co je ráno viděla přicházet, aby se vydaly s kopce k vlaku – a bůhvíkam dál.

S LÁSKOU MELONY

doplnila Melony, zatímco Mary Agnes znovu začala chroptět a dávit.

„Ty prase mrňavý, pitomý!“ zaječela Melony.

Homer Wells přišel na operační sál ve chvíli, kdy se dr. Larchovi podařilo odkrýt přednostovo srdce. Larche nepřekvapilo, že neobjevil žádné příznaky srdeční choroby, žádnou odumřelou svalovou tkáň („Nebyl to infarkt,“ utrousil k Homerovi, aniž by zvedl hlavu) –, zkrátka že bylo srdce úplně nepoškozené.

„Přednosta měl srdce zdravé,“ oznámil Homeru Wellsovi dr. Larch. Přednostu nesrazil k zemi „těžký“ srdeční záchvat, jak se původně Larch domníval. Zdálo se, že jenom došlo k velmi náhlé změně srdečního rytmu. „Arytmie, řekl bych,“ sdělil Homerovi dr. Larch.

„Prostě se mu jen tak zastavilo srdce, jo?“ divil se Homer Wells.

„Myslím, že utrpěl šok nebo ho něco vyděsilo,“ mínil Wilbur Larch.

Tomu Homer Wells dokázal uvěřit – stačilo se podívat na přednostův obličej. „Jasně,“ přikývl.

„Samozřejmě je možné, že by to mohla být i krevní sraženina v mozku,“ přemítal Wilbur Larch. „Kde bych ji měl hledat?“ zeptal se Homera jakoby nic.

„V mozkovém kmeni,“ odpověděl Homer.

„Správně,“ pravil Wilbur Larch. „Hodnej kluk.“

Když Homer Wells spatřil přednostův odhalený mozkový kmen, usoudil, že je dr. Larch dostatečně zaměstnán – oběma rukama –, aby mu Homer mohl bez rizika povědět, kvůli čemu přišel.

„Mám vás rád,“ řekl Homer Wells. Věděl, že musí hned odejít – dokud ještě je schopen najít dveře –, a měl se k odchodu.

„Já tebe taky, Homere,“ odvětil Wilbur Larch a v příští minutě či dvou by žádný krevní chuchvalec v mozkovém kmeni nenašel, ani kdyby tam byl. Pak uslyšel Homerovo „Jasně“ a zvuk zavírajících se dveří.

Když se mlha rozptýlila a on opět zřetelně viděl na mozkový kmen, žádná sraženina tam nebyla.

„Arytmie,“ opakoval si v duchu Wilbur Larch. A dodal: „Jasně.“ Jako by hovořil za Homera Wellse. Dr. Larch odložil nástroje a dlouze rukama sevřel okraj operačního stolu.

Homer Wells vyšel ven, uložil si tašku do kufru, usmál se na Candy na zadním sedadle a pomohl Wallymu zvednout stahovací střechu. Za chvíli bude tma, kdyby nechali střechu dole, byla by Candy vzadu zima.

„Na shledanou za dva dny,“ loučila se s Homerem až příliš hlasitě sestra Edna.

„Za dva dny,“ opakoval Homer Wells až příliš tiše. Letmo ho políbila na tvář a on ji poplácal po ruce. Sestra Edna se pak otočila a poklusem zamířila ke vchodu do nemocnice. Zdálo se, že na Wallyho i na Candy udělalo dojem, jak rychle se ta paní pohybuje. Jakmile vešla dovnitř, zamířila sestra Edna do lékárny a vrhla se na lůžko; měla sice měkké srdce, ale silný žaludek – bylo jí jedno, že na té posteli větší část dne ležela přednostova mrtvola a že je prostěradlo zablácené od jeho bot.

Dr. Larch se ještě pořád držel operačního stolu, když uslyšel, jak zástupce přednosty křičí. Zaznělo jen jediné zaječení, ale po něm dlouhá série kňučivých zvuků. Homer, Candy a Wally výkřik neslyšeli. Wally právě nastartoval vůz.

Zástupce čekal nesmírně dlouho, než se konečně odhodlal vstát z hluboké, nízké lenošky. Ne že by toužil prohlížet si obsah bílého laboratorního podnosu zblízka, ale ty prstíčky mu nedaly pokoj, cítil, jak ho k podnosu cosi táhne, až se mu nakonec odhalil pohled na otevřený plod a on (stejně jako předtím Curly Day) si ucvrnkl do kalhot. Zaječel, protože zjistil, že ho neposlouchají nohy; z kanceláře sestry Angely nedokázal vyjít jinak, než po čtyřech. Plazil se po chodbě a kňučel při tom jako spráskaný pes. U dveří operačního sálu se mu do cesty postavil dr. Larch.

„Co je to s vámi?“ vyjel na zástupce zostra.

„Přinesl jsem jeho katalogy!“ vymáčkl ze sebe zástupce, pořád ještě na všech čtyřech.

„Katalogy?“ opakoval s viditelným znechucením Larch. „Vstaňte, člověče! Co je s vámi?“ Popadl vyjeveného zástupce v podpaží a celého roztřeseného ho postavil na nohy.

„Chtěl jsem si jen prohlédnout tělo,“ protestoval ochable zástupce.

Wilbur Larch pokrčil rameny. Co vlastně lidi na smrti tak fascinuje? divil se v duchu, ale ustoupil stranou a uvedl zástupce na operační sál, kde ležel všem na očích mrtvý přednosta s odkrytým srdcem a mozkovým kmenem.

„Náhlá změna srdečního rytmu,“ vysvětloval Wilbur Larch. „Něco ho vyděsilo k smrti.“ Pro zástupce nebylo vůbec těžké si představit, že se člověk může vyděsit k smrti, i když se mu zdálo, že přednosta vypadá spíš jako by ho přejel vlak – nebo se stal obětí stejného zloducha, který má na svědomí to odporné děcko tam na psacím stroji.

„Děkuji vám,“ špitl zástupce dr. Larchovi a vyběhl ze dveří na chodbu a pak ven tak rychle, že hluk jeho kroků vyrušil sestru Ednu z pláče; předtím jí její vlastní vzlyky zabránily uslyšet zástupcovo zaječení a následné kňourání.

Dr. Larch seděl na svém obvyklém místě u psacího stroje pohled na plod, rozpitvaný Homerem Wellsem ho ani v nejmenším nerušil. Možná i uvítal, že tu Homer nechal něco, čemu bude třeba se věnovat – práci, hodně práce, dejte mi spoustu práce, opakoval si v duchu Wilbur Larch. Než se úplně setmělo, naklonil se a rozsvítil stolní lampu. Potom se opět zvrátil do opěradla židle, na které už strávil tolik večerů. Zdálo se, že na někoho čeká. Nebyla ještě tma, ale zvenčí zaslechl houkání sovy. Poznal, že vítr od pobřeží už ustal.

Venku ještě bylo světlo, když se Melony podívala z okna a spatřila projíždějící cadillac. Z dívčího oddělení bylo vidět na okno pro spolujezdce a Melony bez obtíží poznala Homera Wellse na sedadle vedle řidiče – byl k ní obrácený bokem. Seděl strnule, jako by zadržoval dech. Opravdu ho zatajil. Kdyby ji viděl nebo – což by bylo ještě horší – kdyby s ní musel promluvit a definitivně tak potvrdit svůj útěk… věděl, že by jí nedokázal namluvit, že se vrátí za dva dny. Melony vždycky poznala lež a také poznala porušení slibu; okamžitě jí bylo jasné, že zde k porušení slibu došlo. Na okamžik zahlédla tu krásnou dívku s dlouhýma nohama na zadním sedadle auta a domyslela si, že ten hezký mladík nejspíš řídí. Delší, pátravější pohled věnovala profilu Homera Wellse. Když s bouchnutím zavřela Malou Doritku, byl inkoust ještě vlhký a její zápis se rozmazal. Mrštila knihou o stěnu, ale slyšela ji jen paní Groganová – Mary Agnes bylo ještě pořád hrozně špatně a obklopovaly ji zvuky, jež vydávala ona sama.

Melony se natáhla na postel a nepřišla ani na večeři. Paní Groganová o ni měla starost; přistoupila k Melonině lůžku a sáhla jí na čelo, které bylo rozpálené, avšak nedokázala Melony přimět, aby se něčeho napila. Melony řekla jenom: „Porušil slib!“ Později ještě dodala: „Homer Wells odešel ze St. Cloud’s.“

„Máš trochu teplotu, miláčku,“ pravila paní Groganová, ale když Homer Wells večer nepřišel předčítat Janu Eyrovou, začala si na ni dávat větší pozor. Dovolila Melony, aby toho večera předčítala děvčatům ona; Melonin hlas zněl podivně ploše a nevzrušeně. Její předčítání z Jany Eyrové paní Groganovou deprimovalo, zejména když četla tuto pasáž:

… je bláznovstvím, jestliže žena dovolí, aby v jejím srdci vzklíčila tajná láska, která, zůstane-li nevyřčenou a neopětovanou, nakonec pohltí tělo, jež ji živí…

Ona při tom ani nemrkne! všimla si paní Groganová. O nic větší úspěch nezaznamenala ani sestra Angela při předčítání Dickense na chlapeckém oddělení. Dickensovský popisný styl byl pro ni příliš namáhavý – u delších pasáží ztrácela nit, a když se musela vrátit a začít znovu od začátku, viděla, že hoši ztrácejí zájem.

Sestra Edna se snažila, jak uměla nejlépe, přednést každodenní požehnání před spaním. Dr. Larch odmítl vyjít z kanceláře sestry Angely; tvrdil, že poslouchá, jak venku houká sova, a že chce poslouchat dál. Sestra Edna pociťovala velkou nervozitu, než se odvážila pronést ono blahořečení, jehož účel především nikdy úplně nepochopila – považovala ho za jakýsi soukromý žertík mezi dr. Larchem a vesmírem. Její hlas zazněl příliš pronikavě; malého Smokyho Fieldse probudil ze sna a z Curlyho Daye vyloudil dlouhé, hlasité zavytí – potom se Curly zase normálně rozplakal.

„Dobrou noc, vy princové z Maine a králové Nové Anglie! zapípala sestra Edna. Kde je Homer? zašeptalo jí v odpověď několik hlasů, zatímco sestra Angela ve tmě dál hladila Curlyho mezi lopatkami.

Sestra Edna, kterou chování dr. Larche rozrušilo na nejvyšší míru, si dodala odvahy a zamířila do kanceláře sestry Angely. Měla v úmyslu jít rovnou dovnitř a poradit dr. Larchovi, aby si dopřál pořádnou dávku éteru a dobře se vyspal! Ale jak přicházela blíž osamělému světlu zářícímu ze dveří kanceláře, odvaha ji začala opouštět. Sestra Edna navíc nevěděla nic o pitvě mrtvého plodu, a když dosti opatrně nakoukla do kanceláře sestry Angely, příšerný pohled na rozřezaný plod jí způsobil šok. Dr. Larch seděl u psacího stroje úplně bez hnutí. V duchu sestavoval první z mnoha dopisů Homeru Wellsovi. Snažil se zmírnit svoji úzkost a zklidnit myšlenky. Prosím, buď zdráv, buď šťasten, prosím, buď opatrný, opakoval si v duchu Wilbur Larch – kolem něj houstly stíny a zavražděné děťátko z Three Mile Falls po něm prosebně vztahovalo ručky.

6.

Ocean View

První dva týdny poté, co Homer Wells opustil St. Cloud’s, se Wilburu Larchovi na stole hromadila pošta, na kterou neodpovídal, sestra Angela zápasila se stále delšími a hutnějšími souvětími Charlese Dickense (což zvláštním způsobem ovlivňovalo pozornost chlapců; viseli jí na rtech, naslouchali každému slovu a čekali, kdy zase udělá chybu) a paní Groganová trpěla při Melonině bezduchém předčítání románu Charlotty Brontëové. Ke konci sedmadvacáté kapitoly paní Groganová zaznamenala v Melonině hlase nepatrný odstín „nezlomného“ ducha Jany Eyrové.

„Dokážu se o sebe postarat,“ četla Melony. „Čím jsem osamělejší, čím méně mám přátel, čím víc musím spoléhat jen sama na sebe, tím víc si sama sebe vážím.“

Hodné děvče, pomyslela si paní Groganová, prosím, buď hodné děvče. Dr. Larchovi se svěřila, že ač ji Melonino předčítání deprimuje, bylo by dobře Melony povzbudit; měla by mít víc povinností.

Sestra Angela se nabídla, že se Dickense s radostí vzdá. Dr. Larch všechny překvapil. V době, kdy byl Homer Wells pryč už tři týdny, se dr. Larch nechal slyšet, že prý je mu ukradené, kdo, co a komu bude předčítat. Úplně se také přestal starat o požehnání před spaním, a tak sestra Edna – jakkoliv si na to nikdy úplně nezvykla – vytrvale pokračovala ve večerních zdravicích k imaginárním princům z Maine a „hodným maličkým králům Nové Anglie“.

Paní Groganovou Melonin hlas při předčítání doslova hypnotizoval; začala doprovázet Melony do chlapeckého oddělení, kde spolu s nervózními hochy naslouchala, jak Melony předčítá Dickense. Melony podávala Dickense příliš monotónně; prokousávala se jím – nikdy neudělala chybu, ale také se nikdy nepokusila o změnu intonace. Četla-li o rušném reji a zářícím slunci, používala téhož těžkopádného tónu, jako když byla řeč o šeru a mlze. Z jejího nepřístupného výrazu paní Groganová vyrozuměla, že se Melony snaží analyzovat obsah čteného textu – avšak předmětem analýzy pro ni nebyl Charles Dickens; Melony na stránkách jeho díla pátrala po specifických, charakteristických vlastnostech, jež si v mysli spojovala s Homerem Wellsem. Občas její tvář vyzařovala zvlášť intenzivní soustředění, když se Melony zazdálo, že se jí podařilo odhalit cosi o místech, kde by se Homer Wells mohl zdržovat v Anglii minulého století. (Dr. Larch Melony sdělil, že stávající místo Homerova pobytu ji nemusí zajímat.)

Nezáleželo však na tom, že Melonina urputnost zavraždila všechen dickensovský vtip a její hlas zploštil bohaté, barvité popisy postav i míst do jednotvárné šedi. „To děvče nemá žádný rytmus řeči,“ stěžovala si sestra Edna. Na tom ale nesešlo: Chlapci měli z Melony hrůzu, a protože se jí báli, věnovali jí mnohem bedlivější pozornost, než jaké se kdy předtím dostalo Homeru Wellsovi. Zájem o literaturu někdy netkví v literatuře samé – posluchači na oddělení chlapců byli obecenstvem, jako je každé jiné: sobecké zájmy, osobní vzpomínky, utajovaná úzkost, to vše ovlivňovalo jejich vnímání příběhu, jemuž naslouchali (bez ohledu na to, co jím mínil Charles Dickens či co s Dickensem prováděla Melony).

Paní Groganová vždycky pociťovala jisté rozpaky, že nechává dívčí oddělení bez dozoru, když se poklusem vydávala k chlapcům, poslechnout si, jak jim Melony předčítá. Vypěstovala si zvyk doplnit předčítaný úryvek z Jany Eyrové krátkou modlitbou. Ta pak ještě dlouho poté, co Melony s paní Groganovou nechaly děvčata o samotě, ulpívala s hřejivou zlověstností na vybledlém, flekatém povlečení postelí, zalévaném paprsky měsíčního světla. Dokonce i Mary Agnes Corková při modlitbě paní Groganové umlkala – i když nelze tvrdit, že by to nějak napravilo její chování.

Paní Groganová by se té modlitbě možná vyhnula, kdyby tušila, že je původem anglická; slyšela ji jednou v rádiu, naučila se jí zpaměti a vždycky ji odříkala dřív, než si dovolila usnout. Modlitbu napsal kardinál Newman. V době, kdy Melony začala předčítat chlapcům, učinila paní Groganová ze své soukromé modlitby veřejnou záležitost.

„Pane náš,“ odříkávala v otevřených dveřích, kam na ni dopadalo světlo z haly, s nepokojnou Melony po boku. „Pane náš, buď nám oporou po celý den, než se stíny prodlouží, nastane večer, celý rušný svět ztichne, horečnaté hemžení života ustane a naše práce bude hotova. Potom nechť nám Tvá milost dopřeje bezpečný útulek a spravedlivý spánek, ať konečně spočineme v klidu a míru.“

„Amen,“ doplnila pokaždé Melony – sice ne posměšně, ale ani zbožně. Pronesla to stejným tónem, jakým předčítala z Charlotty Brontëové a z Charlese Dickense. Paní Groganovou při tom vždycky zamrazilo, přestože letní noci byly teplé a vlhké a ona cestou do chlapeckého oddělení musela za každý Melonin krok udělat dva, aby stačila jejímu odhodlanému tempu. Melony říkala „Amen“ úplně stejně, jako říkala i cokoliv jiného. Její hlas byl hlasem bez duše. Na to paní Groganová myslela vždy, když sedávala na židli na chlapeckém oddělení, poněkud ve stínu, za Melony, zuby jí drkotaly a ona hleděla na její rozložitá záda. Cosi na vytrženém vzezření paní Groganové možná vyvolalo na chlapeckém oddělení klepy v tom smyslu, že paní Groganová nechodila do školy, je negramotná, neumí si ani přečíst noviny – a proto ji Melony úplně ovládá.

Malí chlapci, třesoucí se strachem ve svých postelích, cítili, že i oni jsou Melony ovládáni.

Sestru Ednu Melonino předčítání natolik znepokojovalo, že se nikdy nemohla dočkat okamžiku, kdy už bude moci odříkat svůj slogan o princích z Maine a králích Nové Anglie (i když stále nechápala, co to vlastně znamená). Sestra Edna přišla s názorem, že Melony je příčinou stále častějšího výskytu děsivých snů na chlapeckém oddělení, a že by měla být své povinnosti předčítat zbavena. Sestra Angela však byla proti tomu. To, že Melony kolem sebe i nadále šíří zlé vlny, je jen důsledkem nedostatku povinností. Kromě toho, mínila sestra Angela, možná vůbec nejde o častější výskyt nočních můr. Po tom, co odešel Homer Wells (tou dobou už byl pryč měsíc), jde možná jen o to, že sestry Angela a Edna ty chudáčky stíhané zlými sny mají možnost slyšet – v minulosti je jako první uslyšel Homer Wells a postaral se o ně.

Také paní Groganová podporovala myšlenku, že by Melony měla mít víc povinností; cítila, že se to děvče ocitlo na prahu zásadní změny – buď se jí podaří překonat svoji obvyklou zahořklost, anebo se do ní ponoří ještě hlouběji. S návrhem, že by se Melony měla stát užitečnou, přišla za dr. Larchem sestra Angela.

„Myslíte tím, že by měla být užitečnější?“ zeptal se dr. Larch.

„Jasně,“ přikývla sestra Angela, ale dr. Larchovi se nelíbilo, když někdo napodoboval způsob řeči Homera Wellse. Tak se na sestru Angelu podíval, že už nikdy v životě „Jasně“ neřekla. Navíc se mu nezamlouval ten nápad, že by Melony měla nahradit Homera – ani co se užitečnosti týkalo.

Sestra Edna se jala Melony hájit. „Kdyby byla kluk, Wilbure,“ prohlásila sestra Edna, „už dávno byste jí naložil víc práce.“

„Nemocnice je spojená s chlapeckým oddělením,“ připomněl Larch. „Nic z toho, co se tu děje, nelze před chlapci utajit. Ale děvčata – to je docela něco jiného,“ uzavřel poněkud nelogicky.

„Melony ví, co se tu děje,“ namítla sestra Angela.

Wilbur Larch si uvědomil, že ho zahnaly do úzkých. Navíc se zlobil na Homera Wellse – dovolil mu, aby si svoji nepřítomnost v St. Cloud’s prodloužil tak dlouho, jak jen to půjde, ale nepočítal s tím, že o sobě Homer nedá vědět (ani slovo!) skoro šest neděl.

„Nemyslím, že bych měl ještě někdy trpělivost pracovat s nějakým teenagerem,“ namítal mrzutě Larch.

„Ale já myslím, že Melony už je čtyřiadvacet nebo pětadvacet,“ odtušila paní Groganová.

„Jak to, že někdo v takovém věku ještě pořád žije v sirotčinci?“ divil se v duchu Larch. Stejně jako tu žiju já, odpověděl si. Kdo jiný by to na sebe vzal? A kdo jiný by si vzal na starost Melony? „Tak dobrá, zeptáme se jí, jestli by ji to zajímalo,“ uvolil se Larch.

Setkání s Melony se děsil; nemohl si pomoci, ale kladl jí za vinu všechnu rozmrzelost, jež se kdy vyskytla v Homerově povaze – a také to, jak se proti němu nedávno Homer vzbouřil. Larch věděl, že to od něj není fér, a cítil se provinile. Začal tedy alespoň odpovídat na dopisy.

V poště objevil dlouhý (leč velmi čitelný) dopis od Olive Worthingtonové a také šek – dosti štědrý. Paní Worthingtonová mu psala, jak ji těší, že jejího syna natolik „uchvátila“ prospěšná činnost provozovaná v St. Cloud’s, že se rozhodl vzít jednoho z „chlapců“ dr. Larche s sebou domů. Worthingtonovi jsou srozuměni s tím, že u nich Homer zůstane celé léto. Často si najímají na výpomoc chlapce „ve školním věku“ a upřímné řečeno, je moc ráda, že se jejímu synovi Wallymu naskytla „příležitost stýkat se s vrstevníkem, pocházejícím z méně šťastných poměrů než on“. Olive Worthingtonová dr. Larche ujišťovala, že ona i její manžel Homera považují za moc milého hocha, zdvořilého a pracovitého, který má na Wallyho očividně „kladný vliv, pokud jde o střízlivý pohled na svět“. V závěru vyslovila naději, že „se Wally, bude-li mít Homera na blízku, snad konečně naučí chápat hodnotu každodenní práce“. Konstatovala, že se Homerovi „očividně dostalo důkladného vzdělání“ – soudí prý tak z toho, jak schopně se Homer vpravil do práce v sadařství „je vidět, že v minulosti uvykl mnohem náročnějšímu studiu.“

Olive dr. Larchovi dále oznamovala, že si Homer pro sebe vyžádal plat ve formě měsíčních finančních příspěvků pro St. Cloud’s, plus to, co lze pokládat za jeho oprávněné výdaje. Vzhledem k tomu, že bydlí s Wallym v jeho pokoji, padne mu Wallyho oblečení a také se stravuje s Worthingtonovými, dodávala Olive, jsou jeho výdaje jen minimální. Má opravdu radost z toho, že jeho syn bude mít tak „mužného a slušného společníka“ na celé léto a s radostí přispěje svou troškou, aby se sirotkům v St. Cloud’s vedlo co nejlépe. „Děcka mě ujišťují“ pokračovala Olive (slovem ‚děcka‘ mínila Wallyho a Candy), „že tam u vás odvádíte skvělou práci. Měli opravdu štěstí, že je vítr zavál právě k vám.“

Wilburu Larchovi bylo jasné, že Olive Worthingtonová netuší, že o její jabloně pečuje kvalifikovaný porodník. Bručel si něco o tom, že při práci, kterou mu tam dávají, je Homerovi „důkladné vzdělání“ na draka, ale nakonec se jakžtakž uklidnil a odpověděl paní Worthingtonové srdečným, byť formálně stylizovaným dopisem.

Její dar vděčně přijímá a je rád, že Homer Wells dělá takovou čest výchově, jíž se mu dostalo v St. Cloud’s – nic jiného ovšem od toho hocha neočekával. Byl by rád, kdyby mu to paní Worthingtonová laskavě mohla tlumočit. Také by bylo pěkné, kdyby Homer občas napsal. Dr. Larche těší, že se Homerovi podařilo najít si na léto tak zdravé zaměstnání; v St. Cloud’s bude ten chlapec chybět, protože zde vždycky byl velmi užitečný; přesto, zdůrazňoval dr. Larch, je moc milé slyšet, že se Homerovi tak daří. Také poblahopřál Olive Worthingtonové ke slušně vychovanému a štědrému synovi a ujistil ji, že ta její „děcka“ budou v St. Cloud’s vždy vítanými hosty – jaké štěstí pro všechny, že je „vítr zavál“ právě do našeho sirotčince.

Se skřípěním zubů se Wilbur Larch pokoušel představit si nepravděpodobnější místo než St. Cloud’s, kam by člověka mohl náhodou „zavát vítr“; s maximálním úsilím se mu však podařilo opět se soustředit a pokračovat v dopisu, k jehož napsání se chystal už celý měsíc.

„Musím vám o Homeru Wellsovi něco sdělit,“ psal Wilbur Larch. „Má srdeční vadu,“ pokračoval a jal se podrobně vysvětlovat. Vyjadřoval se opatrněji než předtím, když vykládal o Homerově nemocném srdci Wallymu a Candy. Snažil se popisovat jeho stav přesnými a současně vyhýbavými obraty – právě takovými, jakých by musel použít, kdyby o onemocnění informoval samotného Homera Wellse. Dopis Olive Worthingtonové byl pro něj jakýmsi zahřívacím cvičením. Zasíval sémě (tenhle obrat ho vždycky rozzuřil, ale přistihl se, že mu opětovně tane na mysli od chvíle, kdy zdědil přednostovy katalogy); musel to s Homerem koulet polehoučku, jak se říká v Maine.

Olive Worthingtonová se v dopise zmínila o tom, že Wally učí Homera řídit a Candy mu dává lekce plavání ve vyhřívaném bazénu místního klubu. Při té představě – že ho to děvče učí plavat – dr. Larch zavrčel a výstražné upozornění ohledně Homerova srdce uzavřel poznámkou, že by to Homer „s tím plaváním neměl přehánět“.

Dr. Larch nesdílel přesvědčení Olive Worthingtonové, že by „každý chlapec měl umět řídit vůz a plavat“ dr. Larch neuměl jedno ani druhé.

„U nás v St. Cloud’s,“ zapsal si do svých poznámek, „je ze všeho nejdůležitější kvalitní porodnická práce a člověk se musí umět ohánět s dilatátorem a kyretou. V jiných částech světa se lidé učí řídit auto a plavat!“

Ukázal dopis od Olive Worthingtonové sestrám Edně a Angele, které si nad ním poplakaly. Vyslovily domněnku, že ta paní Worthingtonová je asi moc „milá“ a také „laskavá a inteligentní“, zatímco Larch pořád mrmlal, že je to divné, a proč prý pořád ještě nic neví o panu Worthingtonovi; co s ním je v nepořádku? „Proč vůbec řídí farmu ta jeho ženská?“ vyptával se Larch svých sestřiček, jenže ty mu ihned vyčinily, že podle něj je vždycky něco v nepořádku, když má někde ženská hlavní slovo. Také mu připomněly, že si musí promluvit s Melony.

Melony se duševně připravovala na setkání s dr. Larchem. Příprava spočívala v tom, že ležela na posteli a znovu a znovu si četla řádky, jež vepsala do ukradeného výtisku Malé Doritky:

HOMERU „SLUNÍČKU“ WELLSOVI

ZA TVŮJ SLIB

S LÁSKOU MELONY

A potom se znovu a znovu snažila do knihy začíst skrze závoj hněvivých slz.

Představa sálajícího, žhoucího slunce v Marseille – skličujícího žáru – byla pro Melony příliš omamná a také matoucí. Jak by při svých dosavadních zkušenostech vůbec mohla pochopit, že slunce může zářit tak jasně? A náhodná spojitost mezi žhavým sluncem a přezdívkou „Sluníčko“, jíž obdařila Homera Wellse, to už na ni bylo příliš. Začetla se, ztratila nit, zkusila to znovu a opět se ztratila; zmocňoval se jí stále silnější hněv.

Potom nakoukla do své plátěné tašky na toaletní potřeby a zjistila, že jí opět někdo ukradl kostěný hřebínek do vlasů, který Mary Agnes ukradla Candy – a Melony ho Mary Agnes vytrhla z účesu a přivlastnila si ho. Přistoupila k lůžku Mary Agnes Corkové a vytáhla elegantní hřebínek zpod jejího polštáře. Melony sama nosila vlasy moc nakrátko, než aby ten hřebínek mohla používat – a stejně by nevěděla, jak se to nosí. Vrazila ho do kapsy u džín; nebylo to pohodlné, protože měla džíny moc těsné. Vydala se do dívčích sprch, kde si Mary Agnes myla vlasy, a pustila jí tak horkou vodu, že Mary Agnes málem opařila. Mary Agnes se vrhla ven ze sprchy a celá zarudlá se svíjela na podlaze, kde jí Melony zkroutila ruku za zády a celou vahou došlápla na rameno. Melony jí nechtěla nic zlomit; křupnutí klíční kosti ji překvapilo, a tak rychle uskočila, zatímco nahé tělo mladší dívky prudce změnilo barvu z velmi zarudlé ve velmi bílou. Ležela na podlaze umývárny, třásla se a sténala, ale neodvažovala se pohnout.

„Obleč se, odvedu tě do nemocnice,“ vybídla ji Melony. „Něco sis zlámala.“

Roztřesená Mary Agnes zašeptala: „Nemůžu se hnout.“

„Já nechtěla,“ utrousila Melony. „Ale říkala jsem ti, abys nechala na pokoji mý věci.“

„Máš moc krátký vlasy,“ namítla Mary Agnes. „Stejně ho nemůžeš nosit.“

„Mám ti zlámat ještě něco?“ pohrozila jí Melony.

Mary Agnes se snažila zavrtět hlavou, ale pak toho nechala. „Nemůžu se hnout,“ opakovala. Když se nad ní Melony sklonila, aby jí pomohla vstát, Mary Agnes zaječela: „Nesahej na mě!“

„Jak chceš,“ souhlasila Melony a nechala ji ležet. „Hlavně mi nelez do mých věcí.“

Ve vstupní hale dívčího oddělení cestou za dr. Larchem Melony sdělila paní Groganové, že „se Mary Agnes něco polámalo“. Paní Groganová to přirozeně pochopila tak, že Mary Agnes něco rozbila – lampu, okno nebo dokonce postel.

„Jak se ti líbí ta kniha, drahoušku?“ vyptávala se paní Groganová Melony, která nosila Malou Doritku všude s sebou; zatím se neprokousala ani první stránkou.

„Je to ze začátku trochu zdlouhavý,“ odpověděla Melony.

Do kanceláře sestry Angely, kde na ni čekal dr. Larch, se dostavila mírně udýchaná a zpocená.

„Co je to za knihu?“ chtěl vědět dr. Larch.

„Malá Doritka od Charlese Dickense,“ řekla Melony. Když se posadila, ucítila, jak se jí hřebínek zaryl do nohy.

„Kdes ji vzala?“ zajímal se dr. Larch.

„Je to dárek,“ tvrdila Melony – což nebyla tak docela lež.

„To je pěkná knížka,“ mínil dr. Larch.

Melony pokrčila rameny. „Začátek je trochu zdlouhavej.“

Chvíli nejistě hleděli jeden na druhého. Larch se mírně usmíval. Melony se také zkusila usmát, ale nebyla si jistá, jak při tom bude vypadat – radši toho nechala. Zavrtěla se v křesle. Hřebínek v kapse ji už obtěžoval o něco méně.

„On se nevrátí, že ne?“ zeptala se Melony dr. Larche, který na ni pohlédl s ostražitým respektem, jaký člověk pocítí, když mu někdo čte myšlenky.

„Dostal práci na celé léto,“ odtušil dr. Larch. „Samozřejmě je možné, že se mu naskytne i jiná příležitost.“

Melony pokrčila rameny. „Možná by měl študovat,“ utrousila.

„Ach, já doufám, že bude,“ odvětil dr. Larch.

„Vy byste z něj asi chtěl mít doktora,“ poznamenala Melony.

Larch pokrčil rameny. Teď bylo na něm, aby předstíral lhostejnost. „Kdyby se mu to líbilo…“ řekl.

„Jednou jsem někomu zlomila ruku,“ prohodila Melony. „Nebo možná něco na prsou.“

„Na prsou?“ opakoval dr. Larch. „Kdy jsi to udělala?“

„Nedávno,“ řekla Melony. „Docela nedávno. Nechtěla jsem.“

„Jak se to stalo?“ vyptával se dr. Larch.

„Zkroutila jsem jí ruku za záda – ležela při tom na zemi – a pak jsem jí stoupla na rameno. Na ty samý straně, co měla tu zkroucenou ruku.“

„No fuj,“ zamračil se dr. Larch.

„Slyšela jsem, jak to prasklo,“ dodala Melony. „Buď to byla ruka nebo něco na prsou.“

„Snad klíční kost,“ mínil dr. Larch. „Vzhledem k té poloze bych odhadl, že to byla klíční kost.“

„No ať to bylo co chtělo, slyšela jsem to,“ opakovala Melony.

„Jaký jsi při tom měla pocit?“ zajímal se Wilbur Larch. Melony pokrčila rameny.

„Já nevím,“ připustila. „Asi mi bylo špatně; ale taky jsem si připadala silná,“ dodala. „Bylo mi špatně, ale připadala jsem si silná.“

„Nechtěla bys mít něco víc na práci?“ otázal se dr. Larch.

„Tady?“ zeptala se Melony.

„Jistěže tady,“ přisvědčil dr. Larch. „Mohl bych ti tu najít víc práce – důležitější práce. Samozřejmě ti můžu pomáhat hledat práci i jinde – myslím venku. Jinde než tady.“

„Takže mám buď vypadnout, anebo odvést víc práce, je to tak?“

„Nechci nic, co bys nechtěla sama. Kdysi jsi mi řekla, že nechceš odejít – a já tě nikdy nebudu nutit. Jen jsem si myslel, jestli bys nepotřebovala nějakou změnu.“

„Vám se nelíbí, jak čtu, co?“ chtěla vědět Melony. „O to vám jde?“

„Ne!“ odvětil důrazně dr. Larch. „Chci, abys předčítala i nadále, ale to je jen jedna z věcí, které bys tady mohla dělat.“

„Vy byste chtěl, abych dělala to, co Homer Wells?“

„Homer především hodně studoval“ poučil ji dr. Larch. „Možná bys mohla pomáhat sestrám Angele a Edně a mně. Nebo by ses třeba mohla jenom dívat, jak co děláme – tedy kdyby se ti to líbilo.“

„Myslím, že je to k blití,“ prohlásila Melony.

„Ty s tím nesouhlasíš?“ zajímal se dr. Larch, ale Melony se zatvářila naprosto nechápavě.

„Cože?“ zeptala se.

„Myslíš si, že bychom tu neměli provádět potraty, je to tak?“ otázal se dr. Larch. „Myslíš si, že bychom neměli bránit zrození předčasným odstraněním plodu?“

Melony pokrčila rameny. „Jenom si myslím, že by mi z toho bylo na blití,“ opakovala. „Rodit děti… hnus,“ otřásla se. „A vyřezávat děti z ženskejch – to je taky fujtajbl.“

Larch byl zmaten. „Takže nejde o to, že bys to nepovažovala za správné?“ ujistil se.

„Co je na tom nesprávnýho?“ divila se. „Myslím si jenom, že je to hnusný. Samá krev a jiný věci, co z lidí tečou… prostě hnus,“ vysvětlovala Melony. „Hrozně to tu smrdí,“ dodala. Měla na mysli nemocniční zápach – pach éteru a krve.

Wilbur Larch zíral na Melony a přemýšlel. Proboha, vždyť je to jen velké dítě! Dětský surovec!

„Já nechci pracovat v nemocnici,“ prohlásila Melony rozhodně. „Budu hrabat listí nebo tak něco – taková práce mi nevadí, když už chcete, abych si odpracovala stravu nebo co.“

„Chci, abys byla šťastnější než jsi, Melony,“ opravil ji nejistě dr. Larch. Byl úplně nešťastný, když si uvědomil, s jak ubohým stvořením má co do činění.

„Šťastnější!“ Melony poskočila v křesle a ukradený hřebínek se jí zaryl do stehna. „Buď jste trouba nebo cvok.“ Dr. Larche to nešokovalo; pokýval hlavou, jako by o těch dvou možnostech uvažoval.

Vtom uslyšel, jak na něj z chodby před lékárnou volá paní Groganová.

„Doktore Larchi! Doktore Larchi!“ křičela. „Wilbure?“ zkusila ještě, a když to uslyšela sestra Edna, úplně se roztřásla, protože měla pocit, že na toto oslovení má výsadní právo ona. „Mary Agnes má zlomenou ruku!“ Larch vytřeštil oči na Melony, které se poprvé podařilo vyloudit na tváři úsměv.

„Neříkalas, že se to stalo ‚nedávno‘?“ zeptal se Larch.

„Říkala jsem ‚docela nedávno‘,“ upřesnila Melony.

Larch se vydal do lékárny, kde se Mary Agnes podíval na zlomenou klíční kost a přikázal sestře Angele, aby dívku připravila na rentgen.

„Uklouzla jsem ve sprše!“ sténala Mary Agnes. „Bylo tam hrozně mokro.“

„Melony!“ zavolal dr. Larch. Melony postávala v hale. „Melony, nechceš se podívat, jak napravujeme klíční kost?“ Melony vešla do lékárny, kde už tak bylo velmi těsno, protože tam stály sestra Edna s paní Groganovou a sestra Angela právě odváděla Mary Agnes na rentgen. Když je uviděl všechny tak pěkně pohromadě, Larch si uvědomil, jak staří a křehcí jsou on i jeho kolegyně v porovnání s Melony. „Nechtěla bys nám pomoci s ošetřením zlomené kosti, Melony?“ zeptal se Larch té mohutné, impozantní mladé ženštiny.

„Ani ne,“ odtušila Melony. „Mám co dělat.“ Poněkud výhružně zamávala Malou Doritkou. „A potřebuju si projít, co budu dneska večer číst,“ dodala.

Vrátila se ke svému oknu v dívčím oddělení, zatímco dr. Larch zafixoval Mary Agnes klíční kost. Melony se ještě jednou pokusila pochopit sílu marseillského slunce.

„Sluneční žár sežehl dohněda i prach v ulicích,“ četla, „a vzduch se chvěl, jako by i on lapal po dechu.“ Ach, Sluníčko, zatoužila v duchu, proč jsi někam neodjel se mnou? Třeba ne zrovna do Francie, i když tam by to bylo fajn.

Četla a při tom snila s otevřenýma očima, takže přehlédla místo, kde autor od „upřené sluneční zřítelnice vesmíru“ v Marseille přešel k líčení poměrů ve věznici v tomtéž městě. Najednou zjistila, že je ve vězení. „Nade vším se vznášel stín vězení…“ četla. „Podobně jako studně, jako krypta, jako hrob – ani věznice nikdy nepozná zářivý jas, jenž vládne venku…“ Přestala číst. Malou Doritku nechala ležet na polštáři. Z jedné postele si vzala povlak na polštář, čistší než její vlastní, a nacpala do něj svou tašku s toaletními potřebami a pár kousků oblečení. Do tašky uložila i Janu Eyrovou.

V dosti spartánsky zařízeném pokoji paní Groganové Melony bez obtíží vyhledala peněženku – ukradla paní Groganové peníze (moc jich nebylo) a také si vzala její těžký zimník (i když bylo léto, zimník se mohl hodit, kdyby musela spát na zemi). Paní Groganová ještě byla v nemocnici a strachovala se o klíční kost Mary Agnes. Melony by se s paní Groganovou ráda rozloučila (přestože ji okradla), ale znala železniční jízdní řád nazpaměť – přesněji řečeno se v něm orientovala podle sluchu; hluk všech přijíždějících a odjíždějících vlaků doléhal k jejímu oknu.

Na nádraží si koupila lístek jen do Livermore Falls. Věděla, že i ten nový hlupák přednosta je schopen si to zapamatovat, a řekne tedy dr. Larchovi a paní Groganové, že Melony odjela do Livermore Falls. Také však věděla, že jakmile bude ve vlaku, může si zakoupit jízdenku někam mnohem dál než do Livermore Falls. Mám dost na lístek až do Portlandu? zvažovala v duchu. Měla v úmyslu dostat se na pobřeží a prozkoumat to tam – protože pod zlatým monogramem na cadillaku, na jablku odrůdy Red Delicious si na živě zeleném pozadí jabloňového lístku přečetla (také zlatými písmeny) napsané jméno Sadařství Ocean View. Musí to být někde na dohled od pobřeží a ten cadillac měl mainskou poznávací značku. Melony bylo jedno, že pobřeží státu Maine se táhne v délce tisíců mil. Když její vlak vyjel z nádraží v St. Cloud’s, Melony si pro sebe řekla – tak důrazně, až její dech zamlžil okno a opuštěné budovy bohem zapomenutého městečka se jí ztratily z očí – „Sluníčko, já tě najdu“.

Dr. Larch utěšoval paní Groganovou, která ho ujišťovala, že by si jen přála mít víc peněz, které by mohla Melony ukrást. „A ten můj zimník ani není nepromokavý,“ stýskala si paní Groganová. „V tomhle státě by potřebovala nějaký opravdový plášť do deště.“

Dr. Larch se paní Groganovou snažil uklidnit; zdůraznil, že Melony už není malá holka. „Její čtyřiadvacet nebo pětadvacet,“ připomněl paní Groganové.

„Já myslím, že má zlomené srdce,“ bědovala paní Groganová.

Dr. Larch poukázal na skutečnost, že si Melony vzala s sebou Janu Eyrovou. Považoval to za nadějný příznak – ať už Melony odešla kamkoliv, nebude docela bez duchovní opory, lásky a víry má s sebou dobrou knihu. Kdyby ji aspoň co nejčastěji četla, pomyslel si Larch.

Kniha, kterou Melony po sobě zanechala, byla pro paní Groganovou i dr. Larche záhadou. Přečetli si Melonino věnování Homeru „Sluníčku“ Wellsovi, jež paní Groganovou nesmírně dojalo.

Nikomu z nich se však nepodařilo Malou Doritku přečíst. Paní Groganová nikdy nedočetla ani k „bídnému vězení“. To žhavé marseillské slunce ji zmáhalo; bylo příliš oslňující. Dr. Larch, protože už byl pryč nejen Homer, ale i Melony, se opět ujal svých povinností každovečerního čtenáře na chlapeckém i dívčím oddělení a pokusil se předčítat Malou Doritku děvčatům. Není snad hlavní hrdinkou dívka? Ale rozdíl mezi rozpáleným ovzduším pod marseillským sluncem a ohavnými stíny marseillské věznice vyvolával mezi dívkami tolik nespavosti, že se Larch s úlevou rozhodl ve čtení nepokračovat, jakmile zjistil, že název třetí kapitoly je pro sirotčinec zcela nevhodný – „Domov“. Začínalo to popisem Londýna v neděli večer, kdy člověk nemá kam uniknout před kostelními zvony.

„Melancholické ulice, oděné v kajícnickém rouše ze sazí,“ předčítal dr. Larch, a v tu chvíli přestal číst: tady žádnou další melancholii nepotřebujeme, rozhodl se v duchu.

„Nepočkáme raději, až dostaneme další výtisk Jany Eyrové?“ zeptal se dr. Larch a děvčata dychtivě přikyvovala.

Byl přesvědčen, že chlapec s tváří dobrodince má matku, jejíž srdce je vždy připraveno prospět těm, kdo žijí (jak se sama vyjádřila) v méně šťastných poměrech. Dr. Larch tedy napsal Olive Worthingtonové.

Milá paní Worthingtonová.

U nás v St. Cloud’s jsme zcela závislí na několika málo předmětech, jež považujeme za přepych a představujeme si (modlíce se za to), že nám vydrží navždycky. Když budete tak laskavá, povězte prosím Homerovi, že od nás odešla jeho přítelkyně Melony – o místě jejího pobytu nevíme nic určitého – a vzala si s sebou náš jediný výtisk Jany Eyrové. Sirotkům z dívčího oddělení jsme z té knížky pravidelné předčítali – vlastně jim čítával i Homer. Kdyby Homer mohl sehnat náhradní výtisk, já i ta malá děvčátka budeme navždy jeho dlužníky. V jiných částech světa existují knihkupectví…

Larch si byl jist, že se mu takto podařilo zařídit hned dvě věci: Nový výtisk Jany Eyrové mu určitě pošle sama Olive Worthingtonová (moc pochyboval o tom, že by mu zaslala již použitou knihu) a Homerovi se dostane důležitého varování: Melony je pryč. Je volná a potlouká se po světě. Larch měl pocit, že by o tom Homer měl vědět, aby si na ni mohl dávat pozor.

Co se týče Malé Doritky, sestra Edna si s pláčem přečetla Melonin zápis. Edna však nebyla velká čtenářka; dál než k zápisu se nedostala. Sestra Angela už od Dickense utrpěla jednu porážku; jen jednou krátce zamžourala do marseillského slunce a další stránku již neotočila.

Nečtený výtisk Candiny knížky pak ležel dlouhá léta v kanceláři sestry Angely; pěstouni, čekající nervózně na pohovor s dr. Larchem občas Malou Doritku otevřeli, jako by vzali do ruky časopis – neklidně, bezmyšlenkovitě. Larch jen vzácně nechal někoho čekat tak dlouho, že se prokousal přes první žár sluneční výhně. Většina návštěvníků dávala přednost listováním v podivné kolekci katalogů. Osiva, rybářské potřeby, ohromující spodní prádlo – to zde bylo předváděno způsobem jakoby z jiného světa, na bezhlavých, beznohých a bezrukých pahýlech figurín, jež ve své době patřily k běžné výbavě dámských krejčovství.

„V jiných částech světa,“ začal jednou psát dr. Larch, „mají podprsenky pro kojící matky.“ Ale tahle myšlenka k ničemu nevedla; zapadla jako pouhý fragment do mnohých, nesčetných stránek Stručných dějin města St. Cloud’s.

Malá Doritka zřejmě byla odsouzena k tomu, že ji nikdy nikdo nepřečte. Dokonce i Candy, která si koupila nový výtisk místo toho, jenž jí byl odcizen (pořád jí vrtalo hlavou, co se s ním asi stalo), tu knihu nikdy nedočetla, přestože to byla povinná četba. Ani jí se nedařilo překonat počáteční nápor slunce na její smysly; měla podezření, že s tou knihou má potíže, protože jí připomíná nepříjemnou dlouhou cestu do St. Cloud’s a zpátky – a to, co se jí tam přihodilo.

Zejména si vzpomínala na návrat k pobřeží. Ležela natažená na zadním sedadle a v temnotě svítil jen jasný, maličký bod žhavého popela na konci Wallyho cigarety. Vnímala uklidňující hukot pneumatik velkého auta; byla ráda, že s nimi jede Homer, protože neměla chuť mluvit s Wallym – nebo ho jen poslouchat. Ani neslyšela, o čem si Wally povídal s Homerem. „Historky ze života,“ řekl jí později Wally. „Ten kluk si užil svoje, ale ať ti to radši poví sám.“

Monotónní zvuk jejich hovoru zněl jednotvárným rytmem, jako otravná písnička – ale i když byla unavená, nedokázala usnout. Myslela na to, jak moc asi krvácí – možná víc, než by měla, strachovala se. Cestou ze St. Cloud’s k pobřeží třikrát Wallyho požádala, aby zastavil. Kontrolovala krvácení a měnila si vložky dr. Larch jí jich s sebou dal víc než dost – jenže bude to stačit? A jak se pozná, že krvácím příliš? Pohlédla na Homerův zátylek. Jestli to zítra bude horší nebo pozítří stejné jako dneska, pomyslela si, budu se ho muset zeptat.

Když si Wally odskočil na záchod a nechal je ve voze samotné, Homer ji oslovil, ale neohlédl se na ni. „Asi máš křeče, přibližně takové, jako při menstruaci,“ řekl. „Taky nejspíš krvácíš, ale míň než při menstruaci – ani zdaleka ne tolik, jako při vrcholu periody. Dokud ty skvrny na vložce nepřesahují v průměru dva, tři palce, je všechno v pořádku. To se dá čekat.“

„Děkuji,“ zašeptala Candy.

„Do zítřka by krvácení mělo trochu opadnout a další den už bude mnohem mírnější. Kdybys měla strach, můžeš se mě zeptat,“ dodal.

„Tak dobře,“ přikývla Candy. Připadala si moc divně: ten chlapec je stejně starý jako ona, a přitom toho o ní tolik ví.

„Ještě nikdy jsem neviděl humra,“ přiznal se Homer, aby změnil téma – a umožnil jí projevit se v oboru, v kterém se vyzná.

„To znamená, žes ještě žádného ani nejedl,“ zvolala vesele Candy.

„Nevím, jestli bych měl chuť na něco, co jsem jakživ neviděl,“ opáčil Homer a Candy se rozesmála. Když se Wally vrátil do auta, ještě se smála.

„Mluvíme o humrech,“ vysvětloval Homer.

„Jo, ty jsou k popukání,“ přikývl Wally a všichni tři se dali do smíchu.

„Počkej, až nějakého uvidíš,“ slibovala Homerovi Candy. „On ještě žádného neviděl!“ svěřovala Wallymu.

„Když je člověk vidí, jsou mnohem legračnější,“ přisvědčil Wally. Candy od smíchu dostala bolesti; zničehonic ztichla, ale Homer se smál dál. „A počkej, až na tebe začnou mluvit,“ chechtal se Wally. „Jakmile na mě humr promluví, jsem z toho úplně hotovej.“

Když se s Wallym dosmáli, poznamenal Homer: „Víš, já jsem nikdy neviděl oceán.“

„Candy, slyšíš to?“ zavolal Wally, ale Candy ten krátký smích konečně umožnil se uvolnit a tvrdě usnula. „Tys vážně nikdy neviděl oceán?“ zeptal se Homera Wally.

„Neviděl,“ potvrdil Homer.

„To ale není moc k smíchu,“ odvětil vážně Wally.

„Jasně,“ přikývl Homer.

Po chvíli Wally navrhl: „Nechtěl bys chvíli řídit?“

„Já to neumím,“ přiznal se Homer.

„Fakt ne?“ užasl Wally. A ještě později – byla už skoro půlnoc – se Wally zeptal: „Hele, byls někdy s holkou, miloval ses s nějakou – víš, jak to myslím?“ Avšak Homer Wells se také cítil uvolněně. Smál se nahlas ve společnosti svých přátel. Ten mladý muž, jinak zkušený nespavec, usnul. Bylo by Wallyho překvapilo, kdyby se dověděl, že se Homer ještě nikdy nezasmál s kamarády? Je také možné, že by Homerovi činilo potíže hovořit o svém vztahu s Melony jako o milování.

Ta chvíle, kdy se ve ztemnělém jedoucím automobilu smál se svými přáteli, přinesla Homerovi dosud neznámý pocit bezpečí a auto samo mu dodávalo pocitu svobody; jejich zdánlivě samovolný pohyb vpřed Homeru Wellsovi připadal jako zázrak, protože on sám se až dosud k jakékoliv představě rychlého pohybu (nemluvě o pocitu změny) dopracovával jen vzácně a s nesmírným úsilím.

„Candy?“ zašeptal Wally. A o něco později zašeptal: „Homere?“ Najednou se mu zalíbila představa, že ty dva odváží ztemnělým světem, je jejich vůdcem v nočních tmách, jejich ochráncem proti všemu, co by snad mohlo číhat za hranicí světla, vymezenou reflektory vozu.

„Jo, kamaráde,“ oslovil Wally spícího Homera, „je nejvyšší čas, aby sis užil trochu zábavy.“

Asi o měsíc později Wilbur Larch – jenž sice netrpělivě čekal, až se Homer ozve, ale byl příliš hrdý, aby mu napsal sám jako první – přemítal o tom, jakou „zábavu“ si Homer užívá. Učí se plavat! brblal v duchu. K čemu se člověk potřebuje učit plavat ve vyhřívaném bazénu? Jak ho asi vyhřívají? A jak moc?

V roce 194– byl bazén v Přístavním klubu prvním vyhřívaným bazénem ve státě Maine. Ačkoliv podle mínění Raymonda Kendalla bylo k smíchu ohřívat vodu za jiným účelem než k vaření či mytí, vymyslel pro bazén v Přístavním klubu systém ohřívání. Pro Raye to bylo jen cvičení v mechanice.

„Až se naučíš plavat v oceánu,“ říkal Ray Homerovi, „pochopíš, jak se má člověk s takovou spoustou vody nejlíp vyrovnat.“

„Ale táto, vždyť ty vůbec neumíš plavat!“ durdila se Candy.

„Tak to právě myslím,“ prohlásil Ray a mrkl na Homera Wellse. „Stačí do oceánu strčit nohu nebo do něj spadnout a je ti jasný, že nemá cenu do něj strkat nohu podruhý – je moc studenej!“

Homer měl Candina otce rád, snad proto, že chirurgie je mechanikou medicíny a chirurgie byla také prvním oborem, v němž se začal vzdělávat. Okamžitě se sžil s mechanismy, jimž Ray Kendall věnoval svou péči, ať už se jednalo o stroje v sadařství nebo o zařízení k lovu humrů či sloužící k tomu, aby humři přežili v nádržích.

Navzdory Wallyho tvrzení, že s humry je legrace, Homera první pohled na ta stvoření nijak nepobavil. Nádrž v krámku Raye Kendalla jich byla plná; hemžili se jeden přes druhého, klepeta drželi sevřená a máchali jimi pod vodou jako nemotornými kyji. Homer pochopil, že se mu právě dostalo názorného poučení, proč se musí naučit plavat. Když člověk spadne do moře, určitě by si nepřál skončit na dně, kde žijí tyhle potvory. Až po nějakém čase se Homer dozvěděl, že na mořském dně se to jimi nehemží tak hustě jako v nádrži. První otázka, jež ho v souvislosti s nimi napadla, se netýkala toho, co takový humr žere nebo jak se množí – ale proč je vůbec na světě.

„Někdo přece musí posbírat všecko, co se povaluje na dně,“ vysvětlil Homerovi Ray Kendall.

„Ty obludy jsou popeláři mořského dna,“ zasmál se Wally – vždycky se smál, když přišla řeč na humry.

„Rackové uklízejí pobřeží,“ vykládal Ray Kendall. „A humři uklízejí na dně.“

„Humři a rackové,“ přidala se Candy, „dostanou všechno, co zbude.“

Wilbur Larch by byl podotkl, že stejný podíl připadne vždy i sirotkům. Homera Wellse to také napadlo; zjistil, že dokáže strávit spoustu času pozorováním humrů, z nichž měl strach, i racků, které sledoval s potěšením – přitom na oba dva živočišné druhy pohlížel s posvátnou úctou.

O mnoho let později, když se stala pyšnou majitelkou prvního televizního přijímače v Heart’s Rocku, vzpomínala Olive Worthingtonová, že Homer Wells byl jediný člověk, který si byl schopen přitáhnout židli a vysedávat u humří nádrže v krámě Raye Kendalla, „jako kdyby se díval na televizní zprávy“.

V neděli Homer Candinu otci pomáhal vytahovat sítě – ne za peníze, jen proto, aby mohl být na moři a v Rayově společnosti. Šest dnů v týdnu pracoval Homer v sadech. Na oceán bylo ve skutečnosti vidět jen z jednoho ze sadů v Ocean View, ale blízkost moře člověk vycítil po celé farmě, zvlášť za ranních mlh nebo když letní dusno osvěžila mořská bríza – a také díky rackům, kteří při svém kroužení zalétali i do vnitrozemí a občas vysedávali na stromech. Potrpěli si spíš na borůvky než na jablka, ale i tak vždycky dokázali rozčílit Olive, která už od mladých let, strávených mezi škeblemi, neměla tyhle hltavce ráda a pořád s nimi bojovala o plácek, kde se pokoušela pěstovat borůvky – borůvčí chránily nízko zavěšené sítě, jenže pro racky a vrány nebylo nijak těžké přijít na to, že se pod síť dá vlézt.

Homer Wells soudil, že z těchto sirotků jsou rackové schopnější než vrány – ne snad co se týče inteligence nebo osobnosti, mudroval, ale proto, jak jsou svobodní a jak si své svobody dokážou vážit. Právě při pohledu na racky si Homer poprvé uvědomil, že i on je svobodný.

Wilbur Larch věděl, že svoboda je pro sirotka tou nejnebezpečnější iluzí, a když konečně dostal od Homera první zprávu, přelétl dopis rychlým pohledem; byl napsán podivně strojeným stylem a naprosto ho zklamal nedostatkem podrobností. Pokud šlo o iluze i o všechno ostatní, chyběl mu prostě dostatek důkazního materiálu.

„Učím se plavat,“ psal Homer Wells. (Já vím! Já vím! Tak mi o tom něco pověz! křičel v duchu Wilbur Larch.) „Ale líp se mi vede při řízení auta,“ přiznával Homer.

„Paní Worthingtonová je moc hodná.“ (To už mě taky napadlo! pomyslel si Wilbur Larch.) „O jablkách ví úplně všechno.“

„Candin tatínek je taky hodný,“ psal doktoru Larchovi Homer Wells. „Jezdíme spolu na jeho humřím člunu a vysvětlil mi, jak funguje motor.“ (Nosíš na tom humřím člunu záchrannou vestu? zajímalo Wilbura Larche. Myslíš, že takový motor je něco extra? Já ti můžu vysvětlit, jak funguje lidské srdce, bručel v duchu Wilbur Larch – jeho vlastní srdce ho v tu chvíli samo o sobě poučovalo až dost a netýkalo se to jen jeho svalových funkcí.)

„Candy s Wallym jsou úžasní!“ rozplýval se Homer. „Chodím všude s nimi. Spím ve Wallyho pokoji. Nosím jeho oblečení. Je to fajn, že máme stejnou velikost, i když on je silnější. Candy a Wally se jednou chtějí vzít a mít spoustu dětí.“ (Napiš konečně něco o tom plavání, rozčiloval se Wilbur Larch. Hlavně pozor na to plavání.)

„Chudák pan Worthington – všichni mu říkají Seniore,“ psal Homer. Aha! vyhrkl v duchu Wilbur Larch. Tak přece jenom není všechno úplně dokonalé, co? Pročpak je pan Worthington „chudák“?

Otázal se sester Angely a Edny, co říkají tomu, že se někdo jmenuje „Senior“. Souhlasily s ním, že je to zvláštní.

„Mně to připadá hloupé,“ mínil Wilbur Larch.

Sestry Angela a Edna ho však obvinily, že je nespravedlivý. Sám tomu chlapci přece dovolil odjet – dokonce ho povzbuzoval. Připouštěly, že Homer opravdu mohl napsat a poslat pár řádků dřív než za šest týdnů, ale současně tvrdily, že to jen dokládá, jak je šťastný a zaneprázdněný a také, že mu působí radost mít toho tolik na práci. A vůbec, ptaly se, jaképak kdy měl Homer Wells zkušenosti s psaním dopisů nebo čehokoliv jiného?

„Vy byste z něj chtěl mít doktora, Wilbure,“ poznamenala sestra Edna, „jenže je to jeho život.“

„A myslíte snad, že z něj bude ještě ke všemu spisovatel?“ přiložila polínko i sestra Angela.

„A že se nikdy neožení?“ pustila se na nebezpečnou půdu sestra Edna.

Já jen doufám, že bude užitečný, pomyslel si unaveně Wilbur Larch. A chtěl bych, aby byl se mnou; věděl, že tohle taky není spravedlivé. Šel si oddychnout od letního vedra do lékárny. Všechno to sklo a ocel působily jaksi chladivým dojmem a ve vlhkém vzduchu se éter vypařoval pomaleji. Zdálo se mu, že ho nyní jeho éterové sny unášejí dál a také trvají déle než dřív. Když se probouzel, vynořoval se z omámení pomaleji. Stárnu, opakoval si v duchu.

Od paní Worthingtonové přišel nádherný, netknutý výtisk Jany Eyrové. O to zaníceněji z něj Wilbur Larch děvčatům předčítal – novost románu mu přinesla osvěžení. Dokonce oživil i své jindy unavené podání smutného závěru Nadějných vyhlídek. (Nikdy neuvěřil, že Pip s Estellou už potom žili pořád šťastně; nevěřil by tomu, ať by šlo o kohokoliv.)

Korespondence mezi Wilburem Larchem a Homerem Wellsem pozvolna nabyla jisté pravidelnosti. Homer popisoval svůj život v Heart’s Rocku jen v nejstručnějších obrysech poskytoval dr. Larchovi jenom vzdálený pohled připomínající dalekou vyhlídku z jediného sadu farmy Ocean View, odkud bylo vidět na moře. Jednou za týden či za dva týdny poslal dr. Larchovi popsanou stránku nebo dvě. Na každý takový bod na obzoru dr. Larch odpovídal barvitými přívaly psaného slova: otázkami (na něž nikdy nedostal odpověď) dožadující se upřesnění všeho, co v posledním Homerově dopise postrádal (Co je vlastně s tím panem Worthingtonem?), a záplavou podrobností z každodenního bezútěšného života v St. Cloud’s. Jakkoliv dr. Larch opovrhoval žvanivým Snowy Meadowsem a jeho snahou „udržovat se v obraze“ ohledně dění v sirotčinci, nyní Homera Wellse zásoboval čímsi na způsob absolventských věstníků, s podrobnými popisy chodu nemocnice a společenských událostí. Jeho dopisy délkou přesahovaly i nejdelší zápisy do Stručných dějin St. Cloud’s. Dr. Larch je odesílal hned druhý den po tom, co od Homera obdržel třeba jen pár načmáraných řádků.

„Nemůžete od toho chlapce chtít, aby s vámi držel krok, Wilbure,“ napomínala dr. Larche sestra Edna.

„Nemůžete čekat, že s vámi bude soutěžit,“ dodávala sestra Angela.

„Co je sakra v nepořádku s tím Worthingtonem?“ vztekal se dr. Larch.

„Homer o něm píše, že má problémy s alkoholem,“ připomněla mu sestra Edna.

„Co byste ještě chtěl vědět – jakou kořalku má nejradši?“ divila se sestra Angela.

Avšak Wilbur Larch od svého mladého žáka očekával jen to, čemu ho podle svého mínění naučil: klinickou analýzu, přesný výčet charakteristik, zda se jedná o mírný, střední či těžký alkoholismus. Jde snad jen o to, že se ten chlapík zesměšňuje na večírcích? dohadoval se Wilbur Larch. Nebo je to vážný, chronický problém?

Jelikož Homer nikdy předtím s žádným opilcem do styku nepřišel, nechal se – alespoň zpočátku – oklamat vzezřením Seniora Worthingtona mnohem snáz než Seniorovi nejbližší příbuzní a přátelé. Později Homer stejně jako oni přijal názor, že poruchy v Seniorově vnímání jsou jen přirozeným důsledkem alkoholismu. Celý Heart’s Rock i Heart’s Haven ho kdysi obdivoval pro jeho přívětivou povahu; nyní se však Senior stával popudlivým, podrážděným, někdy i agresivním. Po incidentu s mátovým dortem už Olive nedovolila, aby chodil do Přístavního klubu bez ní: Senior totiž rozplácl celý mátový dort na hruď příjemného mladého plavčíka a museli ho odtáhnout pryč, aby zbytky dortu nerozmázl na zadnici příjemné mladé servírky. „Naparoval se,“ prohlásil Senior o plavčíkovi. „Jen tak si tam stál,“ vysvětloval.

„A co ta servírka?“ ptala se Olive. Senior se zatvářil zmateně a dal se do pláče.

„Myslel jsem, že je to někdo jiný,“ zakňoural neslyšně. Olive ho odvezla domů. Se servírkou to vyřídil Wally a plavčíka svým šarmem uchlácholila Candy.

Senior se ztrácel, jakmile jel autem kamkoliv kromě nejdůvěrněji známých míst; Olive mu už nedovolovala jezdit autem bez Wallyho nebo Homera. Časem začal bloudit i cestou na známá místa; jednou mu Homer musel ukazovat cestu od obchodu Raye Kendalla do Ocean View – dokonce i Homer, který se ještě nevyznal ve spleti silniček stáčejících se k pobřeží či od něj, poznal, že Senior špatně odbočil.

Při složitějších pracích na motoru se Senior dopouštěl hrozných přehmatů. Jednou čistil karburátor cadillaku – byl to docela jednoduchý úkon, který mu Ray Kendall mnohokrát předvedl – a nadechl se benzinu se zuhelnatělými částečkami z kanálků (nasával, místo aby vyfoukl).

Krátkodobou paměť měl již Senior natolik porušenou, že se někdy i celou hodinu potuloval po svém pokoji a nedokázal se svléknout. Neustále si pletl svoji zásuvku na ponožky se zásuvkou, kde měla Olive spodní prádlo. Jednou ráno ho tenhle omyl tak rozzuřil, že přišel ke stolu na snídani s oběma nohama pevně zavinutýma v podprsenkách. Obyčejně se k Homerovi choval přátelsky a k Wallymu a Olive s láskyplnou něhou, ale teď začal na Wallyho křičet – jeho vlastní syn prý nosí otcovy ponožky, které si vzal bez otcova svolení! – a na Olive hulákal, že z jeho domova udělala nalezinec, aniž by ho požádala o souhlas.

„Bylo by ti líp v St. Cloud’s než v tomhle zlodějským hnízdě,“ sdělil Homerovi.

Po těch slovech se však Senior Worthington rozplakal a prosil Homera, aby mu odpustil. Položil Homerovi hlavu na rameno a vzlykal. „Z mozku mi do srdce proudí nějaký jed,“ vysvětloval Homerovi, kterému připadalo zvláštní, že Senior očividně nezačíná pít dřív než pozdě odpoledne, ale stejně vypadá, jako by byl opilý skoro pořád.

Někdy se stalo toto: Senior tři dny nepil – avšak zčásti si uvědomoval, že jeho bláznovství vzkvétá dál s neztenčenou intenzitou. Jenže se o tom zapomněl zmínit Olive a vůbec komukoliv. Nakonec podlehl, napil se – a než si vzpomněl, že by měl někomu povědět, že nepil, byl už opilý. Proč pořád všechno zapomínám? podivil se a hned na to zapomněl.

Avšak dlouhodobá paměť mu sloužila bezchybně. Zpíval Olive písničky ze školy (jejichž texty si už nepamatovala ani ona) a roztomile jí připomínal romantické zážitky z dob, kdy spolu chodili. Wallymu vyprávěl, co dělal, když byl malý, a Homera bavil veselými historkami o vysazování některých starších stromových porostů včetně odlehlého sadu, odkud bylo vidět až na moře.

„Na tom místě jsem si chtěl postavit dům, Homere,“ řekl Senior. Byl čas oběda. Wally s Homerem prořezávali stromy: zbavovali koruny vnitřních větví a všech nových výhonků směřujících dovnitř, ne ke slunci. Wally už tuhle historku slyšel a věnoval se něčemu jinému; naléval do mraveniště coca-colu. Prořezáním se uvolní světlu cesta k co největšímu množství větví; světlo prochází celou korunou stromu.

„Nemůžeš nechat jabloň, aby si rostla, jak chce,“ poučoval Homera Wally.

„A kluka taky ne!“ zasmál se Senior.

„Olive se zdálo, že na dům je tady moc větrno,“ řekl Homerovi Senior. „Ženským vítr vadí víc než mužům,“ dodal důvěrně. „To je fakt. V každém případě…“ odmlčel se. Pokynul rukou k moři, jako by to bylo vzdálené obecenstvo, jež chtěl máchnutím paže zahrnout mezi své posluchače. Rozhlédl se po jabloních… Ty mu jako posluchačky připadaly o něco bližší a pozornější. „Ten dům…“ začal.

„Na tenhle sad je vidět z druhého patra našeho domu, víš o tom?“ otázal se Homera.

„Jasně,“ přitakal Homer. Wallyho pokoj byl v druhém patře. Z Wallyho okna měl výhled na sad, odkud bylo vidět moře, ale na moře se z Wallyho okna dohlédnout nedalo – ani z žádného jiného okna v domě.

„Dal jsem celému tomuhle místu jméno Ocean View,“ vykládal Senior, „protože jsem myslel, že dům bude stát tady. Zrovna tady,“ opakoval. Shlédl na pěnící coca-colu, jíž Wally zaléval mraveniště.

„Na myši se používá otrávený oves nebo kukuřice,“ řekl Senior. Homer přikývl. „Hrabošům to jen tak rozsypeš po zemi, ale když potřebuješ vyhubit hryzce, musíš najít jejich díry a nasypat to do nich,“ dodal.

„My víme, tati,“ řekl tiše Wally.

„Hraboš polní je totéž co hraboš zahradní,“ upozorňoval Senior Homera, který už to slyšel.

„Jasně,“ přisvědčil Homer.

„Zahradní hraboši lezou po stromech a hryzci okusují kořeny,“ lovil Senior ve vzdálených vzpomínkách.

Wally přestal lít do mraveniště coca-colu. On ani Homer nevěděli, proč za nimi Senior přijel v době oběda; prořezávali stromy v přímořském sadu už od rána a Senior se objevil teprve před chvílí. Přijel starým džípem bez poznávacích značek: byl to vůz určený čistě pro jízdu po sadech.

„Tati?“ zeptal se Wally. „Proč jsi sem vlastně přijel?“

Senior na syna upřel bezvýrazný pohled. Pak se podíval na Homera; doufal, že Homer by mohl znát odpověď. Rozhlédl se po všech posluchačích – po jabloních i dalekém oceánu.

„Chtěl jsem tady postavit dům, zrovna tady“ řekl Wallymu. „Jenže ta potvora panovačná, tvoje matka, co musí mít všecko podle svýho, mě nenechala – nenechala mě, píča jedna!“ křičel. „Ta píča vod škeblí, škeblová frnda!“ hulákal. Vstal a bylo vidět, že je dezorientovaný; Wally se také zvedl.

„Tak pojď, tati,“ vybídl ho. „Odvezu tě domů.“

Nasedli do Wallyho dodávky. Homer jel za nimi ve starém džípu; v něm se ostatně naučil řídit poté, co mu Wally vysvětlil, že na něm není co rozbít.

Alkohol, přemítal Homer. Ten teda dokáže člověka zničit.

Senior vykazoval i všechny ostatní příznaky. Bylo mu pětapadesát, ale vypadal na sedmdesát. Období paranoie se u něj střídala se záchvaty velkodušnosti a s povídavou náladou. Několik málo nepříjemných rysů jeho povahy – které měl odjakživa – se nyní jen přehnaně zvýraznilo; například se dloubal v nose. Dokázal se vrtat v jedné nosní dírce celou hodinu a otíral si šušně o kalhoty nebo o nábytek. Olivin vulgární bratr Bucky Bean tvrdil, že by ze Seniora byl dobrý studnař. „Když vidím, jak se rejpá ve frňáku,“ říkával Bucky, „klidně bych mu svěřil kopání studny.“

Jak se ukázalo, mladého plavčíka z Přístavního klubu se nepodařilo úplně zpacifikovat. Začal mít námitky proti tomu, aby Candy dávala Homerovi lekce v plavání na mělkém konci bazénu v pozdních odpoledních hodinách. Tvrdil, že v tu dobu je bazén plný lidí; lekce plavání se pravidelně konají časně ráno – a udílí je on, plavčík, za příslušný poplatek. Mínil, že si v této věci nemůže dovolit dělat ústupky. Jenomže Homer přece celý den pracuje v Ocean View, namítala Candy. Koncem odpoledne, když jde Wally po práci na tenis, je ideální doba, kdy se Homer může učit plavat.

„Ideální pro tebe,“ oponoval Candy plavčík. Bylo zřejmé, že je do ní zamilovaný. Nevadilo mu žárlit na Wallyho Worthingtona – na něj žárlil každý –, ale být svědkem pozorností, jimiž Candy zahrnovala toho nešťastníka ze St. Cloud’s, to byla jiná. V Přístavním klubu o Homerovi mluvili – ovšem ne před Candy ani před jiným členem Worthingtonovic rodiny – jako o „tom nešťastným klukovi ze St. Cloud’s“. Někdy říkali jenom „ten chudák od Worthingtonů“.

Homer mínil, že by mu nevadilo trénovat v soukromém bazénu Worthingtonových v Ocean View; dodal však, že je prima, že mohou být s Candy v Přístavním klubu právě v době, kdy Wally končí s tenisem; mohou si pak společně zajít na pláž nebo do přístaviště Raye Kendalla nebo prostě někam. Kromě toho by se jim ve Worthingtonovic bazénu pletl Senior. Olive se čím dál víc snažila držet Seniora doma a nepouštět ho do klubu. Zjistila, že nejsnáz ho zpacifikuje, když mu nalije gin s tonikem a nechá ho v bazénu vznášet se na nafukovací matraci. Avšak skutečným důvodem, proč si všichni mysleli, že by pro Homera nebylo dobré učit se plavat v nevyhřívaném bazénu u Worthingtonů, byla obava, že by to mohlo uškodit jeho nemocnému srdci.

Olive se rozhodla, že bude Homera namísto Candy učit ona. Věděla, že na ni se klubový plavčík neodváží si stěžovat. S Candy a Wallym se shodovali v názoru, že studená voda by pro Homera mohla být příliš drsná.

„Nechci vám dělat nějaké potíže,“ bránil se Homer udiveně – také byl nepochybně zklamán, že od nynějška už ho při plácání se v bazénu tam a zpátky bude pod břichem rukama objímat Olive a ne Candy. „Váš bazén pro mě není moc studený, Wally,“ namítal Homer.

„Ve studené vodě je učení těžší,“ tvrdila Candy.

„To je pravda,“ přidala se Olive.

„Ale já bych si chtěl zaplavat i v oceánu, jakmile se to naučím,“ oponoval Homer. „A oceán je mnohem studenější než váš bazén.“

Proboha, polekala se Olive. Napsala dr. Larchovi, aby se ujistila ohledně té „srdeční vady“, a dr. Larch si začal připadat provinile a navíc tak trochu v pasti. Po pravdě řečeno, odpověděl jí, studená voda chlapci nemůže způsobit takový druh šoku, kterého se on obává; jedná se spíš o šok vyvolaný nějakou nehodou – třeba kdyby se málem utopil právě takových šoků se, podle jeho mínění, musí Homer vyvarovat.

Samá lež! říkal si Larch, ale dopis paní Worthingtonové odeslal a Olive zjistila, že se Homer učí plavat velmi rychle. „Když jsem ho od tebe převzala, asi už mu to skoro začínalo jít,“ svěřovala se Candy, jenže Homer se od Olive učil rychleji spíš proto, že její lekce mu neskýtaly takové potěšení.

S Candy by se možná nenaučil plavat nikdy; přinejmenším by to protahoval a snažil by se od ní brát lekce až do konce léta.

Kdyby Homer Wells mohl, byl by toto léto prodloužil až do konce svého života. Tolik poznal v Ocean View věcí, jež ho činily šťastným.

Nestyděl se za to, že si u Worthingtonů tak zamiloval koberce natažené ode zdi ke zdi; tam, odkud přišel, byly jen holé dřevěné stěny a na podlaze vrstvy linolea, mezi nimiž člověk při chůzi cítil pohyb pilin. Nedalo se tvrdit, že by příbytek Worthingtonových zdobila umělecká díla, ale Homer předtím nikdy obraz zavěšený na stěně nespatřil (s výjimkou té fotografie ženy s poníkem). Homerovi se líbil i olejem malovaný, silně přesládlý obrázek kočky na květinovém záhonu (ve Wallyho koupelně) – a právě tak se mu líbily květované tapety. Vždyť co mohl vědět o umění či tapetách? Jemu připadaly všechny tapety nádherné.

Cítil, že se nikdy nedokáže nabažit Wallyho pokoje. Co mohl vědět o diplomech ze školních závodů, o pozlacených fotbalových míčích s vyznačeným skóre toho či onoho významného zápasu? O tenisových trofejích, starých školních ročenkách a útržcích lístků zastrčených za rámem zrcadla (památkách na den, kdy si Wally poprvé vyšel s Candy do kina)? Co vůbec věděl o kině? Wally s Candym ho vzali do jednoho z prvních biografů pro auta ve státě Maine. Jak by si kdy předtím něco podobného mohl představit? A co mohl vědět o lidech, kteří se tu každý den scházeli a společně pracovali – očividně z vlastního rozhodnutí? Jeho kolegové v Ocean View byli pro Homera zdrojem trvalého úžasu. Zpočátku si je všechny zamiloval. Nejvíc ze všech Meanyho Hyda, protože se choval tak přátelsky a tak rád každému vysvětloval, jak se co dělá – dokonce i to, co Homer či kdokoliv jiný pochopil i bez vysvětlování. Homer měl ze všeho nejradši, když mu Meany vysvětloval zcela zřejmé věci.

Měl rád Meanyho manželku Florence – i ostatní ženské, které připravovaly prodejní středisko a moštárnu na dobu sklizně. Měl rád Velkou Dot Taftovou, třebaže mu pohled na třaslavé maso na zadní straně jejích paží připomínal Melony (na kterou jinak vůbec nemyslel, dokonce ani poté, co se dozvěděl o jejím odchodu ze St. Cloud’s). Měl rád mladou sestru Velké Dot Taftové, Debru Pettigrewovou, pěkné děvče asi v jeho věku, i když leccos na její zaoblené postavičce naznačovalo, že v budoucnu nabude rozměrů Velké Dot.

Dotin manžel Everett Taft Homerovi vysvětlil všechno o sekání trávy. V řádcích mezi stromy se musí tráva během léta posekat dvakrát; potom se shrabe, navrší do kupek a balíky usušeného sena se prodají do kravínů v Kenneth Corners. Zbylou roztroušenou slámu nakladete k mladým stromkům jako mulč. V Ocean View nic nepřišlo nazmar.

Homer si oblíbil i včelaře Iru Titcomba, manžela Irene s nevídanou jizvou od popálení. Ira Homerovi vyložil všechno podstatné o včelách. „Potřebujou nejmíň osmnáct stupňů, bezvětří, žádný kroupy ani mráz,“ vykládal Ira. „Včela žije asi třicet dnů a nadělá víc práce než některý lidi za celej život – radši nebudu jmenovat. Med,“ poučoval Ira Titcomb, „je pro včelu docela jednoduše pohonná hmota.“

Homer se dozvěděl, že včely dávají před jabloňovými květy přednost pampeliškám; proto se musí pampelišky posekat dřív, než se do sadu dovezou úly. Poučil se, proč musí být v sadu víc než jeden druh stromů je to kvůli křížovému opylení – včely musí roznášet pyl z jednoho druhu na druhý. Zjistil, že se úly do sadu musí přivážet v noci, kdy včely spí; dvířka na spodku krabice s úlem se zavřou, a když se úl přenáší, včely se probudí, ale nemohou ven. Při roznášení z plochého přívěsu do sadu jsou úly lehké, ale po týdnu, když se mají naložit zpátky na valník, jsou ztěžklé medem. Někdy je úl tak těžký, že ho jeden člověk neuzvedne. Pokud se úl zakymácí, včely uvnitř začnou bzučet i skrz dřevo je cítit jejich hemžení. A jestliže jednou ze škvír začne vytékat med, některá včela se namočí a dostane se s ním ven – a to je jediná možnost, kdy člověk může schytat žihadlo.

Jednou Homer zvedl v náručí úl, přitiskl si ho na hruď a opatrně postupoval k okraji valníku. Skrze napjaté dřevěné stěny cítil vibrace; dokonce i v chladném nočním vzduchu úl hřál; prkna byla teplá, činorodost uvnitř úlu vytvářela teplo – jako infekce, pomyslel si náhle Homer. Vzpomněl si na napjaté břicho ženy, kterou zachránil od křečí. Napadlo ho, že i to, co se děje uvnitř dělohy, produkuje teplo a napíná břicho, až je úplně tvrdé. Kolika břich se Homer dotkl do svých dvaceti let? Zemědělství se mi líbí víc, pomyslel si.

V St. Cloud’s býval produkt růstu nevítaným jevem, i když se dočkal porodu – navíc bývalo zrození často předem zabráněno. A on se teď účastnil práce, jejímž účelem bylo pomáhat věcem růst. Na Ocean View nejvíc ze všeho miloval to, že tu všechno bylo k užitku a nic nebylo nechtěné.

Měl dojem, že má rád dokonce i Vernona Lynche, i když už se doslechl o tom, jak mlátí svou ženu; Grace Lynchová se na Homera dívala tak, až ho to lekalo. Nedokázal určit, zda z jejího pohledu čiší žádost či podezíravost nebo jen obyčejná zvědavost. Grace se na něj dívala tak, jako hledí člověk, který už za sebou spálil všechny mosty.

Vernon Lynch Homerovi ukázal, jak má zacházet s postřiky. Bylo zcela na místě, že právě Vernon Lynch měl na starosti vše, co souviselo s pesticidy a hubením.

„Jakmile se ukážou listy, začnou potíže,“ řekl mu Vernon. „To znamená v dubnu. Stříkat začneš v dubnu a nepřestaneš až do srpna, kdy začíná sklizeň. Stříká se jednou za tejden, za deset dnů. Některý postřiky jsou na plísně a jiný proti hmyzu. Máme tady dva postřikovače, jeden od Hardieho a jeden Beanův. Oba dva mají nádrž na pět set galonů. Musíš nosit respirátor, aby ses toho svinstva nenadejchal, ale nebude ti nic platnej, když si ho pořádně neutáhneš.“ S těmito slovy Vernon utáhl respirátor, který měl Homer nasazený na obličeji: Homer cítil, jak mu buší krev ve spáncích. „Látku uvnitř masky musíš pořád vyplachovat, jinak se udusíš,“ pokračoval Vernon. Přitiskl Homerovi ruku na nos a ústa; Homerovi se začalo nedostávat vzduchu. „A jestli nechceš skončit s pleší, musíš mít přikrytý vlasy.“ Vernon pořád držel dlaň Homerovi na ústech a nose. „Taky si nesundávej brejle, nebo oslepneš,“ dodal. Homerovi blesklo hlavou, že by se měl bránit, ale rozhodl se radši šetřit silami, pak ho napadlo, že omdlí, a tak zapřemítal, co je pravdivého na tom, když někdo říká, že se mu málem roztrhly plíce. „Když budeš mít nějakou otevřenou ránu – třeba se řízneš –, a to svinstvo se ti do ní dostane, můžeš z toho pak bejt neplodnej,“ tvrdil Vernon Lynch. „Takže se ti už ani nepostaví.“ Homer Vernonovi poklepal na rameno a zamával na něj, jako kdyby dával znamení člověku, s kterým nelze komunikovat běžnými prostředky. Nemůžu dýchat! Haló! Nemůžu dýchat! Haló, vy tam!

Když se Homerovi začala třást kolena, Vernon mu strhl masku z obličeje – popruhy ho zatahaly za uši a za vlasy. „Rozuměla?“ zeptal se Vernon.

„Jasně!“ vyhrkl Homer z plných, rozbolavělých plic.

Dokonce i Herba Fowlera měl rád. Nestrávil v jeho společnosti ani dvě minuty a už zasvištěl vzduchem ochranný prostředek a ťukl ho do čela. Stačilo jen, aby ho Meany Hyde představil: „Ahoj, Herbe, tohle je Homer Wells – Wallyho kámoš ze St. Cloud’s.“ A Herb po Homerovi cvrnkl gumu.

„Kdyby si tohle lidi častějc natáhli na klacka, nebylo by na světě tolik sirotků,“ poznamenal Herb.

Homer Wells ještě nikdy neviděl prezervativ v maloobchodním balení. Ty, jež dr. Larch v nemocnici rozdával po hrstech mnohým pacientkám, bývaly v obyčejném, průsvitném obalu, připomínajícím voskový papír. Nezdobila je loga výrobců. Dr. Larch pořád láteřil, ať prý mu někdo vysvětlí, kam se ty gumy ztrácejí; Homer věděl, že si z jeho zásob často posloužila Melony. Samozřejmě že Melony do používání ochrany zasvětila také Homera.

Přítelkyně Herba Fowlera, Louise Tobeyová, nepochybně s Herbovými ochrannými pomůckami zacházela s profesionální zručností. Když si Homer pohrával se svým tělem, myslel na Muchlandu Louise – představoval si, jak šikovně její rychlé, mrštné prstíky připravují prezervativ, stejně jako když při natírání držela v ruce štětec a se zaťatými zuby nanášela barvu na regály v prodejním středisku a občas si u toho odhodila vlasy z čela mocným odfouknutím páchnoucím kouřem cigaret.

Homer při onanování nikdy nemyslel na Candy. Když ležel ve Wallyho pokoji a Wally zhluboka oddychoval vedle něj, ani na sebe nesáhl. A pokud si představoval, že vedle něj spí Candy, nikdy se v těch představách neobjevovaly žádné intimní doteky – jeden druhého jenom svírali v docela počestném, láskyplném objetí. (Nebyly v tom „žádný pohlavnosti“, jak říkávala Melony.)

Candy kouřila, ale zacházela s cigaretou s tak strojenou, přehnanou elegancí, že ji často upustila do klína, načež vyskočila, chvatně se jala smetávat žhavý popel a vždycky se při tom smála.

„To jsem ale dřevák!“ volala. Možná, myslíval si Homer Wells, ale jenom co se týče kouření.

Louise Tobeyová se do cigarety vždycky zakousla, nasála oblak dýmu a vypustila ho z úst tak málo, až se Homer divil, kam se poděl ten zbytek. Starší ženské z prodejního střediska hulily bez ustání (s výjimkou Grace Lynchové, která odmítala otevřít ústa, ať už z jakéhokoliv důvodu), ovšem Florence, Irene a Velká Dot Taftová kouřily už dlouho a zdálo se, že jim to funguje docela automaticky. Jenom Dotina mladší sestra Debra Pettigrewová kouřila stejně nepravidelně a nešikovně jako Candy. Muchlanda Louise kouřila rychle, sebejistě a usilovně; Homer měl pocit, že ji inspirují Herbovy sebevědomé, drsné žertíky s gumovými prezervativy.

V celém Heart’s Rocku i Heart’s Havenu – od bublající pěny humřího světa až po chlórem zbarvené bezpečí bazénu v Přístavním klubu, od ruchu přípravných prací v prodejním středisku až po práci v polích – Homer nenarazil na nic, co by mu nějak výrazněji připomnělo St. Cloud’s, až do chvíle, kdy zde zažil první deštivý den. Tehdy ho poslali s malou partou čističů a natěračů do moštárny.

Zvnějšku ho na vzhledu té budovy nic nepřipravilo na to, co ho čeká. Často se kolem kodrcal v některém ze zemědělských vozidel – nebo na něm. Podlouhlá, chatrná, jednopatrová stavba měla šikmou střechu a půdorys ve tvaru paže ohnuté do pravého úhlu. Přímo v ohbí lokte se nacházely dvoukřídlé vchodové dveře a za nimi řezačka a lis na jablka (drtič, čerpadlo, hnací stroje a nádrž o obsahu tisíc galonů). Prakticky celé jedno křídlo budovy zabíraly chladicí boxy pro skladování moštu. Ve druhém křídle byla kuchyňka a za ní se táhly dvě dlouhé řady železných postelí, jaké bývají k vidění v nemocnicích, s přikrývkami a polštáři. Na každém lůžku ležela také úhledně srolovaná matrace. Některé postele či skupiny postelí obklopovala drátěná konstrukce ověšená prostěradly, čímž vznikal aspoň minimální pocit soukromí; Homeru Wellsovi to připomínalo nemocniční oddělení. Mezi postelemi stály police z nenatřené překližky, jež plnily úlohu sice primitivních, ale trvanlivých šatníků. V místech, kde byla poblíž elektrická zástrčka, stály na policích kancelářské lampy na pokroucených ohebných stojáncích. Nábytek byl sice ošuntělý, ale čistý, jako by původně sloužil v nemocnicích a kancelářích, kde byl sice vystaven silnému opotřebování, ale také se mu dostávalo solidní péče.

V tomto křídle moštárny převládala kasárenská účelnost, avšak díky některým rysům, jež prozrazovaly pečlivý, osobní přístup, to nepůsobilo komisním dojmem. Například tu byly záclony, sice poněkud zašlé, ale podle Homerova mínění by klidně mohly viset i u Worthingtonů v obývacím pokoji – odkud skutečně pocházely. Také kýčovitý mír, vanoucí z krajinek plných květů a ze zvířecích portrétů, byl Homerovi povědomý. Obrázky rozvěšené na sádrokartonových stěnách visely často na podivných místech (buď příliš vysoko, anebo zase moc nízko) a Homer s jistotou usoudil, že jejich účelem je zakrývat díry. Možná díry po kopancích, úderech pěstí či rovnou celou hlavou; Homer Wells cítil, že místnost prostupuje podobné napětí a podrážděnost, typické pro společné ložnice, jak to sám po celých dvacet let zažíval na chlapeckém oddělení v St. Cloud’s.

„Co je tohle?“ zeptal se Meanyho Hyda; do plechové střechy nad jejich hlavami bušily dešťové kapky.

„Moštárna,“ odpověděl Meany.

„Ale kdo tady spí – kdo tu bydlí? Vážně tu někdo bydlí?“ chtěl vědět Homer. Bylo tu pozoruhodně čisto, ale ovzduší užitkovosti převládalo natolik, že to Homerovi připomnělo staré kóje v St. Cloud’s, kde dřevorubci a dělníci z pily alespoň ve snech opouštěli únavnou realitu svých životů.

„Tohle je ubytovna pro nádeníky pro česáče,“ řekl Meany Hyde. „Při sklizni tu přespávají česáči – sezónní dělníci.“

„Je to pro barevný,“ doplnila Velká Dot Taftová a odložila s rámusem na podlahu mopy a kbelíky. „Každej rok se snažíme, aby to tu měli hezký. Všecko se musí umejt a čerstvě natřít.“

„Musím jít navoskovat rošt,“ utrousil Meany Hyde; vyhnul se tak práci, jež podle jeho mínění příslušela ženským – i když Homer s Wallym ji v deštivých letních dnech vykonávali běžně.

„Černoši?“ zeptal se Homer. „Ti česáči jsou černoši?“

„Černý jako noc; aspoň některý,“ přisvědčila Florence Hydovi.

„Jsou fajn.“

„Jsou hodný,“ ozval se Meany Hyde.

„Některý hodnější, některý míň,“ upřesnila Velká Dot Taftová.

„Stejně jako jiný lidi, co znám,“ uchechtla se Irene Titcombová, skrývajíc zjizvenou tvář.

„Jsou hodný, protože paní Worthingtonová je na ně taky hodná!“ volal Hyde, který už stál na pobryndané podlaze u lisu na jablka.

V moštárně to páchlo octem – vlastně zkyslým moštem. Byl to silný zápach, ale vůbec ne odporný, ani nečistý.

Debra Pettigrewová se na Homera usmála přes jejich společný kbelík a on jí úsměv nejistě oplatil. Byl by rád věděl, kde v tom dešti pracuje Wally, a pokoušel se představit si, co asi dělá Ray Kendall. Buď je ve svém lesklém pršiplášti někde na neklidném moři, anebo se v Čísle dvě vrtá v elektrických střevech žacího stroje značky International.

Grace Lynchová v kuchyni moštárny drhla pulty potažené linoleem; Homerovi bylo divné, že si jí nevšiml už dřív; vlastně ani nevěděl, že patří do jejich party. Louise Tobeyová dokouřila cigaretu až k filtru, odcvrnkla nedopalek dveřmi ložnice pro dělníky a poznamenala, že to ždímadlo na mopy je „ňáký vykloubený“.

„Zakouslo se to nebo co,“ hudrovala Muchlanda Louise.

„Louise se vykloubilo ždímadlo,“ zvolala posměšně Velká Dot Taftová.

„Chudinka Louise – tak vono se jí zakouslo ždímadlo?“ zasmála se i Florence Hydová; Velká Dot Taftová zařvala smíchy.

„Ále, dejte mi svátek!“ prohlásila Louise a nakopla ždímač na mopy.

„Co se to tam děje?“ chtěl vědět Meany Hyde.

„Louise má přetažený ždímadlo!“ křičela Velká Dot Taftová. Homer pohlédl na naštvanou Louise a potom na Debru, která se začervenala.

„Poslyš, Louise, že ty to svý ubohý ždímadlo přetěžuješ?“ dotírala Irene Titcombová.

„Milá Louise, ty do toho ždímadla prostě strkáš moc mopů,“ napomínala ji Florence Hydová.

„Chovejte se slušně!“ okřikl je Meany Hyde.

„Aspoň jeden mop tam určitě dáváš moc často,“ mínila Velká Dot Taftová.

Tohle přišlo k smíchu i samotné Louise. Když se podívala na Homera, radši uhnul očima. Debra Pettigrewová ho pozorovala, a tak uhnul i před jejím pohledem.

Během přestávky na oběd se objevil Herb Fowler a hned ve dveřích moštárny začal povykovat: „Hergot! Tady to smrdí po negrech, jak je rok dlouhej!“

„Já myslím, že je tu cejtit jenom ocet,“ namítl Meany Hyde.

„Chceš říct, že nepoznám negry po čuchu?“ divil se Fowler. „Ty je taky necejtíš?“ zeptal se Louise. Pokrčila rameny. „A co ty?“ obrátil se Herb na Homera. „Cejtíš je?“

„Je to jen ocet, shnilý jabka a mošt,“ mínil Homer. Včas zahlédl, jak k němu letí prezervativ, a chytil ho.

„Víš, co s tímhle dělaj negři?“ zeptal se ho Herb. Cvrnkl další prezervativ po Louise Tobeyové a ta ho bez nejmenší námahy chytila – byla zvyklá, že na ni sviští nějaký prezervativ co hodinu. „Ukaž mu, co s tím dělaj negři, Louise,“ komandoval ji Herb. Ostatní ženské se zatvářily znuděně; tohle už pro ně byla stokrát obehraná záležitost. Debra Pettigrewová se podívala na Homera a úmyslně se vyhýbala pohledu na Louise. Louise vypadala nervózně a zároveň otráveně. Vytrhla gumu z papírového obalu a vstrčila do ní prst – nehet na jejím ukazováčku se dotýkal zakončení podobného bradavce.

„Jednou jsem negrům poradil, že by měli svý kolíky strkat do takovýhle gumy, když nechtěj chytit žádnou nemoc a mít další děti,“ vykládal Herb. Popadl Louise za prst obalený gumou a podržel ho tak, aby všichni viděli. „Jenže napřesrok si mně všichni negři stěžovali, že prej to nefunguje. Prej do toho strkali prsty tak, jak jsem jim ukázal, a stejně jsou pořád nemocný a každou chvíli se jim roděj nový děcka!“

Nikdo se nezasmál a nikdo mu nevěřil; pro všechny kromě Homera Wellse to byl už moc starý vtip, a právě pro Homera na představě, že se někomu každou chvíli rodí nové děti, nebylo nic směšného.

Když se Herb Fowler nabídl, že je zaveze do jídelny na Drinkwater Road, kde si mohou dát něco teplého k jídlu, Homer odmítl. Paní Worthingtonová jemu i Wallymu každé ráno připravovala oběd a Homer se cítil povinován ho sníst – vždycky mu chutnal. Kromě toho věděl, že by parta neměla během přestávky na oběd odjíždět ze sadu, zvlášť ne některým z firemních vozidel, a Herb Fowler přijel zelenou dodávkou, kterou nejčastěji používala Olive. Nepatřilo to sice k neměnným pravidlům, ale Homer věděl, že být u toho Wally, Herb by s takovým návrhem nepřišel.

Homer se naobědval jak se slušelo a patřilo v kuchyňce moštárny. Při pohledu do podlouhlé ubytovny se dvěma řadami úzkých postelí ho napadlo, že ty srolované matrace a přikrývky připomínají spáče – až na to, že siluety na lůžkách byly příliš nehybné, než aby to byli spící lidé. Vypadají jako mrtvoly, čekající na identifikaci, pomyslel si Homer Wells.

Přestože pršelo, vyšel ven, podívat se na sbírku vraků aut a všelijakých součástek traktorů a valníků rozesetých podél prašné příjezdové cesty před moštárnou. Vzadu za budovou se nacházelo hrbolaté prostranství, kam se vyhazovala jablečná drť po vylisování. Jeden chovatel prasat si pro ni jezdil až z Waldoboro. Meany Hyde Homera poučil, že drť je skvělé krmivo pro prasata.

Některé z vraků měly poznávací značky Jižní Karolíny. Homer Wells nikdy neviděl mapu Spojených států; viděl už glóbus, ale nepříliš podrobný, na kterém nebyly vyznačené jednotlivé státy Unie. Věděl, že Jižní Karolína leží někde daleko na jihu; černoši sem odtud přijížděli na náklaďácích, jak mu pověděl Meany Hyde. Nebo ve svých autech, jenže ta někdy byla hrozně stará a otlučená a tady prostě přestala fungovat. Jak se potom ti černoši dostanou zpátky do Jižní Karolíny, Meany nevěděl.

„Myslím, že češou grepy na Floridě,“ říkal Meany. „A jinde třeba broskve, když je na ně čas, a tady zase jabka. Pořád jezděj od jedny sklizně ke druhý.“

Homer se zadíval na racka, který ho pozoroval ze střechy moštárny. Seděl tam velmi schoulený, což Homerovi připomnělo, že vlastně prší, a zašel zpátky do domu.

Rozbalil jednu z matrací a natáhl se na ni; polštář i pokrývku si dal pod hlavu. Cosi ho přimělo pokrývku i polštář očichat, ale nezachytil nic než octový nádech a jakýsi závan, který identifikoval prostě jako pach staroby. Na dotek mu polštář i pokrývka připomínaly člověčenství víc, než podle vůně, ale čím hlouběji do nich hroužil obličej, tím lidštější byl jejich pach. Vzpomněl si na napětí ve tváři Louise Tobeyové a na to, jak si navlékla ochranu na napřímený ukazováček, až se zdálo, že její nehet gumu každou chvíli protrhne. Vzpomněl si na matrace v dřevařské kóji v St. Cloud’s, kde ho Melony zasvětila do věcí, na které právě teď myslel. Rozepnul si pracovní džíny a jal se rychle masturbovat za ostrého skřípotu drátěnky staré železné postele. Když skončil, jeho představy se jaksi projasnily. Posadil se na lůžku a zjistil, že si v moštárně dopřává odpočinku i někdo jiný. Přestože ležela celá schoulená – jako ten racek v dešti či jako lidský plod nebo jako žena trpící křečemi – Homer bez obtíží poznal Grace Lynchovou.

I kdyby se na něj nedívala, kdyby k němu ležela obrácená zády, určitě by neomylně poznala, co znamená to rytmické vrzání drátěnky – a také, pomyslel si Homer, by rozeznala zřetelný, výrazný pach semene, které zachytil do dlaně. Tiše vyšel ze dveří a nastavil ruku padajícímu dešti. Racek krčící se stále na střeše moštárny o něj náhle projevil zájem – na tomhle místě se často daly sehnat nejrůznější zbytky. Homer se vrátil do moštárny a uviděl Grace Lynchovou, která mezitím sbalila matraci do původní polohy a stála teď u okna s tváří zabořenou do záclony. Po Grace Lynchové se člověk vždycky musel důkladně porozhlédnout; nevšiml by si, že tu stojí, kdyby už předtím nevěděl, že je v místnosti.

„Já tam byla,“ řekla tiše Grace Lynchová, ani se na Homera nepodívala. „Tam, odkud jsi přišel,“ dodala na vysvětlenou. „Byla jsem tam – nechápu, jak jste tam v noci mohli spát.“

Ve zmrtvělém, šedivém světle deštivého dne, jež do místnosti dopadalo oknem, se její postava zdála ještě hubenější než jindy, s obrysy a liniemi ostrými jako čepel. Stáhla si zašlou záclonu kolem úzkých ramen jako šál. Na Homera Wellse se vůbec nedívala a na jejím křehkém, rozechvělém postoji nebylo vůbec nic povzbudivého, ale přesto Homer cítil, že ho k ní cosi přitahuje – tak, jako člověka láká všechno známé a povědomé, zejména za nevlídného počasí. V St. Cloud’s člověk přivykl pohledu na bytosti, jež se staly oběťmi, a výraz oběti ve tváři Grace Lynchové byl nad slunce jasnější. Homer ty rozporuplné vlny, jež kolem sebe šířila, vnímal tak jasně, že podlehl nutkání přistoupit k ní a vzít ji za skleslé, vlhké ruce.

„Je to divný,“ zašeptala a ani teď se na něj nepodívala. „Bylo to tam hrozný, ale připadala jsem si úplně v bezpečí.“ Položila mu hlavu na hruď, vsunula mu ostré koleno mezi nohy a přitiskla se k němu vychrtlým bokem. „Ne jako tady,“ zašeptala. „Tady je to nebezpečný.“ Její hubená, kostnatá ruka mu vklouzla do kalhot jako plachá ještěrka.

Homera zachránil hlučný příjezd zelené dodávky s uprchlíky vracejícími se od teplého oběda. Grace od něj potrhle odskočila, jako vylekaná kočka. Než se všichni nahrnuli do dveří, dobývala už ze škvíry v linoleu na pultě v kuchyni zašlou špínu drátěným kartáčem; měla ho předtím v kapse, ale Homer si ho vůbec nevšiml. Byl dobře ukrytý, jako skoro všechno na Grace Lynchové. Avšak napjatý pohled, který po něm vrhla na konci pracovní doby – když se při návratu do prodejního střediska vezl na přívětivém klíně Velké Dot Taftové – Homeru Wellsovi jasně prozradil, že ať už byla Grace v minulosti vystavena jakémukoliv „nebezpečí“, zatím ji neopustilo. Kromě toho pochopil, že i kdyby se vydal bůhvíjak daleko, obětem ze St. Cloud’s nikdy úplně neuteče.

Večer téhož dne, co po něm Grace Lynchová tak vyjela, měl Homer první rande s Debrou Pettigrewovou; tehdy také poprvé s Wallym a Candy navštívil drive-in kino. Všichni jeli v Seniorově cadillaku. Homer s Debrou seděli na potřísněném zadním sedadle, kde se před dvěma měsíci chudák Curly Day nedokázal ovládnout; Homer netušil, že hlavním účelem těchhle biografů, kam se dá zajet v autě, je poskytnout lidem příležitost, aby nad sebou ztráceli vládu na zadních sedadlech.

„Homer ještě nikdy v drive-in nebyl,“ oznámil Debře Wally, když ji přijeli vyzvednout. Pettigrewovi měli početnou rodinu a chovali psy – hodně psů, většinou uvázaných na řetězech. Někteří byli uvázaní k nárazníkům několika nepoužívaných – podle všeho nepojízdných – aut, která zabírala místo na trávníku před domem už tak dlouho, že skrze hnací hřídele a nápravy prorůstala tráva. Cestou k domovním dveřím Homer opatrně našlapoval a vyhýbal se chňapajícím psům, kteří se vzpínali na řetězech a cloumali nehybnými auty.

Rozměrnost rodiny Pettigrewových se neprojevovala jen počtem, ale i tělesnou mohutností; Debřina okouzlující baculatost byla jen vzdálenou připomínkou rodinného sklonu nabývat na objemu. Ve dveřích se Homerovi dostalo monumentálního přivítání od Debřiny matky – právě její mocné geny nesly odpovědnost za utváření postavy Debřiny sestry, Velké Dot Taftové.

„DEBRO!“ zaječela Debřina matka, „máš tady ŠVIHÁKA!

Ahoj, cukroušku,“ pozdravila Homera. „Slyšela jsem, že jsi moc milej kluk a taky vychovanej – nezlob se, že je tu takovej nepořádek.“ Zčervenalá Debra se objevila vedle ní a snažila se Homera vystrkat ze dveří, zatímco její matka se ho právě tak usilovně pokoušela přimět, aby zašel dovnitř. Na okamžik zahlédl několik obrovitých lidí – někteří měli pozoruhodně naběhlé obličeje, jako kdyby polovinu života strávili pod vodou nebo právě dostali strašlivý výprask; všichni se široce, přátelsky usmívali, což ostře kontrastovalo s nevýslovnou zuřivostí psího štěkotu za Homerovými zády.

„Musíme už jít, mami,“ zakníkala Debra a vytáhla Homera ven. „Nesmíme přijet pozdě.“

„A na co pozdě?“ uchechtl se někdo uvnitř, načež celým domem otřásl výbuch smíchu. Pak se ozvalo zakašlání a ostentativní zívání, jenže v tu chvíli se psi rozeřvali tak silně, až se Homerovi zdálo, že se skrze ten hluk vůbec nedostanou ke cadillaku.

„Ticho!“ zaječela na psy Debra. Všichni umlkli, ale jen na okamžik.

Když Wally řekl: „Homer ještě nikdy nebyl v drive-inu,“ musel to zakřičet, aby ho přes psí štěkot bylo slyšet.

„Vůbec jsem ještě nebyl v kině,“ přiznal se Homer.

„Páni,“ užasla Debra. „Mile se usmívala a vypadala teď mnohem úhledněji a čistěji než v šatech, které nosila do prodejního střediska. Jenže Debra se i do práce odívala s jistou dávkou svůdné úpravnosti. Její baculatost nebyla nijak přehnaná a jak tak ujížděli do Cape Kenneth, projevila se její přívětivá, vřelá povaha a ona se přestala ostýchat – bylo to děvče, s kterým je legranda, jak se říká v Maine. Byla hezká, uvolněná, příjemná, pracovitá a nijak zvlášť chytrá. Nezbývalo než doufat, že se vdá za hodného muže, který nebude o moc starší ani chytřejší než ona.

V létě Pettigrewovi přebývali v jednom z nových domků na stísněných, špinavých březích Sladkovodního jezera; v podstatě okamžitě se jim podařilo vytvořit v novém – a rychle chátrajícím – obydlí dojem, že tu jsou už odjakživa. Na trávníku jako by přes noc vypučely vraky automobilů a psi přestěhováním ze zimního sídla Pettigrewovic rodiny v Kenneth Corners neztratili ani zlomek zuřivého odhodlání bránit své teritorium. Jako všechny chalupy kolem Sladkovodního jezera dostalo i stavení Pettigrewových jméno – jako kdyby zdejší domy byly sirotky, nedokonalými tvory, kteří potřebují dodatečný stvořitelův zásah. Domek Pettigrewových se jmenoval „My všichni!“

„Z toho vykřičníku jsem vždycky na mrtvici,“ řekl Homerovi Wally, když zastavili na pozemku plném aut a psů. „Jako by byli pyšní na to, že se tak přemnožili.“ Ale jakmile se k nim připojila Debra, choval se k ní Wally se vší úctou.

Tato ukázka společenského chování Homera Wellse dost silně zasáhla. Lidé, dokonce i slušní lidé – Wally přece byl určitě slušný člověk –, jsou s to někoho totálně zkritizovat a pak se k němu chovat roztomile. V St. Cloud’s zaznívaly kritické názory otevřeněji a bylo mnohem těžší, i když ne nemožné, je skrývat.

Kino typu drive-in v Cape Kenneth bylo ve státě Maine stejnou novinkou jako vyhřívaný bazén v Přístavním klubu – i když mnohem nepraktičtější. Biografy drive-in se ve státě Maine těžko kdy mohly výrazně prosadit, protože večerní mlhy podél pobřeží propůjčovaly i veselohrám nevhodnou, duchařskou atmosféru hororů. V pozdějších letech se stávalo, že lidé, kteří si odskočili do stánku s občerstvením nebo na záchod, při návratu nemohli najít svůj vůz.

Dalším problémem byli komáři. V roce 194-, když Homer poprvé navštívil kino pro auta, hukot komářích hejn v nočním vzduchu nad Kenneth Cape přehlušoval i filmovou hudbu. Wallymu se poměrně dařilo jim bránit v tom, aby zamořili celé auto, protože s sebou vždycky vozil aerosolový rozprašovač, kterým pravidelně celý vůz postříkal – a jeho obsahem nasytil i okolní vzduch. V nádržce rozprašovače měl prostředek k hubení hmyzu, který používali jako postřik na jablka. Kolem cadillaku se tedy vznášel jedovatý, odporný zápach, ale komárů se tu vyskytovalo jen pomálu. Sykot rozprašovače a zápach postřiku vyvolával početné stížnosti návštěvníků kina v okolních autech – dokud i je komáři nepokousali tak důkladně, až protesty umlkly; někteří potom dokonce zdvořile požádali o zapůjčení přístroje, aby si i oni mohli otrávit vzduch ve svých vozech.

V roce 194– v drive-in kině v Cape Kenneth ještě neměli stánek s občerstvením ani záchody. Muži a hoši střídavě močili u provlhlé betonové zdi na zadním okraji parkoviště. Na ní vždycky posedávalo pár malých smrkáčů (domorodců z Cape Kenneth, příliš malých nebo příliš chudých na to, aby vlastnili automobil), kteří odtud sledovali filmové představení alespoň zrakem, i když z toho místa určitě nemohli nic slyšet. Občas, když je film neuspokojil, čůrávali z vršku zdi na nešťastníky, kteří přišli zeď pomočit zdola.

U žen a dívek se nepředpokládalo, že by si v drive-in kině chtěly odskočit, a tím pádem se také chovaly slušněji než muži a chlapci – například pily méně než muži, i když jejich chování uvnitř automobilů nebylo možno statisticky podchytit.

Pro Homera byl celý tenhle zážitek hotovým zázrakem. Zvlášť bedlivě si všímal, co všechno lidské bytosti dělají pro potěšení – a především (o tom nemohlo být pochyb) na základě vlastní volby – protože on sám pocházel z prostředí, kde často člověk neměl z čeho vybírat a nebylo tam ani příliš mnoho osob věnujících se nějaké činnosti jenom pro radost. Na jednu stranu ho překvapovalo, že jsou lidé ochotni snášet pobyt v drive-inu z vlastního rozhodnutí, pro radost, ale současně věřil, že pokud on sám v tom žádnou zábavu nevidí, je to určitě jenom jeho chyba.

Ze všeho nejméně byl připraven na samotný film. Nejprve lidé v hledišti rozezvučeli klaksony, začali blikat reflektory aut a vůbec, a to i méně přívětivými způsoby, dávali najevo netrpělivost. Ozval se zvuk neomylně hlásící, že kdosi zvrací na blatník, a najednou jako by celou oblohu vyplnil ohromný obraz. To je nějaká tlama! napadlo Homera. Kamera couvla, či spíš se pozpátku odplazila. Nějaká hlava – že by kůň? napadlo Homera. Přesně řečeno to byl velbloud, jenže Homer Wells velblouda nikdy neviděl, ani na obrázku ne. Připadalo mu to jako hrozně zdeformovaný kůň – mutant! Snad jakási příšerná fáze vývoje koňského plodu! Kamera prudce poodjela zpět. Na groteskním velbloudím hrbu seděl muž tmavé pleti, téměř kompletně zahalený v bílém – to jsou obvazy! zvolal v duchu Homer Wells. Divoký, tmavý arabský kočovník zamával hrozivě zakřivenou šavlí; plácl vlekoucího se velblouda naplocho čepelí a přinutil ho k nepravidelnému trhavému cvalu přes nekonečné duny. Zvíře i jezdec se brzy stali jen nezřetelnou tečkou na obzoru. A najednou zazněla hudba! Homer nadskočil. A slova! Neviditelná ruka psala do písku titulky a jména herců.

„Co to bylo?“ zeptal se Homer Wallyho. Myslel tím to zvíře, toho jezdce, tu poušť – prostě všechno!

„Asi nějakej pitomej Beduín,“ mínil Wally.

Beduín? opakoval v duchu Homer Wells.

„A co to bylo za koně?“ chtěl vědět.

„Jakej kůň?“ nechápala Debra Pettigrewová.

„Myslím to zvíře.“ Homer vycítil, že něco popletl.

Na přední sedačce se Candy k Homerovi otočila s očima překypujícíma srdcervoucím soucitem. „To byl velbloud, Homere,“ řekla.

„Tys ještě neviděl velblouda!“ zvolal nevěřícně Wally.

„A kde by ho asi tak viděl?“ vyjela na něj Candy.

„Jenom mě to překvapilo,“ bránil se Wally.

„Černocha jsem taky ještě neviděl,“ ozval se Homer. „Byl to přece černoch, že jo? Na tom velbloudovi.“

„Černej Beduín, asi jo,“ přikývl Wally.

„Páni,“ vydechla Debra Pettigrewová a zadívala se na Homera trochu bojácně, jako kdyby ho podezírala, že vede současně ještě další život na jiné planetě, jako jiný živočišný druh.

Titulky skončily. Černoch na velbloudu byl pryč a už se neobjevil. Poušť také zmizela; zřejmě posloužila svému nepříliš jasnému účelu a ani ona se už neměla znovu objevit. Byl to film o pirátech. Velké lodě se navzájem ostřelovaly z děl, snědí vlasatí muži v pytlovitých kalhotách dělali příšerné věci příjemněji vyhlížejícím mužům, kteří byli také lépe oblečení. Žádný černoch se tam nevyskytoval. Ten jezdec na velbloudu byl možná jen jakýmsi předznamenáním, domníval se Homer Wells. Dosavadní zkušenosti s vypravěčstvím, jež měl díky Charlesi Dickensovi a Charlottě Brontëové, ho vůbec nepřipravily na postavy, které přicházejí odnikud a nikam nesměřují – ani na příběhy, jež nedávají smysl.

Piráti uloupili truhlu plnou mincí a unesli jakousi blondýnu z lodi, která vypadala lépe než ta jejich, jenže oni ji potopili, odpluli na svém ohavném korábu a věnovali se drsné zábavě sestávající z pijatiky a zpěvu. Se zřejmým potěšením se škaredili na zmíněnou ženu, posmívali se jí, avšak jakási neviditelná síla jim bránila, aby jí jakkoliv ublížili. Trvalo to celou hodinu, během které ubližovali mnoha jiným lidem a často i jeden druhému. Tu ženu si však nechávali stranou, asi aby se jí mohli ještě více posmívat, zatímco ona hořce bědovala nad svým osudem a Homer nabyl pocitu, jestli se od něj nečeká, že nad ní bude bědovat i on.

Napříč oceány plul za tou hořekující dámou muž, který ji patrně miloval. Cestou navštěvoval hořící přístavní města a nevzhledné hostince, kde se zřejmě odehrávala spousta oplzlostí, což bylo ve filmu sice naznačeno, ale nikoli názorně předvedeno, přestože Homer na obraze zaplňujícím oblohu visel očima jako přikovaný. Jen mimoděk vnímal, že Wally a Candy se o film příliš nezajímají. Sesuli se na předních sedadlech tak, že na ně neviděl, jenom občas zahlédl, jak opěradlo sevřela Candina ruka – nebo na něm jen na chvíli spočinula. Dvakrát Homer slyšel, jak říká: „Ne, Wally.“ Jednou dokonce tak rázně, jak ji ještě nikdy promluvit neslyšel. Často bylo slyšet přerušovaný Wallyho smích a také šepot, mumlání a hrdelní zvuky.

Tu a tam Homer zaznamenal, že Debru Pettigrewovou nezajímají ani tak piráti na plátně, jako on sám: když na ni pohlédl, překvapilo ho, že se na něj dívá. Netvářila se snad vyloženě kriticky, ale ani příliš láskyplně. Zatímco film pokračoval, zdálo se, že ji pohled na Homera stále více udivuje. Jednou se dotkla jeho ruky. Myslel si, že něco potřebuje, a zdvořile se na ni podíval. Ona však na něj jen upřeně hleděla, a tak se zase otočil k plátnu.

Blondýna neustále barikádovala dveře proti svým věznitelům, kteří však přes všechno její úsilí pokaždé znovu vtrhli k ní do pokoje; zdálo se, že tak činí jen proto, aby jí dokázali, že před nimi se nezabarikáduje. Jakmile byli uvnitř, zahrnuli ji obvyklými posměšky a opět se stáhli. Ona pak začala stavět další barikádu.

„Já jsem asi něco přehlíd,“ prohlásil Homer Wells, když z filmu uběhla víc než hodina. Candy se vzpřímila na předním sedadle a ohlédla se – tvářila se starostlivě a měla příšerně rozježené vlasy.

„Cos přehlíd?“ zabručel Wally tónem, jenž Homer považoval za příznak ospalosti.

Debra Pettigrewová se půvabně přitiskla k Homerovi a pošeptala mu: „Možná jsi přehlíd mě. Asi jsi úplně zapomněl, že jsem tady.“

Homer jim chtěl vysvětlit, že přehlédl něco ve filmovém ději, a podíval se na Debru obzvlášť nechápavě. Debra ho políbila – vtiskla mu velmi příjemný a velmi suchý polibek na ústa. Potom zase sklesla na opěradlo a usmála se na něj.

„Řada je na tobě,“ oznámila mu.

V tu chvíli Wally otevřel přední dveře a rozstříkl kolem cadillaku jedovatou mlhu – velká část postřiku pronikla dveřmi do vozu. Candy, Wally i Debra se strašlivě rozkašlali, ale Homer jenom civěl na Debru Pettigrewovou – pomalu mu docházelo, k čemu tenhle typ kina slouží.

Opatrně políbil Debru Pettigrewovou na suchá, malá ústa. Opětovala jeho polibek. Usadil se vedle ní pohodlněji, ona mu položila hlavu na rameno a ruku na hruď. Potom on položil ruku na její hruď, ale ona ji odstrčila. Věděl, že mu pořád ještě něco uniká, ale pokračoval a systémem pokus-omyl zjišťoval, jaká jsou vlastně pravidla hry. Políbil ji na šíji; to bylo přijatelné – i ona se obličejem přiblížila k jeho krku a on ucítil příjemné, odvážné (a vlhké) doteky jejího jazyka! Homer se také odvážil vysunout jazyk do otráveného ovzduší. Na okamžik zauvažoval, jak by měl svůj jazyk použít; rozhodl se políbit ji na ústa a pokusit se jemně uplatnit jazyk tímto způsobem, avšak byl poněkud nervózně odmítnut – vytlačila ho svým jazykem a zuby zablokovala další možnost vniknutí.

Začínal chápat, že má co do činění se soustavou pravidel typu dovoleno-zakázáno. Směl ji pohladit na břiše, ale nesměl se dotknout ňader. Když jí položil ruku na bok, mohl ji tam nechat, ale ze stehna či z klína mu ruku odstrčila. Ovinula ho oběma pažemi a přitiskla ho k sobě; její polibky byly přátelské a chutnaly sladce. Začínal si připadat jako opečovávaný domácí mazlíček – určitě na tom byl lépe než většina Pettigrewovic psů.

„Ne!“ zvolala Candy tak nahlas, až sebou Homer i Debra trhli. Potom se Debra zachichotala a znovu se k němu přitiskla. Když napjal krk a zvrátil oči v sloup, dokázal Homer dohlédnout na plátno.

Neúnavný milovník konečně odhalil další místo, kde jeho blondýnka úpěla v zajetí; ta hloupá ženská znovu zatarasila dveře – jenže tentokrát ve snaze chránit svou neposkvrněnost i před svým zachráncem. Byl to ubíjející pohled, jak do těch dveří sekal a bušil.

Z některého auta v nebezpečné okolní mlze kdosi zaječel: „Vykašli se na ni!“ A další zařval: „Zab ji!“. Homer si však byl docela jist, že ji nikdo nikdy nepřeřízne – zdálo se, že ji před sexem i smrtí chrání cosi stejně záludného, jako mlha v Cape Kenneth – stejně jako nikomu z posádky cadillaku nemělo být dovoleno překračovat míru slastí, jaké bývají určeny domácím mazlíčkům.

Tyto pocity v Homerovi vyvolaly vzpomínky na náklonnost dr. Larche – a také sester Edny a Angely. Když film skončil, zjistil, že mu tečou slzy. Uvědomil si, že sice miluje místo, kde je teď, ale zároveň miluje i dr. Larche, a to víc než kohokoliv jiného – v tomto období svého života ještě stále miloval dr. Larche víc než Candy –, a že se mu po dr. Larchovi stýská, i když zároveň doufal, že do St. Cloud’s již nikdy nevkročí.

Rozplakal se, protože měl zmatek v duši, ale Debra Pettigrewová to přičítala jiné příčině; domnívala se, že ho rozplakal film.

„Ale no tak,“ utěšovala ho mateřským tónem a objala ho. Candy s Wallym se naklonili přes opěradla předních sedaček. Candy ho pohladila po hlavě.

„To je v pořádku, jen si zabreč. Já v kině brečím pořád,“ ujistila ho.

Také Wally se choval velmi ohleduplně. „Hele, kamaráde, nám je jasný, že je to všecko pro tebe šok.“ Jeho ubohé srdce, naříkal v duchu dobrák Wally. Chlapče drahá, myslela si Candy, hlavně si dávej pozor na srdce. Přitiskla tvář k Homerově tváři a vtiskla mu polibek vedle ucha. Velmi ji překvapilo, jak velké uspokojení nachází v tomto přátelském vztahu; Homera Wellse to také překvapilo. Po všech drobných, suchých políbeních, jimiž ho bohatě zahrnula Debra Pettigrewová, byl pocit, jenž ho zaplavil po polibku od Candy, pozoruhodně odlišný. Ten cit se přivalil z neznáma, odnikud – a při pohledu na přívětivou, přátelskou Wallyho tvář jasně chápal, že také nikam nevede. Je snad tohle láska? Takhle k člověku přichází – bez vyhlídky na to, že se jí bude smět oddat? Jako ten kočovník s tmavou pletí na velbloudu: Co měl co dělat ve filmu o pirátech?

Ten černý jezdec na velbloudu jsem já, pomyslel si sirotek Homer Wells. Jak se vlastně jmenoval?

Později, poté, co doprovodil Debru Pettigrewovou domů a málem ho sežrali psi, se na to zeptal Wallyho. Homer seděl v cadillaku vpředu – Candy usedla doprostřed mezi ně.

„Prostě Beduín,“ pokrčil rameny Wally.

Jsem Beduín, pomyslel si Homer Wells.

Když Candy usnula, sesula se na Wallyho rameno, jenže jemu to vadilo při řízení, a tak ji jemně přesunul k Homerovi. Po zbytek cesty do Heart’s Havenu spala s hlavou na Homerově rameni a vlasy se lehce dotýkala jeho tváře. Když zastavili před humřím krámkem Raye Kendalla, Wally vypnul motor a zašeptal: „Hej, Ospalko.“ Políbil Candy na rty, a tím ji probudil. Prudce se napřímila, na okamžik zmatená, a vyčítavě hleděla střídavě na Wallyho a na Homera, jako by neměla jistotu, kdo z nich ji vlastně políbil. „Klídek,“ smál se Wally. „Už jsi doma.“

Doma, pomyslel si Homer Wells. Věděl, že Beduín přichází odnikud a nikam nesměřuje – není nikde doma.

V srpnu téhož léta i jiný Beduín opustil místo, jež mu bylo domovem; Curly Day odešel ze St. Cloud’s do Boothbay, kam se nedávno přistěhoval jistý mladý drogista s manželkou a rovnýma nohama se vrhli do veřejně prospěšné činnosti. Dr. Larch měl o tom mladém páru jisté pochybnosti, ale ještě větší pochybnosti choval ohledně odolnosti Curlyho Daye, kdyby měl prožít v St. Cloud’s ještě jednu zimu. Konec léta byl posledním vhodným obdobím pro návštěvy adoptivních rodin; pěkné počasí na začátku podzimu trvalo jen krátce. A Curlyho v zásadě pozitivní pohled na svět od Homerova odjezdu stále ochaboval; nikdo ho nedokázal přesvědčit o tom, že mu Homer neuzmul tu krásnou dvojici, již laskavý osud původně přichystal právě pro něj.

Drogista a jeho žena nebyli krásní, zato však zámožní a dobrosrdeční; nicméně nežili v pohodlí od narození a nezdálo se, že by si kdy dokázali zvyknout na alespoň trochu příjemný životní styl. Oni se na své místo ve světě protloukli a základ jejich představ o pomoci bližnímu zřejmě tkvěl v přesvědčení, že i ten bližní se musí hlavně naučit, jak se protloukat. Požadovali odrostlejšího sirotka takového, aby byl s to odpracovat si po škole několik hodin v krámě.

Bezdětnost svého manželství považovali prostě za boží vůli, již přijali s porozuměním jako pokyn, aby vyhledali nějakého nalezence a vychovali ho k soběstačnosti a sebezdokonalování. Za to se zmíněnému nalezenci mělo dostat bohaté odměny v podobě dragstoru, který po mladých manželích jednou zdědí spolu s dostatečnými prostředky, aby se o ně mohl postarat, až budou staří, na což se už teď nedočkavě těšili.

Byli to praktičtí, křesťansky založení lidé – jen trochu zasmušilí, hlavně když Larchovi vyprávěli o předchozích pokusech pořídit si vlastní dítě. Než se s manželi setkal – v době, kdy s nimi ještě komunikoval jen písemně – Larch doufal, že by je snad mohl přesvědčit, aby Curlymu ponechali jeho křestní jméno. Pro sirotka v Curlyho věku, říkal si dr. Larch, je jméno nemálo důležité. Avšak Larchovy naděje vzaly za své, jakmile tu dvojici uviděl. Mladý muž byl předčasně holohlavý – tak dokonale lysý, až Larch pojal podezření, jestli na sobě nevyzkoušel nějaký neprověřený farmaceutický produkt – a mladá paní měla jemné, rovné vlasy. Bohatost Curlyho kučeravých vlasů, jež zcela odpovídala jménu, oba manžele viditelně šokovala a Larche hned napadlo, že ze všeho nejdřív jako kompletní rodina navštíví holiče.

Zdálo se, že Curlymu se oba manželé zamlouvají stejně málo, jako jim jeho jméno; ale chtěl ze St. Cloud’s odejít, zoufale po tom toužil. Larch si uvědomoval, že chlapec ještě stále sní o oslnivě krásné adoptivní rodině, o nádherném životě, jehož příslibem byli v jeho představách Candy a Wally. O docela obyčejných mladých manželích z Boothbay Curly Day dr. Larchovi řekl: „Jsou dobrý. Řek bych, že jsou hodný. A Boothbay je na pobřeží. Myslím, že se mi oceán bude líbit.“

Larch chlapce nevaroval, že jeho adoptivní rodiče nevypadají jako lidé, kteří by mívali ve zvyku jezdit na lodičkách, chodit na pláž či alespoň rybařit z přístavního mola; měl spíš za to, že jakoukoliv zábavu související s mořem – ať už provozovanou ve vodě nebo u vody – pokládají za pošetilost, která se hodí jen pro turisty. (Larch na to měl stejný názor.) Larch si dovedl představit, že dragstor bude v létě otevřený od rozbřesku do setmění a ti mladí lidé využijí každou minutu k práci – budou letním hostům prodávat olej na opalování a při tom si zakládat na tom, že mají kůži stejně bílou jako v zimě.

„Nesmíte být tak vybíravý, Wilbure,“ napomínala ho sestra Edna. „Kdyby byl chlapec nemocný, mají tam pro něj spoustu pilulek a medicíny proti kašli.“

„Pro mě to bude pořád Curly,“ prohlásila vzdorně sestra Angela.

Horší je, pomyslel si Larch, že i pro Curlyho to bude pořád Curly. Ale nechal chlapce jít; byl nejvyšší čas, aby odešel – to byl hlavní důvod.

Manželé se jmenovali Rinfretovi a Curlymu říkali Roy. A tak se Roy „Curly“ Rinfret usadil v Boothbay. Rinfretových krám byl na nábřeží, avšak bydleli několik mil odtud, ve vnitrozemí, odkud na moře nebylo vidět. „Ale bývá ho tam cítit,“ tvrdila paní Rinfretová. Prý když vane správný vítr, lze oceán ucítit i u nich doma.

Ale ne s Curlyho nosem, pomyslel si Larch. Curlymu pořád teklo z nosu a dr. Larch se obával, že vůbec nemá čich.

„Buďme šťastni za Curlyho Daye,“ pronesl dr. Larch jednoho večera v srpnu 194– na chlapeckém oddělení – do usedavého pláče Davida Copperfielda. „Curly Day našel svoji rodinu,“ pokračoval dr. Larch. „Dobrou noc, Curly!“

„‚broudoc, Burly!“ vzlykal malý Copperfield.

Když Homer Wells obdržel dopis se zprávou o Curlyho adopci, četl ho znovu a znovu – v měsíčním světle, jež proudilo oknem do Wallyho pokoje, zatímco Wally spal.

Drogista! pomyslel si Homer Wells. Ta událost ho velmi rozrušila a na druhý den se o tom dal do řeči s Candy a Wallym. Seděli spolu večer při měsíčku v přístavišti Raye Kendalla a házeli do vody břeženky. Žbluňk! Žbluňk! Homer Wells mluvil a mluvil. Pověděl jim o litanii „buďme šťastni za Curlyho Daye“, a o všem ostatním, pokusil se také vysvětlit své pocity, když byl osloven jako princ z Maine a král Nové Anglie.

„Asi jsem si představoval někoho, kdo vypadá jako ty,“ přiznal se Homer Wallymu.

Candy si vzpomněla, že i jí to dr. Larch řekl; povídal, že těmi králi a princi budou její děti. „Ale nevím, jak to myslel,“ dodala.

„Chci říct, že mluvil přívětivě… jenže to bylo tak nepředstavitelné.“

„Já si to taky neumím představit,“ řekl Wally. „Myslím to, cos v duchu viděl,“ vysvětlil Homerovi. „Co jste si všichni představovali – u každého to muselo být jiné.“

Wally vůbec nepřipouštěl, že by podobnými výrazy někdo mohl označit člověka, který vypadá jako on.

„Zní mi to trochu výsměšně,“ mínila Candy. „Vůbec nechápu, jak to myslel.“

„Jo,“ přitakal Wally. „Zní to trochu cynicky.“

„Možná to tak bylo,“ připustil Homer. „Třeba to říkal kvůli sobě a ne kvůli nám.“

Pověděl jim také o Melony – ale o ní jim neřekl všechno. S hlubokým povzdechem jim vyprávěl o Fuzzym Stonovi předvedl obdivuhodnou imitaci Fuzzyho dýchacího aparátu. V jejich řehotu nad chrchlavými zvuky, které vydával, úplně zaniklo nevýrazné žbluňkání ulit padajících do vody. Wally a Candy netušili, že se blíží konec příběhu, až k němu Homer prostými slovy dospěl sám. „Fuzzy Stone našel novou rodinu,“ uzavřel hluše.

Nikdo ani nepípl, i žbluňkání ustalo, jen o kůly přístaviště šplouchalo moře a na vodě kolem nich se kolébaly kotvící čluny. Když člun napjal uvazovací lano a vytáhl ho nad hladinu, bylo slyšet, jak z něj odkapává voda. Silnější lana při takovém cuknutí vydávala zvuky připomínající skřípání zubů.

„Curly Day byl první, komu jsem dělal obřízku,“ prohodil Homer Wells – aby změnil téma a nemluvil už o Fuzzym Stonovi. „Dr. Larch byl u toho,“ dodal Homer, „a obřízka není nic extra – jde to fakt lehce.“ Wally ucítil, jak se mu jeho vlastní penis scvrkává, jako když se plž zatahuje do ulity. Candy pocítila ve slabinách křeč a přestala pohupovat nohama svěšenýma přes okraj mola; přitáhla paty až ke stehnům a rukama si objala kolena. „Curly byl první,“ opakoval Homer. „Seříz jsem to trochu nakřivo,“ přiznal se.

„Mohli bychom zajet do Boothbay a podívat se, jak se mu daří,“ navrhl Wally.

Co bychom tam asi viděli? divila se v duchu Candy. Představovala si, jak se Curly znovu počůrá v cadillaku a zase jim bude vykládat, že je nejlepší.

„Asi by to nebylo dobrý,“ mínil Homer.

Vrátil se s Wallym do Ocean View a napsal dr. Larchovi dlouhý dopis – zatím nejdelší ze všech. Pokusil se dr. Larchovi popsat biograf drive-in, jenže dopis se postupně změnil v kritiku samotného filmu, a tak se rozhodl změnit téma.

Měl by mu napsat o tom, že Herb Fowler pořád s sebou nosí spoustu prezervativů? (Dr. Larch sice schvaloval používání prezervativů, ale Herba Fowlera by asi neschvaloval.) Má se Larchovi pochlubit, že už ví, k čemu slouží ta kina pro auta? že je to místo, kde se lidé scházejí a vzájemně uvádějí do stavu sexuálního vzrušení – jemuž však není dovoleno podlehnout? (To by se dr. Larchovi určitě moc nelíbilo.) Měl by dr. Larchovi vyprávět o Grace Lynchové, co mu řekla a co udělala a jak se mu o ní zdá? Anebo o svých představách, že se zamiluje či se už dokonce zamiloval do Candy (což, jak věděl, je nepřípustné)? A jak mám napsat, že se mi stýská, dumal Homer, aby to nevyznělo jako „chci se vrátit“?

Nakonec dopis uzavřel po svém neurčitě. „Vzpomínám na to, jak jste mě políbil,“ napsal dr. Larchovi. „Já tenkrát nespal.“

Ano, říkal si dr. Larch, já na to taky vzpomínám. Odpočíval v lékárně. Proč jsem ho nelíbal častěji – třeba pořád? V jiných částech světa, zasnil se, mají kina drive-in!

Před výročním zasedáním dozorčího výboru pro sirotčinec v St. Cloud’s si vždycky bral větší dávku éteru. Ani pořádně nevěděl, k čemu takový dozorčí výbor slouží, a primitivní dotazy ho stále více popouzely. Za starých časů tu byla jenom lékařská komora státu Maine; ta se nikdy na nic neptala – nikdy od něj nevyžadovala žádná hlášení. Zato teď měl Wilbur Larch dojem, že dozorčí výbory existují úplně všude. Letos měl dozorčí výbor dva nové členy, kteří ještě nikdy v sirotčinci nebyli, takže se zasedání mělo konat v St. Cloud’s – obvykle se výbor scházel v Portlandu. Noví členové si chtěli sirotčinec prohlédnout a staří na to přistoupili s tím, že i oni si potřebují osvěžit zdejší atmosféru.

Bylo nádherné srpnové ráno a ostrý vzduch již spíše připomínal zářijové počasí než dusivou červencovou vlhkost a zapařené vedro; přesto byl Larch podrážděný.

„Já nevím, co ‚přesně‘ je kino drive-in,“ odsekl nabručeně sestře Angele. „Homer to tu ‚přesně‘ nepíše.“

Sestra Angela se zatvářila zklamaně. „Ne, to nepíše,“ uznala a pročítala znovu a znovu celý dopis.

„Co asi lidi s těmi auty dělají, když se dívají na film?“ divila se sestra Edna.

„Nevím,“ přiznal dr. Larch. „Předpokládám, že když člověk někam s autem zajede, aby se podíval na film, asi musí zůstat sedět ve voze.“

„Ale kam zajede, Wilbure?“ chtěla vědět sestra Edna.

„To já právě nevím!“ zahulákal Larch.

„Že ale dneska máme pěknou náladu, což?“ prohodila sestra Angela.

„Proč by někdo vůbec zajížděl autem do kina?“ naléhala sestra Edna.

„Ani na tohle neumím odpovědět,“ řekl unaveně dr. Larch.

Naneštěstí vypadal unaveně i při zasedání dozorčí rady. Sestra Angela se mu pokoušela připomenout pár věcí, jež byly pro St. Cloud’s prvořadě důležité nepřála si, aby na členy výboru mluvil příliš nabručeně. Ti dva nováčci se očividně snažili dávat najevo, že jim je všechno jasné – a v pohledech, jimiž obdaroval tyto dva mladší členy dr. Larch, sestra Angela nacházela jistou podobnost s tím, jak se v minulosti škaredil na Kláru, když Homer svoji pokusnou mrtvolu řádně neuklidil.

Nová členka výboru, jmenovaná do funkce pro svoji schopnost získávat finanční prostředky, se chovala zvlášť agresivně. Byla vdovou po misionáři, kongregacionalistovi, který v Japonsku spáchal sebevraždu. Ona se pak vrátila domů a jen dychtila po možnosti věnovat svoji nemalou energii práci na něčem, co stojí za námahu. Japonsko za námahu nestojí, opakovala pořád dokola. V porovnání s Japonskem jsou prý problémy ve státě Maine snadno překonatelné. Byla přesvědčená, že tím, co je v Maine nejvíc zapotřebí – nebo čeho se nejvíc nedostává – je dobrá organizace, a věřila, že pro každé dobré řešení je ze všeho nejdůležitější „nová krev“. Sestra Angela si všimla, že kdykoliv tohle sousloví uslyšel dr. Larch, pokaždé zbledl, jako by mu z žil unikala jeho vlastní krev.

„Pro nás, kdo se zabýváme prací v nemocnici, je to dost nešťastné přirovnání,“ odsekl jí jednou dr. Larch, ale nezdálo se, že by tím tu ženskou – jmenovala se paní Goodhallová – zasáhl dostatečně silně.

Paní Goodhallová vyjádřila – sice chladně, ale přece – svůj obdiv nad tím, v jak nesnadných podmínkách a s jakou vytrvalostí se dr. Larch věnuje svému „poslání“. Taktéž ujistila posluchače, jak si váží zkušeností, jež dr. Larch a jeho spolupracovníci nabyli při řízení sirotčince v St. Cloud’s; možná by je však v jejich úsilí povzbudilo, kdyby sem dostali nějakého mladšího kolegu. „Mladého, začínajícího lékaře, ochotného tvrdě pracovat a znalého nových trendů v porodnictví,“ navrhovala paní Goodhallová.

„Dokážu udržet krok s novinkami v oboru,“ odtušil dr. Larch. „A zvládám i vysoký počet dětí, které se u nás narodí.“

„Nu, a co takhle nového pracovníka pro vedení administrativy?“ naléhala paní Goodhallová. „Lékařskou práci by nechal na vás – představuji si, že by to mohl být člověk, který se vyzná v nových postupech při adopci nebo by alespoň mohl za vás vyřizovat korespondenci a pohovory s potenciálními pěstouny.“

„Hodil by se mi nový psací stroj,“ prohlásil dr. Larch. „Dejte mi nový stroj a spolupracovníka si můžete nechat – nebo ho přidělte někomu, kdo už se sotva plácá.“

Nový byl ve výboru i psychiatr, nováček v oboru, který byl v roce 194– v Maine ještě stále novinkou. Jmenoval se Gingrich a věřil, že je schopen u lidí – dokonce i u těch, s nimiž se právě setkal poprvé – rozeznat, pod jakým tlakem se nacházejí. Byl si jist, že každý člověk se nachází pod nějakým tlakem. A dokonce i když se strefil (ohledně příslušného tlaku, jemuž dotyčná osoba musela čelit) a vy jste s ním souhlasili (připustili jste, že jste skutečně vystaveni tomu určitému tlaku), rád se držel předpokladu, že vás sužují i jiné tlaky (o nichž vy sami nic nevíte). Kdyby například dr. Gingrich viděl onen film s Beduínem na velbloudu, nejspíš by usoudil, že se zajatkyně pirátů nachází pod velkým tlakem, protože se touží provdat – i když ona zcela jasně dávala najevo, že by ze všeho nejradši byla svobodná. Vždycky nasadil úsměv a upřel na vás pohled překypující úlisnou sympatií, kterou jste si zjevně ničím nezasloužili; jeho falešně přívětivý tón a pomalý způsob řeči jaksi naznačovaly, že všechno je dozajista mnohem spletitější, než si dokážeme představit. Na starší členy výboru – byli to samí muži asi v Larchových letech – tenhle šeptající nováček a ta hlučná ženská působili zastrašujícím dojmem. Oba byli očividně velmi sebejistí; nechápali své působení ve výboru jako poučnou zkušenost či jako možnost nahlédnout do života sirotčince, ale jako příležitost ujmout se vedení.

Prokristapána, pomyslela si sestra Edna.

Z toho kouká malér – jako bychom jich neměli dost, říkala si sestra Angela. Určitě by neškodilo mít po ruce nějakého lékařského eléva nebo asistenta pro administrativu. Bylo jí však jasné, že si Wilbur Larch potřebuje uchovat volnost k provádění potratů. Jak by mohl připustit, aby mu sem někoho najmenovali, aniž by předem znal smýšlení toho člověka?

„Ale doktore Larchi,“ řekl tichounce dr. Gingrich, „jak jistě víte, nikdo z nás přece netvrdí, že se sotva plácáte.“

„Někdy si sám říkám, že je toho na mě moc,“ prohlásil odbojně Larch. „Tak si to třeba myslíte i vy.“

„Určitě jste vystaven obrovskému tlaku,“ tvrdil dr. Gingrich. „Člověk v tak odpovědné funkci, jakou zastáváte vy, by měl mít k ruce co možná nejvíc pomocníků.“

„V odpovědné funkci člověk hlavně musí mít možnost odpovědně rozhodovat,“ odtušil Larch.

„Vzhledem k tomu, jaký tlak na vás doléhá,“ mínil dr. Gingrich, „není divu, že je pro vás těžké se s někým podělit byť jen o malý kousek odpovědnosti.“

„Užil bych spíš psací stroj než nějakého společníka,“ namítl Wilbur Larch, ale pak mrkl a při tom se mu před očima objevily zářící hvězdy, jež vídal jednak za jasných mainských nocí, ale také na nebeské báni stvořené éterovým opojením; nebyl si jist, které z nich to jsou.

Paní Goodhallová si něco čmárala do tlustého bloku.

„Tak tedy,“ pronesla – dosti ostře v porovnání s tím, jak polehoučku hovořil dr. Gingrich. „Vám už bylo sedmdesát let – není to tak? Že je vám už přes sedmdesát?“ otázala se dr. Larche.

„Ano,“ přitakal Wilbur Larch. „Něco přes sedmdesát.“

„A jak je stará paní Groganová?“ zeptala se zničehonic paní Goodhallová, jako kdyby tu paní Groganová neseděla – nebo jako by pro svůj věk už nebyla schopna hovořit sama za sebe.

„Je mi dvaašedesát,“ ozvala se směle paní Groganová, „a jsem pořád čilá jako rybička!“

„Ach, o vaší čilosti přece nikdo nepochybuje!“ ujistila ji paní Goodhallová.

„A co sestra Angela?“ zeptala se paní Goodhallová. Na nikoho se při tom nepodívala; čmáranice v bloku, který měla před sebou, vyžadovaly její plnou pozornost.

„Mně je osmapadesát,“ odpověděla sestra Angela.

„Angela má sílu jako kůň!“ prohlásila paní Groganová.

„O tom není pochyby!“ opáčila bujaře paní Goodhallová.

„A mně je padesát pět nebo padesát šest,“ ozvala se sestra Edna ještě dřív, než se jí na to někdo stačil zeptat.

„Vy nevíte, kolik je vám let?“ otázal se významně dr. Gingrich.

„Po pravdě řečeno,“ odsekl dr. Larch, „jsme všichni tak senilní, že už si nepamatujeme vůbec nic – jenom odhadujeme. Ale podívejte se na sebe!“ Najednou se obrátil k paní Goodhallové, což ji přimělo zvednout oči od zápisníku. „Řekl bych, že vy máte s pamětí taky potíže,“ zaútočil Larch, „když si musíte všechno zapisovat.“

„Jenom se snažím udělat si přesný obrázek o tom, jak to tady chodí,“ opáčila vyrovnaně paní Goodhallová.

„Dobrá,“ přikývl Larch. „Tak mě poslouchejte. Jsem tu už dost dlouho na to, abych ten obrázek měl v hlavě srovnaný docela jasně.“

„Všichni chápeme, jak úžasnou práci zde odvádíte, dr. Larchi,“ ujišťoval Larche dr. Gingrich. „A také je nám jasné, jak těžká je to práce.“ Z jeho slov kanuly vlahé krůpěje chápavého soucitu jako z namočené žínky, až měl Larch pocit, že je celý vlhký – byl rád, že nesedí tak blízko, aby se ho Gingrich mohl dotknout; očividně patřil k lidem, kteří na vás pořád sahají.

„Pokud jde o to, čím byste nám mohli prospět, pak bych prosil – nezdá-li se vám to příliš – nejen o nový psací stroj, ale také o dovolení ponechat si ten starý.“

„To by snad bylo možné zařídit,“ souhlasila paní Goodhallová.

Sestře Edně se nestávalo příliš často, že by náhle, zničehonic, pochopila podstatu nějaké věci – přes svůj věk netrpěla ani náhlými záchvaty mravenčení, jak se to stává ženám v přechodu –, a neměla vůbec žádné zkušenosti se zlověstnými, varovnými či jinými znameními, ale teď najednou cítila, jak se jí kdesi v žaludku zvedá dosud nepoznaná vlna zuřivého odporu. Zjistila, že upřeně hledí na paní Goodhallovou s nenávistí, jakou nikdy v životě nepocítila vůči žádnému jinému člověku. Ach bože, tohle je nepřítel! pomyslela si. Musela se omluvit a odejít, protože s určitostí věděla, že se pozvrací. (To se také stalo, ale provedla to diskrétně, v ústraní, v chlapecké umývárně.) Zahlédl ji jenom David Copperfield, který ještě stále oplakával odchod Curlyho Daye a ještě pořád zápasil s mateřským jazykem.

„Medno?“ řekl Copperfield.

„Jsem v pořádku, Davide,“ upokojila ho, ale nebyla v pořádku. Tohle je konec, opakovala si v duchu s dosud nepoznanou hořkostí.

Pochopil to i Larch. Najdou si za mě náhradu, uvědomil si. A nebude to dlouho trvat. Pohlédl na kalendář; zítra ho čekají dva potraty a koncem týdne další tři „pravděpodobné“ případy. Kromě toho se každou chvíli objeví pacientky bez předchozího ohlášení. Co když tu jednou najdou někoho, kdo jim nebude ochoten posloužit? strachoval se.

Nový psací stroj, který mu dodali, přišel v pravý čas, aby mohl rozjet svůj plán s Fuzzym Stonem.

„Děkuji za nový psací stroj,“ napsal Larch dozorčímu výboru. Přivezli ho „právě včas,“ dodal, protože ten starý (jistě si vzpomínají, že si vyžádal, aby si jej směl ponechat) je už úplně rozbitý. To ale nebyla pravda. Na starém stroji dal kompletně vyměnit všechny typy a texty, jež na něm teď začal spisovat, dostaly novou tvář.

Psal na něm dopisy od mladého Fuzzyho Stona. Zpočátku Fuzzy dr. Larchovi sděloval, že se hrozně těší, až bude dospělý a stane se lékařem; dodával, že k tomuto rozhodnutí ho inspiroval právě dr. Larch.

„Pochybuji, že bych někdy mohl sdílet váš názor na potraty,“ psal dr. Larchovi mladý Fuzzy. „Pochopitelně mě zajímá porodnictví a docela jistě mě k tomu zájmu přivedl váš příklad, ale řekl bych, že pokud jde o potraty, nikdy se neshodneme. Já vím, že provádíte potraty jen proto, že upřímně věříte v prospěšnost takové práce, a jste tedy veden jen nejlepšími úmysly, ale musíte mi dovolit, abych i já postupoval v souladu se svým přesvědčením.“

A tak dále a tak podobně. Larch toho sepsal na celé roky; napsal i to, co se teprve mělo stát – tam, kde se mu to hodilo, vytvářel nejasnosti a mezery. Pod Larchovým vedením dr. Fuzzy Stone dokončil studia (absolvoval medicínu, zvládl dokonale porodnické postupy, jež se místy dokonce lišily od Larchových postupů, a dr. Larch dr. Stona přiměl, aby mu o nich všechno vypsal). I nadále zůstával Fuzzy Stone věren svému přesvědčení.

„Je mi líto, ale podle mého mínění duše existuje, a to od okamžiku početí,“ psal Fuzzy Stone. Jak dospíval, začínal se vyjadřovat maličko nabubřele, jeho vděčnost k dr. Larchovi trochu zaváněla úlisností, místy používal téměř blahosklonný tón, typický pro samolibé mladíky, kterým se zdá, že jejich starý učitel již zaostává za „vývojem“. Larch vybavil Fuzzyho Stona zřetelným sklonem k pokrytectví, jež podle jeho mínění bylo dokonale vlastní všem zastáncům protipotratových zákonů.

Mladý dr. Stone se dokonce jeho prostřednictvím nabídl, že by mohl nastoupit na místo dr. Larche – „samozřejmě jen tehdy, až vy sám budete chtít odejít!“ Prý teprve až dr. Larche zastoupí, bude mu moci nejlépe dokázat, že zákon je nutné respektovat, s potraty je třeba skončit, a přece se podaří v příslušném čase dosáhnout žádoucího účinku, bezpečného a poučeného plánovaného rodičovství, kontroly porodnosti a tak podobně („…aniž by bylo nutné porušovat boží či lidské zákony,“ psal Fuzzy Stone s přesvědčivou odpudivostí).

„Žádoucím účinkem“ – v tom se dr. Larch s dr. Stonem shodovali – mělo být dosažení stavu, kdy na svět bude přicházet co nejméně nechtěných dětí. „Pokud jde o mě, já jsem velmi šťastný, že jsem na světě,“ chvástal se dr. Stone. Mluví jako misionář, napadlo Wilbura Larche. Myšlenka, že by z Fuzzyho mohl udělat misionáře, dr. Larche přitahovala z několika důvodů. Mimo jiné by Fuzzy nepotřeboval lékařský diplom, kdyby se se svou magií uchýlil na nějaké odlehlé, zaostalé místo.

Larche to vyčerpávalo, ale nakonec to všechno dal dohromady – jeden stroj používal výhradně na Fuzzyho dopisy a na novém psal on sám. (Vytvořil dokonce i kopie svých vlastních dopisů a o „dialogu“ s dr. Stonem se zmiňoval v úryvcích, jež zapracoval do Stručných dějin města St. Cloud’s.)

Usmyslel si, že by jejich korespondence měla vzít náhlý konec ve chvíli, kdy Larch odmítne postoupit své místo člověku, který je odpůrcem potratů. „Vydržím, dokud nepadnu,“ napsal Fuzzymu. „Nedovolím, aby mě tady v St. Cloud’s nahradil pobožný zpátečník a pitomec, který si dělá větší starosti o svou křehkou dušičku než o utrpení bezpočtu nechtěných a týraných dětí. Lituji, že ses stal lékařem,“ zahromoval Larch na chudáka Fuzzyho. „Je mi líto, že se takového vzdělání dostalo právě člověku, kterému jeho arogantní postoj v otázce nenarozených dětí brání v tom, aby pomáhal živým lidem. Pro tento sirotčinec se jako lékař nehodíš a mé místo dostaneš jen přes mou mrtvolu!“

Potom již od dr. Stona obdržel jen strohých pár řádků, v nichž mu Fuzzy sděloval, že v duchu poměřuje svůj dluh vůči dr. Larchovi s „možná ještě větším dluhem vůči společnosti a mnoha příštím obětem potratů.“ Je prý těžké, vykládal Fuzzy, vyrovnat se s vlastním svědomím a „neoznámit“ dr. Larche „…příslušným úřadům,“ uzavřel zlověstně.

Báječná zápletka! jásal v duchu Wilbur Larch. Věnoval té práci celý zbytek srpna roku 194-. Přál si mít všechno hotové a připravené, až se do St. Cloud’s vrátí ze své letní brigády Homer Wells.

Wilbur Larch si stvořil nástupce, člověka, který bude přijatelný i pro úřady – ať už na nich sedí kdokoliv. Stvořil zkušeného porodníka, jenž byl navíc (co lepšího si ještě přát?) sirotkem, který zde žil od narození. Současně stvořil i dokonalou lež, protože ten dr. F. Stone, kterého měl Wilbur Larch na mysli, samozřejmě bude provádět potraty, přestože o něm bude obecně známo (co lepšího si lze přát?) že je proti potratům. Až Larch odejde do penze (či kdyby ho snad přistihli), bude už mít za sebe připravenou tu nejlepší náhradu. Samozřejmě, že Larch ještě s Fuzzym neskončil tak důležitý náhradník zřejmě bude vyžadovat dodatečná vylepšení.

Wilbur Larch ležel v lékárně obklopen kroužícími hvězdami, těmi z noční oblohy státu Maine, i těmi éterovými. Dal Fuzzymu Stonovi životní úlohu příliš namáhavou, než aby ji mohl zvládat skutečný Fuzzy Stone. Což by si chudák Fuzzy, oběť nedokonalosti dýchacího vynálezu, dokázal něco takového vůbec představit?

Je tu jen jeden problém, říkal si Wilbur Larch, snící mezi hvězdami. Jak přimět Homera, aby tu úlohu přijal?

Homer Wells hleděl upřeně oknem Wallyho ložnice na skutečné hvězdy na nebi státu Maine a na sady zalité skomírajícím měsíčním světlem a všiml si, jak se něco zatřpytilo – někde za sadem, odkud, jak věděl, bylo vidět až na oceán. Homer ve Wallyho okně pohnul hlavou nahoru a dolů a třpyt se na okamžik změnil v záblesk; ten slaboučký signál mu připomněl noc, kdy hluboké mainské lesy neodpověděly ozvěnou na jeho hlas – tenkrát, když do tmy vykřikoval přání dobré noci Fuzzymu Stonovi.

Vtom si uvědomil, odkud ten záblesk vychází. Na plechové střeše moštárny je určitě nějaký malý, lesklý flíček; byl to odraz matného měsíčního světla od střechy moštárny – od kousku plechu nejvýš tak velkého, jako je čepel nože. Ten drobný záblesk vyslaný do tmy patřil k oněm věcem, které vám nedají pokoj, ani když jste je už dokázali identifikovat.

Klidné Wallyho oddechování ve spánku ho příliš neuklidňovalo. Potíž je v tom, uvědomoval si Homer, že miluju Candy. Právě Candy mu jako první navrhla, aby se nevracel do St. Cloud’s.

„Táta tě má moc rád,“ ujišťovala Homera. „Určitě by ti dal práci buď na lodi, nebo v krámě.“

„Moje máti tě taky má ráda,“ přidal se Wally. „Vím, že tě nechá pracovat v sadařství, zvlášť během sklizně. A když jsem ve škole, bývá tady osamělá. Vsadím se, že by tě s radostí nechala bydlet tam, kde spíš i teď – u mě v pokoji!“

V sadech za oknem se opět zaleskla plechová střecha moštárny; byl to kratičký záblesk, stejně krátký, jako pohled na špičák v ústech Grace Lynchové – když se na něj naposled podívala, pootevřela na okamžik ústa.

Jak bych mohl Candy nemilovat, dumal. A když tady zůstanu, co si počnu?

Střecha moštárny se zaleskla a potom už zůstala temná a nehybná. V duchu viděl blyštící se kyretu připravenou k práci; pak ji viděl ležet na podnose, špinavou od krve, kdy je třeba ji umýt.

Ale když se vrátím do St. Cloud’s, ptal se sám sebe, co si počnu tam?

Dr. Larch začal v kanceláři sestry Angely na novém psacím stroji psát dopis Homeru Wellsovi. „Vzpomínka na to, jak jsem tě políbil, je ze všech nejživější,“ začal dr. Larch, ale hned se zarazil.

Věděl, že tohle napsat nesmí. Vytrhl papír ze stroje a pečlivě ho založil mezi stránky Stručných dějin města St. Cloud’s, jako by obsahoval další střípek historie, o němž se veřejnost nedoví.

Když šel dnes David Copperfield spát, měl teplotu a Larch se na něj teď zašel podívat. S úlevou shledal, že horečka ustoupila; chlapec měl chladné čelo a mírně zpocený krk, který mu Larch pečlivě osušil ručníkem. Měsíc nesvítil příliš silně a Larch měl pocit, že ho nikdo nevidí. Sklonil se nad Copperfieldem a políbil ho; byl to podobný polibek, jaký kdysi vtiskl Homeru Wellsovi. Potom přistoupil k sousednímu lůžku a políbil Smokyho Fieldse ucítil při tom chuť matně připomínající párek v rohlíku, ale i tak to Larchovi přineslo úlevu. Přál si, aby Homera líbal častěji, dokud k tomu měl ještě příležitost. Přecházel od lůžka k lůžku a políbil všechny chlapce. Uvědomil si, že mnohdy ani neví, jak se jmenují, ale stejně je políbil. Úplně všechny.

Když vyšel z místnosti, řekl Smoky Fields do tmy: „Co to mělo bejt?“ Ale buď kromě něj nikdo jiný nebyl vzhůru, anebo se nikomu nechtělo odpovědět.

Kdyby tak políbil mě, zatoužila sestra Edna, která měla velmi vyvinutý sluch pro všechno nezvyklé.

„Já myslím, že je to pěkné,“ mínila paní Groganová, když jí o tom sestra Angela pověděla.

„Myslím, že je senilní,“ prohlásila sestra Angela.

Avšak Homer Wells u Wallyho okna netušil, že se polibky doktora Larche vydaly do světa a hledají ho.

A také nevěděl – vůbec si nedovedl představit –, že i Candy je vzhůru a také ustaraná. Jestli tady zůstane, jestli se nevrátí do St. Cloud’s, přemítala, co si počnu? Všude kolem šplouchalo moře. Noční tma i měsíc pozvolna bledly.

V určitou chvíli Homer rozeznal obrysy moštárny, ale střecha už na něj blýskavě nezamrkala, ať pohyboval hlavou jak chtěl. Světelné signály se vytratily a Homer snad měl pocit, že promlouvá k mrtvému, když zašeptal: „Dobrou noc, Fuzzy.“

Netušil, že Fuzzy Stone – stejně jako Melony – je mu v patách.

7.

Před válkou

Jednoho dne v srpnu téhož roku shlíželo na pobřežní silnici vedoucí z York Harboru do Ogunquitu zamžené slunce. Nebylo to žhoucí slunce z Marseille ani chladné, ostře poblikávající sluníčko, typické pro větší část mainského pobřeží v této roční době. Tohle byl sluneční svit přinášející stejně bezútěšné parno jako v St. Cloud’s. Melony, která právě nasedla do mlékařského náklaďáku směřujícího do vnitrozemí, byla nevrlá a zpocená.

Věděla, že se nachází jižně od Portlandu a že pod Portlandem už pobřeží státu Maine není moc dlouhé přesto jí i v tomto omezeném prostoru hledání jabloňového sadařství zabralo několik měsíců. Ale nenechala se odradit. Bylo jí jasné, že zatím měla smůlu a časem se to určitě zlepší. Podařilo se jí okrást několik portlandských občanů a výtěžek jí umožnil nějakou dobu přežít. V Kittery se pokusila probrat kapsy nějakým námořníkům a dostala se do potíží. Podařilo se jí ubránit se sexuálnímu násilí, ale zlomili jí nos, který jí potom srostl nakřivo, a vyrazili jí dva přední zuby, horní řezáky. Ne že by kdy bývala moc usměvavá, ale od této příhody si navykla držet ústa pevně sevřená a tvářit se sveřepě.

První dvě sadařství, která zde navštívila, sice ležela na dohled od oceánu, ale nejmenovala se Ocean View a ani v jednom z nich nikdo o sadařství Ocean View neslyšel. Potom objevila jedno sadařství ve vnitrozemí, kde jí někdo pověděl, že o nějakém Ocean View něco zaslechl, ale prý to je určitě jenom název; ta farma vůbec neleží u pobřeží. Přijala práci jako myčka lahví v mlékárně v Biddefordu, ale zase odtud odešla, jen co si vydělala trochu peněz na další cestu.

Jak se ukázalo, sadařství mezi York Harborem a Ogunquitem se jmenovalo Yorský statek, a také stejně nezajímavě jako jeho název vypadalo, ale Melony přesto požádala šoféra mlékařského náklaďáku, aby ji tady vysadil. Přinejmenším tu pěstovali jablka. Třeba zde někdo o Ocean View aspoň slyšel.

Předák na Yorském statku při pohledu na Melony usoudil, že shání práci při sklizni a chce předběhnout potulné česáče.

„Jdeš moc brzy, sezóna začne až za tři neděle,“ oznámil jí. „Tenhle měsíc sklízíme jen gravensteiny a na to nepotřebuju nikoho najímat – lidí mám dost.“

„Slyšel jste někdy o sadařství Ocean View?“ zeptala se předáka Melony.

„Tys tam česala?“ zajímal se předák.

„Ne. Jen je hledám,“ odtušila Melony.

„Podle názvu to vypadá spíš na penzion,“ prohodil předák, ale když se Melony neusmála, přestal se chovat kamarádsky. „Máš ponětí, kolik bude ve státě Maine míst, co se jmenujou Ocean View?“

Melony pokrčila rameny. Napadlo ji, že budou-li na Yorském statku za tři týdny najímat lidi, mohla by tady zůstat. Někteří česáči možná slyšeli o tom místě, kam zmizel Homer Wells.

„Neměl byste pro mě nějakou práci?“ zeptala se předáka.

„Až za tři neděle – jestli umíš česat,“ dodal.

„Trhání jablek určitě nebude moc složitý,“ mínila Melony.

„Myslíš, že je to snadný?“ opáčil předák. „Pojď za mnou,“ vybídl ji. Prošli spolu špinavou prodejnou, kde dvě starší ženy sepisovaly ceník na dřevěné tabuli. V prvním sadu za prodejnou začal předák Melony poučovat, jak se správně sklízejí jablka.

„Vezmeš jabko za stopku,“ vykládal. „Ale hned nad stopkou je očko, z kterýho za rok vyroste další jabko. To je letorost. Když utrhneš letorost, utrhneš úrodu za dva roky.“ Předvedl Melony, jak se jablkem musí otočit. „Musíš ho ukroutit, ne utrhnout,“ vysvětloval.

Melony sáhla do koruny stromu a ukroutila jedno jablko. Udělala to správně. Podívala se na předáka a pokrčila rameny. Kousla do jablka, ale bylo ještě nezralé. Vyplivla ukousnuté sousto a jablko zahodila.

„To je odrůda Northern Spy,“ poučil ji předák. „Sklízíme ji až jako poslední – dozrává až v říjnu.“

Melony to nebavilo. Vykročila zpátky k prodejně.

„Můžu ti dát deset centů za bušl,“ volal za ní předák. „A za padavky nebo když ovoce potlučeš, dávám jenom niklák! Zdá se, že máš docela páru!“ Vykročil za ní. „Když se do toho vpravíš jaksepatří, můžeš stihnout až devadesát bušlů denně. Mám tady chlapíky, co dokážou i stovku. To je deset babek za den,“ dodal. „Přijď za tři neděle,“ zavolal ještě a zůstal stát vedle ženských u cenové vývěsky v prodejním středisku. Melony už byla zpátky u silnice.

„Za tři tejdny už budu někde jinde,“ odpověděla předákovi.

„Škoda,“ zalitoval předák. Díval se, jak míří po silnici zpátky k pobřeží. „Zdá se, že má sílu,“ prohodil k jedné z žen v prodejně. „Vsadím se, že váží nejmíň sto šedesát liber.“

„Je to jenom tulačka,“ usoudila žena.

Asi míli od prodejny procházela Melony sadem, kde dva dělníci sklízeli odrůdu gravenstein. Jeden z nich na ni zamával Melony začala mávat taky, ale pak si to rozmyslela. Neušla odtud ani sto yardů, když uslyšela, že za ní jedou v dodávce. Zajeli až k ní, zastavili na krajnici a muž u volantu na ni zavolal: „Vypadáš, jako kdybys ztratila svýho miláčka. Ještě žes našla mě.“ Ten druhý, co seděl na místě pro spolujezdce, otevřel dveře ještě dřív, než vůz úplně zastavil.

„Radši mi dej pokoj, frajere,“ varovala řidiče Melony, ale druhý muž mezitím oběhl dodávku a blížil se k ní. Melony přeskočila příkop u silnice a vběhla do sadu. Chlap se s bujarým výskotem rozběhl za ní. Řidič vypnul motor a připojil se k honičce – dveře nechal otevřené tolik měl naspěch.

Nebylo se tu kam schovat, ale sady se zdály být bez konce. Melony běžela podél jedné řady stromů a pak odbočila do jiné řady. První z pronásledovatelů se k ní blížil, ale všimla si, že šofér zůstává víc a víc pozadu byl velký a tlustý a než minul prvních pět šest stromů, funěl a chrčel o sto šest. Melony už taky pěkně odfukovala, ale běžela jistě, vyrovnaně, a přestože ji ten první, menší chlápek doháněl, slyšela, že i on dýchá stále víc ztěžka.

Přeběhla přes prašnou cestu do sousedního sadu. Daleko, snad dvě stě, tři sta yardů za sebou, viděla tlustého šoféra, který definitivně zpomalil a pokračoval už jen ráznou chůzí. „Chyť ji, Charley!“ volal na rychlejšího společníka.

K Charleyho údivu se Melony najednou zastavila a obrátila se čelem k němu. Dech popadla docela rychle a pak se rozběhla proti Charleymu – řítila se na něj shrbená a vydávala zvířecí hrdelní zvuky; muž jménem Charley neměl ani čas zastavit a popadnout dech, už se na něj vrhla. Oba spadli na zem, a když Melony pod svým kolenem ucítila mužovo hrdlo, poskočila na něm. Vyrazil dávivý zvuk a zkroutil se na bok. Melony byla skokem na nohou, dvakrát mu dupla do obličeje, a když se Charleymu podařilo obrátit se a zvednout se na všechny čtyři, vyskočila co nejvýš a přistála mu oběma nohama na kříži. Ještě mu zkroutila ruce za zády, kousla ho do ucha a on ztratil vědomí. Nechala ho ležet a celá zadýchaná poklekla vedle něj. Potom na něj plivla. Vstala a zjistila, že tlusťoch mezitím dorazil teprve k prašné cestě na kraji sousedního sadu.

„Charley, vstávej!“ volal sípavě, ale Charley se nehýbal. Melony obrátila Charleyho na záda a rozepnula mu opasek. Divoce za něj párkrát škubla, protáhla ho poutky na kalhotách, až ho konečně dostala ven. Tlustý řidič v tu chvíli byl jenom tři, čtyři stromy od ní. Omotala si konec opasku dvakrát kolem zápěstí; když svěsila paži podél boku, přezka na opasku jí sahala až k nártu. Ten velký chlap se zastavil dva stromy od ní. „Cos udělala Charleymu?“ chtěl vědět, ale Melony začala točit opaskem. Točila jím nad hlavou, čím dál rychleji. Čtvercová mosazná přezka v letu vydávala hvízdavý zvuk. Melony vykročila k tlustému šoférovi. Bylo mu skoro padesát let, možná i přes padesát. Šedivé vlasy měl prořídlé a strkal před sebou slušné panděro. Chvíli zůstal stát na místě a díval se, jak se k němu Melony blíží. Opasek byl z širokého pruhu kůže, propocené a umazané od oleje. Mosazná přezka s ostrými rohy měla rozměr mužské dlaně. Svištěla vzduchem jako severák, jako čepel kosy při senoseči.

„Hele!“ zavolal ten tlustý chlap.

„Jakýpak hele, frajere?“ odsekla Melony. Náhle stáhla opasek níž a švihla ho přezkou přes holeň; úder vyrval kus džínoviny a kůže, vypadalo to jako útržek dolarové bankovky. Když se muž sehnul a popadl se za nohu, šlehla ho přezkou ze strany do tváře. Prudce dosedl na zem a položil si ruku na tvář, kde nahmatal tržnou ránu, dlouhou a širokou asi jako cigareta. Neměl však čas zabývat se svým poraněním, protože přezka ho opět prudce udeřila, tentokrát do kořene nosu – síla úderu a bolest ho na čas oslepily. Snažil se chránit si hlavu jednou rukou, zatímco druhou chňapal po Melony, ale jí se bez námahy dařilo zasahovat ho znovu na nejrůznějších místech těla, takže rychle přitáhl kolena k hrudi a oběma rukama si zakryl hlavu a obličej. Ještě nějakou chvíli mu valchovala hřbet přezkou, pak přestala a zaměnila konce – teď ho vyplácela plochým koncem opasku přes nohy a přes zadek. Měl pocit, že to nikdy neskončí.

„Jsou v tom auťáku klíče, frajere?“ zeptala se mezi ranami.

„Ano!“ zařval, ale i tak mu jich ještě pár naložila, než ho nechala být. Opasek si vzala s sebou. Procházela prvním sadem, občas švihla koncem opasku po jablku, v čemž nabyla jisté zručnosti.

Muž jménem Charley přišel k sobě, ale ani se nepohnul a neotevřel oči. „Už je pryč, Charley?“ zeptal se ho po chvíli tlusťoch, protože i on zůstal nehybně ležet se zavřenýma očima.

„Doufám, že jo,“ zahekal Charley, ale nikdo z nich se nepohnul, dokud neuslyšeli, že Melony nastartovala dodávku.

Blesklo jí hlavou, že by měla poděkovat dr. Larchovi za to, že jí kdysi opatřil zaměstnání, při kterém se naučila řídit, ale ta myšlenka rychle pominula. Udělala s dodávkou čelem vzad a vrátila se k prodejně, kde na ni předák zůstal užasle koukat.

Před oběma ženskými, které pracovaly na ceníku, předákovi oznámila, že se ji dva z jeho chlapů pokusili znásilnit. Jeden z nich – ten tlustý – byl manželem jedné z žen, co psaly na tabuli. Melony předákovi navrhla, aby ty dva vyrazil a jejich práci svěřil jí. „Zastanu sama práci za oba, a líp,“ tvrdila Melony.

Vysvětlila předákovi, že v opačném případě může zavolat policii a ona policajtům poví o tom napadení. Manželka jednoho z útočníků zbledla a neřekla ani slovo, ale ta druhá předákovi opakovala to, co říkala už předtím: „Je to jen tulačka. Proč byste ji měl poslouchat?“

„Tvoji práci bych zvládla taky,“ setřela ji Melony. „Hlavně tu, co se dělá vleže. Jak na tebe koukám, když si lehneš, stojí to s tebou za starou bačkoru.“ Melony se po ní ohnala přezkou opasku a žena uskočila, jako by místo opasku spatřila hada.

„A hele, to je Charleyho pásek,“ všiml si předák.

„Jasně,“ přikývla Melony; to slovo jí připomnělo Homera Wellse a málem jí vhrkly slzy do očí. „Charley ho ztratil,“ dodala. Vrátila se k dodávce pro svůj raneček – pro těch pár věcí, které měla zabalené do zimníku paní Groganové. Omotala zimník i s jeho obsahem páskem, aby lépe držel pohromadě.

„Nemůžu ty chlapy propustit,“ namítal předák. „Makali tady celej život.“

„Tak brnkněte policajtům,“ prohodila Melony.

„Vyhrožuje vám,“ popíchla předáka tlusťochova manželka.

„A nedělám si srandu,“ doplnila Melony.

Předák Melony nabídl pohodlné ubytování v moštárně.

„Tady můžeš zůstat, aspoň dokud nepřijedou česáči,“ řekl. „Nevím, jestli se ti tu bude chtít bydlet i s nima. Někdy s sebou přivezou ženský, občas taky děcka, ale jestli tu budou samí chlapi, asi by se ti tu s nima nelíbilo. Jsou to černoši.“

„Zatím to stačí,“ mínila Melony a rozhlížela se.

Bylo tam méně lůžek než v moštárně u Worthingtonů a mnohem méně čisto a uklizeno. Sadařství Yorský statek bylo daleko menší a chudší než Ocean View a o útulnost a vzhled ubytovny pro sezónní dělníky se tu nikdo nestaral. Na Yorském statku prostě neměli Olive Worthingtonovou. Ve zdejší moštárně to ostřeji páchlo octem a na zdech za lisem visely strupovité stříkance jablečné drti. V kuchyňce nebyla žádná kamna, jenom elektrický vařič, který každou chvíli vyrazil zastaralé pojistky. Byla tu jedna pojistková skříň pro čerpadlo, drtič i slabé žárovky stropních světel. V chladírně se nesvítilo, aspoň nebylo vidět, kolik je tam plísně.

Melony, která se svého času nesmazatelně zapsala do historie mnoha zničených místností v obývaných i opuštěných domech v St. Cloud’s, to vyhovovalo.

„Povídalas, že hledáš Ocean View,“ prohodil předák. „Co tam vlastně chceš?“

„Hledám svýho mládence,“ prohlásila Melony.

Tak ona má mládence, vyjevil se předák.

Šel se podívat za svými lidmi. Tlusťocha jeho žena doprovodila do nemocnice (ale odmítala s ním mluvit – vydržela to přes tři měsíce). Když mu zašívali ránu, pokojně seděl, ale velmi ho rozrušilo, když se od předáka dozvěděl, že ubytoval Melony v moštárně a přijal ji do stavu – prý alespoň do konce sklizně.

„Vy jste jí dal práci?“ zaječel tlusťoch. „Dyť je to mordýřka!“

„Tak jí radši moc nelez do cesty,“ doporučil mu předák. „Kdyby ses k ní zase přimotal, musel bych ti dát padáka – už tak mě k tomu málem donutila.“

Tlusťoch měl zlámaný nos a potřeboval celkem jedenačtyřicet stehů sedmatřicet na obličeji a čtyři v jazyce, do kterého se kousl.

Pokud šlo o šití, byl na tom chlapík jménem Charley lépe. Potřeboval jen čtyři stehy – na natrženém uchu. Ale když po něm Melony skočila, zlámala mu dvě žebra, od dupnutí na hlavu utrpěl otřes mozku a v kříži měl tak příšerné bolesti, že celou sklizeň nebude moci vylézt na žebřík.

„Kristova noho,“ řekl předákovi Charley, „nechtěl bych se potkat s tím jejím zparchantělým mládencem.“

„Hlavně jí nelez na oči,“ nabádal ho předák.

„Má ještě můj pásek?“ zajímal se Charley.

„Jestli budeš chtít, aby ti vrátila pásek, musím tě vyrazit. Sežeň si novej,“ odbyl ho předák.

„Já od ní nechci vůbec nic,“ ujišťoval ho Charley. „Neříkala náhodou, že ten její mládenec přijede sem, že ne?“ vyptával se. Ale předák ho upokojil, že pokud Melony hledá mládence, znamená to, že jí neřekl, kde je. Nejspíš ji nechal.

„A jestli jí utek, pámbu mu pomáhej,“ opakoval předák pořád dokola.

„Inu,“ podotkla ta ženská z prodejny, která o Melony řekla, že je tulačka: „Mít takovou holku vy, neutek byste taky?“

„Tak za prvé,“ prohlásil předák, „já bych s takovou ženskou nic neměl. A za druhý, kdyby přece, tak bych jí neutek, protože bych se neodvážil.“

Melony ležela v moštárně sadařství Yorský statek – jež se nacházelo ve vnitrozemí kousek od York Harboru, na západ od Ogunquitu – a poslouchala, jak kolem štrachají myši; od Homera Wellse ji oddělovalo několik set mil pobřeží. Občas některá myš popoběhla, jindy bylo slyšet hryzání. První myška, která se odvážila přeběhnout v nohách přes její matraci, dostala takovou ránu přezkou na Charleyho opasku, že přelétla přes čtyři postele a s měkkým plesknutím se odrazila od zdi. Melony si pro ni ihned došla – byla mrtvá, měla přeraženou páteř. S pomocí tupé tužky se Melony podařilo ji podepřít tak, že vypadala, jako když sedí na obrácené bedně od jablek, která Melony sloužila za noční stolek.

Bednu pak odtáhla k nohám své postele. Věřila, že by mrtvá myš mohla fungovat jako jakýsi totem – varovat ostatní myši, aby se držely stranou. A opravdu, na několik hodin daly myši Melony pokoj. Ležela při slabém světle žárovky a četla Janu Eyrovou. Všude kolem ní, v opuštěném, ztemnělém sadu dozrávala jablka.

Přečetla si dvakrát pasáž z konce dvacáté sedmé kapitoly: „V tu chvíli jsem neměla nic, než své dávné přesvědčení a odhodlání: právě tady musí spočinout má noha.“

Potom knihu zavřela a zhasla světlo. Melony ležela vzdorně na zádech, nozdry měla plné ostrého pachu zkyslého moštu – pomyslela si, že stejný vzduch asi dýchá i Homer Wells. Chvíli předtím, než usnula, zašeptala, i když ji mohly slyšet jenom myši: „Dobrou noc, Sluníčko.“

Na druhý den pršelo. Všude lilo, od Kennebunkportu až po Christmas Cove. V silném severovýchodním větru se třepetaly směrem ke břehu i deštěm nasáklé vlajky na člunech kotvících u Přístavního klubu. Při tom vydávaly ostré, práskavé zvuky, pravidelné a vytrvalé, jako drncání humřího člunu Raye Kendalla do ošoupaných pneumatik, jimiž si obložil molo.

Ray strávil celý den pod traktorem John Deere v Čísle dvě. Střídavě pracoval na výměně výfukového potrubí a podřimoval. Tady se mu spalo nejlíp; pod velkým, důvěrně známým strojem. Nikdy ho nikdo neodhalil. Nohy čouhající zpod traktoru míval při tom někdy nepřirozeně roztažené a zkroucené, až to vypadalo, jako by byl mrtvý – rozdrcený nebo přejetý. Občas ho tak uviděl někdo z dělníků a překvapeně zvolal: „Rayi, to jseš ty?“ Načež, podobně jako dr. Larch, nořící se z éterové mlhy, se Ray Kendall probral a odpověděl: „Jasně že já. Jsem tady.“

„Makáš, co?“ ozvalo se starostlivě.

„Jojo,“ přitakal Ray. „Je to dřina.“

Déšť neustával a od moře vanul tak prudký vítr, že se rackové přesunuli dál do vnitrozemí. Na Yorském statku se tiskli ke stěně moštárny a rozčileným štěbetáním probudili Melony. V Ocean View posedali na plechovou střechu moštárny, v níž už zase naplno pracovala uklízečská a natěračská parta.

Grace Lynchová dostala jako obyčejně nejhorší práci, vyčistit vnitřek tisícigalonové nádrže na mošt. Klečela uvnitř a zvuk jejích pohybů ostatním připomínal kradmé, energické úsilí zvířátka, které si staví hnízdo nebo shání něco k snědku. Meany Hyde z moštárny odešel na pochůzku, o níž jeho žena Florence prohlásila, že je to zase „nějaká habaďura“. Meany tvrdil, že se uvolnil pás dopravníku, tak ho prý sundal a teď s ním zaskočí k Rayi Kendallovi, aby s tím zkusil něco udělat.

„Co si Ray počne s volným pásem dopravníku?“ vyptávala se Meanyho Florence. „Objedná novej nebo z tohohle vyndá jeden článek, je to tak?“

„Možná,“ odvětil opatrně Meany.

„Na co vůbec dneska potřebuješ dopravník?“ dotírala Florence.

„Chci to jenom zanést Rayovi,“ bránil se mrzutě Meany.

„Nechce se ti makat, co?“ obvinila ho Florence a Meany vyklouzl do deště. S úsměvem mrkl na Homera Wellse a nasedl do dodávky.

„Mám za muže lenocha,“ konstatovala pokojně Florence.

„Pořád lepší než leckdo jinej,“ prohodila Irene Titcombová – a všichni se automaticky ohlédli k tisícigalonové nádrži, kterou horečně drhla Grace Lynchová.

Irene a Florence měly dostatek trpělivosti i pevnou ruku, a proto natíraly okenní rámy a parapety v té polovině moštárny, jež sloužila jako noclehárna. Homer Wells s Velkou Dot Taftovou a její mladší sestrou Debrou Pettigrewovou pracovali s širšími štětci a méně pečlivě v kuchyni.

„Doufám, že si nemyslíte, že vás hlídám,“ upozornila Debru a Homera Velká Dot. „Nejsem tady za gardedámu. Jestli máte nějaký spády, jen do toho.“

Debra Pettigrewová se zatvářila rozpačitě a mrzutě, Homer se stydlivě usmál. To je legrační, říkal si, člověk si s někým dvakrát třikrát vyjde na rande – kde ale dojde jen na nějaké ty polibky a pohlazení – a už s ním každý mluví, jako kdyby nemyslel na nic jiného. Homer myslel mnohem víc na Grace Lynchovou než na Debru Pettigrewovou, která stála vedle něj a pomáhala mu natírat stěnu. Když Homer narazil na vypínač u kuchyňských dveří, zeptal se Velké Dot, jestli má tohle místo nechat pro Irene a Florence s jejich úhlednými, malými štětečky.

„Jen ho klidně přetři,“ vybídla ho Dot. „Děláme to tak vždycky. Aspoň bude vypadat jako novej. Tohle není žádná soutěž v pečlivosti.“

U vypínače visel na připínáčku list popsaného průklepového papíru – písmo už bylo velmi vybledlé od slunečního světla, které sem pronikalo kuchyňskými okny bez záclon. Vypadalo to jako seznam; asi čtvrt stránky na dolním konci někdo utrhl, takže ať to bylo cokoliv, nebylo to úplné. Homer vydloubl připínáček ze zdi a už se chystal papír zmuchlat a hodit ho do sudu na odpadky, když tu ho upoutala první řádka strojopisu.

PRAVIDLA MOŠTÁRNY

stálo na první řádce.

Jaká pravidla? podivil se a četl dál.

Pravidla byla označena čísly.

1. Nepracuj s drtičem ani s lisem, jsi-li opilý.

2. Nechoď do postele s cigaretou či se zapálenou svíčkou.

3. Nelez na střechu, jsi-li opilý – zvlášť v noci.

4. Opláchni plachetky z lisu hned týž den, kdy se používaly.

5. Vyjmi rotační síto ze stroje hned, jak skončíš s lisováním, a opláchni ho čistě hadicí DŘÍV, NEŽ NA NĚM DRŤ ZASCHNE!

6. Nenos s sebou na střechu žádné láhve.

7. I když je ti horko (nebo jsi opilý), nechoď spát do chladírenského skladu.

8. Seznam věcí, které potřebuješ nakoupit, odevzdej předákovi před sedmou hodinou ráno.

9. Na střeše by se nemělo zdržovat víc než šest lidí současně.

Pokud snad existovala další pravidla, Homer si je nemohl přečíst, protože zbytek stránky byl utržený. Homer podal potrhaný papír Velké Dot Taftové.

„Co pořád mají s tou střechou?“ zeptal se Debry Pettigrewové.

„Je z ní vidět na oceán,“ řekla Debra.

„O to nejde,“ odtušila Velká Dot. „V noci je ze střechy vidět ruský kolo a světla lunaparku v Cape Kenneth.“

„To je teda něco,“ odfrkl Homer Wells.

„Mě to taky nijak nebere,“ ujišťovala ho Velká Dot, „ale těm černoušům se to fakt líbí.“

„Vysedávaj na střeše někdy i celou noc,“ dodala Debra Pettigrewová.

„A občas se tam nalejou a spadnou dolů,“ zavolala z noclehárny Florence Hydová.

„Nebo tam rozbijou flašky a pořežou se,“ doplnila Irene Titcombová.

„No, ale nedělaj to každou noc,“ upřesnila Velká Dot.

„Jednou večer se jeden zpotil u lisu, potom se opil a usnul v chladírně. Ráno se probudil se zápalem plic,“ tvrdila Debra Pettigrewová.

„Se zápalem plic se nemůžeš jen tak probudit,“ namítl Homer. „Tak jednoduše to nejde.“

„Tak promiň,“ odbroukla Debra nevrle.

„A vůbec, stejně všichni na pravidla kašlou,“ pravila Velká Dot Taftová. „Olive je sepisuje každej rok, ale nikdy si jich nikdo nevšímá.“

„Všichni česáči jsou jako malý děti,“ tvrdila Florence Hydová. „Kdyby jim Olive nejezdila každej den nakupovat, pomřeli by hlady.“

„Neuměj si nic zorganizovat,“ přidala se Irene Titcombová.

„Jednomu z nich chytil ruku drtič,“ vzpomínala Velká Dot Taftová. „Ne jenom koneček ruky, ale úplně celou.“

„Fujtajbl,“ šklebila se Debra Pettigrewová.

„Jo, ta ruka pak vypadala jako fujtajbl, to je pravda,“ přisvědčila Florence Hydová.

„Kolik mu udělali štychů?“ zajímal se Homer Wells.

„Ty jseš fakt divnej, víš o tom?“ prohodila Debra Pettigrewová.

„Ale jinak nikomu neubližujou. Jen sami sobě,“ pronesla filozoficky Irene Titcombová. „Co na tom, že se jim chce nasávat a padat ze střechy? Přece se tu nikdo nezabil, nebo jo?“

„Zatím ne,“ ozval se nervózní, vysoký hlas Grace Lynchové její slova se podivně rozléhala, protože mluvila ze dna nádrže. Při podivném zvuku jejího hlasu a s vědomím, že se jinak do jejich hovorů zapojuje jen vzácně, všichni umlkli.

Byli už opět v plné práci, když Wally přivezl v dodávce Louise Tobeyovou. Vyložil Louise s jejím kbelíkem a kartáčem a ostatních se zeptal, jestli něco nepotřebují – třeba další štětce? Nebo barvu?

„Jenom mně dej políbení, dušinko,“ žadonila Florence Hydová.

„A vezmi nás do kina,“ přidala se Velká Dot Taftová.

„Jen mě požádej o ruku, jenom požádej!“ křičela Irene Titcombová. Když Wally odjel, ještě se všichni smáli. Blížil se čas oběda a všem bylo jasné, že Muchlanda Louise dnes přijela do práce hodně pozdě. Obyčejně přijížděla s Herbem Fowlerem, víceméně včas. Dnes dopoledne se Louise tvářila zvlášť načuřeně a zpočátku na ni nikdo nepromluvil.

„Tak si myslím, že i když má člověk krámy nebo co, moh by aspoň říct dobrejtro,“ poznamenala po chvíli Velká Dot Taftová.

„Dobrejtro,“ zabručela Louise Tobeyová.

„No ne,“ protáhla Irene Titcombová. Debra Pettigrewová šťouchla Homera do boku, a když se na ni podíval, zamrkala. Nic víc se nestalo, dokud nepřijel Herb Fowler, který se nabídl, že všechny sveze na Drinkwater Road na oběd.

Homer pohlédl k nádrži, ale Grace Lynchová ani nevykoukla přes okraj; ze dna se dále ozývaly škrábavé, syčivé zvuky. Stejně by pozvání nepřijala. Homera napadlo, že by ho nejspíš měl přijmout on, aby se vyhnul Grace Lynchové, jenže si umínil, že prozkoumá střechu moštárny. Stejně chtěl najít to místo, které se tak tajemně lesklo v měsíčním světle, a teď, když se dozvěděl o pravidlech moštárny a o tom, že ze střechy je vidět oceán a ruské kolo v Cape Kenneth, se rozhodl, že tam vyleze. Třeba i v dešti.

Vyšel s ostatními ven, aby si Grace Lynchová myslela, že odjíždí s nimi, a na příjezdové cestě Herbu Fowlerovi oznámil, že zůstává. Ucítil, jak se mu do jedné z předních kapes kalhot zasunul prst, a když Herb s ostatními odjel, podíval se do kapsy, kde našel další gumu. Přítomnost prezervativu v kapse ho přiměla co nejsvižněji vyšplhat na střechu.

Racky překvapilo, že se tam objevil, a jejich náhlý, třepetavý vzlet zase překvapil jeho. Předtím si jich nevšiml; seděli schoulení na odvrácené straně střechy – odvrácené od něj i od větru. Na omoklé střeše bylo kluzko; musel se oběma rukama zachytávat rzí pokrytých drážek ve vlnitém plechu a při stoupání dělat jen malé krůčky. Střecha nebyla příliš strmá, jinak by se na ni nedalo vůbec vylézt. S překvapením zde objevil několik starých prken, o rozměrech dvě krát čtyři stopy, přibitých k vrcholu střechy na straně obrácené k moři. Lavičky, uhodl. I když byly s kopce, přece jen se na nich sedělo pohodlněji než na holém plechu. Seděl tam v dešti a pokoušel se představit si ten krásný pohled – ale bouřkové počasí mu znemožňovalo dohlédnout na nejvzdálenější okraj sadů; oceán se úplně ztrácel v mlze a výhled na ruské kolo a pouťová světýlka, zářící do jasné noci, si mohl jenom představovat.

Byl už pořádně promočený a právě se chystal slézt dolů, když si všiml toho nože. Byl to velký vyhazovák, zapíchnutý do prkna vedle něj, pod vrcholem střechy. Střenka z umělé rohoviny byla na dvou místech prasklá, a když se Homer Wells pokusil vytrhnout ostří z prkna, rozpadla se mu v ruce. Nejspíš proto tady někdo ten nůž nechal. Kvůli polámané střence se už nedala čepel zasunout; nebylo by bezpečné ho nosit u sebe – a kromě toho byla čepel rezavá. Homer si uvědomil, že střecha je také celá zrezivělá; nikde tu neviděl ani kousek lesklého plechu, od kterého by se mohlo odrazit měsíční světlo do okna Wallyho ložnice. Pak si všiml rozbitého skla; v rezavých žlábcích vlnitého plechu se válelo pár větších střepů. Pomyslel si, že měsíční paprsky se odrazily právě od jednoho z nich.

Střepy láhví od piva, od rumu, od whisky, říkal si v duchu. Pokusil se představit si černochy, jak popíjejí potmě na střeše, ale mezitím už promokl skrz naskrz a vítr ho mrazil po celém těle. Opatrně se posouval zpátky, k okraji střechy, odkud se dalo nejsnáze seskočit; cestou se řízl o střípek skla, kterého si nevšiml. Než se vrátil do moštárny, rána už pěkně krvácela – na takovou ranku je to krve až dost, pomyslel si a napadlo ho, jestli mu snad v ráně neuvízl kousek skla. Grace Lynchová nejspíš zaslechla, jak si v kuchyňském dřezu ránu vyplachuje vodou (pokud ho neslyšela štrachat se po střeše). K Homerovu překvapení byla Grace ještě pořád uvnitř tisícigalonové nádrže.

„Pomoz mi,“ zavolala na něj, „nemůžu vylézt.“

Byla to lež. Chtěla ho jenom přilákat k okraji. Jenže sirotci bývají od přírody důvěřiví; život sirotka je jednoduchost sama, zatímco každá lež je komplikovaná. Homer Wells sice přistupoval k okraji nádrže celý rozechvělý, ale bez váhání. Bleskový pohyb jejích šlachovitých rukou a síla, s níž sevřela obě jeho zápěstí, ho překvapily; málem ztratil rovnováhu – skoro se jí podařilo stáhnout ho k sobě do nádrže. Grace Lynchová se předem svlékla do naha, jenže mnohem silněji než nepatřičnost její nahoty Homera udeřily do očí její jasně zřetelné, vystupující kosti. Vypadala jako vychrtlé zvířátko polapené do celkem humánní pasti – humánní až na modřiny, jež svědčily o tom, že ji její věznitel pravidelně a tvrdě tluče. Největší modřiny měla na bocích a stehnech; vzadu na pažích bylo vidět tmavě fialové stopy po sevření prstů a zvlášť divoce vyhlížející žlutozelená skvrna se skvěla na jednom z malých prsů.

„Pusť mě,“ řekl Homer Wells.

„Však já vím, co dělají tam, odkuds přišel!“ zvolala Grace Lynchová a zatáhla ho ze všech sil za zápěstí.

„Jasně,“ přikývl Homer Wells. Systematicky, jeden po druhém začal uvolňovat její prsty, ale ona se mrštně vyšvihla po stěně nádrže a zakousla se mu do hřbetu ruky. Musel ji odstrčit a byl by jí snad i ublížil, kdyby oba nezaslechli cákání kaluží pod koly přijíždějící Wallyho zelené dodávky. Grace Lynchová pustila Homera a začala se spěšně oblékat. Wally v tom lijáku zůstal sedět v autě a jenom mačkal klakson; Homer vyběhl ven, zeptat se, co potřebuje.

„Naskoč si!“ zavelel Wally. „Musíme jet na pomoc mýmu praštěnýmu oteckovi – provedl něco u Sanbornů.“

Pro Homera Wellse, který vyrostl ve světě bez otců, bylo šokující, že někdo, kdo otce má, si o něm dovolí tvrdit, že je praštěný – i kdyby to byla pravda. V dodávce na sedadle pro spolujezdce ležel svačinový pytlík s gravensteinkami. Homer si jablka položil do klína a Wally ujížděl po Drinkwater Road do Sanbornovic krámu se smíšeným zbožím. Majitelé obchodu, Mildred a Bert Sanbornovi, patřili k nejstarším Seniorovým přátelům. Oba dva byli jeho spolužáky a s Milly kdysi chodil (ještě předtím, než poznal Olive a než si Milly vzala Berta).

S obchodem Sanbornových sousedilo Titovo železářství a instalatérské potřeby; když Wally a Homer dojeli do Heart’s Rocku, Warren Titus stál pod přístřeškem u vchodu do smíšeného zboží, aby dovnitř nikdo nechodil.

„To je dobře, že jsi tu, Wally,“ prohodil Titus, když se chlapci rozběhli od auta ke dveřím. „Váš tatík jančí jako pominutej.“

V krámě Homer s Wallym spatřili Mildred a Berta Sanbornovy, kterým se (prozatím) podařilo Seniora zahnat do rohu u stojanů s pečivem; Senior zřejmě vysypal na podlahu – i na sebe – všechnu mouku a cukr, na které dosáhl. Vypadal jako polapená oběť a Homerovi připomněl Grace Lynchovou.

„Copak se děje, tati?“ oslovil otce Wally. Mildred Sanbornová si při pohledu na Wallyho ulehčené oddechla, ale Bert nespouštěl oči ze Seniora.

„Děje, tati,“ opakoval Senior.

„Rozzuřil se, protože nemoh najít krmení pro psy,“ vysvětloval Wallymu Bert, aniž by odvrátil pohled od Seniora; Bert s určitostí předpokládal, že se Senior každou chvíli vrhne do jiné části krámku a všechno tam zničí.

„Nač potřebuješ krmení pro psy, tati?“ zeptal se Wally.

„Pro psy, tati,“ opakoval Senior.

„Myslím, že si nic nepamatuje, Wally,“ poznamenal Bert Sanborn.

„Říkali jsme mu, že žádného psa nemá,“ dodala Mildred.

„Pamatuju se, jak jsem ti to udělal, Milly,“ zahulákal Senior.

„A už v tom zase jede,“ povzdechl si Bert. „Seniore, Seniore,“ promlouval mírně, „jsme tu všichni tvoji přátelé.“

„Musím nakrmit Blinkyho,“ prohlásil Senior.

„Blinky se jmenoval pes, kterého měl jako kluk,“ vysvětlila Wallymu Milly Sanbornová.

„Být Blinky ještě naživu, Seniore,“ namítal Bert Sanborn, „byl by starší než my všichni.“

„Než my všichni,“ řekl Senior.

„Pojďme domů, tati,“ vybídl ho Wally.

„Domů, tati,“ opakoval Senior, ale dovolil Homerovi a Wallymu, aby ho odvedli k dodávce.

„Povídám, Wally, za tohle nemůže kořalka,“ ozval se Warren Titus, který jim otevřel dveře auta. „Nic z něj netáhne. Tentokrát ne.“

„Bude to něco jinýho, Wally,“ přidal se i Bert Sanborn.

„Kdo jste?“ vyptával se Senior Homera.

„Jsem Homer Wells, pane Worthingtone,“ odvětil Homer Wells.

„Pane Worthingtone,“ řekl Senior.

Jeli dál, asi pět minut nikdo nepromluvil, když tu Senior zařval: „Všichni držte hubu!“

V Ocean View vyběhla Olive dodávce vstříc na příjezdovou cestu. Seniora si vůbec nevšímala a mluvila jen s Wallym. „Ani nevím, co to dneska pil, leda by to byla vodka. Když odjížděl, vůbec nic z něj nebylo cítit. Kdybych věděla, že pil, nedovolila bych mu vzít si auto.“

„Myslím, že je v tom něco jiného, mami.“ Wally s Homerovou pomocí odvedl Seniora do ložnice, tam ho svlékli a přiměli ho, aby si vlezl do postele.

„Víš, já jsem kdysi šukal Milly,“ sdělil synovi Senior.

„To víš, že jo, tati,“ ujistil ho Wally.

„Šukal jsem Milly! Šukal jsem Milly!“ křičel Senior.

Wally se ho pokusil uchlácholit říkankou; Senior Wallyho naučil spoustu limericků, jenže teď už mu dělalo potíže udržet je v paměti, i když se ho Wally snažil vést řádku po řádce.

„Pamatuješ si vévodkyni z Kentu, tati?“ zeptal se otce Wally.

„Samozřejmě,“ tvrdil Senior, ale nic víc neřekl.

„Vévodkyně z Kentu – ou,“ začal Wally, ale Senior jenom poslouchal.

„Má ji hrozně šišatou,“ pokračoval Wally.

„Šišatou?“ opakoval Senior.

Wally to zkusil znovu, tentokrát odříkal hned dva řádky najednou.

Vévodkyně z Kentu – ou!

Má ji hrozně šišatou…

„…hrozně šišatou,“ zajódloval Senior.

„Vévodkyně z Kentu – ou!

Má ji hrozně šišatou.

Jak jen mám

dát ho tam?

Zatluču ho lopatou!“

Prokristapána, pomyslel si Homer Wells. Ale zdálo se, že Seniora to zmátlo; už nic neříkal. Wally s Homerem odešli, jakmile nabyli dojmu, že usnul.

Dole pak Homer Wells pověděl Olive, že podle jeho mínění půjde o neurologickou poruchu.

„Neurologickou?“ nechápala Olive. „Co to znamená?“ chtěl vědět Wally.

Shora se ozvalo Seniorovo hulákání. „Lopatou!“ křičel.

Homer Wells, který také míval ve zvyku opakovat zakončení vět, věděl, že Seniorova opakování slov jsou projevem duševní choroby. V dopise dr. Larchovi o Senioru Worthingtonovi vylíčil právě tento jeho zvyk hned ze začátku. „Všechno pořád opakuje,“ napsal dr. Larchovi. Také se zmínil o tom, jak Senior neustále zapomíná názvy nejběžnějších věcí; vzpomněl si, jak se jednou zadrhl, když chtěl Wallyho požádat o cigaretu – pořád jen ukazoval na Wallyho náprsní kapsu. „Myslím, že mu slovo cigareta prostě vypadlo z paměti,“ mínil Homer Wells. Dále si povšiml, jak si Senior nedokázal poradit s kličkou v přihrádce pod palubní deskou, když ho posledně vezl na nákup k Sanbornovům. A také měl nanejvýš podivný zvyk pořád si oždibovat šaty. „Jako kdyby na nich měl špínu, vlas nebo nějaký chuchvalec,“ psal Homer Wells. „Jenže tam nic nemá.“

Olive Worthingtonová ujistila Homera, že jejich rodinný lékař, což byl ještě starší paprika než dr. Larch, vůbec nepochybuje, že příčinou Seniorových problémů je alkohol.

„Doktor Perkins je už tak starej, že už to ani není doktor, mami,“ namítal Wally.

„Doktor Perkins tě rodil – já myslím, že ví, co dělá,“ oponovala mu Olive.

„Vsadím se, že se mnou nebylo moc práce,“ prohlásil bujaře Wally.

Asi ne, souhlasil v duchu Homer Wells a pomyslel si, že Wally bere všechno na světě jako hotovou věc – ovšem ne jako rozmazlené, sobecké děcko; spíš jako princ z Maine, král Nové Anglie. Wally byl prostě zrozen k vládnutí.

Dopis dr. Larche na Homera Wellse velmi zapůsobil; okamžitě ho ukázal paní Worthingtonové.

„Tak, jak mi to líčíš, Homere, to vypadá na nějakou rozvíjející se organickou mozkovou poruchu,“ psal dr. Larch. „U člověka v jeho věku není na vybranou moc možností diagnózy. Nejspíš bych vsadil na Alzheimerovu presenilní demenci; je to velmi vzácné onemocnění. Našel jsem to v jednom ze svých svázaných ročníků Novoanglického lékařského magazínu.

Obírání neexistujících smítek s šatů – tomu neurologové říkají karfologie. Se zhoršujícím se stavem při Alzheimerově chorobě pacient často opakuje všechno, co slyší – říká se tomu echolalie. To, že neumí pojmenovat i nejběžnější předměty, jako je třeba cigareta, je důsledkem ztráty schopnosti tyto předměty rozpoznat. Tento příznak se nazývá anomie. A neschopnost vykonat jakýkoliv složitý nebo předem naučený pohyb, například otevřít přihrádku, to je také typický symptom. Nazývá se apraxie.

Měl bys paní Worthingtonovou přemluvit, aby manžela vzala k neurologovi. Vím, že v Maine existuje nejméně jeden. Zatím je to jenom můj dohad, že se jedná o Alzheimerovu chorobu.“

„Alzheimerova choroba?“ opakovala Olive Worthingtonová.

„Chceš říct, že to, co s ním je, způsobila nějaká nemoc?“ zeptal se Homera Wally.

Celou cestu k neurologovi Wally proplakal. „Je mi to líto, tati,“ omlouval se. Ale Senior vypadal velmi potěšeně.

Když neurolog potvrdil diagnózu dr. Larche, Senior Worthington byl radostí bez sebe.

„Jsem nemocný!“ halasil pyšně – dokonce radostně. Skoro jako by mu někdo právě pověděl, že je vyléčen; jenže jeho nemoc nebylo možné léčit. „Jsem nemocný!“ Jeho radost neznala mezí.

Jak se mu muselo ulevit – alespoň na okamžik –, když zjistil, že není jen obyčejným opilcem. Pro Olive to byla tak nesmírná úleva, že se Wallymu rozplakala na rameni a Homera sevřela v objetí a zulíbala ho s intenzitou, již nepoznal od chvíle, kdy opustil náručí sester Angely a Edny. Paní Worthingtonová Homerovi děkovala znovu a znovu. Pro Olive bylo nejdůležitější (i když už do Seniora dávno nebyla zamilovaná, pokud ho vůbec kdy opravdu milovala), že tato nově získaná informace jí umožňuje opět si Seniora vážit. Překypovala vděčností k Homerovi a k dr. Larchovi za to, že vrátili Seniorovi sebeúctu – a alespoň částečně obnovili i její úctu k němu.

To vše přispělo ke zvláštní atmosféře, obestírající Seniorovo úmrtí na konci léta, krátce před sklizní všichni cítili spíš úlevu než zármutek. Již nějakou dobu bylo zřejmé, že Senior Worthington brzy zemře. A to, že se mu na poslední chvíli podařilo umřít docela úctyhodně – „na pravou, nefalšovanou nemoc“, jak řekl Bert Sanborn, bylo vítaným překvapením.

Obyvatelé Heart’s Rocku i Heart’s Havenu měli pochopitelně jisté problémy s vyslovováním odborného termínu – v roce 194– na pobřeží státu Maine nebylo jméno Alzheimer příliš známé. Zvlášť dělníkům v Ocean View to dělalo potíže; Ray Kendall to jednoho dne učinil pro všechny pochopitelnějším. „Senior měl holzhamera, prohlásil. Holzhamer! Tomu už se dalo rozumět.

„Doufám, že to není nakažlivý,“ strachovala se Velká Dot Taftová.

„Třeba to můžou dostat jenom bohatý lidi,“ dumal Meany Hyde.

„Ne, je to neurologický problém,“ tvrdil Homer Wells, jenže takovým slovům kromě Homera nikdo nerozuměl.

A tak si toho roku muži i ženy v Ocean View během příprav na sklizeň osvojili nové rčení. „Dávejte si bacha,“ varoval všechny Herb Fowler, „nebo dostanete holzhamra.“

Když Louise Tobeyová přišla pozdě do práce, Florence Hydová (nebo Irene Titcombová či Velká Dot Taftová) se hned začala vyptávat: „Copak se děje, máš krámy? Nebo snad holzhamra?“

A když se Grace Lynchová sotva přibelhala nebo si přinesla pořádnou modřinu, všichni si pomysleli – i když to nikdo neřekl nahlas: „Ta zase večer určitě schytala holzhamra.“

„Tak se mi zdá,“ prohodil jednou Wally k Homerovi, „že bys měl být lékař. Máš k tomu docela vlohy.“

„Lékař je dr. Larch,“ odtušil Homer. „Já jsem Beduín.“

Krátce před sklizní Olive Worthingtonová – jen co zanesla do ložnice v moštárně čerstvé květiny, naťukala na stroji nový seznam pravidel (skoro stejný, jako v předchozích letech) a připíchla ho připínáčkem na stěnu vedle vypínače u kuchyňských dveří – nabídla Beduínovi domov.

„Pokaždé je to zlé, když se Wally vrátí na školu,“ vysvětlovala Olive Homerovi. „A letos už tu není ani Senior, takže to bude tím horší. Uděláš mi radost, když se ti u nás bude líbit, Homere – můžeš zůstat ve Wallyho pokoji. Cítím se líp, když se mnou někdo v domě zůstane přes noc a ráno si budu mít s kým popovídat.“ Olive stála k Homerovi zády a vyhlížela ven arkýřovým oknem z Worthingtonovic kuchyně. Oknem bylo vidět na Seniorovu nafukovací matraci, pohupující se na vodě, ale Homer nevěděl určitě, jestli se Olive dívá právě na ni.

„Nevím, co tomu řekne dr. Larch,“ opáčil Homer.

„Dr. Larch by si přál, abys jednoho dne šel na vysokou školu,“ odpověděla Olive. „A já také. Ráda se poptám na střední škole v Cape Kenneth, jestli by ti nepomohli – aspoň zjistit, co všechno umíš a co se ještě potřebuješ naučit. Tvoje vzdělání je… velmi zvláštní. Vím, že si dr. Larch přeje, aby ses vzdělal ve všech vědních oborech.“ (Homer si uvědomil, že cituje zpaměti z nějakého dopisu od dr. Larche.)

„A naučil se latinsky,“ dodala Olive Worthingtonová.

„Latinsky,“ opakoval Homer Wells. Tohle měla určitě od dr. Larche. Cutaneus maximus, říkal si v duchu Homer Wells, dura mater, nemluvě o starém dobrém umbilicu. „Dr. Larch by ze mě chtěl mít doktora,“ odpověděl Homer paní Worthingtonové. „Jenže já nechci.“

„Řekla bych, že si přeje, abys měl možnost vybrat si povolání lékaře, kdybys náhodou změnil názor,“ mínila Olive. „Myslím, že se zmiňoval o latině nebo o řečtině.“

Vypadá to, že si píšou dost často, napadlo Homera Wellse, ale nahlas řekl jen: „Mě ale vážně baví dělat na farmě.“

„Ale jistě, já také chci, abys tu pracoval,“ ubezpečila ho Olive. „Potřebuji, abys nám pomohl – určitě aspoň během sklizně. Nemyslela jsem, že bys měl jenom chodit do školy. Ale říkala jsem si, že by tě třeba mohli vzít jen tak na zkoušku.“

„Na zkoušku,“ opakoval Homer Wells. Není snad pro Beduína všechno jenom na zkoušku?

Vzpomněl si na rozbitý nůž, který našel na střeše moštárny. Byl tam snad proto, že ho měl najít právě on? A to rozbité sklo, ten střep, co vysílal signály do Wallyho okna tehdy, když nemohl spát; neležel tam jen proto, aby mu zprostředkoval nějaké sdělení?

Napsal dr. Larchovi a požádal ho o dovolení, aby směl zůstat v Ocean View. „Zapíšu se na biologii,“ psal Homer Wells, „a na všechny přírodní vědy. Ale musím se učit i latinu? Latinsky už nikdo nemluví.“

Najednou je nějakej chytrej, vrtěl hlavou Wilbur Larch, ale současně si uvědomil, že bude jen dobře, nenaučí-li se Homer Wells řečtině ani latině, z nichž pochází tolik medicínských výrazů. Například koarktace aorty, pomyslel si dr. Larch. Ta může způsobit jen poměrně mírnou srdeční vadu, která s přibývajícími léty ustupuje v době, kdy pacient dosáhne Homerova věku, už nemusí mít po šelestu ani stopy a nepatrné rozšíření aorty rozezná na rentgenovém snímku jenom cvičené oko. Při tak nezřetelné vadě bývá jediným příznakem hypertenze v horních končetinách. Když nechceš, neuč se latinsky, rozhodl v duchu Wilbur Larch.

Pokud šlo o to, jaká by byla nejlepší mírná srdeční vada pro Homera Wellse, dr. Larch se klonil ke stenóze půlkruhové chlopně. „Od narození a po celé rané dětství měl Homer Wells jasně zřetelný šelest na srdci,“ zapsal si dr. Larch – čistě proto, aby viděl, jaký to bude dělat dojem. „V jedenadvaceti letech,“ napsal jinde, „je ten starý Homerův šelest už sotva znatelný nicméně zjišťuji, že stenóza půlkruhové chlopně je na snímcích stále zřetelná.“ Věděl, že může být také sotva zřetelná; Homerova vada neměla být viditelná na první pohled – o to přece šlo. Hlavní bylo, aby nějaká byla.

„Když nechceš, nemusíš se učit řecky ani latinsky,“ napsal dr. Larch Homeru Wellsovi. „Žijeme přece ve svobodné zemi, no ne?“

Homeru Wellsovi začínalo ledacos vrtat hlavou. Do obálky se svým dopisem mu Larch přiložil i dopis od starého dobrého Snowyho Meadowse. Podle Larchova mínění byl Snowy sice blb, „ale hrozně neodbytný“.

„Ahoj, Homere, to jsem já, Snowy,“ začínal dopis Snowyho Meadowse. Vysvětloval, že se teď jmenuje Robert Marsh – od Marshů z Bangoru, jsme velká nábytkářská rodina, psal Snowy.

Nábytkářská rodina? žasl Homer Wells.

Snowy pokračoval o tom, že se oženil s dívkou svých snů a že před studiem na vysoké škole dal přednost práci v nábytkářském byznysu. Prý je hrozně šťastný, že se mu podařilo dostat se ze St. Cloud’s, dodával Snowy a vyslovil naději, že i Homerovi se podařilo „odtamtud vypadnout“.

„Nevíš něco o Fuzzym Stonovi?“ zajímal se Snowy Meadows.

„Starej Larch píše, že si vede dobře. Jestli znáš Fuzzyho adresu, rád bych mu napsal.“

Adresu Fuzzyho Stona! hrozil se Homer Wells. A co to má být s tím starým Larchem (že si Fuzzy vede dobře)? V čem si vede dobře? nechápal Homer Wells, ale přesto Snowymu Meadowsovi odepsal: Fuzzy si opravdu vede moc dobře, ovšem on jeho adresu momentálně někam založil. Práce na jabloňové farmě je moc zdravá a příjemná. Homer dále podotkl, že právě teď se do Bangoru nechystá, ale kdyby se tam někdy dostal, určitě vyhledá „Marshův nábytek“. Na závěr dodal, že ten Snowyho nápad uspořádat „nějaké setkání v St. Cloud’s“ se mu moc nezdá; dr. Larch by s ničím takovým určitě nesouhlasil. Připustil, že se mu stýská po sestře Angele i po sestře Edně a samozřejmě i po dr. Larchovi, ale nebude lepší nechat to místo za zády? „Není to snad to hlavní?“ tázal se Homer Wells Snowyho Meadowse. „Neměl by člověk nechat sirotčinec za sebou, v minulosti?“

Potom Homer napsal dr. Larchovi.

„Co má znamenat, že si Fuzzy Stone ‚vede dobře‘? V ČEM si vede dobře? Vím, že je Snowy Meadows pitomec, ale když už jste mu něco navykládal o Fuzzym Stonovi, nemyslíte, že byste mi o tom měl taky říct?“

Všechno má svůj čas, pomyslel si unaveně Wilbur Larch. Připadalo mu, že ho všichni pronásledují. V dozorčím výboru převážily názory dr. Gingriche a paní Goodhallové; výbor požadoval, aby dr. Larch v souladu s návrhem dr. Gingriche předkládal „následná hlášení“ o úspěších (či neúspěších) bývalých sirotků v pěstounských rodinách. Kdyby dr. Larche příliš zatěžovalo papírování, výbor mu doporučil, aby podle návrhu paní Goodhallové přijal pomocníka pro administrativu. Jako bych neměl už tak až dost historií na sepisování, bručel v duchu dr. Larch. Odpočíval v lékárně. Vdechl trochu éteru a uklidnil se. Gingrich a Goodhallová, přemítal. Ginghall a Goodrichová, mumlal si. Richhall a Ginggoodová! Goodging a Hallrichová! Probudil se celý rozchechtaný.

„Co vás tak pobavilo?“ zavolala přísně z chodby sestra Angela.

„Goodballs a Dingdongová!“ oznámil jí Wilbur Larch.

Pln energie zamířil do kanceláře sestry Angely. Měl jisté plány s Fuzzym Stonem. Zatelefonoval na Bowdoinovu univerzitu (kde se Fuzzy Stone chystal úspěšně dokončit přípravku) a na lékařskou fakultu Harvardovy univerzity (kde si podle Larchových záměrů měl Fuzzy vést velice, opravdu velice dobře). Ve studijní kanceláři Bowdoinovy univerzity vysvětlil, že sirotčinec v St. Cloud’s obdržel zvláštní dotaci, jejímž jediným účelem má být uhrazení studia nějakému výjimečně nadanému mladému muži či ženě, kteří by byli ochotni – či, přesněji řečeno, považovali by za své životní poslání – věnovat se práci v St. Cloud’s. Směl by dr. Larch nahlédnout do kopií záznamů o absolventech Bowdoinovy školy z posledních let? Na medicíně v Harvardu vyrukoval s trochu jinou historkou samozřejmě i zde se dožadoval přístupu k záznamům, ale tentokrát se jednalo o dotaci za účelem financování postgraduálního studia v oboru porodnictví.

Byla to Larchova první cesta ode dne, kdy vyrazil na svůj hon za Klárou, a poprvé od první světové války spal někde jinde než v lékárně. Ale potřeboval se seznámit s formuláři v Bowdoinově škole i na Harvardu; jedině tak mohl vytvořit záznam pro F. Stona. Poprosil o psací stroj a o papír – „když mi půjčíte jeden nevyplněný protokolový formulář, bude to o moc jednodušší“ – a předstíral, že si vypisuje jména a osobní údaje několika zajímavých kandidátů. „Vidím tu tolik takových, kteří by se k nám dokonale hodili,“ tvrdil v kanceláři Bowdoinovy univerzity i na Harvardu, „jen nemůžeme vědět, jestli by někdo z nich byl ochoten snášet život v St. Cloud’s. Jsme tam hodně odříznutí od světa,“ přiznával. Pak poděkoval za pomoc a vrátil jim štos formulářů (ten Fuzzyho mezitím založil na správné místo pod písmeno S).

Po návratu do St. Cloud’s si dr. Larch od obou škol písemně vyžádal kopie záznamů několika vynikajících absolventů; vysvětlil, že svůj výběr zúžil na těchto pár jmen. Kopie Fuzzyho záznamů přišla poštou se všemi ostatními.

Při návštěvě na Harvardu si Larch v Cambridgi najal poštovní schránku na Fuzzyho jméno. Teď napsal tamnímu poštmistrovi, aby poštu pro F. Stona posílal do St. Cloud’s. Adresu s číslem poštovní schránky však bude vhodné ponechat v platnosti, pokud se dr. Stone bude i nadále s takovým zaujetím věnovat svému působení v zahraničí. Načež poslal do Cambridge prázdnou obálku a čekal, až se mu vrátí zpátky.

Jakmile obálka dorazila – a on si tak ověřil, že jeho systém funguje –, sepsal zbývající část příběhu F. Stona a jeho adoptivní rodiny (jménem Eamesovi) a všechno to odeslal dozorčímu výboru i s Fuzzyho adresou. V případě Curlyho Daye si nic vymýšlet nemusel, jen při psaní jména Roy Rinfret se znechuceně otřásl. O Snowym Meadowsovi a většině ostatních napsal čistou pravdu, i když mu činilo potíže naklepat na stroji „Marshův nábytek“, protože se musel nahlas zachechtat. Když dospěl ke jménu Homera Wellse, důkladně uvážil, jakými slovy má vylíčit jeho srdeční vadu.

Mezi členy výboru nebyl žádný specialista kardiolog či rentgenolog, dokonce ani chirurg byl tam jenom jeden starý praktický lékař, o němž dr. Larch věděl jistě, že nečte nikdy nic. Dr. Gingriche vůbec nepovažoval za lékaře; psychiatři pro něj nebyli ničím – a pokud jde o paní Goodhallovou, byl přesvědčen, že ji zblbne trochou odborné terminologie.

Nejprve se výboru svěřil (každému přece zalichotí, když mu projevíte důvěru), že samotnému Homerovi se zatím o jeho srdeční vadě nezmínil; připustil, že to schválně oddaluje, ale vzápětí upozornil na to, že by chlapci mohl způsobit starosti, které by mu jen přitížily. Přeje si, aby ten hoch nejprve nabyl ve světě sebedůvěru, než ho zatíží tak nebezpečným odhalením – přesto však má v úmyslu již brzy toto břemeno Homerovi předat. Larch dále uvedl, že o srdeční vadě informoval Worthingtonovy; je možné, že se chlapce budou snažit ochraňovat až příliš, nepokoušel se jim vysvětlovat, jak přesně to je v současné době s výskytem šelestu, ani je nezatěžoval podrobnostmi ohledně přesných charakteristik stenózy půlkruhové chlopně. S radostí všechny tyto detaily předloží dozorčímu výboru, bude-li o to požádán. Při představě, jak paní Goodhallová zkoumá rentgenový snímek, se dobře bavil.

V závěru připustil, že požadavek výboru ohledně následných hlášení považuje za dobrý nápad a že taková hlášení bude nesmírně rád osobně sestavovat. Návrh na přidělení administrativního asistenta dr. Larch zamítl s tím, že tento vítaný úkol bere jako pozitivní povzbuzení, neboť, jak dodal, zájem o další život sirotků v adoptivních rodinách nikdy nespouštěl ze zřetele.

Byl pak velmi unavený, takže zapomněl provést obřízku novorozeného chlapce, kterého mu sestra Angela k té operaci připravila. Jednu ženu čekající na potrat si spletl s rodičkou z předchozího dne a ujistil ji, že se její dítě těší velmi dobrému zdraví a vede se mu báječně. Ukápl si na obličej trochu éteru a musel si vypláchnout oči.

Naštvalo ho, že zbytečně objednal další prezervativy – gumiček měl teď až příliš mnoho. Po Melonině odchodu už je nikdo nekradl. Vzpomínka na Melony v něm vyvolala obavy, což ho rozladilo ještě víc.

Vrátil se do kanceláře sestry Angely a sepsal hlášení – úplně pravdivé – o šišlání Davida Copperfielda. Opomněl se jen zmínit o tom, že Davida Copperfielda přivedl na svět Homer Wells a že on ho také pojmenoval. Sepsal mírně fiktivní hlášení o sirotkovi jménem Steerforth, kde uvedl, že porod proběhl docela hladce, takže ho sestry Angela a Edna zvládly bez pomoci lékaře. O Smokym Fieldsovi napsal pravdu: ten chlapec pořád shromažďuje nějaké jídlo, což bývá běžnější spíš v dívčím než v chlapeckém oddělení. Kromě toho začínal Smoky vykazovat pozoruhodné sklony k nespavosti od časů Homera Wellse dr. Larch v St. Cloud’s nic takového nezaznamenal.

Při vzpomínce na ty dny mu okamžitě vhrkly slzy do očí, ale ovládl se a pokračoval v psaní o tom, jaké starosti působí jemu i paní Groganové Mary Agnes Corková: po Melonině odchodu mívá časté deprese. Také o Melony napsal pravdu, ačkoliv raději v hlášení vynechal některá z jejích vandalství. O Mary Agnes Larch napsal: „Je možné, že se stylizuje do úlohy Meloniny nástupkyně, jenže jí chybí dominantní povaha, jež bývá nezbytná pro takovou silnou, vůdcovskou úlohu.“ To se bude tomu blbečkovi Gingrichovi líbit, říkal si dr. Larch. „Úlohu,“ pronesl nahlas s pohrdáním. Jako by si sirotci mohli dovolit vymýšlet si pro sebe nějaké úlohy.

Veden náhlým popudem vešel do lékárny a nafoukl dva prezervativy. Nějak je musíme využít, pomyslel si. Značkovačem na prádlo napsal na jeden prezervativ GINGRICH a na druhý GOODHALLOVÁ. S rozpustilými balónky v ruce se potom vydal hledat sestry Angelu a Ednu.

Popíjely na dívčím oddělení čaj s paní Groganovou, a tam je také dr. Larch našel.

„Aha!“ vybafl doktor Larch na překvapené dámy, které ho na dívčím oddělení nevídaly příliš často, s výjimkou pravidelných předčítání z Jany Eyrové – a už vůbec nebyly zvyklé na to, aby jim mával před nosem počmáranými prezervativy.

„Doktor Gingrich a paní Goodhallová, nemýlím-li se,“ pronesl Larch, ukláněje se všem přítomným. Potom vzal skalpel a prezervativy propíchl. Mary Agnes Corková o patro výš uslyšela prásknutí a posadila se na lůžku, kde se utápěla v hořké depresi. Paní Groganová ohromením nemohla ani promluvit.

Když dr. Larch ponechal dámy jejich čaji a vrátil se do nemocnice, ozvala se jako první sestra Edna. „Wilbur příliš tvrdě pracuje,“ řekla opatrně. „Není to div, že při tom všem si dokáže udělat čas i na zábavu?“

Paní Groganová ještě stále nenacházela slov, ale sestra Angela opáčila: „Řekla bych, že je starý pán už trochu vedle.“

Tato poznámka se zřejmě osobně dotkla sestry Edny. Než promluvila, pevnou rukou odložila šálek s čajem na talířek. „Myslím, že za to může éter,“ pronesla tiše.

„Ano i ne,“ odtušila sestra Angela.

„Myslíte, že je to i kvůli Homeru Wellsovi?“

„Ano,“ přisvědčila sestra Angela. „Je za tím éter a taky Homer, ale i jeho vysoký věk a ti dva noví členové dozorčího výboru. Prostě všechno. Celé St. Cloud’s.“

„A k tomu ještě to, co se stalo s Melony,“ tvrdila paní Groganová, jenže při vyslovení Melonina jména se rozplakala. Mary Agnes Corková nahoře uslyšela jméno Melony a také se dala do pláče.

„Homer Wells se vrátí, já to zkrátka vím,“ prohlásila sestra Angela, načež se i ona rozplynula v slzách a sestra Edna musela ji i paní Groganovou utěšovat. „Ale, no tak,“ domlouvala jim sestra Edna, ale v duchu se strachovala: kdepak se najde nějaký mladík nebo mladice, co se o nás všechny postará?

„Pane náš,“ začala paní Groganová. Mary Agnes Corková nahoře sklonila hlavu a sepjala ruce; když si zatlačila dlaněmi v jistém úhlu proti sobě, vyvolala mírnou připomínku bolesti z té staré zlomeniny klíční kosti.

„Pane náš,“ modlila se paní Groganová, „buď nám oporou po celý den, než se stíny prodlouží, nastane večer, celý rušný svět ztichne, horečnaté hemžení života ustane a naše práce bude hotova.“

Ten večer, potmě, do teskného houkání sovy sestra Edna potichounku zašeptala „amen“ a zaposlouchala se, jak dr. Larch vykonává pravidelnou obchůzku a líbá všechny chlapce – dokonce i Smokyho Fieldse, který si vždycky schovával spoustu jídla do postele. Postel byla tím jídlem cítit a on jenom předstíral, že spí.

Z ruského kola vysoko nad lunaparkem v Cape Kenneth se Homer pokoušel rozeznat střechu moštárny, jenže byla tma a v moštárně se nesvítilo – a i kdyby tam svítila světla nebo byl bílý den, stála moštárna příliš daleko. Ze střechy moštárny se dala rozeznat jen nejjasnější světla lunaparku, zejména výrazné osvětlení ruského kola; opačným směrem nebylo vidět nic.

„Chci být pilotem,“ prohlásil Wally. „Chci létat, vážně. Kdybych měl pilotní průkaz a své vlastní letadlo, mohl bych provádět postřik v celém sadařství – koupil bych si práškovací letadlo, ale pomaloval bych ho jako stíhačku. Je to hrozně neohrabaná práce, tahat za pitomým traktorem pitomý postřikovače nahoru a dolů po pitomým kopci.“

Přesně to právě v tu chvíli prováděl Candin otec Ray. Meany Hyde onemocněl a předák Everett Taft Raye poprosil, jestli by mu nevadilo dělat šoféra při nočním postřiku – když všechno to zařízení tak dobře zná. Byl to poslední postřik před sklizní a nyní, někde ve ztemnělé zeleni ve vnitrozemí Raymond Kendall a Vernon Lynch se svými postřikovači proplouvali sady farmy Ocean View.

Někdy stříkal i Wally a Homer se to také učil. Občas stříkával Herb Fowler, avšak ten byl proti tomu, aby se stříkalo v noci. („V noci mám na práci něco jinšího,“ tvrdil.) Noční postřiky však byly lepší, protože navečer se vždycky ztišil vítr, zejména podél pobřeží.

Wally dnes večer nešel stříkat, protože to byl jeho poslední večer doma; ráno odjíždí do školy. „Dohlídneš za mě na Candy, Homere?“ zeptal se Wally, když se spolu vznášeli nad skalnatým pobřežím a nad přelidněnými plážemi v Cape Kenneth. Tu a tam na plážích pomrkávaly táboráky; kolo klesalo.

Candy měla před sebou poslední ročník dívčí školy v Camdenu; o víkendech bude většinou doma, ale Wally zůstane celý ten čas v Oronu, jen na Den díkůvzdání a o Vánocích bude mít delší prázdniny.

„Jasně,“ přitakal Homer.

„Kdybych byl letcem za války,“ vykládal Wally, „kdybych se přihlásil do armády a kdybych se stal letcem, pilotem bombardéru, radši bych lítal na B-24 než na B-25. Protože bych chtěl spíš provádět strategické než taktické bombardování – bombardovat věci, ne lidi. A nechtěl bych za války lítat se stíhačkou. Tam se taky musí střílet na lidi.“

Homer Wells vůbec netušil, o čem je řeč; Homer se o válku nezajímal, nesledoval zpravodajství. B-24 byl čtyřmotorový těžký bombardér používaný k útokům na strategicky významné cíle – mosty, rafinerie ropy, sklady paliva, železniční tratě. Zasazoval údery průmyslovému potenciálu, nesvrhával bomby na vojska. To bylo úkolem letounu B-25 – středního, taktického bombardéru. Wally se zajímal o válku víc než o svá studia botaniky (i jiných předmětů) na Mainské univerzitě. Ale Homerovu myšlení byla válka, které se tehdy v Maine říkalo „válka v Evropě“, velmi vzdálená. S válkami si obvykle dělají starosti lidé, kteří mají rodiny.

Mají Beduíni také nějaké války? napadlo Homera Wellse. A jestli ano, zajímají se o ně?

Těšil se na začátek sklizně; byl zvědavý na potulné česáče, na černochy. Nevěděl proč. Jsou jako sirotci? Jako ti, kdo nepatří tak docela nikam? Ti, kdo nejsou nikdy dost užiteční?

Protože měl Wallyho rád, rozhodl se, že na Candy nebude vůbec myslet. Bylo to zásadní, odhodlané rozhodnutí, ještě posílené možností shlížet na svět z výšky, z ruského kola. Na dnešní večer si připravil plán – Homer Wells se jako sirotek vždycky upínal k rutině a rád si vždy všechno předem plánoval, i když tím dnešním plánem nebyl příliš nadšen.

V Seniorově cadillaku odvezl Wallyho ke Kendallově humřímu krámku, kde na něj čekala Candy. Nechal tam Candy a Wallyho o samotě. Ray bude ještě několik hodin stříkat a Candy s Wallym se chtěli rozloučit pěkně v soukromí, než se Ray vrátí. Homer jel pro Debru Pettigrewovou, že ji vezme do kina drive-in v Cape Kennethu; měla to být jejich první návštěva biografu bez Candy a Wallyho a Homera zajímalo, jestli se nějak změní pravidla v tom, čeho je či není dovoleno se dotýkat, až budou s Debrou sami. Proplétal se mezi zuřivými psy Pettigrewových a pocítil jisté zklamání nad tím, že vůbec neumírá zvědavostí, jestli Debra bude svolná nebo ne. Jedno zvlášť dobře stavěné psisko sklaplo čelisti těsně u jeho obličeje, ale mělo kolem krku ovinutý řetěz, který ho málem ve skoku uškrtil. Pes těžce dopadl na hrudní koš, ostře vyjekl a pomalu se zvedal na nohy. K čemu vůbec lidi potřebují chovat psy? divil se v duchu Homer.

Dávali kovbojku. Homer z filmu pochopil jen tolik, že cestování napříč kontinentem v krytých vozech bylo šíleným, tragickým podnikem. Když už nic jiného, přemítal, aspoň se mohli s těmi indiány domluvit, než se vydali na cestu. Ve filmu se ale žádné dohody nepěstovaly a právě tak se Homerovi nepodařilo dosáhnout dohody ohledně možnosti použití gumových prostředků od Herba Fowlera, které si s sebou vzal do kapsy „pro všechny případy“. Debra Pettigrewová se chovala mnohem uvolněněji než kdy dřív, ale konečný odpor kladla stejně pevně.

„Ne!“ zaječela v jednu chvíli.

„Nemusíš tak křičet,“ upokojil ji Homer a stáhl ruku ze zapovězeného místa.

„To už jsi udělal podruhý,“ zdůraznila Debra z jejího hlasu vyčetl, že je si tím počtem jistá – a vším ostatním taky. V Maine v roce 194– musel Homer přijmout jako fakt, že takzvané „mazleni“ je dovoleno a to, čemu se říká „muchlování“, je ještě stále v mezích pravidel, avšak takové věci, jaké on sám prováděl s Melony – to, co mu zřejmě nabízela Grace Lynchová a co spolu (přinejmenším jednou) dělali Candy a Wally, na to existovala jediná odpověď: „Ne!“

Ale jak vůbec mohla Candy otěhotnět? nechápal Homer Wells, zatímco mu Debra Pettigrewová tiskla k hrudi svoji drobnou, zavlhlou tvářičku. Její vlasy ho šimraly v nose, ale i tak přes ni viděl na plátno – a mohl sledovat indiánský masakr. Byl-li nablízku Herb Fowler, který kolem sebe rozhazoval prezervativy větším tempem, než je dr. Larch stačil rozdávat pacientkám v St. Cloud’s, jak vůbec mohl Wally připustit, aby přišla do jiného stavu? Wally měl přece po ruce všechno, co potřeboval; Homer Wells nemohl pochopit, co Wallyho tak zajímá na válce. Avšak mohl by vůbec kdy sirotek zažít pochybnost o tom, zda není příliš zpovykaný? Zda se mu nedostalo příliš málo životních zkoušek? Může sirotek někdy okusit nudu či nestálost – nejsou takové stavy mysli přílišným luxusem? Vzpomněl si na občasnou znuděnost Curlyho Daye.

„Nespíš, Homere?“ zeptala se Debra Pettigrewová.

„Ne,“ odvětil. „Jenom na něco myslím.“

„Na co?“ chtěla vědět Debra.

„Jak to, že Wally a Candy to spolu dělají a my ne?“ otázal se Homer.

Debru Pettigrewovou ta otázka zřejmě poplašila, nebo ji snad zaskočilo, jak otevřeně se na to zeptal, odpověděla obezřetně.

„Teda,“ začala filozoficky, „jsou přece do sebe zamilovaný – myslím Wally a Candy, no ne?“

„Jasně,“ přikývl Homer Wells.

„A tys přece nikdy neřek, že mě miluješ,“ dodala Debra. „A já ti neřekla, že miluju tebe.“

„To je fakt,“ připustil Homer. „Takže to je proti pravidlům, dělat tyhle věci, když se nemilujeme?“

„Ber to takhle,“ vysvětlovala Debra. Kousla se do rtu; bylo to přesně tak obtížné, jak se vždycky obávala. „Když jsi zamilovaný a něco se stane – myslím, když někdo náhodou otěhotní, tak se prostě vezmou.“

Možná, pomyslel si Homer Wells. Možná, že příště ano. Nahlas řekl jenom: „Aha.“ Současně si však pomyslel: Tak taková jsou pravidla! Jde o nehody – o to, že někdo otěhotní a nechce mít dítě. Prokristapána, znamená to, že je to tak se vším?

Napadlo ho, že by mohl vytáhnout z kapsy gumu a nabídnout ji Debře Pettigrewové. Jestli jde opravdu jen o obavy z náhodného otěhotnění, co by říkala na možnost, na niž tak často a pravidelně upozorňuje Herb Fowler? Jenže nevyzněl by tento argument jako degradace intimního vztahu na obyčejnou sprostotu? Nebo snad intimnosti připadají sprosté jenom jemu?

Na plátně se pohupovalo několik skalpů zavěšených na kopí z důvodů, jež Homer Wells nedokázal ani odhadnout, indiáni kolem toho kopí neustále činili hrozný povyk, jako by to byl nějaký poklad. Najednou přiletěl šíp a přišpendlil důstojníkovi jízdy ruku ke stromu; postižený vynaložil velké úsilí (s použitím zubů a druhé ruky), aby šíp ze stromu vytrhl, ale i potom mu šíp velmi nápadně trčel z prostřelené dlaně. K důstojníkovi se přiblížil indián s tomahavkem; zdálo se, že je s ním konec, zvlášť když se snažil natáhnout kohoutek pistole palcem ruky, kterou měl probodnutou šípem.

Proč to nezkusí zdravou rukou? divil se Homer Wells. Ale palec důstojníkovi ještě sloužil a pistoli se konečně podařilo natáhnout. Z toho Homer Wells usoudil, že šíp pronikl rukou, aniž by poškodil větev mediánního nervu, vedoucího ke svalům palce. To má štěstí, pomyslel si Homer, zatímco kavalerista střelil z pistole blížícího se indiána do srdce – musel zasáhnout srdce, mínil Homer Wells, protože ten indián okamžitě umřel. Bylo to zvláštní, ale jemu se před očima zjevovaly obrázky z Grayovy anatomie jasněji než film na plátně.

Odvezl Debru domů, ale omluvil se, že ji nedoprovodí až ke dveřím. Jeden ze psů byl odvázaný, přetrhl řetěz a zuřivě bušil předními tlapkami do okénka na straně řidiče (které Homer na poslední chvíli stačil zavřít). Funěl, slintal a cvakal vyceněnými zuby proti sklu, které zamlžil a ušmudlal, takže skrze něj Homer při otáčení cadillaku sotva viděl.

„Přestaň, Eddy,“ zavřeštěla na psa Debra Pettigrewová. „Nechtěl bys toho, prosím tě nechat, Eddy!“ Ale pes se hnal za cadillakem skoro celou míli.

Eddy? přemítal Homer Wells. Nedala jednou sestra Angela někomu jméno Eddy? Měl dojem, že ano, ale toho dotyčného nejspíš někdo brzy adoptoval – jak by tomu mělo správně být vždycky.

Když dojel ke Kendallovic humřímu krámu, Ray už byl doma. Uvařil si čaj a hřál si vrásčité, rozpraskané dlaně o hrnek – pod zubatými nehty měl natrvalo zažrané znamení všech příslušníků cechu mechaniků – mastnou, olejovou černotu.

„Ale podívejme, tak tys to v tom biografu přežil!“ přivítal ho Ray. „Na chvíli si sedni a dej si se mnou trochu čaje.“ Homer si všiml, že Candy s Wallym sedí na molu, přivinutí jeden k druhému. „Těm hrdličkám nejspíš zima nevadí,“ podotkl Ray k Homerovi. „Asi se ještě nestačili rozloučit.“

Homer měl radost, že si může s Rayem posedět; u čaje měl Raye rád a věděl, že on má rád jeho.

„Co ses dneska naučil?“ zajímal se Ray. Homer užuž chtěl začít vykládat o pravidlech v kině pro auta, ale uvědomil si, že na to se asi Ray neptá.

„Nic,“ řekl Homer Wells.

„Ale ne, vsadil bych se, že ses něco naučil,“ oponoval Ray. „Ty jseš účinlivej kluk. Já to poznám, protože jsem byl taky takovej. Stačí, abys jednou viděl, jak se co dělá, a už to umíš taky; tak to myslím.“ Ray naučil Homera, jak se v motoru vyměňuje olej a kde je co třeba promazat, ukázal mu svíčky, kontakty, vysvětlil mu, co je to předstih, jak pečovat o palivové potrubí a jak seřizovat geometrii kol; také chlapce naučil, jak utáhnout spojku a – k Rayovu překvapení – Homer to všechno ihned pochopil. Ukázal mu taky, jak fungují ventily a jak se vyměňuje kloubová spojka. Za jedno léto se Homer o mechanice naučil víc, než kolik toho kdy věděl Wally. Ale Rayovi se na Homerovi líbila nejen jeho zručnost; Ray uznával samotářství a domyslel si, že samoty si užije takový sirotek požehnaně.

„Tak spusť,“ vybízel ho Ray, „vsadím se, že není nic, co by ses nedokázal naučit – nic, u čeho bys zapomněl, jak to vzít do rukou, pokud jsi to už někdy v ruce měl, ať je to co chce.“

„Jasně,“ přikyvoval s úsměvem Homer Wells. Vzpomínal na dokonalou vyváženost dilatátoru s Douglassovým zakončením; jak ho člověk mohl držet jen palcem a ukazováčkem, s otočným kloubem jen lehce opřeným o polštářek prvního článku prsteníčku. Vždycky se pohyboval přesně v souladu s pohybem ruky, která ho držela. To bylo úžasné, vzpomínal Homer; a v kolika různých velikostech se vyráběla vaginální zrcátka – vždycky se našla ta pravá velikost. Stačilo jen maličko pootočit šroubkem a takové zahnuté zrcátko udrželo okraje pochvy rozevřené přesně ve správné vzdálenosti od sebe.

Jednadvacetiletý Homer Wells vdechoval páru z horkého čaje, seděl a čekal, až konečně začne jeho vlastní život.

V cadillaku, cestou zpátky do Ocean View – pohlednou směsici skal a vody v okolí Heart’s Havenu již vystřídala ošuntělá, neuspořádaná krajina kolem Heart’s Rocku – Homer řekl Wallymu: „Tak mě napadlo… ale nemusíš mi odpovídat, jestli o tom nechceš mluvit; jenom mě napadlo, jak vůbec mohla Candy otěhotnět. Tys nepoužíval žádnou ochranu?“

„Jasně že jo,“ odtušil Wally. „Vzal jsem si jednu gumu, co jsem měl od Herba Fowlera, jenže byla děravá.“

„Děravá?“

„Nebyla to moc velká díra,“ upřesňoval Wally, „ale vím, že tam byla. Ta guma prostě tekla.“

„Každá díra je až dost velká,“ prohlásil Homer.

„Samozřejmě,“ přikývl Wally. „Jak je s sebou pořád tahá, nejspíš se protrhla o něco, co měl v kapse.“

„Teď už asi ty gumičky, co Herb hází po lidech, nepoužíváš,“ prohodil Homer Wells.

„To teda ne,“ přisvědčil Wally.

Když Wally usnul – pokojně, jako princ, jako bytost z jiného světa, jako král –, Homer vyklouzl z postele, našel svoje kalhoty, nahmatal v kapse prezervativy, vzal jeden do koupelny a naplnil studenou vodou. Dírka byla nepatrná, ale přesně umístěná. Tenoučký, nepřerušovaný pramínek stříkal přímo zprostředka. Dírka byla větší než od špendlíku, ale mnohem menší, než kdyby gumu někdo prorazil hřebíkem nejspíš to Herb Fowler dělá připínáčkem nebo hrotem kružítka, usoudil Homer Wells.

Tu dírku někdo udělal schválně; byla dokonale umístěná, úplně uprostřed. Při pomyšlení, že Herb Fowler propichuje prezervativy, se Homer Wells otřásl. Vzpomněl si, jak cestou ze spalovny spatřil svůj první plod – vypadal, jako by spadl z nebe. Vzpomněl si na vztažené ručky zavražděného plodu z Three Mile Falls. A na zelenožlutou podlitinu na prsu Grace Lynchové. Zapříčinily prezervativy Herba Fowlera i Gracinu návštěvu v St. Cloud’s?

V St. Cloud’s měl možnost pozorovat úzkost, a také neštěstí v jeho obyčejných podobách – a sklíčenost a ničitelské sklony. Poznal ničemnost a nespravedlnost. Ale tohle je jenom zlo, že ano? Homer Wells se zamyslil. Potkal jsem už někdy čisté zlo? Vzpomněl si na ženu s poníkovým penisem v ústech. Co má člověk dělat, když potká zlo?

Vyhlédl ven z Wallyho okna – ale v temnotě, ve své mysli viděl jen erozí zvrásněné, stále ještě neosázené úbočí kopce za budovou nemocnice a chlapeckého oddělení v St. Cloud’s. Viděl hustý, poničený les pohlcující všechny zvuky, les za řekou, jež odplavila jeho zármutek nad osudem Fuzzyho Stona. Kdyby byl znal modlitbu paní Groganové, možná by ji odříkal, jenže modlitbou, která Homerovi sloužila k uklidnění, byl závěr 43. kapitoly Davida Copperfielda. Protože však po těchto slovech následovalo ještě dvacet pět kapitol, neskýtala tak zřejmou jistotu jako modlitba, a Homer si je v duchu nejistě zopakoval – ne tak, jako by věřil, že jsou pravdivá, ale jako by se je snažil přimět, aby se stala pravdou. Neustálým opakováním se ta slova mohla stát pravdou alespoň pro něj, pro Homera Wellse:

Stál jsem stranou a pozoroval jsem, jak přízraky oněch dnů pomíjejí. Jsou pryč a můj příběh se může vydat na další cestu.

Jenomže celou tu noc probděl na lůžku, protože přízraky oněch dnů nebyly pryč. Stejně jako nepatrné, strašlivé dírky v prezervativech bylo i přízraky oněch dnů nesnadno odhalit. Nikdo nevěděl, co znamenají, ale byly zde.

Ráno Wally nepříliš nadšeně odjel na univerzitu v Oronu. Den poté odcestovala i Candy do Camdenské akademie. Den před příjezdem česáčů do Ocean View Homer Wells – největší a nejstarší žák střední školy v Cape Kenneth – poprvé navštívil hodinu biologie pro nejvyšší ročník. Do laboratoře ho musela zavést jeho kamarádka Debra Pettigrewová; Homer se cestou ztratil a zabloudil do hodiny ručních prací se dřevem.

V nejvyšším ročníku používali při biologii jako učebnici Praktickou anatomii králíka od B. A. Bensleye. Ostatní studenty text i obrázky v učebnici spíš odrazovaly, ale Homer pocítil záchvat nostalgické touhy. Šokovalo ho, když si uvědomil, jak velice postrádá ošoupanou Grayovu anatomii doktora Larche. Hned na první pohled pocítil Homer k Bensleyovi nedůvěru. Zatímco Gray začínal s kostrou, Bensley začal tkáněmi. Učitel ale nebyl žádný hlupák; pan Hood byl sice vyzáblý jako kostlivec, ale Homera potěšilo, když prohlásil, že nehodlá postupovat přesně podle textu – jeho výuka měla začít stejně jako u Graye kostrou. S příjemným pocitem, že tohle je pro něj rutinní záležitost, se Homer potěšeně zahleděl na starou, zažloutlou králičí kostru. Třída ztichla, některým studentům se dělalo špatně. Co asi budou říkat, až se dostaneme k urogenitálnímu systému, pomyslel si Homer a přejížděl pohledem po dokonalých tvarech kostí avšak i tato myšlenka ho šokovala. Uvědomil si, že se těší, až bude zkoumat urogenitální systém nějakého chudinky králíka.

Ze svého místa viděl lebku z profilu; pokusil se vyjmenovat jednotlivé části – to pro něj byla hračka: kraniální, očnicová, nazální, čelní, horní a dolní čelist, mezičelistní kost. Jak dobře si pamatoval na Kláru a všechny ostatní, od nichž se toho tolik naučil!

Co se Kláry týče, nalezla konečně místo posledního odpočinku, které by si asi sama nevybrala – hřbitov se nacházel v opuštěné části městečka St. Cloud’s. Možná je to tak správně, říkal si dr. Larch, který se pohřbu osobně zúčastnil, protože i Klára byla opuštěná – a více zkoumaná a probádávaná, než milovaná.

Sestra Edna při pohledu na odjíždějící rakev utrpěla šok, ale sestra Angela ji upokojila, že žádný ze sirotků v noci nezemřel. Paní Groganová doprovodila dr. Larche na hřbitov; Larch ji o to požádal, protože věděl, že paní Groganové působí potěšení každá příležitost, kdy může přednést svoji modlitbu. (V St. Cloud’s neměli faráře ani rabína; bylo-li zapotřebí božího slova, musel přijít někdo z Three Mile Falls. Skutečnost, že Wilbur Larch odmítal posílat do Three Mile Falls, ať už se jednalo o cokoliv, a že raději poslouchal paní Groganovou, když už musel překousnout nějaké to boží slovo, svědčila o jeho sílícím izolacionismu.)

Byl to první pohřeb, na kterém se Wilbur Larch rozplakal; paní Groganová chápala, že nepláče pro Kláru. Larch by byl Kláru nikdy nepochoval, pokud by věřil, že se Homer vrátí.

„No tak to se tedy plete,“ prohlásila sestra Angela. „I světec se může zmýlit. Homer Wells se vrátí. Protože sem patří, ať už se to někomu líbí nebo ne.“

Je to tím éterem? přemítal dr. Larch. Měl na mysli to, zda právě éter mu dodává stále silnější jistotu, že je schopen předpovědět, co se stane. Například předvídal příchod dopisu pro dr. Stona – přesměrovaného do St. Cloud’s z Fuzzyho poštovní schránky. „To má být nějaký nechutný vtip?“ pohoršovala se sestra Angela a znovu a znovu obracela obálku v ruce.

„Já si to vezmu, prosím,“ řekl dr. Larch. Podle očekávání to byl dopis od dozorčího výboru. Proto od něj vyžadovali následná hlášení a proto chtěli znát nové adresy bývalých sirotků. Chtějí si ho prověřit, uvědomoval si Larch.

Dopis Fuzzymu začínal srdečným přáním všeho nejlepšího; psalo se v něm, že dr. Larch výbor o Fuzzym podrobně informoval, ale že by se členové výboru od Fuzzyho rádi dozvěděli něco o jeho zážitcích ze St. Cloud’s – přirozeně je zajímá všechno, oč je ochoten se s nimi „podělit“.

„Zážitky ze St. Cloud’s.“ Pro Wilbura Larche to sousloví vyznívalo až mysticky. Přiložený dotazník ho rozzuřil, ale současně se i bavil tím, že se pokoušel uhádnout, které otázky vymyslel suchopárný dr. Gingrich a které vyplodila mrazivá mysl paní Goodhallové. Dr. Larche také pobavilo, když si představil, jak ten idiotský dotazník bude vyplňovat Homer Wells, Snowy Meadows a Curly Day – a všichni ostatní. Nicméně k tomu, co teď musel udělat, přistoupil se vší vážností. Fuzzyho odpovědi v dotazníku musely dokonale sedět. Potřeboval se ujistit, že dozorčí výbor na Fuzzyho Stona nikdy nezapomene.

Otázek bylo pět. Všechny vycházely z nesprávného předpokladu, že každé z dětí dosáhlo věku nejméně pěti či šesti let, než je někdo adoptoval. Tato i jiné stupidity Wilbura Larche přesvědčily, že dr. Gingrich s paní Goodhallovou nebudou obtížnými soupeři.

1. Byl jste za svého pobytu v St. Cloud’s pod odpovídajícím dohledem a vedením? (Uveďte prosím, zda se vám podle vašeho mínění dostávalo zvlášť láskyplné péče či zda převažovala spíše výchovná stránka; samozřejmě potřebujeme nutně vědět, zda jste někdy neměl pocit zneužívání nebo týrání.)

2. Dostávalo se vám v St. Cloud’s odpovídající lékařské péče?

3. Byl jste dostatečně připraven na nový život v rodině pěstounů a myslíte si, že výběru vaší nové rodiny byla věnována odpovídající pozornost?

4. Přejete si navrhnout nějaká zlepšení metod a postupů používaných v St. Cloud’s? (Zejména: máte dojem, že by váš život byl snazší, kdyby v sirotčinci pracovali mladší, energičtější zaměstnanci nebo kdyby tamní personál byl prostě početnější?)

5. Zažil jste nějaké pokusy o propojení každodenního života sirotčince s životem okolní komunity?

„Jaké komunity?“ zavřískl Wilbur Larch. Stál u okna v kanceláři sestry Angely a zíral na bezútěšnou stráň, kterou chtěl Wally osázet jabloněmi. Proč se aspoň nevrátili a nezasázeli tam ty pitomé stromy, přemýšlel Larch; i když to všechno vymysleli jen proto, aby se mi zalíbili?

„Jaké komunity?“ zaskučel.

Ach ano, napadlo ho, mohl jsem poprosit přednostu, aby jim udělal náboženskou přednášku – a poučil je o strašidelném chaosu a o duších bez domova, jež se vznášejí na každém zákoutí oblohy. Mohl jsem toho ctihodného pána požádat, aby jim ještě k tomu ukázal svoje katalogy spodního prádla.

Taky jsem mohl pozvat ty trapiče dětí z Three Mile Falls, třeba by u nás mohli jednou týdně přednášet. Nebo zadržet tu pár ženských po potratu, mohly by nám všem povykládat, proč si právě teď nepřejí mít dítě. A co takhle pozvat pár rodiček – aby dětem vysvětlily, proč je tady musely nechat! To by bylo něco poučného! Můj bože, říkal si Wilbur Larch, jak skvělou komunitu bychom tu dali dohromady – kdybych jen byl trochu mladistvější a energičtější!.

Ale ovšem, dělal jsem i chyby, uznával v duchu a v následující temné hodině či dvou si některé z nich připomněl. Kdybych jen uměl sestrojit lepší dýchací mašinu, dumal – kdybych jen byl dokázal pro Fuzzyho schrastit náhradní plíce.

Homer Wells jim možná vylíčí, jak „nebyl dostatečně připraven“ na prorocký první pohled na lidský plod. Bylo vůbec možné nějak Homera připravit na Three Mile Falls, na Draperovy z Wattervillu či na Winkleovy, které spláchl vodní příval? Měl jsem vůbec na vybranou? přemítal Wilbur Larch. Co jiného jsem mohl dělat, než ho začít učit svému řemeslu?

„Přišli jsme na svět proto, abychom byli užiteční,“ napsal dozorčímu výboru Wilbur Larch (alias Fuzzy Stone). „Vždycky je lepší něco udělat než kritizovat,“ psal mladý idealista, jménem Fuzzy Stone. „Lépe je něco vykonat než lhostejně postávat stranou.“ Jen jim to nandej, Fuzzy, popichoval dr. Larch.

A tak Fuzzy Stone dozorčímu výboru sdělil, že St. Cloud’s je vzorným zařízením svého druhu. „Jen kvůli Larchovi se chci stát lékařem,“ psal Fuzzy. „Starý Larch – to je zosobněná inspirace. Povídejte mi o energii – ten chlap je plný šťávy, jako teenager.

Pokud chcete do St. Cloud’s posílat nějaké mladíky, s tím raději opatrně – starý Larch jim dá zabrat, až jim z toho bude zle. Během měsíce vám je utahá tak, že budou chtít odejít do penze!

A myslíte si snad, že ty staré sestřičky už nezvládají svoji práci? Povídám vám, že když sestra Angela nadhazuje při pasáku, připadáte si, jako kdybyste hráli na olympiádě. Použili jste tu slovo láskyplný – ano, to je přesně popisuje. Pořád nás objímaly a líbaly, ale taky uměly člověku natlouct do hlavy trochu rozumu.

Dále se ptáte na dohled a vedení,“ pokračoval Fuzzy Stone. „Zažili jste někdy, jaké to je, když vás pozorují sovy? To jsou sestry Edna a Angela – sovy, kterým nic neunikne. A některá z děvčat vyprávěla, že paní Groganová pozná, co udělají, ještě dřív, než se to stane – dokonce dřív, než si ony samy uvědomí, že to chtějí udělat!

Pokud jde o komunitu,“ psal Fuzzy Stone, „St. Cloud’s je zvláštní místo. Vzpomínám si, že někteří lidé rovnou od vlaku zamířili na kopec, aby se podívali, jak to u nás vypadá – určitě jen proto, že jsme v tom kraji byli přímo ukázkovou komunitou. Pamatuji si, jak ti lidé přicházeli a odcházeli, pořád a znovu a znovu – chodili se na nás dívat, jako bychom patřili k zázrakům státu Maine.“

K zázrakům státu Maine? opakoval v duchu Larch, ovládaje se jen s velkým úsilím. Otevřeným oknem do kanceláře sestry Angely pronikl náhodný závan větru a s ním i obláček černého kouře ze spalovny; ten kouř Larche přivedl k rozumu. Radši toho nechám, rozhodl se. Nesmím se dát příliš unést.

Po tomto historickém výkonu si šel odpočinout do lékárny. Sestra Edna tam jednou nakoukla; pro ni byl mainským zázrakem Wilbur Larch a ten jí právě teď dělal starosti.

I Larch sám byl trochu ustaraný, když se probudil. Kam se všechen ten čas poděl? Potíž je v tom, že potřebuju vytrvat, uvažoval. Mohl sice přepsat historii, ale s časem nic nezmohl; termíny byly pevně určené, čas pochodoval vlastním tempem. I když se mu třeba podaří Homera Wellse přesvědčit, aby šel na medicínu, nějakou dobu to potrvá. Také Fuzzymu Stonovi zabere určitý čas, než dokončí své vzdělání. Musím vydržet, dokud Fuzzy nebude dostatečně kvalifikovaný, aby mě mohl nahradit, umiňoval si Wilbur Larch.

Najednou dostal chuť poslechnout si opět modlitbu paní Groganové, a tak se vydal do dívčího oddělení k pravidelnému předčítání z Jany Eyrové o něco dřív než jindy. V hale potají vyslechl modlitbu paní Groganové; musím se jí zeptat, jestli by jí nevadilo odříkávat ji i chlapcům, pomyslel si, ale hned ho napadlo, že by to chlapce mohlo zmást, kdyby ji vyslechli bezprostředně po požehnání určeném princům z Maine a králům Nové Anglie, nebo těsně před ním. Mě taky ledacos mate, uvědomoval si dr. Larch.

„…nechť nám Tvá milost dopřeje bezpečný útulek a spravedlivý spánek,“ končila paní Groganová, „ať konečně spočineme v klidu a míru.“

Amen, dodal v duchu Wilbur Larch, světec ze St. Cloud’s, který už překonal sedmdesátku, byl závislý na éteru a cítil, že urazil dlouhou cestu a stejně dlouhou cestu má ještě před sebou.

Když si Homer Wells přečetl dotazník, který mu poslal dozorčí výbor sirotčince v St. Cloud’s, nebylo mu jasné, proč náhle pocítil jakousi úzkost. Jistě, dr. Larch i všichni ostatní stárnou, jenže pro něj to vždycky byli „starší“ lidé. Samozřejmě ho napadlo, co by se mohlo stát se St. Cloud’s, až bude dr. Larch příliš starý, ale to pomyšlení bylo příliš nepříjemné, a tak dotazník i s odpovědní obálkou zastrčil do své Praktické anatomie králíka. Kromě toho dnes přijeli česáči; v Ocean View začala sklizeň a Homer Wells měl napilno.

On a paní Worthingtonová se s česáči setkali v prodejním středisku a zavedli je do ubytovny v moštárně – víc než polovina party už v Ocean View v minulosti pracovala a znala cestu. Parťák česáčů byl už, jak říkala paní Worthingtonová, „starý mazák“. Homerovi připadal velmi mladý. Letos paní Worthingtonová poprvé s česáči a jejich vůdcem jednala osobně; korespondenci ohledně najímání pomocných sil míval na starosti Senior Worthington. Senior vždycky tvrdil, že když člověk najde solidního parťáka a udrží si ho z roku na rok, takový parťák potom obstará všechno kolem najímání lidí – a také šéfování celé partě během sklizně.

Jmenoval se Arthur Rose a podle vzhledu byl asi tak ve Wallyho věku – jen o maličko starší než Homer –, i když mu muselo být o něco víc, protože funkci parťáka vykonával už pět nebo šest let. Jeden rok Senior Worthington napsal staříkovi, který u něj dělával parťáka odjakživa, pokud si Olive dokázala vzpomenout, a na Seniorův dopis odpověděl Arthur Rose, že partu teď povede on – „starý parťák,“ psal Arthur Rose, „je už k smrti unavený cestováním.“ Jak se ukázalo, starý parťák docela jednoduše umřel, ale Arthur Rose odvedl dobrou práci. Přivezl správný počet česáčů, z nichž jenom málo během sklizně dalo výpověď, uteklo či promarnilo jeden či dva pracovní dny v důsledku nadměrného pití. Zdálo se, že se mu daří zvládat i to, aby občasné rvačky nepřesáhly přípustnou mez – přestože měli mezi sebou jednu či dvě ženy. A když s nimi tu a tam přijely nějaké děti, vždycky se uměly slušně chovat. Pokaždé se stávalo, že někteří česáči padali ze žebříků, ale nedošlo k žádným závažným poraněním. Také kolem moštárenského lisu vždycky docházelo k drobným nehodám – ale to se stávalo jen při kvapné práci, často pozdě večer, když lidé byli už unavení nebo před tím něco vypili. Muselo se počítat i s občasnou neobratností nebo opilostí, jež někdy vedly ke zřídkavým nehodám při téměř rituálních sedánkách na střeše moštárny.

Řízení farmy Olive naučilo vřele si vážit denního světla, zatímco vše, co se odehrávalo po setmění, automaticky považovala za podezřelé. Podle Olivina mínění se lidé dostávali do potíží převážně tehdy, když zůstali příliš dlouho do noci vzhůru.

Olive Arthuru Roseovi napsala o Seniorově úmrtí a sdělila mu, že česáče má teď v Ocean View na starosti ona. Dopis poslala na obvyklou adresu – do pronajaté poštovní schránky v městě Green v Jižní Karolíně – a Arthur Rose promptně odpověděl. Vyslovil jí soustrast a ubezpečil ji, že parta přijede jako vždycky včas a ve správném počtu.

A dostál svému slovu. S výjimkou případů, kdy psala jeho křestní jméno na obálku, a vánočních blahopřání (Příjemné svátky, Arthure!), ho Olive nikdy neoslovovala Arthure a neříkal mu tak ani nikdo jiný. Z důvodů, jež Homerovi nikdo nevysvětlil, ale nejspíš proto, že dobrý parťák musí mít především autoritu, byl pro všechny jenom panem Rosem.

Když ho Olive představovala Homerovi, dala jasně najevo, že je zde na místě určitý respekt. „Homere,“ řekla Olive, „tohle je pan Rose. A tohle je Homer Wells,“ dodala Olive.

„Rád tě poznávám, Homere,“ pravil pan Rose.

„Homer je teď moje pravá ruka,“ řekla Olive láskyplně.

„To rád slyším, Homere!“ prohlásil pan Rose. Pevně stiskl Homerovi ruku, ale nezvykle rychleji zase pustil. Nebyl o nic lépe oblečený než ostatní česáči a byl štíhlý, jako většina z nich; jeho ošuntělost však nepostrádala jistý styl. Kabát měl sice špinavý a otrhaný, ale byl to kabát od obleku, z látky s tenkým proužkem dvouřadový model, který kdysi dávno někomu dodával světáckého vzezření. Kromě toho pan Rose nosil místo pásku kravatu z pravého hedvábí. Boty měl také slušné – a dobré boty jsou pro práci na farmě to hlavní; byly staré, ale dobře namaštěné, nově podražené a bylo znát, že jsou pohodlné a v dobrém stavu. Obě jeho ponožky patřily k témuž páru. U vesty měl kapsičku a v ní zlaté hodinky, které opravdu šly; díval se na ně docela nenuceně a často, jako by pro něj čas byl neobyčejně důležitou veličinou. Tváře měl dokonale hladké, zdálo se, jako by vůbec nikdy nepotřeboval oholit; jeho obličej měl barvu té nejtmavší hořké čokolády a v ústech vždycky hbitě převaloval malé, světlé mátové cukrátko, takže ho neustále obklopovala svěží vůně.

Mluvil i pohyboval se zvolna – úsporně, ale přitom účelně; z jeho slov i gest bylo lze vyčíst skromnost a zdrženlivost. Avšak i když třeba jen nehybně stál a mlčel, vypadal jako velmi hbitý a sebejistý muž.

Byl jeden z horkých dnů babího léta a prodejní středisko leželo příliš daleko od pobřeží, než aby se zde projevil slaboučký větřík od moře. Pan Rose s paní Worthingtonovou stáli mezi zaparkovanými i pohybujícími se vozidly na prostranství u prodejního střediska a debatovali ostatní česáči; čekali ve svých autech. Auta měla spuštěná okénka a bylo slyšet celý orchestr černých prstů poklepávajících na plechové boky vozů. Česáčů přijelo celkem sedmnáct a k tomu jeden kuchař – k Olivině ulehčení s sebou letos nepřivezli ženy ani děti.

„Moc pěkné,“ pochválil pan Rose květinovou výzdobu v moštárně.

Na odchodu se paní Worthingtonová dotkla seznamu pravidel, připíchnutých vedle vypínače u kuchyňských dveří. „A s tímhle prosím všechny seznamte, ano?“ požádala Olive.

„Ale jistě, já si na pravidla moc potrpím,“ usmál se pan Rose.

„Přijďte se pak všichni podívat na lisování první várky, Homere,“ prohodil, když Homer už Olive otevíral dveře auta. „Já vím, že si můžeš dopřát zajímavější podívanou – třeba kino a tak –, ale kdyby ti náhodou zbyla volná chvilka, přijď se kouknout, jak tu vylisujeme kapku moštu. Asi tak tisíc galonů,“ dodal plaše a zašoupal nohama, jako by se styděl, že se tak vytahuje. „Potřebujeme jen osm hodin času a asi tak tři sta bušlů jablek,“ prohlásil pan Rose. „Tisíc galonů,“ opakoval hrdě.

Cestou zpátky do prodejního střediska Olive Worthingtonová řekla Homerovi: „Pan Rose je pracant. Kdyby i ostatní byli jako on, moc by si polepšili.“ Homera zmátl její tón. Jistě, zazníval z něj obdiv a sympatie – dokonce i náklonnost –, ale také v něm rozeznal ledový přídech dávno ustáleného, nezměnitelného pohledu na věc.

Naštěstí pro Melony mezi česáči na Yorském statku byly i dvě ženy a jedno dítě; Melony usoudila, že pro ni další pobyt v moštárně bude bezpečný. Jedna z žen byla čísi manželkou a druhá zas její matkou a kuchařkou. Manželka pracovala s česáči a matka se starala o potravu a dohlížela na děcko – které bylo tak tiché, jako by ani neexistovalo. Česáči měli jen jednu sprchu, nainstalovanou venku, za moštárnou na plošině z tvárnic v bývalém altánku, kdysi obrostlém révou, jehož laťkové mřížoví již silně poznamenalo počasí. Ženy se sprchovaly jako první a nedovolovaly nikomu, aby je při tom okukoval. Vůdce party na Yorském statku byl mírný člověk – to on si s sebou přivezl manželku – a neměl žádné námitky proti tomu, aby s nimi v moštárně přebývala i Melony.

Říkali mu Rači – tu přezdívku obdržel podle svých častých, lakonických poznámek, že by „radši“ dělal něco jiného. Nedisponoval tak zřejmou, elektrizující autoritou jako pan Rose; také mu nikdo neříkal pane Rači. Byl to vytrvalý, i když nijak zvlášť rychlý česáč, ale každý den odevzdal víc než stovku bušlů; Melony stačil jediný den, aby si všimla, že spolupracovníci dávají Račimu provizi. Jeden bušl z každých dvaceti, které načesali.

„Koneckonců,“ vysvětlil Rači Melony, „tu práci jsem jim sehnal já.“ Rád upozorňoval, že vzhledem k okolnostem vybírá jen „dosti malou“ provizi. Nicméně Rači nikdy ani slovem nenaznačil, že by mu snad i Melony měla něco dávat. „Koneckonců,“ prohodil vesele, „tobě jsem žádnou práci nesehnal!“

Po třech dnech práce v sadech už dokázala načesat osmdesát bušlů a také pomáhala při prvním lisování moštu. Přesto byla Melony zklamaná; našla si čas, aby se vyptala, jestli někdo neslyšel o Ocean View, ale nikdo nevěděl nic.

Snad proto, že jeho pohledu na svět se nedostávalo cynismu, jenž provázel všechny Meloniny životní zkušenosti, Homeru Wellsovi trvalo několik dnů, než si všiml, že i pan Rose od své party vybírá provizi. Byl z nich při práci nejrychlejší, aniž by při tom vypadal nějak uspěchaně – a nikdy žádné jablko neupustil. Také nikdy nepoškodil natrhaná jablka otloukáním plného plátěného vědra o příčle žebříku. Pan Rose načesal denně svých sto deset bušlů, ale – i když byl velmi rychlý – Homer si uvědomil, že jeho pravidelná kvóta sto padesáti, sto šedesáti bušlů je až příliš vysoká. Vybíral jako provizi jenom jeden bušl ze čtyřiceti, ale parta čítala patnáct lidí a nikdo z nich denně nenačesal méně než osmdesát bušlů. Pan Rose vždycky rychle načesal alespoň pět šest bušlů a potom si na chvíli odpočinul nebo se jal kontrolovat pracovní techniku ostatních česáčů.

„Trochu zpomal, Georgi,“ říkával. „Když to ovoce potlučeš, k čemu se pak hodí?“

„Na mošt,“ odpovídal George.

„Správně,“ přikývl pan Rose. „A za moštová jablka dostaneme jen niklák za bušl.“

„Tak dobrá,“ podvolil se George.

„Určitě všechno bude jaksepatří,“ opáčil pan Rose.

Třetí den pršelo, takže nikdo nečesal, protože v dešti klouzají jablka i česáči a ovoce je citlivější na otlučení.

Homer se šel podívat, jak Meany Hyde s panem Rosem řídí lisování první várky moštu – stáli při tom tak, aby na ně nedostříkly šplíchance z lisu. Ke stroji postavili dva muže, další dva se měli věnovat stáčení a obě dvojice skoro každou hodinu vystřídali čerství pracovníci. Meany sledoval jen jediné: jestli nejsou rošty nakřivo. Když se rošty nastaví nakřivo, můžete přijít o celou náplň lisu – tři bušly jablek v jedné změti na všechny strany se rozstříkne osm, deset galonů moštu a jablečná drť. Dělníci u lisu měli na sobě gumové zástěry a ti, co stáčeli, nosili gumové holínky. Skřípot drtiče Homeru Wellsovi připomínal zvuky, které si v St. Cloud’s jenom představoval – uši rvoucí ječeni cirkulárek, jež slýchával ve snu i za probdělých nocí. Čerpadlo nasávalo, z výstupní hubice tryskala kašovitá směs semen, slupek, rozdrcené jablečné dužiny a také červů (když tam nějací byli). Na pohled to vypadalo jako to, čemu sestra Angela nevzrušeně říkávala blivanec. Z velké nádoby pod lisem mošt šumivě protékal rotačním sítem do tisícigalonové nádrže, kde se před Homerem nedávno odhalila Grace Lynchová.

Po osmi hodinách soustředěné práce měli tisíc galonů. Klapající pásové dopravníky odvážely naplněné džbány do chladírny. Muž, kterému říkali Větvička, dostal za úkol vystříkat nádrž hadicí a propláchnout rotační síto – svou přezdívku si vydobyl tím, jak šikovně se dokázal pohybovat v korunách vzrostlých stromů, přičemž opovrhoval žebříkem. Plachetky proplachoval člověk, kterému přezdívali Heroj; Meany Hyde Homerovi vysvětlil, že se ten muž kdysi, jednou, opravdu zachoval hrdinsky. „Nic víc jsem neslyšel. Jezdí sem už kolik let, ale jednou prej proved něco hrdinskýho. Jen jednou,“ zdůraznil Meany, takže se najednou zdálo, že slávu chvilkového pobytu dotyčného ve světlech ramp přehlušila ostuda plynoucí z výjimečnosti jeho statečného jednání.

„Vsadím se, že ses tu otravoval,“ řekl Homerovi pan Rose a Homer musel zalhat, že to bylo moc zajímavé; stráví-li člověk u lisu na jablka osm hodin, zájem nutně opadne už o několik hodin dřív. „Musel bys přijít na noční šichtu, aby sis to doopravdy osahal,“ svěřil se mu pan Rose. „Dneska jsme lisovali jen proto, že pršelo. Ale když musíš celej den česat a potom celou noc stojíš u lisu, pak teprve poznáš, o co kráčí.“ Mrkl na Homera, dávaje mu najevo, že se mu podařilo ho jedinou větou poučit o jednom z tajemství života; potom mu podal pohárek moštu. Homer upíjel mošt celý den, ale tenhle pohár mu byl nabídnut slavnostně, snad na potvrzení jakéhosi závazku ohledně nočního lisování moštu, a tak ho Homer uchopil a napil se. Ihned mu z očí vyhrkly slzy; v moštu byla solidní dávka rumu a Homer okamžitě ucítil červeň ve tvářích a hřejivé teplo v žaludku. Pan Rose mu bez dalších řečí pohár vzal a předal ho Větvičkoví, který ho do sebe obrátil, aniž by po tom musel jakkoliv upravovat směr proudu tryskajícího z jeho hadice.

Při nakládání džbánů s moštem do dodávky si Homer všiml, jak si pohárek mezi sebou předávají Meany Hyde s Herojem – pod mlčenlivým dohledem pana Rose, který nikomu neprozradil, odkud se ten rum vzal. V souvislosti s panem Rosem Homera napadlo sousloví „schopnost uchránit tajemství“; neměl ani ponětí, kde ta slova vzal; snad u Charlese Dickense nebo u Charlotty Brontëové – pochyboval, že by na něco takového narazil v Grayově anatomii či v Bensleyově Praktické anatomii králíka.

Když už se pan Rose dal do pohybu, nikdy to nebylo zbůhdarma – tuto vlastnost si Homer původně spojoval jen s dr. Larchem; ovšem dr. Larch zajisté disponoval i řadou jiných kvalit, stejně jako pan Rose.

V prodejním středisku bylo vidět, že sklizeň pro tuto chvíli ustrnula – zastavil ji déšť a Velká Dot Taftová s ostatními ženskými, rozestavěnými podél pásových dopravníků balící linky, otráveně pozorovaly, jak prší.

Mošt, který Homer přivezl, nevyvolal žádný jásot. Byl velmi mdlý, jak je to u prvních várek obvyklé, a příliš vodnatý – což je pro mošt vyrobený z mcintoshů a gravensteinek typické. Slušný mošt se dělá nejdřív v říjnu, poučil Homera Meany Hyde, a pan Rose na potvrzení jeho slov vážně přikývl. Dobrý mošt vyžaduje některé z pozdních odrůd – Golden Delicious a Winter Banana a taky baldwinky a russetky. „Do října nemá mošt žádnej šmak,“ prohlásila Velká Dot Taftová a lhostejně potáhla z cigarety.

Homer Wells naslouchal řečem Dot Taftové a připadal si stejně, jako mu zněl její hlas – otupěle. Wally byl pryč, Candy byla pryč, anatomie králíka – po jeho zkušenostech s Klárou – nepředstavovala nijak mimořádnou výzvu a potulní česáči, na jejichž příjezd se tolik těšil, byli jen obyčejní, těžce pracující lidé. Život byl samá práce. Dospěl, aniž by si toho všiml – ale kdy vlastně? Což na té proměně nebylo vůbec nic pozoruhodného?

Po čtyřech pěkných dnech, kdy se v Ocean View mohlo pokračovat ve sklizni, Meany Hyde rozhodl, že se dnes v noci bude lisovat, a pan Rose opět Homera pozval do moštárny, aby si „osahal“, jaké to je. Homer v klidu povečeřel s paní Worthingtonovou, pomohl jí umýt nádobí a teprve potom prohodil, že se asi zajde podívat do moštárny, jestli by jim nemohl pomoct při lisování; určitě tam budou mít dvě, tři hodiny spoustu práce.

„Ty jsi vážně pracant, Homere!“ ocenila Olive jeho nápad.

Homer Wells pokrčil rameny. Byla chladná, jasná noc a vůbec, skvělé počasí pro odrůdu McIntosh, jež vyžaduje teplé, slunné dny a studené noci. Nebylo zase tak chladno, aby Homer cestou k moštárně necítil vůni jablek, a nebyla taková tma, aby se musel držet prašné cesty. Procházel přímo skrz sady. Protože nešel po cestě, dorazil na místo nepozorovaně.

Chvíli zůstal stát mimo dosah zářících světel lisovny a naslouchal zvukům, hovoru a smíchu mužů u lisu – a také nezřetelnému mumlání těch, kdo spolu rozmlouvali a smáli se na střeše moštárny. Homer Wells poslouchal dlouho, ale uvědomil si, že pokud se ti lidé nesnaží mluvit tak, aby jim běloch porozuměl, nemá šanci pochopit, o čem je řeč – dokonce ani v případě pana Rose, jehož jasný hlas tu a tam zasahoval do změti ostatních hlasů nevzrušenými, leč důrazně modulovanými vsuvkami.

Na Yorském statku ten večer také lisovali mošt, ale Melony to nijak nezaujalo; nepokoušela se pochopit pracovní postup, ani odbornický žargon. Šéf party Rači jí dal jasně najevo, že jeho lidé ji u lisu a stáčení neradi vidí, protože je připravuje o zvláštní příplatky. Stejně byla Melony po česání utahaná. Ležela na lůžku v ubytovacím oddílu moštárny a četla si v Janě Eyrové. Na opačném konci místnosti spal nějaký muž, ale Melonina lampička na čtení ho vůbec nerušila – vypil příliš mnoho piva; nic jiného pan Rači svým lidem pít nedovolil. Pivo se skladovalo v chladírně, hned vedle lisu, a tak si chlapi při lisování povídali a popíjeli pivo.

Na posteli kousek od Melony seděla přívětivá žena jménem Sandra, Račiho manželka, a pokoušela se opravit zip na pánských kalhotách. Její muž se jmenoval Sammy a jiné kalhoty neměl; čas od času se přiloudal z lisovny, aby zjistil, jak je Sandra daleko – nadměrně velké, plandající spodky mu visely skoro až k sukovitým kolenům a nohy od kolen dolů připomínaly houževnaté kmínky révy.

Sandřina matka, na kterou všichni volali „Mamčo“ a která pro celou partu vařila jednoduchá, ale vydatná jídla, ležela jako obrovská hrouda na posteli vedle Sandry pod hromadou přikrývek, kterých bylo víc, než na kolik měla nárok – věčně trpěla zimou, ale to bylo také jediné, na co si kdy stěžovala.

Sammy přišel na ubytovnu, ucucával pivo a přinesl s sebou závan vůně jablečné drtě z lisovny; na bosých nohou měl stříkance hmoty z lisu.

„Když vidím tvý nohy, není divu, že chceš zpátky kalhoty,“ prohodila Sandra.

„A jak to s nima vypadá?“ zajímal se Sammy.

„Za prvé máš zaseknutej zip. Za druhý, vytrhnuls ho z kalhot,“ odsekla Sandra.

„A nač tak najednou potřebuješ zip?“ divila se Mamča, ale setrvala ve své nehybné hroudovité poloze.

„Do prdele,“ zabručel Sammy. Vrátil se k lisu. Drtič se každou chvíli na něčem zasekl – na tlustém stonku či na příliš hustém slepenci jader – a vydal zvuk, jako když cirkulárka najede na suk. Kdykoli se to stalo, Mamča prohodila: „A ruka je pryč.“ Anebo: „Teď tam někdo strčil celou hlavu. Pořád chlastaj pivo a pak do toho spadnou.“

Přes všechny ty zvuky se Melony dařilo pokračovat ve čtení. Nepřipadala si nijak nespolečensky. Obě ženy se k ní začaly chovat mile, když jim došlo, že nemá spadeno na žádného z mužských. Muži uznávali její pracovní kvality – a v její prospěch navíc hovořila ta záležitost se ztraceným mládencem. Sice ji občas pokoušeli, ale nemysleli to zle.

Podařilo se jí jednomu z nich cosi namluvit a ta lež se – podle jejího očekávání – brzy rozkřikla. Dotyčný se jmenoval Středa; Melony nikdo nevysvětlil, proč mu tak říkají, a ji to nezaujalo natolik, aby se někoho zeptala. Středa jí kladl spoustu otázek ohledně farmy Ocean View, kterou hledá, a o jejím nezvěstném mládenci.

Zachytil se jí žebřík v ještě neočesané koruně stromu a ona se ho snažila vymanit, aniž by jablka popadala na zem; Středa jí při tom pomáhal, když tu Melony prohodila: „Že mám ty gatě pěkně vypasovaný, co říkáš?“

Středa se podíval a přisvědčil: „Ale jo, docela jo.“

„Je vidět úplně přesně všechno, co mám v kapsách, že jo?“ dodala Melony.

Středa se opět podíval a spatřil jen jediný předmět srpovitého tvaru – byl to pootevřený hřebínek do vlasů. Zařezával se do obnošené džínoviny a tlačil Melony do stehna. Byl to právě ten hřebínek, který Mary Agnes Corková ukradla Candy a Melony ho později ukradla pro sebe. Představovala si, že jednou jí snad vlasy dostatečně dorostou a ona bude moci hřebínek používat. Do té doby ho nosila jako kapesní nůž v přední pravé kapse kalhot.

„Co to je?“ zeptal se Středa.

„Penisovej nůž,“ odvětila Melony.

„Jakej nůž?“ vykulil se Středa.

„Slyšels dobře,“ řekla Melony. „Je malinkej a perfektně ostrej – hodí se jen na jednu věc.“

„Na jakou?“ chtěl vědět Středa.

„Na ořezávání konečků penisů,“ prohlásila Melony. „Jde to rychle a jednoduše – jenom koneček.“

Kdyby lidé z party na Yorském statku měli ve zvyku nosit při sobě nože, možná by někdo Melony požádal, aby ten svůj penisový nožík předvedla – jen tak na ukázku, mezi námi kámoši, co nosí nože. Ale nikdo to od ní nechtěl a její povídačka se zřejmě ujala. Připojila se ke všemu ostatnímu, co se o Melony tradovalo, a posílila nevyřčený, rozpačitý pocit všech dělníků na Yorském statku, že s Melony není radno si něco začínat. Když byla Melony nablízku, i pivaři se chovali slušně.

Pití piva mělo u dělníků z Yorského statku jediný nepříjemný důsledek – že při lisování moštu museli každou chvíli odbíhat se vymočit, proti čemuž však Melony mívala námitky jen tehdy, když čůrali moc blízko u moštárny.

„Hele, já nemám zapotřebí tě při tom slyšet!“ zahulákala oknem, jakmile zaslechla, že někdo močí u domu. „A čuchat to taky nechci! Mazej dál od baráku. Co má bejt – bojíš se tmy?“

Tohle se Sandře s Mamčou na Melony líbilo a s potěšením její slogan opakovaly; jakmile zaslechly nějaké to čůrání, hned obě unisono zaječely: „Co má bejt – bojíš se tmy?“

Avšak jakkoli všichni tolerovali Meloniny drsné způsoby, ba dokonce ji právě pro ně uznávali, nikomu se nelíbilo, že si po večerech čte. Jen ona jediná ze všech něco četla a trvalo ji nějakou chvíli, než si uvědomila, jak nepřátelsky na její čtení pohlížejí ostatní a že se jím cítí být uraženi.

Když večer skončili s lisováním a všichni se uložili k spánku, Melony se zeptala, jako obyčejně, jestli někomu nebude vadit rozsvícené světlo.

„Světlo nikomu nevadí,“ prohlásil Středa. Následovalo souhlasné mumlání a Rači prohodil: „Pamatujete na Camerona?“ Ozval se smích a Rači Melony vysvětlil, že Cameron, který kdysi na Yorském statku pracoval dlouhá léta, byl takový bábovka, že vyžadoval, aby světlo svítilo celou noc, jinak neusnul.

„Bál se, že když se zhasne, přijdou ho nějaký potvory sežrat!“ vysvětloval Sammy.

„Jaký potvory?“ zeptala se Melony.

„To Cameron nevěděl,“ řekl někdo.

Melony si dál četla Janu Eyrovou a po chvíli se ozvala Sandra: „Nám nevadí světlo, Melony.“

„Jo,“ přidal se někdo. Melony to ještě chvíli nedošlo, ale časem si uvědomila, že se všichni na svých postelích obracejí k ní a rozmrzele ji pozorují.

„No tak jo,“ prohlásila. „Co vám teda vadí?“

„O čem to vlastně čteš?“ zeptal se Středa.

„Jo,“ řekl Sammy. „Co je na ty knížce tak extrovního?“

„Je to prostě knížka,“ řekla Melony.

„To je ale super, že si ji umíš přečíst, co?“ prohodil Středa.

„Cože?“ nepochopila Melony.

„Když se ti tak líbí,“ mínil Rači, „třeba by se líbila i nám.“

„Vy chcete, abych vám četla?“ zeptala se Melony.

„Mně jednou někdo taky čet,“ vzpomínala Sandra.

„Já teda ne!“ ozvala se Mamča. „A tvůj táta taky ne!“

„Však to taky netvrdím,“ odsekla Sandra.

„Já jsem ještě nikdy neslyšel, jak někdo někomu čte,“ vzdechl Sammy.

„Jo,“ připojil se někdo.

Melony zjistila, že někteří muži se na postelích opřeli o lokty a čekají, co bude. Dokonce i Mamča přeskupila svou obří tíhu a obrátila se čelem k Melonině lůžku.

„Buďte všichni zticha,“ přikázal Rači.

Melony poprvé v životě poznala strach. Po všem úsilí a klopotném cestování měla najednou pocit, že se nevědomky vrátila zpátky na dívčí oddělení; ale nešlo jen o to. Poprvé v životě od ní někdo něco očekával; věděla, čím je pro ni Jana Eyrová, ale co může znamenat pro ně? Čítala z ní dětem, které polovině slov vůbec nerozuměly a byly moc malé na to, aby dokázaly pozorně sledovat každou větu až do konce. Jenže to byli sirotci – zajatci rutinního systému večerního předčítání tam se jednalo hlavně o tu rutinu.

Melony byla víc než v polovině své třetí či čtvrté poutě stránkami Jany Eyrové. „Jsem na stránce dvě stě osm,“ řekla, „předtím se už stala spousta věcí.“

„Jen čti,“ naléhal Sammy.

„Možná bych měla začít od začátku,“ navrhla Melony.

„Jenom čti to, co čteš ty sama,“ pronesl mírně Rači. Melony se ještě nikdy tak netřásl hlas, ale přesto začala.

„Vysoko v koruně velkého stromu, jež kryla bránu jako loubí, bouřil vítr.“

„Co je to loubí?“ chtěl vědět Středa.

„Něco jako podloubí,“ vysvětlovala Melony, „nebo zavěšená stříška s popínavým vínem nebo s růžema.“

„Jako ten altán, co se v něm sprchujeme,“ doplnila Sandra.

„Aha,“ řekl někdo.

„Ale cesta vpravo i vlevo, až kam jsem mohla dohlédnout, byla ztichlá, osiřelá.“

„Co to znamená?“ chtěl vědět Sammy.

„Opuštěná,“ vysvětlila Melony.

„Jako sirotek, víš co je to sirotek,“ dodal Rači za souhlasného mumlání ostatních.

„Držte klapačky a nevyrušujte,“ napomenula všechny Sandra.

„Však tomu jen chceme rozumět,“ bránil se Středa.

„Sklapni,“ okřikla ho Mamča.

„Čti,“ kývl Rači na Melony a tak zkusila pokračovat.

„…cesta… ztichlá a osiřelá: až na občasné stíny oblaků, táhnoucích nad ní pod shlížejícím měsícem, to byla jen dlouhá, bledá čára, jejíž jednolitost nenarušovalo ani jediné smítko.“

„Jedno-co?“ Zeptal se někdo.

„Jednolitost. To znamená, že vypadala celá úplně stejně,“ odpověděla Melony.

„Já to vím,“ pochlubil se Středa. „Tomuhle jsem rozuměl.“

„Kuš,“ zpražila ho Sandra.

„Při tom pohledu jsem v koutku oka ucítila infantilní slzu,“ začala Melony, ale hned se zarazila. „Já nevím, co je to infantilní,“ přiznala. „Ale člověk nemusí rozumět úplně všem slovům.“

„To je jasný,“ prohodil někdo.

„Při tom pohledu jsem v koutku oka ucítila infantilní slzu – vyvolal ji pocit zklamání a netrpělivosti zastyděla jsem se za ni a otřela si oči…“

„Tomuhle je rozumět úplně jasně,“ mínil Středa.

„…meškajíc dál na tom místě.“

„Cože?“ vyjevil se Sammy.

„Že tam zůstala; meškat znamená zůstat!“ odsekla ostře Melony. Začala znovu. „…luna se uzavřela ve své komnatě, zatahujíc husté záclony mraků; noc potemněla…“

„Začíná to bejt strašidelný,“ komentoval Středa.

„…a s větrem přilétl déšť.“ Melony zaměnila slovo „přeprška“ za „déšť“, aniž si to uvědomila.

„Kéž přijde! Kéž přijde! vykřikla jsem, zmítána jakousi hypochondrickou předtuchou.“

Melony umlkla; do očí jí vhrkly slzy a neviděla na text. Dlouho nikdo nepromluvil.

„Čím byla zmítána?“ zeptal se bojácně Sammy.

„Já nevím!“ vzlykala Melony. „Nejspíš dostala strach.“

Nějakou chvíli všichni nechávali Melony vyplakat a pak se ozval Sammy: „Řek bych, že je to nějakej horor.“

„Proč to vůbec čteš zrovna před spaním?“ otázal se Melony s přátelským, starostlivým zájmem Rači, ale Melony se natáhla na lůžku a zhasla lampičku.

Když zhasla všechna světla, Melony ucítila, že si Sandra sedá na kraj její postele; věděla, že kdyby to byla Mamča, postel by se prohnula mnohem víc. „Jestli chceš něco vědět, tak na toho svýho kluka radši zapomeň,“ poradila jí Sandra. „Když ti ani neřek, kde ho najdeš, nestojí za nic.“ Až do této chvíle jedinou, kdo Melony pohladil na spáncích, byla paní Groganová v St. Cloud’s uvědomila si, jak moc se jí stýská po paní Groganové, a proto na okamžik přestala myslet na Homera Wellse.

Jakmile všichni ostatní usnuli, Melony opět rozsvítila lampičku bez ohledu na nedostatky, jež na Janě Eyrové shledávali jiní, Melony ta knížka nikdy nezklamala – pomáhala jí a ona teď její pomoc potřebovala. Přečetla asi dalších dvacet stránek, ale neustále jí tanul na mysli Homer Wells. „Musím se s tebou rozloučit na celý život,“ četla s hrůzou. „Musím začít nový život mezi cizími tvářemi, v neznámých prostředích.“ Pravdivost těch slov ji donutila knihu navždy zavřít. Zastrčila ji pod postel na ubytovně Yorského statku – a nechala ji tam. Kdyby si právě přečetla onu pasáž z Davida Copperfielda, kterou tak miloval Homer Wells a stále si ji opakoval jako nadějeplnou modlitbu, odvrhla by i Davida Copperfielda. „Stál jsem stranou a pozoroval jsem, jak přízraky oněch dnů pomíjejí.“ To tak, pomyslila by si Melony. Věděla, že všechny přízraky oněch dnů se jí i Homera drží pevněji než stíny. A tak plačící Melony nakonec usnula – sice bez naděje, ale s odhodláním její zrak nepřestával v temnotě pátrat po Homeru Wellsovi.

Té noci ho nemohla zahlédnout – byl příliš dobře skryt za hradbou světel zářících z lisovny v Ocean View. I kdyby snad kýchl nebo upadl, hluk drtiče a čerpadla by všechno překryl. Hleděl na rudě žhnoucí konečky cigaret, chvíli se míhající a jindy nehybné, nad střechou moštárny. Když se do něj dala zima, zašel se dovnitř podívat, jak lisují, a dal si trochu moštu s rumem.

Zdálo se, že ho pan Rose rád vidí; nabídl Homerovi pohárek nápoje, v němž bylo jen velmi málo moštu, a spolu pak sledovali koncert drtiče a pumpy. Jistý Jack se strašlivou jizvou na hrdle – takové zranění snad ani nemohl přežít – namířil hadici. Jiný, kterému přezdívali Pomeranč, zapasoval rošty na místo a s divokou pýchou se vystavil stříkancům vyletujícím ze stroje. Dostal přezdívku Pomeranč, protože se jednou pokusil obarvit si vlasy a vyšla mu z toho oranžová barva – teď už po ní nezůstalo ani stopy. Jacka i Pomeranče už pořádně rozpumpoval rum a oba vzdorně setrvávali uprostřed poletujících šplíchanců. Přesto Homer cítil, že pan Rose, který vypadal střízlivě, má věci pevně v rukou – že oba muže i stroj ovládá a žene je na plný plyn.

„Zkusíme, jestli se nám podaří vypadnout před půlnocí,“ prohodil klidně pan Rose. Jack zavalil horní rošt proudem jablečné drti; Pomeranč zvedl čelo lisu na místo.

V druhém koutě lisovny nějací dva, které Homer Wells neznal, bleskurychle stáčeli. Jeden z nich se začal smát a jeho parťák se k němu přidal tak hlasitě, až na ně pan Rose zavolal: „Co tam máte tak legračního?“

Jeden z obou mužů mu vysvětlil, že mu z úst vypadla cigareta do nádrže; když to slyšeli Jack s Pomerančem, dali se také do smíchu a Homer Wells se usmál, ale pan Rose tiše opáčil: „Tak bys ji měl radši vylovit. Nechceme přece zkazit mošt.“

Všichni ztichli a bylo slyšet jen žbluňkání a skřípění ve stroji. „Tak honem,“ řekl pan Rose. „Vytáhni ji.“

Ten, co mu upadla cigareta, se zahleděl do tisícigalonové nádrže; byla jen z poloviny plná, ale i tak připomínala plavecký bazén. Stáhl si holínky, ale zasáhl pan Rose: „Nejenom holínky. Svlíkni si všechno a pak si skoč do sprchy – a hoď sebou. Máme spoustu práce.“

„Cože?“ nechápal muž. „Přece se nebudu svlíkat a mejt se, abych se tadyhle vykoupal!“

„Jsi celej špinavej,“ prohlásil pan Rose. „Mrskni sebou.“

„Hele, a co kdybys sebou mrsknul sám?“ vyjel ten chlapík na pana Rose. „Tobě tam ten vajgl překáží, tak si ho vytáhni.“

Tentokrát ho oslovil Pomeranč.

„V jakým oboru děláš?“ zeptal se toho mužského Pomeranč.

„Cože?“ nechápal chlap.

„V jakým oboru děláš, člověče?“ opakoval Pomeranč.

„Měl bys říct, že děláš do jablek,“ poradil mu Jack.

„Cože mám říct?“ divil se muž.

„Řekni, že tvůj obor jsou jabka,“ vysvětlil mu Pomeranč.

V tom okamžiku pan Rose vzal Homera za paži se slovy: „Měl by ses taky podívat, jaká je tu vyhlídka se střechy, kamaráde.“ Stisk na jeho lokti byl jemný, leč rozhodný; pan Rose Homera ohleduplně vytáhl z lisovny a kuchyňskými dveřmi ven.

Homer slyšel, jak se Pomeranč ptá: „Víš, v jakým oboru dělá pan Rose, člověče?“

„Jeho obor jsou nože,“ doplnil Jack.

„Asi by ses s panem Rosem nerad pustil do kšeftu s nožema,“ slyšel Homer říkat Pomeranče.

„Drž se jablek a všecko bude fajnový,“ tvrdil Jack.

Homer právě lezl za panem Rosem po žebříku na střechu, když uslyšel, jak někdo pustil sprchu; byla uvnitř budovy a skýtala mnohem větší soukromí než sprcha na Yorském statku. Muže na střeše bylo dost špatně vidět, až na jejich cigarety, ale Homer se držel ruky pana Rose a nechal se vést podél prken přitlučených ke hřebeni střechy, až si našli dvě pěkná místa.

„Homera všichni znáte,“ poznamenal pan Rose ke všem na střeše. Odpovědí byla směsice nezřetelných pozdravení. Byl tu Heroj i Větvička a také jeden, co mu říkali Willy, pak další dva nebo tři, které Homer neznal, a starý kuchař zvaný Černej Kastról. Kuchařova tělesná schránka připomínala tvarem hrnec na guláš; dalo mu dost práce vyšplhat se až na vršek střechy.

Někdo podal Homerovi pivní láhev, jenomže byla na dotek vlažná a plná rumu.

„Už se to zase zastavilo,“ prohodil Větvička a všichni se zahleděli k moři. Noční světla Cape Kenneth byla tak nízko nad obzorem, že v některých případech vlastní světla nebylo vůbec vidět, jen jejich odraz – zvlášť pokud byla namířená nad oceán –, avšak vysoké ruské kolo jasně zářilo do noci. Nehýbalo se, nabíralo nové cestující, staří vystupovali.

„Třeba se to musí nadejchnout,“ mínil Větvička a všichni se rozesmáli.

Někdo nadhodil, že se to zastavilo, aby se to mohlo uprdnout, a všichni se smáli ještě hlasitěji.

Potom řekl Willy: „Já myslím, že když se to dostane moc blízko k zemi, musí to zastavit.“ Zdálo se, že všichni jeho slova důkladně zvažují.

Potom se ruské kolo opět rozeběhlo a muži na střeše moštárny vydali obdivný, sténavý povzdech.

„Už to jede!“ zvolal Heroj.

„Je to jako hvězda,“ poznamenal starý kuchař Černej Kastról. „Takhle se zdá, že je to studený, ale když přijdeš blíž, spálí tě to – je to horký jako oheň!“

„Je to ruský kolo,“ řekl Homer.

„Cože to je?“ vyjevil se Willy.

„Jaký kolo?“ nechápal Větvička.

„Ruský kolo,“ opakoval Homer Wells. „Támhle je lunapark v Kenneth Cape a tohle je ruský kolo.“ Pan Rose ho mírně šťouchl do žeber, ale Homer mu neporozuměl. Dlouho nikdo nepromluvil, a když se Homer podíval na pana Rose, ten jenom mírně potřásl hlavou.

„O něčem takovým jsem slyšel,“ vzpomínal Černej Kastról. „Myslím, že to měli v Charlestonu.“

„Už zase stojí,“ všiml si Heroj.

„Vystupujou lidi – cestující,“ vysvětlil Homer Wells. „A nastupujou noví.“

„Copak se na tom krámu dá jezdit?“ nevěřil Větvička.

„Nedělej si srandu, Homere,“ ohradil se Heroj.

Homer opět pocítil šťouchnutí pod žebra a pan Rose mírně poznamenal. „Všichni jste nevzdělanci – Homer s váma jen tak špásuje.“

Když na něj přišla řada s obíhající láhví rumu, pan Rose ji jenom poslal dál.

„Homér – neříká vám to jméno něco?“ zeptal se chlapů pan Rose.

„Já jsem to někde slyšel,“ tvrdil Černej Kastról.

„Homér byl první vypravěč na světě!“ prohlásil pan Rose. Následoval další šťouchanec do Homerových žeber a pan Rose dodal: „Náš Homer umí taky vykládat pěkný povídačky.“

„Kurva to teda jo,“ ulevil si někdo.

„Jaks tomu kolu říkal, Homere?“ chtěl vědět Větvička.

„Ruský kolo,“ odvětil Homer Wells.

„Jo!“ řekl někdo a všichni se dali do smíchu.

„Zasraný ruský kolo!“ chechtal se Heroj. „To je fakt dobrý.“

Jeden z mužů, které Homer neznal, se skulil se střechy. Počkali, až dopadne, a pak teprve na něj zavolali.

„Jsi v pořádku, ty mrťafo?“ křikl Černej Kastról.

„Jo,“ zabručel postižený a všichni se zasmáli.

Jakmile pan Rose uslyšel, že někdo opět pustil sprchu, věděl, že ten chlapík od stáčení už našel svoji cigaretu a teď ze sebe smývá mošt.

„Willy, Heroji, půjdete stáčet,“ přikázal pan Rose.

„Já jsem stáčel posledně,“ bránil se Heroj.

„Takže ti to už půjde od ruky,“ odtušil pan Rose.

„Já bych šel na chvíli k lisu,“ ozval se někdo.

„Jack s Pomerančem to zvládají moc dobře,“ ujistil ho pan Rose. „Ještě je tam chvíli necháme.“

Homer vycítil, že by měl odejít se střechy s panem Rosem. Pomohli jeden druhému při slézání se žebříku a na zemi pan Rose Homera velmi vážně oslovil.

„Musíš pochopit,“ šeptal pan Rose, „že oni nechtějí vědět, co to je za věc. K čemu jim bude, když se to dozvědí?“

„Dobrá,“ přikývl Homer Wells a zůstal ještě dlouho stát mimo dosah zářících světel lisovny. Teď, když se již trochu seznámil s jejich dialektem, občas rozuměl hlasům, doléhajícím se střechy.

„Už se to zas zastavilo,“ slyšel říkat Větvičku.

„Jo. Nastupujou cestující,“ odpověděl někdo a všichni se zasmáli.

„Víte, možná to je něco vojenskýho,“ nadhodil Černej Kastról.

„Co vojenskýho?“ zeptal se někdo.

„Jsme prej skoro ve válce,“ vykládal Kastról. „Slyšel jsem o tom.“

„Kecy,“ zabručel někdo.

„Třeba je to nějaký znamení pro letadla,“ mudroval Kastról.

„Pro čí letadla?“ zajímal se Heroj.

„Už to zase jede,“ upozorňoval Větvička.

Homer Wells se vrátil pěšky skrze sady do domu Worthingtonových. Dojalo ho, že paní Worthingtonová kvůli němu nechala svítit světlo nad schůdky, a když zahlédl světlo pod dveřmi její ložnice, zavolal tlumeně: „Dobrou noc, paní Worthingtonová, už jsem se vrátil.“

„Dobrou noc, Homere,“ odpověděla.

Chvíli postál u Wallyho okna. Z této vzdálenosti nemohl vidět, jakou reakci vyvolala na střeše moštárny chvíle, kdy v Cape Kenneth zhasli ruské kolo na celou noc – když všechna světla v jediném mžiku zhasnou, co asi tomu říkají chlapi na střeše, dumal.

Možná je napadlo, že ruské kolo přilétlo z jiné planety, a když světla zhasla, myslí si, že se tam zase vrátilo.

Nelíbil by se snad pohled na kolo i Fuzzymu Stonovi? říkal si Homer Wells. A Curlymu Dayovi a malému Copperfieldovi! Taky by byla legrace se na něm svézt s Melony – jen jednou, aby slyšel, co tomu bude říkat. Na dr. Larche by to žádný dojem neudělalo. Je vůbec na světě něco, co dr. Larch nezná?

Ráno se pan Rose rozhodl nechat své kouzelné ruce odpočívat mezi stromy. Přišel za Homerem, který pracoval v sadu Na pánvičce; počítal bušlové bedny, které se potom nakládaly na plochý valník, a česáčům vydával potvrzení za každý načesaný bušl.

„Chtěl bych, abys mi to kolo ukázal,“ požádal ho pan Rose a usmál se.

„Ruské kolo?“ otázal se Homer Wells.

„Kdyby ti to nevadilo,“ dodal pan Rose. „Jenom se o tom nesmí moc mluvit.“

„Jasně,“ přikývl Homer. „Radši bychom si měli pospíšit, než se ještě víc ochladí a lunapark zavřou do příští sezóny. Vsadím se, že už teď bude na kole pořádná zima.“

„Ani nevím, jestli na něm budu chtít jet – dokud ho neuvidím,“ poznamenal pan Rose.

„Jistě,“ přisvědčil Homer.

Paní Worthingtonová mu půjčila dodávku, ale když přijel pro pana Rose do moštárny, všichni byli zvědaví.

„Musíme něco zkontrolovat v jednom vzdáleným sadu,“ sdělil chlapům pan Rose.

„O jakým sadu to mluví?“ vyptával se Černej Kastról Heroje, zatímco Homer s panem Rosem nasedali do auta.

Homer Wells vzpomínal, jak se na ruském kole svezl s Wallym. Teď bylo mnohem chladněji a pan Rose byl celou cestu do Cape Kenneth zaražený; když spolu procházeli lunaparkem, byl nezvykle zamlklý. Letní davy už se vytratily a u některých atrakcí měli zavřeno.

„Nebuďte nervózní,“ povzbudil pana Rose Homer. „Ruský kolo je úplně bezpečná věc.“

„Já nejsem nervózní kvůli kolu,“ ujistil ho pan Rose. „Vidíš tady snad hodně lidí, co by měli stejnou barvu kůže jako já?“

V pohledech kolemjdoucích Homer nevysledoval žádné nepřátelství; jako sirotek vždycky míval dojem, že na něj lidi zbytečně moc civí – a v přítomnosti pana Rose to cítil mnohem slaběji. Nyní si však začal těch pohledů více všímat a uvědomil si, že ve srovnání s nimi si ty, jež vnímal jako sirotek, možná jenom namlouval.

U ruského kola nebyla žádná fronta, ale museli počkat, až skončí právě probíhající jízda. Kolo zastavilo a Homer s panem Rosem nastoupili a usadili se vedle sebe na lavici.

„Můžeme sedět každý na svojí lavici, jestli chcete,“ navrhl Homer Wells.

„Nech to, jak to je,“ řekl pan Rose. Když kolo začalo stoupat, seděl velmi nehybně a vzpřímeně se zatajeným dechem, dokud nebyli skoro nahoře.

„Támhle je sadařství,“ ukazoval Homer Wells, ale pan Rose hleděl upřeně před sebe, jako kdyby rovnováha celého ruského kola závisela na tom, že i každý z cestujících zachová sám o sobě dokonalou rovnováhu.

„Co je na tomhle tak zvláštního?“ otázal se pan Rose sevřeným hlasem.

„Jde asi jen o to svezení a o vyhlídku,“ mínil Homer Wells.

„Mně se líbí vyhlídka se střechy,“ prohlásil pan Rose. Když s nimi kolo začalo klesat, pan Rose poznamenal: „Ještě že jsem toho dneska moc nesněd.“

Než dosáhli úrovně země a započali další vzestup, vytvořil se dole velký shluk lidí – ale nezdálo se, že by stáli frontu na příští jízdu. Na kole s Homerem a panem Rosem jezdily jenom dva páry a jeden osamělý chlapec. Když se opět dostali do nejvyššího bodu otáčky kola, uvědomil si Homer, že ten dav se seběhl jen proto, aby civěl na pana Rose.

„Přišli se kouknout, jestli uviděj negra lítat,“ podotkl pan Rose. „Ale já nikam nepoletím. Tu radost jim neudělám. Určitě si říkaj, že se ta mašina poláme, když se na ní vozí negr – nebo se možná přišli podívat, jak budu blít.“

„Hlavně vůbec nic nedělejte,“ nabádal ho Homer.

„Chlapče, tuhle radu poslouchám celej život,“ odvětil pan Rose. Začali opět klesat, pan Rose se nebezpečně vyklonil – dál, než bylo nutné – a velkolepým obloukem pozvracel sběh lidu pod nimi. Dav uskočil jako jeden muž, ale všichni nestačili uskočit včas.

Jakmile se jejich koš snesl až dolů, ruské kolo zastavilo, aby ten, co se mu udělalo špatně, mohl vystoupit. Dav se mezitím stáhl, až na jednoho mladíka, který byl postříkán obzvlášť štědře. Když Homer Wells s panem Rosem odcházeli od ruského kola, mladík přistoupil blíž a oslovil pana Rose: „Vypadalo to, jako byste to udělal schválně.“

„Komu by bylo schválně zle?“ podivil se pan Rose a pokračoval v chůzi. Homer se mu držel po boku. Mladík byl asi v Homerově věku; měl by se doma učit, pomyslel si Homer Wells – jestli ještě chodí do školy; je přece všední den.

„Myslím, že jste to udělal schválně,“ trval na svém mladík a pan Rose se zastavil.

„V jakým oboru děláte?“ otázal se mládence pan Rose.

„Cože?“ nechápal mladý muž, ale to už mezi ně vkročil Homer Wells.

„Mému příteli není dobře,“ prohlásil Homer Wells. „Nechte ho, prosím.“

„Prosím!“ opakoval mladík.

„Zeptejte se mě, v jakým oboru dělám já,“ navrhl pan Rose.

„A v jakým zasraným oboru teda děláte, pane?“ zahulákal mladík na pana Rose. Homer ucítil, jak ho pan Rose jemně odsunul stranou; spatřil, že pan Rose najednou stojí těsně u mladíka, hruď proti hrudi. V dechu pana Rose nebylo cítit zvratky. Nějak se mu mezitím podařilo vsunout si do úst jedno mátové cukrátko; když mu bylo špatně, vytratila se mu z pohledu všechna bystrost, ale teď už se opět vrátila. Zdálo se, že mladíka překvapilo, jak se tak najednou ocitl v těsné blízkosti pana Rose. Byl sice o něco vyšší a o hodně těžší než pan Rose, ale i tak se tvářil dost nejistě. „Povídám, v jakým zasraným oboru děláte, pane?“ opakoval mládenec a pan Rose se usmál.

„Já dělám do blití!“ pronesl pokorně pan Rose. Někdo v davu se zasmál; Homer Wells pocítil nesmírnou úlevu. Pan Rose se usmíval způsobem, který umožňoval mladíkovi se usmát také. „Lituju, jestli vás to trefilo,“ omluvil se mile pan Rose.

„To je v pořádku,“ prohlásil mladík a chystal se k odchodu. Po několika krocích se nechápavě ohlédl po panu ROSOVI, ale ten už popadl Homera Wellse za paži a táhl ho pryč. Homer spatřil v mladíkově tváři vyděšený výraz. Mladíkova flanelová bunda, pečlivě zapnutá na zip, se rozvírala do stran, rozťatá jediným čistým řezem od límce až k pasu – na košili neměl chlapec ani jeden knoflík. Pohlédl na sebe s otevřenými ústy, potom na pana Rose, který se však neohlédl, a pak se nechal vtáhnout do bezpečí uvnitř davu.

„Jak jste to udělal?“ zeptal se Homer pana Rose, když došli k dodávce.

„Musíš mít rychlou ruku,“ poučil ho pan Rose. „A ostrý nůž. Ale hlavní jsou oči. Tvoje oči nesmějí jejich očím dovolit, aby se ti podívaly na ruce.“

Doširoka rozevřená chlapcova bunda Homerovi připomněla Kláru a také to, že skalpel se nikdy nemýlí. Jen ruka se může zmýlit. Na hrudi cítil chlad a ujížděl zbytečně rychle.

Když Homer sjel z Drinkwater Road a zamířil skrze sady k moštárně, pan Rose prohodil: „Vidíš? Že jsem měl pravdu? K čemu by česáči jablek potřebovali vědět, co je to za kolo?“

Vědět to je k ničemu, pomyslel si Homer Wells. K čemu by bylo dobré to vědět – pro Melony, Curlyho Daye, Fuzzyho a vůbec, pro kteréhokoliv Beduína?

„Že mám pravdu?“ naléhal pan Rose.

„Jasně,“ přikývl Homer Wells.

8.

Bušící příležitost

Po sklizni přišel předák z Yorského statku za Melony s návrhem, aby zůstala a pomohla jim s trávením myší. „Potřebujeme myši zlikvidovat dřív, než země zmrzne, jinak jim v sadech všecko zůstane na pospas celou zimu,“ vysvětloval. Používal se otrávený oves a otrávená kukuřice chlapi sypali jedovatou návnadu kolem stromů a do děr hryzců.

Chudáci myši, pomyslela si Melony, ale zkusila to s řemeslem krysařky aspoň na pár dnů. Kdykoliv objevila myší díru, snažila se ji zamaskovat; nikdy do ní nenasypala žádný jed. A rozsévání ovsa a kukuřice kolem stromů jen předstírala; nelíbil se jí zápach otráveného zrní. Vysypala je na prašné cestě a naplnila si vak pískem a štěrkem tuhle směs pak sypala místo jedu.

„Přeju příjemnou zimu, myši,“ šeptala při tom.

V moštárně začalo být velmi chladno. Dali jí kamínka na dřevo, jejichž kouř Melony odváděla oknem v noclehárně. Díky kamínkům alespoň nezamrzl záchod. V den, kdy zamrzla venkovní sprcha, se Melony rozhodla vyrazit o dům dál. Jen při tom trochu zalitovala, že nemůže zůstat a zachránit ještě víc myší.

„Jestli hledáš nějaký jiný sadařství,“ varoval ji předák, „v zimě nikde lidi nenajímaj.“

„Chci si na zimu sehnat práci ve větším městě,“ prohlásila Melony.

„V jakým větším městě?“ divil se předák. Melony pokrčila rameny. Raneček s věcmi pevně stáhla Charleyho opaskem; rukávy zimníku paní Groganové jí sahaly jen do poloviny předloktí a kabát jí byl v ramenou i v bocích výrazně těsný – ale i tak se zdálo, že se v něm Melony cítí docela pohodlně. „V Maine nejsou žádný velký města,“ namítal předák.

„Já nepotřebuju nijak extra velký město,“ ujistila ho Melony. Díval se za ní, jak odchází ke stejnému místu na silnici, kde se s ní už jednou rozloučil. Nastalo roční období, kdy jsou stromy holé, nebe je jako z olova a země pod nohama den ze dne méně povolná. Ale ještě je příliš brzy na sníh občas přijde jenom přeháňka, po které sníh dlouho nevydrží.

Z nějakého důvodu se předákovi velmi zachtělo odejít s Melony; překvapilo ho, když se uslyšel, jak nahlas mumlá: „Doufejme, že brzy začne sněžit.“

„Cože?“ zeptala se jedna z žen v prodejním středisku.

„Nashle!“ křikl předák za Melony, ale neodpověděla mu.

„Konečně je pryč,“ prohlásila jedna z žen v prodejním středisku.

„Šlapka jedna,“ dodala druhá.

„Proč má bejt šlapka?“ vyjel na ně ostře předák. „S kým jste ji viděly spát?“

„Je to jenom tulačka,“ utrousila jedna z nich.

„Aspoň je zajímavá,“ odsekl předák. Ženské na něj chvíli zůstaly koukat, pak jedna z nich promluvila.

„Že by ses do ní zbláznil?“ prohodila.

„Vsadím se, že bys nejradši byl na místě toho jejího mládence, co ho nemůže najít,“ poznamenala jiná a všechny ženské se zlomyslně rozesmály.

„O to nejde!“ vyštěkl předák. „Doufám, že toho svýho nikdy nenajde – už kvůli němu!“ zdůraznil. „I kvůli ní,“ dodal.

Žena, jejíž tlustý manžel se zúčastnil pokusu o znásilnění Melony, se hovorů na toto téma zdržela. Otevřela velkou, společnou termosku na stole vedle pokladny, ale když se pokusila nalít si kávu, žádná nevytekla. Místo kávy se z termosky vyřinul otrávený oves a kukuřice. Kdyby je Melony doopravdy chtěla otrávit, určitě by použila menší množství. Očividně to bylo míněno jako vzkaz a ženské na to mlčky hleděly, jako by se pokoušely věštit budoucnost z kostí.

„Už chápete, co jsem chtěl říct?“ řekl předák. Vybral si jedno z vystavených jablek z košíku na pultě a s chutí se do něj zakousl; jablko však už příliš dlouho leželo v zimě, bylo částečně zmrzlé a mělo tak moučnou chuť, že předák sousto okamžitě vyplivl.

Na silnici vedoucí k pobřeží bylo velmi chladno, ale chůze Melony zahřála. Kromě toho tu nebyl skoro žádný provoz, takže jí nezbývalo než jít pěšky. Jakmile se dostala na hlavní silnici u pobřeží, nemusela na odvoz dlouho čekat. Zastavil jí pobledlý, ale veselý mladík ve skříňovém náklaďáku.

„Barvy – laky z Yarmouthu k vašim službám,“ zahlaholil na Melony; byl o něco mladší než Homer Wells a – podle Melonina mínění – nevypadal ani zdaleka tak zkušeně. Náklaďák páchl mořidly, barvami a kreozotem. „Jsem odborník na péči o dřevo,“ pochlubil se mládenec.

Bude to asi cesťák, odhadla ho Melony. Nebo spíš jenom dělá rozvážku. Upjatě se usmála, nechtíc ukazovat vyražené zuby. Chlapec se zavrtěl a čekal, jestli ho aspoň pozdraví. Všechny dokážu znervóznit za necelou minutu, zjišťovala v duchu Melony.

„Hm, kam vlastně jedete?“ zajímal se chlapec a hnal náklaďák s cákáním skrz kaluže.

„Do města,“ odtušila Melony.

„Do kterýho?“ chtěl vědět chlapec.

Tentokrát Melony při úsměvu pootevřela ústa a mladík celý nesvůj hleděl na pozůstatky její neklidné minulosti v ústech.

„To chci slyšet od vás,“ odvětila Melony.

„Já musím do Bathu,“ řekl chlapec nervózně. Melony se na něj upřeně zahleděla, jako by mu rozuměla, že se potřebuje vykoupat.

„Do Bathu,“ opakovala.

„Je to něco jako město,“ pravil odborník na péči o dřevo.

Bylo to Klářino město! Dr. Larch i Homer Wells by mohli Melony povědět, že Klára přijela do St. Cloud’s z Bathu! Ale Melony to netušila a bylo by jí to jedno; její vztah ke Kláře byl naplněn nepříjemnými pocity a závistí. Homer Wells znal Kláru mnohem důkladněji než Melony. Melony by však bylo zajímalo, že v Bathu bude mnohem blíž farmě Ocean View než na Yorském statku – a že dokonce někteří z obyvatel Bathu o Ocean View možná slyšeli. A určitě tam byli tací, kteří by ji dokázali nasměrovat do Heart’s Havenu a Heart’s Rocku.

„Chcete jet do Bathu?“ otázal se chlapec opatrně.

Melony mu opět poskytla pohled na své poškozené zuby; nebyl to vlastně ani úsměv, spíš připomínala naježeného psa. „Jasně,“ prohlásila.

* * *

Na Den díkůvzdání přijel Wally domů. Candy byla doma počátkem podzimu o víkendu několikrát, jenže Homer nevěděl, pod jakou záminkou by se s ní měl setkat bez Wallyho. Wallyho překvapilo, když zjistil, že se Homer s Candy vůbec nevídali. Z toho, jak rozpačitě na Wallyho překvapení reagovala Candy, Homer vyrozuměl, že i jí dělalo potíže vymyslet si důvod, proč by se s ním měla setkat. Ale teď bylo zapotřebí každých patnáct minut podlít krocana, musel se prostřít stůl a Olive očividně měla obrovskou radost, že je zas jednou dům plný lidí, takže na nějaké rozpačité pocity nebyl čas.

Raymond Kendall se již v minulosti u Worthingtonů zúčastnil večeře na Den díkůvzdání, ale ještě nikdy ne bez (duchem nepřítomného) Seniora; nějakou chvíli se Ray usilovně snažil chovat se až přehnaně zdvořile, ale pak se uvolnil a povídal si s Olive o běžných pracovních záležitostech.

„Táta se chová, jako by přišel na rande,“ pošklebovala se Candy, když zašla za Olive do kuchyně.

„To mi lichotí,“ prohlásila Olive. Štípla Candy do paže a zasmála se. Ale tím všechny legrácky skončily.

Homer se přihlásil k porcování krocana. Vedl si při tom tak dobře, že Olive poznamenala: „Ty ses měl stát chirurgem, Homere!“

Wally se zasmál, Candy se zadívala do talíře nebo na své ruce složené v klíně a Ray Kendall řekl: „Ten kluk má moc šikovný ruce. Když má člověk takový ruce, stačí mu všechno zkusit jen jednou a ty ruce už to nezapomenou.“

„To platí i o tobě, Rayi,“ pravila Olive, čímž se pozornost přenesla od Homerových výkonů s nožem; odkrajoval maso od kostí, jak uměl nejrychleji.

Wally začal mluvit o válce. Nadhodil, že by možná měl nechat školy a místo toho se učit létat. „Kdyby byla válka, teda pokud do ní půjdeme i my, aspoň už budu umět lítat.“

„Nic takového neuděláš,“ prohlásila Olive.

„Proč bys vůbec něco takového chtěl?“ zeptala se Candy. „Myslím, že jsi sobec.“

„Jak to myslíš, sobec?“ naježil se Wally. „Člověk válčí pro svou zem. Je to služba vlasti!“

„Pro tebe je to jen dobrodružství,“ usadila ho Candy. „A to je na tom sobecké.“

„Ať je to jak chce, nic takového neuděláš,“ opakovala Olive.

„Já byl na minulou válku moc mladej,“ řekl Ray. „A jestli bude nějaká další, na tu už budu moc starej.“

„To máš štěstí!“ ujistila ho Olive.

„Přesně tak,“ potvrdila Candy.

Ray pokrčil rameny. „Ani nevím,“ zabručel. „Do tý poslední jsem chtěl jít. Zkusil jsem jim nalhat, že jsem starší, ale někdo mě prozradil.“

„Teď už aspoň víš, že to bylo dobře,“ mínila Olive.

„To není tak jistý,“ odtušil Ray. „Když bude další válka, bude v ní spousta nových zbraní – teď se vyráběj věci, který si člověk ani neumí představit.“

„Já se právě snažím si je představovat,“ tvrdil Wally. „Pořád myslím jenom na válku.“

„Ale ne na umírání,“ zpražila ho Olive Worthingtonová a odnesla do kuchyně obranou krocaní kostru. „Myslím, že na umírání jsi vůbec nepomyslel.“

„Jasně,“ přikývl Homer Wells, který myslel na umírání neustále. Candy se na něj usmála.

„Měl jsi mi někdy o víkendu zavolat, Homere,“ oslovila ho.

„Jo, pročs jí nezavolal?“ přidal se Wally. „Asi jsi měl pořád co dělat s Debrou Pettigrewovou, to je ono.“ Homer jen zavrtěl hlavou.

„A moc práce s anatomií králíků,“ zavolala z kuchyně Olive.

„S čím?“ nechápal Wally.

Olive se však mýlila. Po třech týdnech výuky biologie pro poslední ročník si Homer uvědomil, že o zkoumaném živočichovi a o jeho podobnostech a odlišnostech ve vztahu k lidské anatomii toho ví víc než jejich vychrtlý učitel, pan Hood.

Bylo to tak, jak by nejspíš předpověděl i Wilbur Larch – nedostatky pana Hooda v porovnání se zkušenostmi mladého dr. Wellse vyšly najevo při probírání urogenitálního systému. Ve výkladu o třech stadiích specializace při vývoji dělohy nadělal pan Hood zmatky. Králičí embryo žije uvnitř dělohy jen třicet dnů; rodí se současně pět až osm mláďat. Králičí samička má dvě kompletní dělohy, což odpovídá primitivnímu stupni vývoje tohoto zvířátka. Toto vývojové stadium dělohy se nazývá uterus duplex. Vývojový stupeň téhož orgánu u žen – jak Homer Wells dobře věděl – má dva vejcovody ústící do jediné děložní dutiny tomu se říká uterus simplex. Třetí varianta uspořádání dělohy, jež vývojově patří mezi oba výše uvedené stupně, spočívá v dílčím propojení obou částí. Ta se vyskytuje u některých savců (například u ovcí) a jmenuje se uterus bicornis.

Chudák pan Hood si ve snaze uspořádat všechny ty záhady ohledně různých utváření dělohy na tabuli špinavé od křídy popletl duplex s bicornisem a prohodil ovci za králíka (a naopak). Byl to méně významný omyl, než kdyby si snad představoval, že dvě kompletní dělohy existují u lidských jedinců a rozšířil tuto dezinformaci po své třídě, ale i tak to byla chyba a Homer Wells ji odhalil. Poprvé se ocitl v situaci, kdy mohl opravit někoho výše postaveného. „V takovém postavení se sirotek cítí zvlášť nepříjemně a nejistě,“ napsal o tom Wilbur Larch.

„Promiňte, pane,“ ozval se Homer Wells.

„Ano, Homere?“ řekl pan Hood. Při jistém osvětlení jeho vyzáblá postava vypadala skoro jako nahá a připomínala početné rozpitvané králičí mrtvolky na laboratorních stolech studentů. Vypadal jako stažený z kůže – jen na něj připevnit štítek s označením. Oči měl laskavé, trpělivé a unavené ty jediné na jeho zjevu prozrazovaly přítomnost života.

„Je to naopak, pane,“ pronesl Homer Wells.

„Prosím?“ nepochopil pan Hood.

„Králík má dvě kompletní dělohy králičí děloha je uterus duplex, ne ovčí, pane,“ vysvětloval Homer. „Ovce má dělohu částečně spojenou, skoro úplně spojenou. Ovčí děloha je uterus bicornis.“

Třída čekala. Pan Hood zamrkal, na okamžik se zatvářil jako ještěrka pozorující mouchu, ale pak se najednou dal na ústup. „Já jsem to tak neřekl?“ podivil se s úsměvem.

„Ne,“ zahučela třída. „Říkal jste to opačně.“

„Tak to jsem se asi zmýlil,“ připustil pan Hood skoro veselým tónem. „Chtěl jsem to povědět přesně tak, jak jsi to vysvětlil ty, Homere,“ dodal.

„Možná jsem vám špatně rozuměl, pane,“ omlouval se Homer, ale třída zamručela: „Ne, rozuměls mu správně.“

Nevysoký chlapec jménem Bucky, s nímž se Homer dělil o mrtvého králíka, dloubl Homera do žeber. „Jak to, že toho o těch kundách tolik víš?“

„Netuším; ani kdybys mě prohledal,“ opáčil Homer Wells. Tu repliku se naučil od Debry Pettigrewové. Byla to taková jejich hra. Zeptal se jí na něco, nač neuměla odpovědět. Ona řekla „netuším, i kdybys mě prohledal“, na což Homer odvětil „tak dobrá“ a začal ji prohledávat. Debra začala křičet „tam ne!“ a odstrkávala mu ruce. Ale smála se při tom. Vždycky se smála, ale vždycky mu odstrčila ruce. Homer Wells prostě neměl šanci dopracovat se k uteru simplex Debry Pettigrewové.

„Leda bych ji požádal, aby si mě vzala,“ řekl Wallymu, když večer po Dni díkůvzdání osaměli ve Wallyho pokoji.

„Tak daleko bych to nehnal, kamaráde,“ varoval ho Wally.

Homer Wallymu nepověděl o tom, jak uvedl pana Hooda do rozpaků, ani o tom, že dotyčného ta příhoda zřejmě změnila. Pan Hood se vždycky vyznačoval mrtvolným zjevem, ale nyní navíc začal vypadat nevyspale, jako kdyby byl nejen mrtvý, ale ještě k tomu musel příliš těžce pracovat – bdít celé noci, biflovat králičí anatomii a udělat si pořádek ve všech dělohách. Ta únava poněkud zmírnila mrtvolný dojem, jímž působil, ovšem jen proto, že vyčerpání je známkou života; přinejmenším svědčila o jeho příslušnosti k lidskému plemeni. Pan Hood najednou vypadal, jako by už čekal jenom na důchod a doufal, že se ho snad dožije.

Kde jen jsem už takový pohled viděl, vzpomínal Homer Wells.

Sestry Angela a Edna a dokonce i paní Groganová by mu uměly osvěžit paměť všechny ten pohled dobře znaly – tu napjatou směsici vyčerpání a naděje, ten tvrdý kontrast ponuré úzkosti s téměř dětinskou vírou. Po celá léta byl právě tento pohled i v nejnevinnějších situacích součástí výrazu dr. Larche. A poslední dobou sestry Angela a Edna i paní Groganová začínaly takový pohled nacházet i ve výrazech svých tváří.

„Nač vlastně čekáme?“ zeptala se jednou ráno sestra Edna sestry Angely. Něco viselo ve vzduchu, cosi jako nevyhnutelná změna. Pověstný dotazník dvojice Goodhallová Gingrich ty dobré ženy pohoršil – věděly, že se určitě dotkl i dr. Larche. Avšak Larche zřejmě nezvykle potěšilo hodnocení bývalého Snowyho Meadowse. Výbor si Snowyho odpovědí považoval natolik, že je zaslal dr. Larchovi k nahlédnutí.

Na otázku, zda byl pod „odpovídajícím dohledem“, Snowy odpověděl, že dr. Larch a sestřičky ho nikdy nespustili z očí. Ohledně „adekvátní“ lékařské péče Snowy Meadows členům výboru poradil, aby „se zeptali Fuzzyho Stona“. Podle Snowyho mínění dr. Larch pro Fuzzyho dýchal. „Nikdy v životě jste neslyšeli strašnější plíce,“ tvrdil Snowy Meadows. „Ale starý Larch toho kluka prostě připojil na aparát, který mu zachránil život.“ A co se týkalo otázky, zda výběru jeho nové rodiny byla věnována „odpovídající pozornost“, Snowy Meadows zdůraznil, že na tyhle choulostivé odhady byl dr. Larch vyložený génius. „Jak mohl vědět, že bezvadně zapadnu zrovna do nábytkářské rodiny? Ale to vám povídám, věděl to,“ napsal výboru Snowy Meadows (nyní Robert March). „Víte, soukromé vlastnictví, svět soukromého majetku – to není svět pro každého. Ale dovolte, abych vás ujistil,“ psal Snowy Meadows, „že pro sirotka se nábytek může stát celým světem.“

„Některá z vás toho kluka určitě upustila rovnou na hlavu,“ tvrdil sestrám Angele a Edně dr. Larch, ale bylo vidět, že ho Snowyho odpovědi těší.

Ovšem v zájmu spravedlnosti výbor Larchovi zaslal i poněkud méně radostné odpovědi Curlyho Daye. Roy Rinfret z Boothbay byl zjevně namíchnutý. „Na adopci do rodiny drogisty mě nikdo nepřipravil o nic víc, než na ustřihnutí pupeční šňůry!“ vztekal se Roy „Curly“ Rinfret. „Nejkrásnější pár na světě si odvedl kluka, co vůbec adoptovat nepotřeboval a ani to nechtěl – zato mě hodili na krk drogistům!“ stěžoval si Curly. „Myslíte, že je to řádný dohled, když děcka šlapou po mrtvolách?“ tázal se výboru Curly Day. „Jen si to představte: v jediném dni jsem našel v trávě mrtvolu chlapa, absolutně skvělý pár adoptoval někoho jiného, dr. Larch mi namluvil, že sirotčinec není obchod s domácími mazlíčky a krátce potom si mě dva drogisti najali na práci v kšeftu – zadarmo. A tomu říkáte adopce!“

„Ten nevděčný usmrkanec!“ zlobila se sestra Angela.

„Curly Dayi, že se nestydíš!“ oslovila sestra Edna lhostejný prostor kolem sebe.

„Kdyby se tu ten kluk ukázal,“ rozhořčila se sestra Angela, „přehnula bych ho přes koleno, to si pište!“

Ale proč ten dotazník nevyplnil náš Homer Wells? přemítaly sestřičky.

Když už je řeč o „nevděčnících“… pomyslel si dr. Larch, ale držel jazyk za zuby.

Ne tak sestra Angela. Napsala přímo Homeru Wellsovi, což by dr. Larche popudilo, kdyby o tom věděl. Sestra Angela šla přímo k věci. „Ten dotazník – to je to nejmenší, co můžeš udělat,“ napsala Homerovi. „Všem nám prospěje trocha podpory. I když si právě teď užíváš jako nikdy předtím (jak se domnívám), neopovažuj se zapomínat na to, jak být užitečný – a na to, kam patříš. Kdybys náhodou potkal nějaké mladé lékaře či sestry, kteří by se hodili pro práci u nás, snad chápeš, že bys nám měl o nich povědět – a jim o nás. Nikdo z nás nemládne, jak víš.“

„Drahý Homere (napsal dr. Larch na druhý den ve svém dopise), jak jsem si všiml, dozorčí výbor rozeslal několika bývalým obyvatelům St. Cloud’s jistý směšný dotazník. Odpověz na ty otázky, jak uznáš za vhodné, ale prosím tě, abys na ně odpověděl. Musíš počítat i s další, nepříjemnější korespondencí s nimi. Musel jsem je upřímně zpravit o zdravotním stavu všech sirotků. Ovšem, nepokládal jsem za nezbytné jim vykládat o tom, jak jsem ztratil Fuzzyho v důsledku poruchy dýchacího ústrojí – jak by takové přiznání Fuzzymu pomohlo? Ale pověděl jsem jim o tvém srdci. Zdálo se mi, že až tu jednou nebudu, měl by o tom někdo vědět. Omlouvám se za to, že jsem ti o tvé vadě neřekl. Píši ti o tom nyní, protože jsem tu věc znovu uvážil a nepřeji si, aby ses o svém srdci dozvěděl od někoho jiného než ode mě. Ale HLAVNĚ ŽÁDNOU PANIKU! Vlastně se nejedná ani o opravdovou srdeční vadu, je to jen velice mírné poškození. Jako malý kluk jsi míval poměrně zřetelný šelest na srdci, ale v době, kdy jsem tě naposledy prohlížel – ve spánku, nemůžeš si to pamatovat –, už se téměř úplně vytratil. A tak jsem to opět odložil a raději jsem se před tebou o tvém srdci nezmiňoval, abych ti nepůsobil zbytečné starosti. (To by mohlo tvůj stav jenom zhoršit.) Máš (či spíše měl jsi) stenózu půlkruhové chlopně. NIČEHO SE NEBOJ, PROSÍM! Nic to není, tedy, skoro nic. Jestli tě zajímají podrobnosti, můžu je dodat. Prozatím jsem jenom nechtěl, aby tě zbytečně poplašila nějaká pitomost, kterou by ti mohli napsat ti hlupáci z dozorčího výboru. Až na to, že se musíš vyhýbat přílišným stresům a nadměrnému vyčerpání, tě ubezpečuji, že můžeš vést docela normální život.“

Normální život? říkal si Homer Wells. Jsem Beduín se srdeční vadou a dr. Larch mi tvrdí, že můžu vést normální život? Jsem zamilovaný do dívky svého nejlepšího – a jediného – přítele není tohle podle dr. Larche „přílišný stres“? A co jiného mi přinesla Melony než „nadměrné vyčerpání“?

Kdykoliv Homer pomyslel na Melony (což nebývalo často), zastesklo se mu po ní; vždycky se pak sám na sebe hněval. Proč by se mi po ní mělo stýskat? nechápal. Snažil se nevzpomínat na život v St. Cloud’s; čím déle byl pryč, tím podivnější mu tamní život připadal – ale když na něj zavzpomínal, také se mu po něm stýskalo. A po sestrách Angele a Edně, po paní Groganové a doktoru Larchovi – stýskalo se mu po všech. Kvůli tomu se také na sebe hněval; v srdci totiž necítil ani sebemenší záchvěv, jenž by naznačoval, že by si přál pokračovat v životě v St. Cloud’s.

Líbil se mu život v Ocean View. Toužil po Candy a po životě s ní. Když se vrátila do Camdenu, snažil se na ni nemyslet, a protože ani na Wallyho nemohl pomyslet, aniž by si vzpomněl na Candy, ulevilo se mu, když Wally odjel zase do Orona – i když mu celý ten podzim Wally moc scházel.

„Je-li sirotek v depresi,“ napsal Wilbur Larch, „mívá sklon ke lhaní. Lež je přeci jen aktivní počin, člověk se musí mít na pozoru, protože nese odpovědnost za všechno, co se v důsledku jeho lži stane. Musí být ve střehu, když lže, a setrvat v něm, aby se jeho lež neprozradila. Sirotci nejsou pány svých osudů a těžko vám uvěří, když je budete přesvědčovat, že o svých životech nerozhodují ani jiní lidé. Jakmile vyslovíte lež, máte pocit, že jste se stali pány svého osudu. Lhaní je pro sirotky velmi svůdnou cestou. Já to vím,“ psal dr. Larch. „Vím to, protože i já občas lžu. Lžu hrozně rád. Když lžete, máte pocit, že jste podfoukli osud – ten svůj i všech ostatních lidí.“

A tak Homer Wells odpověděl na dotazník. Sepsal ódu opěvující St. Cloud’s.

Zmínil se o „restaurování“ opuštěných budov v St. Cloud’s jako o jednom z mnoha pokusů, jak „zapojit každodenní život sirotčince do života okolní komunity“. Zalhal také sestře Angele, ale to byla jen drobná lež – taková, jejímž účelem je zajistit, aby se ten druhý cítil lépe. Napsal jí, že původní dotazník ztratil – a to je také jediný důvod, proč ho ještě neodeslal zpět. Snad by mu dozorčí výbor mohl laskavě zaslat náhradní? (Jakmile od výboru dostane druhý dotazník, bude vědět, že je čas odeslat ten první, který tak lopotně vyplnil – aby se zdálo, že to všechno napsal úplně spontánně, bez dlouhého rozmýšlení.)

Dr. Larchovi odepsal s předstíraným klidem. Uvítal by, kdyby se o té stenóze půlkruhové chlopně mohl dozvědět něco bližšího. Nemyslí si například dr. Larch, že by měl Homer chodit každý měsíc na lékařskou prohlídku? (To si dr. Larch pochopitelně nemyslel.) A existují nějaké příznaky, které by Homer sám mohl pozorovat; mohl by například nějak zjistit, kdyby se ten šelest obnovil? (Hlavně se uklidni, poradil mu dr. Larch to je to nejdůležitější. Zůstat v klidu.)

Ve snaze zůstat v klidu Homer připíchl přebytečný dotazník – který nevyplnil – na stěnu Wallyho pokoje, hned vedle vypínače. Otázky týkající se každodenního života v St. Cloud’s se tak ocitly v pozici ignorované autority, podobně jako soupis pravidel, každoročně vyvěšovaný v moštárně. Při každém příchodu a odchodu měl Homer na očích otázky, které zodpověděl s tak vynalézavou prolhaností. Například kdykoliv vstoupil do Wallyho pokoje nebo z něj odcházel, pokaždé se s velkým potěšením zamýšlel nad možnostmi „zlepšení metod a postupů“ v St. Cloud’s.

Za nocí nyní Homerova nespavost nabírala nové rysy; na počátku prosince zimní větve očesaných jabloní tloukly ve větru jedna o druhou a vydávaly suché, klapavé zvuky. Homer Wells ležel v posteli se založenýma rukama, jež se ostře rýsovaly v měsíčním světle, bělavém jako slonová kost, a přemítal o tom, že se stromy možná snaží setřást s větví sníh ještě dřív, než napadl.

Možná stromy poznaly, že se blíží válka, ale Olive Worthingtonová na to nemyslela. Naslouchala chrastivému zvuku ve větvích stromů v sadech už mnoho let; věděla, jak jsou větve v zimě nejdřív holé, potom ozdobené sněhovou krajkou a pak zase holé. Větry vanoucí přes pobřeží křehkými stromy v sadech otřásaly tak divoce, že srážející se větve připomínaly ztuhlé vojáky v nejrůznějších šermířských pózách, máchající šavlemi ale tohle všechno už Olive poslouchala tolik sezón a na válku při tom vůbec nepomyslela. Pokud jí snad tentokrát v prosinci stromy připadaly zvlášť obnažené, přičítala to skutečnosti, že ji čeká první zima bez Seniora.

„Dospělí se nesnaží v povědomých věcech pátrat po znameních,“ napsal dr. Wilbur Larch v Stručné historii města St. Cloud’s, „zatímco sirotek vidí znamení ve všem.“

Homer Wells u Wallyho okna zkoumal kostry stromů v sadech a pátral po budoucnosti – hlavně po své vlastní, ale i po Candině a Wallyho budoucnosti. Také budoucnost dr. Larche se určitě nacházela tam venku, v zimním větvoví – dokonce i Melonina budoucnost tam byla. A jaká budoucnost asi čeká boží dílo? dumal Homer Wells.

V St. Cloud’s se blížící se válka neohlásila žádnými znameními; všechno známé i neznámé se zde podřizovalo rituálům a zvyklostem. Těhotenství zde končilo, ať už porodem nebo potratem, sirotek byl adoptován, anebo čekal na adopci. Při suchém, studeném počasí všichni v St. Cloud’s pocítili v očích, nosech i hrdlech dráždivou přítomnost pilin; jenom nakrátko, vždycky po tom, co napadl čerstvý sníh, se piliny ze vzduchu vytratily. Když nastalo tání, sníh se rozpustil a zvlhlé piliny páchly jako omoklá kožešina. V mrazech se piliny objevily – opět suché, neznámo jak – na starém sněhu. A zase všechny pálily oči, teklo jim z nosů a odkašlat si tak, aby se hrdlo opravdu vyčistilo, zkrátka nebylo možné.

„Buďme šťastni za Smokyho Fieldse,“ vyhlásil dr. Larch na chlapeckém oddělení. „Smoky Fields našel svoji rodinu. Dobrou noc, Smoky.“

„Dob’ou noc, Fmouky!“ opakoval David Copperfield.

„‚Brounoc!“ zavzlykal malý Steerforth.

Dobrou noc, ty malý nedojedo, pomyslela si sestra Angela. Ti, co si ho odvedli, se brzy naučí zamykat lednici.

V prosincovém jitru pozorovala Mary Agnes Corková u okna, kde kdysi před Meloninýma očima defiloval svět, a ona ho někdy komentovala a jindy nechávala míjet bez poznámek, ženy stoupající po cestě od nádraží. Tyhle nevypadají, jako by byly v tom, pomyslela si Mary Agnes.

Na pustém kopci, kde si kdysi Wally Worthington vysnil celý sad, za sebou malý Copperfield v čerstvém mokrém sněhu vláčel krabici. Původně v ní bylo uloženo čtyři sta sterilních vložek; Copperfield to věděl, protože sám tu krabici vybaloval a na úpatí kopce do ní usadil malého Steerforthe. Blízko vrcholu si začal uvědomovat, že udělal chybu. Nejen že táhnout Steerforthe do kopce bylo obtížné, ale v důsledku jeho váhy – a také vlhkosti sněhu – se celé dno krabice rozmáčelo. Copperfield teď nevěděl, jestli tyhle jeho sáňky pojedou – a jestli se mu ten krám vůbec podaří vytáhnout až nahoru.

„Dobrou noc, Smoky,“ prozpěvoval si Steerforth.

„Fklapni, k’eténe,“ okřikl ho David Copperfield.

Dr. Larch byl velmi unavený. Odpočíval v lékárně. V šedém zimním světle zešedly i bílé stěny a Larch si na chvíli nebyl jist, jaká je vlastně denní doba – a jaké roční období. Od téhle chvíle, umiňoval si, musí mít všechno, co podniknu, nějaký důvod. Ani jediný pohyb nesmí být zbytečný.

V duchu se mu před očima zjevilo poševní zrcátko nastavené přesně v tom správném úhlu, umožňujícím pohled na cervix. Na čí cervix? Nevěděl. V éterovém omámení palcem a ukazováčkem utáhl šroubek držící čelisti zrcátka ve správném nastavení a spatřil, jak mu v chlupech na zápěstí uvízl chomáček překvapivě světlého pubického ochlupení. Ty chloupky byly tak světlé, že si jich na své bledé pokožce málem ani nevšiml. Zatřásl zápěstím, ale chomáček byl tak lehký, že se jen tak vznášel ve vzduchu. V mdlobném éterovém snu po něm máchl levou rukou, ale minul ho. Ach ano – její cervix, vzpomněl si Wilbur Larch. Jakpak se jen jmenovala?

„Měla takové dětské jméno,“ pronesl Larch nahlas. „Candy!“ upamatoval se. Potom se zasmál. Sestra Edna, která právě šla kolem lékárny, zatajila dech a poslouchala, jak se směje. Ale i když se nenadechla, její staré oči začaly od výparů slzet. Tohle a piliny. A sirotci – někteří z nich ji také někdy doháněli k slzám.

Otevřela vstupní dveře, aby do chodby vpustila trochu čerstvého vzduchu. Po stráni, kam se dívala, se nejistě posouvala kartónová krabice; věděla, že v ní původně byly vložky, ale netušila, co v ní je teď. Muselo to být něco těžkého, protože krabice klouzala neohrabaně a nepravidelně. Místy nabrala rychlost a sjížděla skoro hladce, ale pokaždé ji nějaký ten kámen nebo kus holé země pod kašovitým sněhem strhl z původního směru a zpomalil. První tělíčko, jež z krabice vypadlo a začalo se kutálet se stráně dolů, patřilo Steerforthovi poznala jeho příliš velké palčáky a lyžařskou čepici, která mu pořád padala do očí. Chvíli se kutálel dolů skoro stejně rychle jako karton, až ho nakonec zastavil větší kus holé, umrzlé hlíny. Sestra Edna se dívala, jak šplhá zpátky do stráně pro jednu ztracenou rukavici.

Druhé, větší tělo, jež vylétlo ven – to byl docela určitě David Copperfield. Koulel se dolů s velkým nasáklým kusem kartonu v obou rukách. Karton se v letu zřejmě rozpadl.

„Ku’va,“ křičel Copperfield. Sestru Ednu napadlo, že při tom šišlání ty jeho sprosťárny aspoň neznějí tak hrozně.

„Zavřete ty dveře,“ zavolal z chodby za sestrou Ednou dr. Larch.

„Jenom jsem chtěla trochu vyvětrat,“ odsekla pichlavě sestra Edna.

„Na to bych nepřišel,“ opáčil Wilbur Larch. „Já měl dojem, že chcete zmrazit všechny nenarozené děti.“

Třeba se to taky jednou bude dělat, pomyslela si sestra Edna – i když bůhví, co všechno se asi jednou bude dělat.

I v prosinci po hladině bazénu ještě stále plula Seniorova nafukovací matrace; vítr ji honil z jednoho konce na druhý, občas rozbila křehké ledové třásně, které se znovu a znovu vytvářely u okrajů. Olive s Homerem třetinu vody vypustili, aby zbylo dost místa na dešťovou vodu i na tající sníh.

Studená Seniorova matrace jen částečně splaskla kvůli poklesu teploty a proháněla se po bazénu jako kůň bez sedla, vždycky tam, kam ji vítr zahnal. Olive se na ni denně dívala z okna kuchyně a Homer čekal, kdy ho požádá, aby ji vyhodil.

Jednou o víkendu přijela z Camdenu Candy a tím pádem zesílil i Homerův zmatek ohledně toho, co si s ní má počít. Pátek byl nepříjemný, nerozhodný den. Ráno šel na hodinu biologie a doufal, že se mu podaří přesvědčit pana Hooda, aby mu buď přidělil jeho vlastního králíka na pitvání, anebo mu na laboratorní práce našel jiného partnera než Buckyho. Buckymu se vždycky podařilo králičí vnitřnosti nějak pochroumat a navíc Homera vytáčel svou uhozenou křupanskou fixací na všechno, co nějak souviselo s rozmnožovacím ústrojím. Posledně se Bucky chytil toho, že vačnatci mají dvojí vagínu.

„Kundí dvojčata! Věřil bys tomu?“ dorážel Bucky na Homera.

„Jasně,“ přikývl Homer.

„A to je všecko, co řekneš?“ užasl Bucky. „Copak to nechápeš? Kdybys byl křeček, moh bys šoustat samici dohromady s kámošem!“

„A proč bych to dělal?“ zeptal se Homer.

„Dvě frndy!“ zvolal nadšeně Bucky. „Ty nemáš žádnou představivost.“

„Pochybuju, že by se o to, cos říkal, křečci zajímali,“ mínil Homer Wells.

„Tak to právě myslím, ty troubo,“ nedal se odradit Bucky. „Taková škoda – dát dvě kundy zrovna křečkům! Viděls někdy, jak lítaj v těch malejch kolečkách? Div se nezblázněj! Ty bys nebláznil, kdybys věděl, že holka tvých snů má dvě díry, a přitom o tebe nemá zájem?“

„Holka mých snů,“ odfrkl Homer Wells.

Podle jeho mínění bylo dost bláznivé už to, že dívku jeho snů milují dva muži.

A tak vyrazil na biologii dřív než jindy, aby si vyžádal samostatného králíka nebo náhradního partnera za maniaka Buckyho.

Když přišel do učebny, probíhala právě hodina zeměpisu a po odchodu žáků Homer zjistil, že na tabuli zůstaly rozvinuté velké mapy světa. „Můžu se na chvíli podívat na mapy, než začne moje hodina?“ otázal se Homer učitele zeměpisu. „Potom vám je sbalím.“

A tak zůstal o samotě a poprvé si mohl prohlédnout, jak vlastně vypadá svět – byl tu opravdu celý, i když nerealisticky rozplácnutý na tabuli. Po chvíli objevil stát Maine a zjistil, že je maličký. Později našel Jižní Karolínu; na Jižní Karolínu se dlouze zahleděl, jako by čekal, že se mu na mapě zjeví přesné místo pobytu pana Rose a ostatních potulných česáčů. Slýchal spoustu řečí o Německu, které se našlo snáz než stát Maine. Překvapily ho rozměry Anglie; Charles Dickens v něm vzbudil dojem, že musí být mnohem větší.

A oceán, který vypadal tak nekonečně rozlehlý, když se na něj člověk díval z přístaviště Raye Kendalla – nu, oceány celého světa byly ještě rozlehlejší, než si kdy dokázal představit. Avšak městečko St. Cloud’s, jež v Homerově životě zabíralo tak obrovské místo, se na mapě státu Maine nedalo najít. Zkusil se po něm podívat zeměpisářovou lupou, když tu si uvědomil, že v lavicích za ním už sedí celá třída, která přišla na biologii. Pan Hood si ho podivně prohlížel.

„Hledáš svého králíka, Homere?“ otázal se pan Hood. Třídě se ten vtip ohromně líbil a Homer pochopil, že alespoň pro dnešek propásl šanci zbavit se Buckyho.

„Podívej se na to takhle,“ pošeptal mu Bucky ke konci vyučování. „Kdyby Debra Pettigrewová měla dvě díry, třeba by tě do jedný pustila. Už chápeš, jak by to bylo výhodný?“

Naneštěstí měl Homer dvojité vagíny plnou hlavu i večer, na páteční schůzce s Debrou Pettigrewovou. V Bathu dávali film s Fredem Astairem, ale jen cesta tam zabrala plnou hodinu jízdy autem, a co Homeru Wellsovi záleželo na nějakém tancování? Několikrát již odmítl Debřino pozvání, aby s ní chodil do tanečních. A venku bylo už příliš chladno, než aby si jenom tak vyjeli na pláž a zaparkovali tam. Olive velkoryse Homerovi dovolovala používat dodávku. Již zanedlouho však měl být benzin pouze na příděl všechno to zbytečné pojíždění sem a tam mělo – k Homerově spokojenosti – skončit.

Zavezl Debru Pettigrewovou do lunaparku v Cape Kenneth. V měsíčním světle vypadalo opuštěné, neosvětlené ruské kolo jako lešení nachystané pro start první rakety, anebo jako kostra jakéhosi živočicha z období dinosaurů. Homer se Debře pokusil vyprávět, jaký kousek tu pan Rose předvedl s nožem, jenže ona byla duchem na představení s Fredem Astairem, a tak se rozhodl raději si ušetřit tu pěknou historku na jindy, když je tak nabručená. Zajeli do kina drive-in v Cape Kenneth, které bylo na zimu zavřené. Vypadali jako poutníci po místech, kde nějací jiní lidé prožili svůj románek – ale ne v uplynulém létě, spíš v některé z minulých generací.

„Nechápu, co pořád máš proti tancování,“ zlobila se Debra.

„Já taky ne,“ připustil Homer.

Bylo ještě brzy, když Debru odvezl do jejího zimního domova v Kenneth Corners; byli zde tíž zuřiví psi jako v létě, jenom měli hustší kožichy a na mordách se jim srážel mrznoucí dech. V minulosti si Debra s Homerem občas povídali o možnosti použít letní domek u Sladkovodního jezera k uspořádání nějakého večírku; nedá se tam sice topit a nesměli by rozsvěcet, aby někdo nezavolal policii, že jsou tam zloději. Ale i navzdory takovému nepohodlí by to určitě bylo vzrůšo, být tam jen tak, bez dozoru. Pročpak? divil se v duchu Homer. Věděl, že ani tak by Debru Pettigrewovou nedostal – dokonce i kdyby měla dvě vagíny. Nyní, po nudném pátečním večeru, který spolu právě strávili, ve chvíli, kdy okénko na straně řidiče opět zamlžil psí dech, o žádném lákavém večírku nehovořili.

„Tak co budeme dělat zítra večer?“ povzdechla si Debra.

Homer pozoroval psa chňapajícího po bočním zrcátku.

„No, já se zajdu podívat na Candy – přijela domů z Camdenu,“ prohlásil Homer. „Na podzim jsem ji o víkendu neviděl ani jednou a Wally mě prosil, abych na ni dohlídl.“

„To za ní půjdeš bez Wallyho?“ zeptala se Debra.

„Jasně,“ přisvědčil Homer. Dodávka měla tak krátký a tupý čumák, že psi doskakovali přímo na přední sklo, aniž by se museli škrábat na kapotu. Velké tlapy odhodily od skla jeden ze stěračů. Ozvalo se zapraskání a zdálo se, že se stěrač ohnul. Teď už nebude přiléhat k povrchu okna.

„Ty s ní teda budeš sám,“ řekla Debra.

„Nebo s jejím tátou,“ mínil Homer.

„To určitě.“ Debra Pettigrewová vystoupila z vozu a nechala dveře pootevřené trochu příliš dlouho. Do dveří vrazil hafan se zašpičatělou hlavou jako dobrman. Pronikl do auta polovinou těla, těžkou hrudí spočinul na sedadle pro spolujezdce a omrzlou tlamou oslintával kryt u řadicí páky. Debra ho popadla za ucho, škubla a vytáhla kňučící psisko z dodávky.

„Tak ahoj,“ řekl mírně Homer Wells – ale až když se dveře s prásknutím zavřely a on otřel z rukojeti řadicí páky zmrazky psích slin.

Ke Kendallovu krámku s humry zajel dvakrát, ale neuviděl tam nic, z čeho by se dalo poznat, jestli je Candy doma. O víkendech vždycky jezdívala domů vlakem a Ray ji pak v neděli odvezl zpátky. Zavolám jí zítra, v sobotu, rozhodl se Homer.

Když Candy projevila přání zhlédnout film s Fredem Astairem, Homer neměl námitek. „Vždycky jsem si přál ho vidět,“ tvrdil. Koneckonců, do Bathu to je jenom necelá hodinka.

Z mostu přes řeku Kennebec spatřili několik velkých lodí na vodě a pár dalších v suchém doku. Bathské loděnice se táhly daleko po pobřeží – rozléhalo se odtud rytmické bušení kladiv a jiné kovové zvuky, dokonce i v sobotu. Přijeli dlouho před začátkem představení. Chtěli vyhledat italskou restauraci, o které jim pověděl Ray – pokud ještě vůbec existovala. Ray už v Bathu nebyl kolik let.

V roce 194– se zdálo, zejména cizím příchozím, že celému městu dominují loděnice a hlavně lodě, převyšující budovy loděnic. A také most spojující břehy řeky Kennebec. Bath byl městem dělníků, jak Melony brzy zjistila.

Našla si práci v loděnici a začala své zimní zaměstnání u montážní linky, kde pracovala s jinými ženami – a občas i s muži, invalidy – ve druhém patře továrny, která se specializovala na výrobu pohyblivých součástí. Pohyblivou součástkou, jejíž výrobě měla Melony věnovat svou energii v prvním měsíci svého působení, byla šestiboká rozeta připomínající podélně rozpůlenou šunku; o umístění linky, na níž se vyráběla druhá půlka šunky, neměla Melony ani tušení. Rozeta k ní dojela po pásu a zastavila se přesně na pětačtyřicet sekund, načež pokračovala dál a na její místo přijela jiná. Střed rozety byl plný vazelíny; mohli jste do ní strčit prst až po druhý článek. Její práce spočívala v tom, že musela do středu vložit šest kuličkových ložisek. Každé z nich bylo třeba vtlačit do vazelíny, dokud jste neucítili, že narazilo na dno; všech šest muselo dokonale sedět. Šlo o to umastit si při tom jenom jednu ruku; čistou rukou se snáz manipulovalo s čistými ložisky, jež byla velká jako kuličky na hraní. Kromě toho měl člověk také povinnost zkontrolovat, zda jsou všechna ložiska bezchybná – dokonale kulatá, hladká, bez nějakých zubů či ježatých kovových výstupků. Zhruba jedno ze sta ložisek mívalo nějakou závadu; na konci směny jste museli vadná ložiska odevzdat. Když někdo celý den žádné chybné ložisko nenašel, předák ho obvinil, že je nepřehlížel dost důkladně.

U práce se dalo sedět nebo stát. Melony zkusila obojí a během dne obě pozice střídala. Pás byl příliš vysoko, než aby se u něj dalo pohodlně sedět, ale zase moc nízko na to, aby si člověk ve stoje nějak polepšil. Když jste u práce stáli, bolela vás záda, a když jste seděli, bolela vás jiná část zad. Nejen že Melony nevěděla, kde se vyrábí druhá polovina rozety, netušila ani, k čemu ta rozeta slouží. A ještě ke všemu ji to vůbec nezajímalo.

Po dvou týdnech už pracovní rutinu dokonale zvládla: potřebovala dvacet šest až dvacet osm vteřin na umístění ložisek a nanejvýš deset vteřin na to, aby si vybrala dalších šest bezvadných kusů. Naučila se mít vždycky hromádku ložisek v klíně (když při práci seděla) nebo v popelníku (ona ovšem nekouřila), když stála. Tak měla vždycky další ložiska po ruce pro případ, že by jí nějaké upadlo. Mezi dvěma rozetami měla dvanácti až čtrnáctivteřinovou přestávku; během té doby se mohla podívat na svého souseda vlevo nebo vpravo, zavřít oči a napočítat do tří, někdy i do pěti. Všimla si, že se na lince používá dvou rozličných pracovních postupů. Někteří si vybrali šest dobrých ložisek okamžitě poté, co skončili s předchozí rozetou; ti ostatní nejdřív počkali, až jim přijede další rozeta. Podle Melony měl každý z postupů nějaké mouchy.

Melonina sousedka to vyjádřila těmito slovy: „Někdo hned vybírá, jinej si radši počká.“

„Já nedělám to, ani to – nebo dělám obojí,“ řekla Melony.

„Víš, holka zlatá, možná bys to měla jednodušší, kdyby ses pro něco rozhodla,“ odtušila sousedka. Jmenovala se Doris. Měla tři děti a z jedné strany vypadala docela hezky, ale druhou polovinu obličeje jí hyzdilo mateřské znamínko, z kterého jí rostly vousy. V oněch dvanácti či čtrnácti vteřinách, které jí vybývaly mezi jednotlivými rozetami, Doris kouřila.

Meloniným sousedem z druhé strany byl postarší muž na invalidním vozíku. Měl potíž s tím, že nedokázal sebrat ložiska, která upustil; někdy mu zapadla pod přikrývku, kterou měl přikrytá kolena, jindy se dostala do mechaniky vozíku a hlasitě chrastila, když se o přestávce vydal na kávu nebo na oběd. Jmenoval se Walter.

Třikrát, čtyřikrát denně Walter zahulákal: „Zkurvený ložiska!“

Občas, když někdo onemocněl, se posádka montážní linky musela přeskupit a Melony se vymanila ze své izolace mezi Walterem a Doris. Někdy sedávala vedle Troye, který byl slepý. Kvalitu ložisek kontroloval jen hmatem a pak je jemnými pohyby vtlačoval do vazelíny, kterou nikdy neviděl. Byl o něco starší než Melony on ovšem odjakživa pracoval v loděnicích. Oslepl po nehodě při sváření a loděnice mu musely zajistit místo na celý život.

„Aspoň mám něco jistýho,“ opakoval třikrát i čtyřikrát za den.

Někdy se Melony ocitla vedle dívky asi ve svém věku, drobné divošky jménem Lorna.

„Jsou i horší práce,“ pravila jednou Lorna.

„Třeba jaký?“ chtěla vědět Melony.

„Hulit péra buldokům,“ nadhodila Lorna.

„No já nevím,“ řekla Melony. „Myslím, že každej buldok je jinej“.

„Jak je teda možný, že chlapi jsou všichni stejný?“ divila se Lorna. Melony se Lorna zalíbila.

Lorna se v sedmnácti letech provdala – „za staršího chlápka“, dodávala – ale nevyšlo to. Pracoval jako automechanik a bylo mu „asi dvacet jedna“, vykládala Lorna. „Vzal si mě jen proto, že jsem byla první ženská, s kterou spal,“ vysvětlila Melony.

Melony Lorně vyprávěla, že jí jejího přítele odloudila „bohatá holka, co se mezi nás nacpala“. Lorna uznávala, že to je „vždycky nejhorší“.

„Jenže já si myslím, že jsou jen dvě možnosti,“ tvrdila Melony. „Buď ji ještě nepřefiknul, protože mu nedala, takže mu už je určitě jasný, oč přišel. Anebo mu dala – a v tom případě je mu taky jasný, oč přišel.“

„Cha! To je teda fakt,“ souhlasila Lorna. Zdálo se, že se jí Melony také zamlouvá.

„Mám pár kamarádů,“ svěřovala se Lorna Melony. „Chodíme na pizzu nebo do kina a tak.“ Melony přikývla; ona nic takového nepodnikala. Lorna byla tak hubená, jako byla Melony tlustá. Vystavovala na odiv kosti a Melony zase samé maso. Lorna měla bledou pleť a světlé vlasy, zatímco Melony byla snědá a tmavovlasá. Lorna vypadala křehce, nezdravě a hodně kašlala, zatímco Melony se na pohled zdála být téměř tak silná, jak doopravdy byla, a plíce měla jako motory. Obě ženy však měly pocit, že patří k sobě.

Jejich žádost, aby směly u montážní linky sedět vedle sebe, byla zamítnuta. Přátelské vztahy – zejména pak nějaké povídání u linky – se považovaly za kontraproduktivní. A tak Melony mohla pracovat vedle Lorny jenom ve dnech, kdy někdo onemocněl a parta se musela přeskupit. Musela tedy i nadále snášet uhozená Dorisina kázání a padající ložiska Waltera Vozejčkáře, jak mu všichni říkali. Avšak nucené odloučení od Lorny na montážní lince jenom posílilo Meloninu náklonnost k ní. Ta náklonnost byla vzájemná. V sobotu se společně přihlásily na práci přesčas a celé odpoledne pracovaly bok po boku.

Asi tak v době, kdy Candy a Homer Wells přejeli most na řece Kennebec a zamířili do centra Bathu, vhodila Lorna do výstřihu Meloniny pracovní košile jedno ložisko. To byl jejich způsob, jak upoutat kamarádčinu pozornost.

„Ve městě dávaj film s Fredem Astairem,“ prohodila Lorna a vyfoukla bublinu ze žvýkačky, až praskla. „Nechtěla bys ho vidět?“

Hlas paní Groganové sice postrádal vytříbenou srdečnost projevu dr. Larche, ale i tak udělala vše, co bylo v jejích silách, aby oznámení přednesené na oddělení děvčat vyvolalo žádoucí odezvu. „Buďme šťastné za Mary Agnes Corkovou,“ začala. Ze všech stran se ozvalo pofňukávání, ale paní Groganová pokračovala: „Mary Agnes Corková našla svoji rodinu. Dobrou noc, Mary Agnes!“

Bylo slyšet, jak některá z dívek tlumeně sténá do polštáře, a jako obvykle se ozvalo i pár srdceryvných vzlyků.

„Buďme šťastné za Mary Agnes Corkovou,“ opakovala naléhavě paní Groganová.

„Jdi do hajzlu,“ přilétlo ze tmy.

„Bolí mě, když říkáte takové věci,“ pohoršila se paní Groganová.

„Všechny nás to velice bolí. Dobrou noc, Mary Agnes!“ zvolala paní Groganová.

„Dobrou noc, Mary Agnes,“ opakovalo jedno z menších děvčátek.

„Dávej si bacha, Agnes!“ vyhrkl někdo plačtivě.

Ach bože, ano, pomyslela si paní Groganová, a po tvářích se jí koulely slzy. Ano, buď opatrná.

Larch paní Groganovou ujistil, že tato adoptivní rodina je pro odrostlé děvče jako je Mary Agnes zvlášť vhodná. Je to mladý pár, který se živí nákupem, prodejem a restaurováním starožitností mají příliš napilno se svým podnikáním, takže by se nemohli věnovat malému děcku, ale na druhou stranu mají dostatek energie, o niž se po večerech a o víkendech mohou podělit se starším dítětem. Ta mladá paní prý měla velmi blízký vztah ke své mladší sestře a má „moc ráda takové to holčičí povídání“, tvrdil dr. Larch. (Mladší sestra se údajně provdala za cizince a žije teď v zahraničí.)

Kromě toho měl Wilbur Larch jistou slabost pro město Bath. Odjakživa udržoval přátelskou korespondenci s patologem z nemocnice v Bathu; odtamtud přijela i stará dobrá Klára. A tak mu dokonale vyhovovalo, že Mary Agnes Corková odchází právě do Bathu.

Mary Agnes velmi přilnula ke svému jménu, a proto jí dovolili si je ponechat. Nejen Mary Agnes, ale i příjmení Corková. Koneckonců, oni se jmenovali Callahanovi. Cork a Callahan – to jde docela dobře dohromady, ne? Na vkus paní Groganové to byl snad až příliš moderní přístup, ale nebránila se pocitu potěšení z toho, že se jí podařilo vymyslet někomu jméno na celý život.

Ted a Paty Callahanovi si přáli, aby je Mary Agnes považovala za své přátele. Ze všeho nejdřív na důkaz přátelství vzali Mary Agnes na její první filmové představení. Oba byli robustně stavění a měli pocit, že jejich bydliště není od bathského biografu tak daleko, aby se tam nedalo dojít pěšky. Byla to dlouhá procházka a Ted s Patty cestou předváděli, jaké jsou základní rozdíly mezi foxtrotem a waltzem. Byl prosinec a na chodnících to klouzalo, ale Ted s Patty chtěli Mary Agnes trochu připravit na oslnivé výkony Freda Astaira.

Od Kennebeku foukal vlhký, ledový vítr a Mary Agnes rozbolela klíční kost. Když se pokusila napodobit taneční kreace Callahanových, cítila, jak se její staré zranění ozývá, na chvíli v něm zacukalo a pak postupně bolest otupěla. Chodník byl tak kluzký, že málem upadla – udržela rovnováhu, zachytila se nárazníku špinavé zelené dodávky. Patty jí oprášila kabát. V chabém osvětlení před kinem stáli lidé frontu na lístky. Na zasouvacích bočních dveřích dodávky rozeznala Mary Agnes monogram s jablkem – písmena W.W. a nápis OCEAN VIEW. Poprvé tenhle emblém spatřila na nějakém cadillaku – byla při tom jakási fronta, snad na jídlo nebo co pak se rozpomněla na tu krásnou dívku postávající vedle a na krásného mladíka, jenž rozdával jídlo. Jsou tady! Pomyslela si Mary Agnes. Ti hezcí lidé, co s nimi odjel Homer Wells. Možná je s nimi Homer i teď. Mary Agnes se začala rozhlížet.

Při hledání italské restaurace, kterou jim doporučil Ray, Homerovi a Candy nepřálo štěstí; našli dvě nebo tři italské restaurace, v nichž se podávala pizza, sendviče s mořskými plody a pivo, ale všude seděla spousta dělníků z loděnic, takže nenašli místo. Snědli kousek pizzy v dodávce a do kina dorazili předčasně.

Když Homer Wells u pokladny vytáhl peněženku, uvědomil si, že ji ještě nikdy nerozevíral pod širým nebem – a ještě k tomu v zimním větru. Obrátil se k větru zády, ale i tak mu bankovky v ruce povlávaly. Candy z druhé strany vytvořila z dlaní miskovitou zástěnu, jako kdyby ochraňovala plamínek před sfouknutím, a tak se stalo, že zachytila onen pečlivě opatrovaný chomáček svého vlastního pubického ochlupení, který s větrem vylétl z Homerovy peněženky a uvízl jí na manžetě kabátu. Chňapli po něm oba (Homer dokonce nechal peněženku upadnout na zem), ale Candy byla rychlejší. Pár těch jemných blonďatých chloupků možná odnesl vítr, ale Candy držela chomáček pevně a Homerovy ruce se okamžitě sevřely kolem jejích.

Poodešli od pokladny; pár lidí, stojících v krátké frontě, kolem nich prošlo do kina. Candy i nadále ten chomáč chlupů pevně svírala a Homer nechtěl pustit její ruku – nechtěl, aby ji otevřela a podívala se, co to vlastně je. Jenže to bylo zbytečné. Candy věděla, co drží v ruce; poznala to podle toho, jak se Homer tvářil, i podle samotných chloupků.

„Šla bych se projít,“ pošeptala mu.

„Jasně,“ souhlasil Homer Wells, ale její ruku nepustil. Odvrátili se od kina a kráčeli po svahu dolů, ke Kennebeku. Candy zůstala stát tváří k řece a opřela se o Homera Wellse.

„Třeba jsi sběratel,“ pronesla co nejtišeji, ale tak, aby ji i v hukotu řeky bylo slyšet. „Třeba sis dělal sbírku chloupků z pohlaví,“ řekla. „Určitě jsi k tomu měl příležitost.“

„Ne,“ odpověděl.

„Ale tohle je přece ochlupení,“ prohlásila a zavrtěla zaťatou pěstí, sevřenou v jeho ruce. „A je moje, že mám pravdu?“

„Jasně,“ přiznal Homer Wells.

„Jenom moje?“ chtěla vědět Candy. „Ty sis nechal jenom moje?“

„Jasně,“ opakoval Homer Wells.

„Proč?“ dotírala Candy. „Ale nelži.“

Ještě nikdy to neřekl: Jsem do tebe zamilovaný. A nebyl připraven na zápas, jejž bude muset podstoupit, než to vysloví. Nepochybně si ten dosud nepoznaný nápor na srdce mylně vyložil – spojoval si svíravý pocit v tom mohutném svalu ve hrudi s informacemi, které nedávno obdržel od dr. Larche. Byl jenom zamilovaný, ale myslel si, že ho sužuje stenóza půlkruhové chlopně. Pustil Candinu ruku a přitiskl si obě ruce na prsa. Věděl, jak se používají kleště na sternum, znal všechny pitevní postupy, ale ještě nikdy se mu nedýchalo tak obtížně.

Když se k němu Candy otočila a spatřila, jak se tváří, nemohla si pomoci. Rozevřela obě pěsti a popadla ho za ruce. Chomáč světlého ochlupení ulétl, prudký poryv větru ho odnesl do temnoty nad řekou.

„Tvoje srdce?“ zvolala Candy. „Ach, bože, nic neříkej, prosím, ani na to nemysli!“

„Moje srdce,“ opakoval. „Ty víš o mém srdci?“

„A ty o něm taky víš?“ zeptala se ona. „Nedělej si starosti!“ vykřikla naléhavě.

„Miluju tě,“ zachraptěl Homer, jako by to měla být jeho poslední slova.

„Ano, já vím – nemysli na to,“ žadonila Candy. „S ničím se netrap. Já tě taky miluju.“

„Vážně?“ vyhrkl.

„Ano, ano, a Wallyho taky,“ dodala. „Miluju tebe a miluju taky Wallyho – nedělej si s tím starosti, vůbec na to nemysli.“

„Jak ses dověděla o mém srdci?“ zeptal se Homer Wells.

„Všichni o něm víme,“ tvrdila Candy. „I Olive o něm ví a Wally taky.“

Tohle Homera Wellse přesvědčilo ještě důkladněji než neurčité informace, které si přečetl v dopise od dr. Larche cítil, jak se mu srdce opět nezvladatelně rozbušilo.

„Nemysli na svoje srdce, Homere!“ Candy ho pevně objala. „A netrap se kvůli mně ani kvůli Wallymu – vůbec se netrap.“

„A na co mám teda myslet?“ otázal se Homer Wells.

„Jen na dobré věci,“ prohlásila Candy. Podívala se mu do očí a najednou řekla: „Nemůžu uvěřit, že sis schovával moje chlupy!“ Jakmile však zjistila, že při těch slovech prudce svraštil čelo, dodala: „Ale to nevadí – chápu to, aspoň myslím. S tím se taky nemusíš trápit. Je to možná trochu zvláštní, ale určitě romantické.“

„Romantické,“ opakoval Homer Wells a objal dívku svých snů. Ale jen objal. Určitě není dovoleno – podle všech pravidel – se jí dotýkat nějak víc. A tak se pokoušel přijmout bolest v srdci jako jeden z běžných příznaků normálního života, jak by to označil dr. Larch. Tohle je normální život, přesvědčoval sám sebe; objímal Candy a kolem nich se snášela říční mlha a tma.

Nebyl to večer, kdy by člověk měl chuť jít na muzikál.

„Na to, jak Fred Astaire tancuje, se můžeme podívat jindy,“ rozhodla Candy filozoficky.

Touha po bezpečí známých míst je táhla do přístaviště Raye Kendalla – když jim bude venku zima, můžou se s Rayem napít čaje. Zamířili s dodávkou zpátky do Heart’s Havenu. Nikdo známý je neviděl přijet, ani odjíždět.

Na filmu s Fredem Astairem se Mary Agnes Corková přejedla pražené kukuřice; její noví pěstouni měli za to, že chudák holka je zkrátka příliš rozrušená první návštěvou biografu nevydržela sedět v klidu. Víc než tance na plátně pozorovala ostatní diváky; v mihotavém přítmí si prohlížela každičkou tvář. Pátrala po té hezké dívce a po tom pěkném mládenci – a možná i po Homeru Wellsovi. Byla tedy naprosto nepřipravená na to, že v davu objeví tvář jediné osoby, kterou ve svém nepříliš rozlehlém světě postrádala ze všech nejvíc; při pohledu na ten snědý obličej s těžkopádnými rysy jí v poraněné klíční kosti píchlo tak ostře, až jí krabice s popcornem vypadla z ruky.

Melony vyčnívala nad přidrzlou, drobnou Lornou, rozvalenou v křesle se sebejistou arogancí častého a všemu přivyklého filmového diváka, a tvářila se jako zakyslý filmový kritik, kterému nikdy nic není vhod, i když dnes byla v kině poprvé. Mary Agnes Corková i v šerém přísvitu promítačky bez nejmenších potíží poznala svoji dávnou tyranku, bývalou královnu, násilnickou vládkyni dívčího oddělení.

„Myslím, že toho popcornu už jsi měla dost, zlato,“ šeptla Pat Callahanová Mary Agnes, která se tvářila, jako by jí v krku uvázla celá krabice té pochoutky. Po celý zbytek večera, naplněného rozvernou zábavou, Mary Agnes nemohla odtrhnout oči od nejvýraznější postavy v obecenstvu; Mary Agnes Corková byla toho názoru, že Melony by s Fredem Astairem dokázala vymést celý parket a polámat mu ve štíhlém těle všechny kosti. Zmrzačila by ho při jediném valčíku.

„Zahlédla jsi snad nějakého známého, drahoušku?“ otázal se Mary Agnes Ted Callahan. A pomyslel si, že chudák holka se asi přecpala popcornem tak, až nemůže mluvit.

Ve foyer, ozářeném ohavně nasládlým neonem, Mary Agnes zamířila k Melony jako ve snu, jakoby spoutána starou vzpomínkou na násilnické Melonino panování.

„Ahoj,“ pozdravila.

„To mluvíš se mnou, holčičko?“ podivila se Lorna, ale Mary Agnes se usmívala jen na Melony.

„Ahoj, to jsem já!“ řekla Mary Agnes.

„Tak ses dostala ven?“ zeptala se Melony.

„Adoptovali mě!“ pochlubila se Mary Agnes Corková. Ted s Patty trochu nervózně postávali za ní; nechtěli se do ničeho plést, ale také ji nehodlali pustit příliš daleko z dohledu. „Tohle je Ted a Patty,“ představila je Mary Agnes. „A to je moje kamarádka Melony.“

Bylo vidět, že Melony moc nechápe, co mají znamenat ty napřažené pravice. Drobná, ordinérní Lorna zamrkala a jedno z očních víček jí ztuhlo, přilepené k pleťové masce.

„Tohle je moje přítelkyně Lorna,“ odpověděla váhavě Melony.

Všichni se pozdravili a zůstali stát v hloučku. Co může ta obludka chtít? uvažovala Melony.

A v tu chvíli se Mary Agnes zeptala: „Kde je Homer?“

„Cože?“ zavětřila Melony.

„Homer Wells,“ vykládala Mary Agnes. „On není s tebou?!

„Proč by měl?“

„Ty pěkný lidi v tom autě…,“ začala Mary Agnes.

„V jakým autě?“ chtěla vědět Melony.

„No, nebyl to ten samej auťák, ani nijak moc hezkej, ale měl na dveřích to jabko – na to jabko nikdy nezapomenu,“ zdůraznila Mary Agnes.

Melony ztěžka položila své velké ruce Mary Agnes na ramena; Mary Agnes cítila, jak ji ta tíha tiskne k podlaze. „O čem to mluvíš?“ zeptala se Melony.

„Viděla jsem starý auto, ale mělo na sobě to jabko,“ vykládala Mary Agnes. „Tak mě napadlo, že jsou v kině ty dva hezouni – a Homer taky. A když jsem zahlídla tebe, myslela jsem, že tu bude docela určitě.“

„Kdes viděla to auto?“ Meloniny silné palce pevně stiskly klíční kosti Mary Agnes. „Ukaž mi to auto!“

„Něco se stalo?“ zajímal se Ted Callahan.

„Starejte se o svý,“ odbyla ho Melony.

Ale dodávka už byla pryč. V lezavé zimě na chodníku pokrytém sněhovou břečkou Melony zírala na pustý obrubník a vyptávala se: „Určitě to bylo stejný jabko? Na tamtom byly dvě dvojitý W a nápis Ocean View.“

„To je ono,“ přikyvovala Mary Agnes. „Jenže to nebyl stejnej auťák, jenom stará dodávka, ale to jabko bych poznala všude. Takový věci se nezapomínaj.“

„Ale, sklapni,“ protáhla unaveně Melony. Stála na kraji chodníku s rukama v bok a roztahovala nozdry. Větřila jako pes pátrající v povětří po pachových stopách vetřelců, kteří pronikli na jeho území.

„Co má bejt?“ zajímala se Lorna. „Ten tvůj hošan se tu objevil s tou svojí bohatou frndou?“

Ted a Patty Callahanovi mysleli jen na to, aby Mary Agnes odvedli domů, ale Melony je na odchodu zadržela. Sáhla do postranní kapsy a vytáhla onen kostěný hřebínek, který kdysi Mary Agnes ukradla Candy a Melony si ho pak přivlastnila. Melony podala hřebínek Mary Agnes.

„Nech si ho,“ řekla. „Vem si ho, je tvůj.“

Mary Agnes hřebínek sevřela v dlani, jako by to byla medaile za statečnost, za hrdinský čin vykonaný na jediném kolbišti, které Melony uznávala.

„Doufám, že se ještě sejdem!“ zavolala Mary Agnes za Melony, která už odcházela pryč – nepolapitelný Homer Wells se mohl vyskytovat za nejbližším rohem.

„Jakou barvu měla ta dodávka?“ křikla Melony.

„Zelenou!“ odpověděla Mary Agnes. „Doufám, že se sejdem!“ opakovala.

„Slyšeli jste někdy o nějakým Ocean View?“ zahalekala Melony na Callahanovy. Ale oni o něm neslyšeli. Co znamenají jablka pro starožitníky?

„Uvidíme se někdy?“ dotírala Mary Agnes na Melony.

„Dělám v loděnicích,“ odpověděla jí Melony. „Kdybys někdy slyšela o Ocean View, můžeš za mnou přijít.“

„Ani nevíš, jestli to byl on,“ řekla později Lorna Melony. Pily spolu pivo. Melony nemluvila. „A taky nevíš, jestli se ho ta bohatá frajle ještě pořád drží.“

Stály na nábřeží u zamlženého Kennebeku, blízko Lorniny ubytovny když dopily pivo, odhodily láhev do řeky. Melony uměla velmi dobře házet věci do řeky. Neustále držela hlavu tváří vzhůru a nabírala do chřípí vítr – jako by ani malý chomáček Candiných chlupů nemohl uniknout jejím rozlišovacím schopnostem.

Také Homer Wells odhazoval do vody předměty. Žbluňk! Do moře padaly břeženky, které házel z přístaviště Raye Kendalla; moře je hltalo a vydávalo při tom jen minimální hluk. Zbluňk! Zbluňk!

Candy s Homerem se v sedě opírali zády o rohové sloupy na protilehlých okrajích přístaviště. Kdyby oba natáhli nohy, dotýkali by se podrážkami, ale Candy seděla s mírně pokrčenými koleny – což byla pro Homera důvěrně známá pozice z dob, kdy vídal ženy s nohama zavěšenýma ve třmenech.

„Už je to dobrý?“ zeptala se tiše Candy.

„Co je dobrý?“ nerozuměl.

„Tvoje srdce,“ zašeptala.

Jak by to mohl vědět? „Asi jo,“ přikývl.

„Bude to v pořádku,“ ujišťovala ho.

„Co bude v pořádku?“ zeptal se Homer Wells.

„Všechno,“ vyhrkla spěšně Candy.

„Všechno,“ opakoval Homer Wells. „Já tě miluju – to je v pořádku. A ty miluješ mě a miluješ i Wallyho – to je taky v pořádku? Jasně,“ odpověděl si sám.

„Musíš prostě počkat a uvidí se,“ tvrdila Candy. „Se vším… musíš počkat a uvidíš.“

„Jasně.“

„Já taky nevím, co mám dělat,“ přiznala bezmocně Candy.

„Musíme udělat, co je správné,“ prohlásil Homer Wells.

Wally si přeje jednat správně a dr. Larch také dělá jen to, co považuje za správné. Když je člověk dostatečně trpělivý a počká, aby se vidělo, to správné se mu musí samo nabídnout – nebo ne? A co jiného může dělat sirotek, než jenom čekat, až se uvidí?

„Umím být trpělivý,“ řekl Homer Wells.

I Melony věděla, co je trpělivost. A Ray Kendall u okna nad přístavištěm – také on uměl být trpělivý. Mechanik musí být trpělivý; musí umět čekat, až se něco rozbije, teprve pak to může spravit. Ray upřeným pohledem pozoroval vzdálenost mezi nohama své dcery a Homera Wellse; nebyla moc velká. V minulosti se mnohokrát díval na Candy s Wallym, když se na přístavišti objímali, a předtím je vídal jen tak sedat na molu – tehdy se také ještě nedotýkali nohama.

Jsou to moc hodný děti, všichni tři, přemítal Ray. Jako mechanik však věděl, že je lépe do ničeho zbytečně nezasahovat. Když se to pokazí, dá to zase do pořádku. Ale bylo mu jich všech líto.

„Mohl bych tě zítra odvézt do školy,“ navrhl Homer.

„Odveze mě táta,“ řekla. „Myslím, že to dělá rád.“

Olive Worthingtonová pohlédla na hodiny na nočním stolku a zhasla lampičku na čtení; myslela na to, že s Debrou Pettigrewovou Homer nikdy tak dlouho venku nezůstal. Olive nedělalo potíže představit si, jak musí být Candy pro Homera přitažlivá. Olive si velmi vážila Homerovy pracovitosti. Uvědomovala si, že je lepším studentem – a to ještě ke všemu studuje králíky! – než kdy byl Wally a také věděla, že je to spolehlivý, milý chlapec. Olive v duchu soptila. Zmítaly jí typické vnitřní sváry, známé všem rodičům: stála jednoznačně na synově straně – dokonce by si přála ho varovat, aby mu pomohla; zároveň však cítila, že Wallymu by taková lekce mohla prospět. Jenom kdyby to nebyla zrovna tahle lekce, říkala si Olive.

„Díky bohu, že aspoň jsou všichni tři tak hodní!“ pronesla nahlas. Zvuk vlastního hlasu v opuštěné kabině ji překvapil a dokonale probudil. Na uklidnění je nejlepší horká čokoláda, pomyslela si. Až se Homer vrátí, může si vzít se mnou.

Ale v kuchyni Olive překvapil pohled na nafukovací matraci v bazénu, která v mlze prostoupené obláčky měsíčního světla vypadala docela přízračně. Ležela u okraje, napůl ve vodě a napůl venku a připomínala velkou, zasedlou fotografii sebe samé. Ten pohled Olive rozčiloval; rozhodla se, že už té matrace bylo dost. Natáhla si holínky a přes noční košili si přehodila dlouhý zimník. Zamrzelo ji, že nefunguje osvětlení na dvorku; u bazénu bude moci rozsvítit jen světla pod vodou. Také ji překvapilo, že voda v bazénu konečně zamrzla. Proto matrace zůstala tak trčet. Strnula na místě jako socha, jako loď uvízlá mezi krami. Pozorně se přidržujíc okraje bazénu dupla zkusmo podpatkem vysoké boty na led, ale když zkusila za matraci zatáhnout, nedokázala ji uvolnit. Kdybych tam šlápla, propadnu se do vody, pomyslela si.

V tu chvíli se Homer vrátil domů. Zaslechla dodávku na příjezdové cestě a zavolala na něj.

„Co s ní chcete udělat?“ zeptal se Homer Olive.

„Prostě ji vytáhnout,“ vysvětlila Olive.

„A potom?“

„Vyhodit,“ rozhodla. „Já ti zatím uvařím horkou čokoládu.“

Homer se začal hmoždit s matrací. Led by sice jeho váhu neunesl, ale byl už natolik silný, že v něm matrace vězela pevně. Velmi šikovně se na matračku spustil, doufaje, že je v ní ještě dostatek vzduchu, aby se pod ním nepotopila, jakmile rozbije ledový krunýř. Pohupoval se na matraci na kolenou tam a zpátky, dokud neucítil, že led povoluje. Dalším houpáním rozbil led ještě víc, potom vylezl na okraj bazénu a matraci vytáhl za sebou. Ještě na ní visely kusy ledu; byla tak těžká, že ji musel táhnout za sebou. Když dorazil k popelnicím, potřeboval matraci vyfouknout, aby se vešla dovnitř. Ventilek byl zrezivělý a ani když po ní začal skákat oběma nohama, nedokázal tuhý plátěný obal protrhnout.

Zašel do zahradní kůlny pro nůžky na stříhání živého plotu. Špičatějším ostřím prorazil do matrace díru a trhl vzhůru. Do tváře mu vytryskl proud zkaženého, gumou páchnoucího vzduchu, vlhkého, smrdutého. Když otvor trhnutím rozšířil, ten zápach ho obestřel – v chladné noci byl podivně vlahý a nevýslovně odporný. Nepáchlo to jenom jako když někdo nechá válet na dešti staré tenisky; zavánělo to hnilobou. Při pohledu na rozříznutou látku si nemohl pomoci, aby nepomyslel na vyrvané vnitřnosti. Nacpal matraci do popelnice, ale když zamířil k domu pro čokoládovou odměnu, ulpíval mu zápach na rukou i po umytí. Přičichl si zblízka ke dlani; zápach tu byl pořád. A potom ten pach poznal: právě tak mu kdysi páchly ruce, když si z nich stáhl gumové rukavice.

„Jak se má Candy?“ zajímala se Olive.

„Fajn,“ pravil Homer Wells.

Upíjeli spolu horkou čokoládu – oba je napadlo, že teď vypadají jako matka a syn; ale současně také nejsou jako matka se synem, pomysleli si.

„A jak se máš ty?“ zeptala se Olive po chvíli.

„Bezva,“ ujistil ji Homer. V duchu si však připomínal: počkám a uvidím.

Wilbur Larch, který právě inhaloval a hleděl na hvězdy míhající se po stropě lékárny, věděl, jaký je to přepych, moci jenom čekat, až se uvidí. I když vydržím dost dlouho, přemítal, můžou mě přistihnout; každý potratář musí myslet na míru rizika. Dělám v té branži už moc dlouho. Jaká je pravděpodobnost, že mě někdo udá dřív, než stačím všechno dokončit, uvažoval starý muž.

Právě včera si udělal nového nepřítele – ženu v osmém měsíci, která tvrdila, že je teprve ve čtvrtém. Musel ji odmítnout. Když začaly pacientky hysterčit, obyčejně stačilo být trpělivější než ony a bylo-li potřeba přidat na přísnosti, pustil na ně sestru Angelu; sestra Edna se hodila spíš, když bylo potřeba je držet za ruku. Časem se každá uklidnila. Pokud podle jeho mínění taková žena přišla zkrátka pozdě – a on nabyl dojmu, že jí nemůže provést interrupci – obyčejně se mu ji podařilo přesvědčit, že v St. Cloud’s může zůstat v naprostém bezpečí, že on pomůže jejímu dítěti na svět a potom mu najde domov, a že to všechno je lepší než riskovat příliš pozdní potrat.

Ale na tuhle to neplatilo. Nebyla vůbec hysterická. Vyzařovala z ní klidná, vytrvalá nenávist a vypadala téměř vyrovnaně.

„Tak vy mi to teda neuděláte?“ zjišťovala.

„Je mi líto,“ řekl dr. Larch.

„Kolik chcete?“ zeptala se ho ta ženská. „Seženu prachy.“

„Každého daru našemu sirotčinci si samozřejmě vážíme,“ ujišťoval ji dr. Larch. „Ale pokud si nemůžete dovolit nám nic dát, je všechno zdarma. Potrat i porod jsou zdarma. Dary vítáme. Nemáte-li kam jít, můžete tu klidně zůstat. Nebudete už muset dlouho čekat.“

„Tak mi řekněte, co chcete,“ naléhala žena. „Mám vám podržet? Tak fajn, podržím vám.“

„Chci jenom, abyste to dítě porodila a dovolila mi najít mu domov,“ odpověděl Wilbur Larch. „Nic jiného nežádám.“

Ale ta ženská prostě zírala skrz něj. Namáhavě se vyhrabala z příliš hlubokého čalounění křesla v kanceláři sestry Angely. Pohlédla na těžítko na Larchově stole. Bylo to jen těžké poševní zrcátko, ale tady zatěžovalo kupu lejster; většina potenciálních pěstounů neměla ani tušení, co to je. Žena, která se dožadovala opožděného potratu, očividně věděla, co to je; hleděla na zrcátko a tvářila se, jako by ji při pouhém pohledu na ně chytaly křeče. Potom se podívala z okna, kam (jak si dr. Larch představoval) měla v úmyslu tím těžítkem mrštit.

Vzala zrcátko do ruky a jednou z rukojetí namířila na Larche jako hlavní pistole.

„Toho budete litovat,“ prohlásila.

V éterovém omámení Wilbur Larch znovu uviděl tu ženskou, jak na něj míří zrcátkem, a přemítal: Čeho budu litovat?

„Lituju toho,“ pronesl nahlas. Sestra Edna šla zrovna po chodbě – chodila tam vlastně pořád – a pomyslela si: „Je ti odpuštěno; odpouštím ti.“

V neděli bylo jako obyčejně pod mrakem. V Oronu hráli týž film s Fredem Astairem, který potěšil obyvatele Bathu, a studenti z Mainské univerzity v roce 194– ještě nebyli natolik cyničtí, aby si ho řádně nevychutnali. Wally se vypravil do kina s několika kamarády. Odpolední představení nebylo přerušeno kvůli novinkám, jež vyburcovaly celý ostatní svět. Nechali Freda Astaira pěkně tančit a dotančit, takže se diváci tu novinu dozvěděli až po kině, když vykročili z příjemně ztemnělého sálu do pozdního odpoledne v centru Orona.

Candy se s otcem vracela do Camdenu. Raymond Kendall byl nevýslovně pyšný na rozhlasový přijímač, který si zabudoval do svého chevroletu; měl mnohem čistší příjem, než bylo tehdy u autorádií obvyklé, a Ray si k němu sám zkonstruoval bičovou anténu. Candy s otcem tu zprávu uslyšeli současně s celým zbytkem státu Maine jasně a zřetelně.

Olive si navykla mít puštěné rádio pořád, takže patřila k lidem, kteří musí zprávu vyslechnout několikrát, než k nim doopravdy dolehne. Pekla právě závin, vařila povidla a jenom nezvykle naléhavý tón ji přiměl naslouchat pozorněji.

Homer Wells si ve Wallyho pokoji četl Davida Copperfielda a myslel na nebesa. „…nebe nade mnou, plné tajemství, kde bych ji mohl milovat nezemskou láskou a povědět jí, jak rozerván jsem byl, když jsem ji miloval zde.“ Myslím, že já bych Candy radši miloval tady, říkal si právě Homer, když tu ho vyrušila Olive.

„Homere!“ zavolala Olive nahoru. „Kde je Pearl Harbor?“

Nezeptala se toho pravého. Homer si svět prohlédl jenom jednou a ještě k tomu krátce – celý placatý, pověšený na tabuli. Dalo mu práci vyhledat Jižní Karolínu; nejen že nevěděl, kde je Pearl Harbor – on nevěděl ani co to je.

„Já nevím,“ zavolal dolů.

„Japonci ho právě bombardovali,“ volala Olive.

„Myslíte z letadel?“ zeptal se Homer Wells. „Z nebe?“

„No ovšem, že z nebe!“ křikla Olive. „Radši by sis to měl přijít poslechnout.“

„Kde je Pearl Harbor?“ otázala se Candy otce.

„Psst,“ sykl Raymond Kendall. „Když budeme poslouchat, třeba nám to řeknou.“

„Jak se jim vůbec ten nálet mohl podařit?“ chtěla vědět Candy.

„Asi někdo neudělal všechno, co měl,“ mínil Ray.

První informace byly popletené. Mluvilo se o bombardování Kalifornie, dokonce i o nepřátelské invazi. Mnoho posluchačů to zmátlo a od samého začátku se domnívali, že Pearl Harbor je v Kalifornii.

„Kde je Havaj?“ vyptávala se paní Groganová. Dávali si právě čaj a sušenky a poslouchali hudbu z rádia, když uslyšeli co se stalo.

„Havaj je v Tichém oceáně,“ poučil ji Wilbur Larch.

„Aha, tak to je hodně daleko,“ oddechla si sestra Edna.

„Ale ne dost,“ odtušil dr. Larch.

„Takže asi bude zase válka, ne?“ zeptala se sestra Angela.

„Řekl bych, že právě začala,“ pravil Wilbur Larch, zatímco Wally – pro něhož tahle válka znamenala nejvíc – sledoval Freda Astaira; Fred tančil a tančil a Wally měl pocit, že něco tak graciézního by dokázal pozorovat celé hodiny.

Melony s Lornou poslouchaly rádio ve společenské místnosti v Lornině ubytovně. Byla to ubytovna pouze pro ženy a bydlely tu jen staré ženy nebo ty, které se – jako Lorna – nedávno odloučily od svých manželů. Tu neděli odpoledne zde poslouchaly rádio většinou starší ženy.

„Japonsko by se mělo rozbombardovat,“ prohlásila Melony. „Nepatlat se s tím – prostě to celý vyhodit do luftu.“

„Víš, proč máj Japončíci šikmý oči?“ zeptala se Lorna. Melony i stařenky kolem pozorně poslouchaly. „Protože pořád onanujou – chlapi i ženský. Dělaj to v jednom kuse.“

Následovalo ticho – zdvořilé, ohromené nebo snad obojí. Melony mlčela ze slušnosti.

„To je ňákej vtip?“ zeptala se zdvořile své kamarádky.

„Jasně že je to vtip!“ zvolala Lorna.

„Asi mi to nedošlo,“ přiznala Melony.

„Proč máj Japončíci šikmý oči?“ opakovala Lorna. „Protože v jednom kuse onanujou.“ Odmlčela se.

„Tak jsi to, myslím, říkala už předtím,“ přikývla Melony.

„Protože vždycky, když jsou hotový, zavřou oči!“ vysvětlovala Lorna. „Máj oči unavený od samýho otvírání a zavírání. Proto je nedokážou pořádně otevřít! Už chápeš?“ dodala vítězoslavně.

Melony, majíc na paměti své zuby, vyrobila sevřený úsměv. Při pohledu na staré ženy ve společenské místnosti jí nebylo jasné, z čeho jsou víc roztřesené – zda ze zprávy o náletu na Pearl Harbor, anebo z Lorny a Melony.

A když se tu novinu dozvěděl mladý Wally Worthington, který si tolik přál stát se hrdinou, dal se v ulicích Orona do tance. Prezident Roosevelt to později označil za „den hanby“, avšak pro Wallyho znamenal víc než hanbu. Jeho ušlechtilé, dobrodružné srdce toužilo po letounu Liberator B-24: těžkém bombardéru se čtyřmi motory, který se používá k bombardování mostů, rafinerií ropy, skladů paliva, železničních tratí a tak podobně. Někde v tomto dni hanby na Wallyho čekal Liberator a možnost naučit se s ním létat.

Lidé v Heart’s Havenu i v Heart’s Rocku vždycky tvrdili, že Wally má všechno: peníze, pěkný vzhled, dobré srdce, šarm, dívku svých snů – jenže byl také odvážný a v nadměrné míře disponoval dvěma nejnebezpečnějšími vlastnostmi mládí: optimismem a neposedností. Všechno, co měl, byl ochoten riskovat kvůli aeroplánu naloženému bombami.

Wally se přihlásil k letectvu ještě před Vánoci, ale dovolili mu strávit svátky doma. Naučit Wallyho chmurnému umění letecké války mělo trvat déle než rok.

„Do té doby,“ stěžoval si Olive a Candy v kuchyni v Ocean View, „už nejspíš všechny boje skončí. Prostě nemám štěstí.“

„To by právě bylo štěstí,“ uzemnila ho Olive. Candy pokývla hlavou.

„Jasně,“ ozval se Homer Wells z vedlejší místnosti. Pořád myslel na to, že ho ani nevzali k odvodní prohlídce. Na to postačila zpráva dr. Larche o Homerově srdeční vadě. Odvodní prohlídky absolvovali jen muži se zařazením do třídy I. Homer Wells patřil do třídy IV. Podle vyjádření svého rodinného lékaře trpěl stenózou půlkruhové chlopně. Homerovým „rodinným lékařem“ byl dr. Larch, jehož dopis místní lékařská komise přijala jako dostatečný důkaz o Homerově nezpůsobilosti – kromě toho byl Larch jedním z členů místní komise.

„Chtěl jsem, aby si mě vzala,“ stěžoval si Wally Homerovi v ložnici, kterou spolu sdíleli. „Ale ona že ne, že na mě počká, ale nevezme si mě. Prý chce být mou ženou, ale ne mou vdovou.“

„Tomu říkáš, že počkáme a uvidíme?“ zeptal se Candy Homer na druhý den.

„Ano,“ řekla Candy. „Léta jsem počítala s tím, že si Wallyho vezmu. Ty jsi přišel až potom. Musela jsem počkat, abych si ujasnila, jak je to s tebou. A teď do toho přišla válka. Takže musím taky počkat, abych viděla, co přinese válka.“

„Jenomže jsi mu dala slib,“ namítl Homer Wells.

„Ano,“ souhlasila Candy. „A není podstatou slibu právě to, že počkáme a uvidíme? Slíbil jsi někdy někomu něco, cos myslel vážně – a pak jsi to nesplnil?“ Homer zničehonic, úplně mimoděk zareagoval tak vyděšenou grimasou, jako kdyby ho právě oslovila „Sluníčko“.

O štědrovečerní večeři Raymond Kendall ve snaze prolomit mlčení prohodil: „Já bych si vybral ponorky.“

„A skončil bys jako žrádlo pro kraby,“ doplnil Wally.

„To je v pohodě,“ pokývl Ray. „Však oni mě taky živěj.“

„V letadle má člověk větší šanci,“ tvrdil Wally.

„Jo, šanci,“ odsekla pohrdavě Candy. „Proč se vůbec hrneš někam, kde nedostaneš nic víc než šanci?“

„To je dobrá otázka,“ potvrdila mrzutě Olive. Odložila na podnos stříbrnou servírovací vidličku tak prudce, až se zdálo, že husa na podnose překvapením mrkla.

„Šance stačí,“ mínil Homer Wells, ale zpočátku ani nemohl poznat, jakým hlasem to vlastně mluví. „Nic víc než šanci člověk nikdy nedostane, no ne? Ve vzduchu, pod vodou nebo zrovna tady, od první minuty, kdy se narodí.“ Anebo od té minuty, kdy se nenarodí, pomyslel si; teprve teď ten hlas poznal – takhle mluvil dr. Larch.

„To je dost ponurá filozofie,“ namítla Olive.

„Myslel jsem, že studuješ anatomii,“ řekl Wally Homerovi, který se podíval na Candy a ta uhnula pohledem.

Wallyho poslali na celý leden do Fort Meade v Marylandu. Domů psal často, ale příšerně. Psal matce, psal Homerovi a Candy a dokonce i Rayovi, ale nikdy nikomu nic nevysvětlil. Pokud ho zacvičovali podle nějakého plánu, Wally ho buď neznal, nebo ho nedokázal popsat. Psal prostě jenom o nudných drobnostech, které ho napadly těsně před psaním dopisu mimo jiné o váčku jeho vlastní konstrukce, který měl pověšený na posteli a jehož účelem bylo oddělit od sebe zubní pastu a černidlo na boty, a o soutěži o nejlépe pojmenované letadlo, jež momentálně ovládala duchovní život celé roty A. S potěšením také oznamoval, že ho zdejší seržant z kuchyně naučil víc nových limericků, než kolik si jich byl Senior ve svých pozdějších letech schopen zapamatovat. Wally přidával limericky do všech dopisů, ať psal komukoliv; Rayovi se líbily a Homerovi také. Ale Candy pokaždé rozzlobily a Olive z nich byla zděšená. Candy s Homerem si říkanky, které od Wallyho obdrželi, navzájem ukazovali až do chvíle, kdy si Homer uvědomil, že je pak Candy vždycky ještě rozzlobenější.Limericky, které Wally posílal Candy, byly v porovnání s tím, co dostával Homer, velmi umravněné. Například jí poslal tento:

V Exeteru žila krásná paní,

obdivovali ji páni, kmáni.

Jeden se nezdráhal,

udatně zamával

velikým pohlavním oudem na ni.

A tenhle poslal Homerovi:

Panička Brentová, přísahám,

Kundu má obrovskou jako chrám

Nesmírná je, bezbřehá,

zvuk se uvnitř rozléhá,

každý čvacht ozvěnou vrátí k vám.

Rayovi posílal Wally podobné veršovánky:

V Torontu dlí dívka nezlomná,

nedostupná jako královna.

Když jí však maličko

rozhrneš křovíčko

dá ti – je fakticky ohromná.

Bůh ví, jaké limericky posílal Wally Olive – kde by vůbec mohl přijít k takovým, aby byly dostatečně slušné? přemýšlel Homer, který večer po Wallyho odjezdu a Candině návratu do školy ležel v posteli a naslouchal vlastnímu srdci. Docela by pomohlo, myslel si při tom, kdybych věděl, co vlastně bych měl slyšet.

Wallyho poslali do St. Louis – Jeffersonova kasárna, 17. letka, 28. cvičná eskadra. Homera Wellse napadlo, že letectvo, dbající u všeho na přesné zařazení a pojmenování, by docela dobře mohlo celou svou strukturu odvodit z Grayovy anatomie. To pomyšlení na Homera Wellse působilo uklidňujícím dojmem; podle něj všechno to nekonečné členění a škatulkování znamenalo pro Wallyho víc bezpečí, jenže Candy o tom přesvědčit nedokázal.

„Jednu chvíli je v bezpečí a v příštím okamžiku už ne,“ krčila rameny.

„Dávej pozor na Homera a na jeho srdce,“ napsal jí Wally.

„A kdo dá pozor na moje srdce? Ano, ještě pořád se zlobím,“ odpověděla mu, i když se jí na to vůbec neptal.

Sice se na Wallyho zlobila, ale byla vůči němu loajální; držela se svého slibu, že počká a uvidí. Políbila Homera na uvítanou či na rozloučenou, ale nijak ho nepovzbuzovala.

„Jsme prostě kamarádi,“ tvrdila otci, ačkoli ani on se na nic neptal.

„To vidím,“ řekl Ray.

V zimě byla práce v sadařství snazší; hlavně se prořezávaly stromy. Chlapi střídavě Homera učili, jak se to dělá. „Největší prořízka se dělá, když mrzne,“ poučoval ho Meany Hyde.

„V zimě strom tolik nekrvácí,“ vykládal Vernon Lynch a oháněl se pilou.

„V zimě je menší pravděpodobnost nákazy,“ vysvětloval Herb Fowler, který v zimních měsících trochu zmírnil rozhazování prezervativů, možná proto, že si vždycky musel sundat rukavice, když pro ně chtěl sáhnout. Ale Homer věděl jistě, že si Herb od chvíle, kdy se ho zeptal na ty dírky, dává pozor.

„Že jsou tam dírky?“ opakoval Herb. „To bude asi chyba výrobce.“

Ale později přišel za Homerem a pošeptal mu: „Všechny nejsou děravý.“

„Ty v tom máš systém?“ zeptal se Homer. „Který jsou děravý a který ne?“

„Žádnej systém,“ tvrdil Herb Fowler. „Některý jsou a jiný nejsou. Výrobní závada.“

„Jasně,“ řekl Homer, ale od té doby už k němu přilétl prezervativ jen málokdy.

Florence, manželka Meanyho Hyda, byla opět těhotná a Velká Dot Taftová s Irene Titcombovou celou zimu žertovaly o Meanyho potenci.

„Drž se ode mě dál, Meany,“ nabádala ho Velká Dot. „Nedovolím ti ani upít z mýho kafe. Podle mě stačí, abys na ňákou dejchnul, a už je v tom.“

„Přesně tak to bylo se mnou!“ tvrdila Florence a Velká Dot řvala smíchy.

„Neprosím se tě o žádný lekce v dejchání, Meany,“ varovala ho Irene Titcombová.

„Meany ti dá jen pusu na ucho a už jsi zbouchnutá,“ halasila pyšně Florence a slunila se ve svém těhotenství.

„To by chtělo klapky na uši,“ mínila Muchlanda Louise Tobeyová. „Nebo lyžařskýho kulicha.“

„Radši mi dejte tucet těch Herbovejch gumiček,“ dožadovala se Irene Titcombová.

Ne, to radši ne, pomyslel si Homer Wells. Kvůli nim se jí to nejspíš stalo. Homer upřeně zíral na Florence Hydovou. Vidět ženu, která se těší ze svého těhotenství, bylo pro něj fascinujícím zážitkem.

„Na mou duši, Homere,“ škádlila ho Velká Dot Taftová, „tys ještě neviděl ženskou, co čeká dítě?“

„Viděl,“ řekl Homer a uhnul pohledem. Grace Lynchová se na něj upřeně zahleděla a on před jejím pohledem uhnul také.

„Bejt v tvým věku,“ řekl Homerovi Vernon Lynch, když spolu prořezávali stromy na Kohoutím kopci, „dal bych se nalejt. Jako Wally.“

„Já nemůžu,“ odvětil Homer.

„Sirotky neberou?“ divil se Vernon.

„To ne,“ řekl Homer. „Mám srdeční vadu. Vrozenou.“

Vernon Lynch neměl ve zvyku šířit drby, ale nic víc už Homer vysvětlovat nemusel – zaměstnanci sadařství Ocean View mu nejen odpustili, že se nepřihlásil do armády, ale začali o něj pečovat. Starali se o něj přesně tak, jak si to dr. Larch vždycky přál.

„Víš, já jsem to tak nemyslel,“ omlouval se Herb Fowler, „s tou výrobní vadou. Kdybych věděl, jak jsi na tom se srdcem, neříkal bych to.“

„To je v pořádku,“ ujistil ho Homer.

V předjaří, když bylo na čase opravit včelíny, Ira Titcomb spěchal na pomoc Homerovi, který zápolil s obzvlášť těžkým podstavcem.

„Kristepane, jen se nestrhni!“ strachoval se Ira.

„To zvládnu, Iro. Jsem silnější než ty,“ tvrdil Homer, který hned nepochopil, co Irovi dělá starost.

„Já jsem slyšel, že srdce nemáš stejně silný, jako to ostatní,“ namítl Ira.

Na Den matek ho Vernon Lynch naučil samostatně ovládat postřikovače. Trval na tom, že musí Homerovi ještě jednou vysvětlit používání respirátoru. „Zrovna ty,“ naléhal Vernon, „bys ho měl nosit a mít ho pořád čistej.“

„Zrovna já?“ divil se Homer Wells.

Dokonce i Debra Pettigrewová mu odpustila jeho blíže nedefinované přátelství s Candy. Začalo se oteplovat, a tak spolu opět sedávali v zaparkovaném autě a jednou večer si dokonce dali pár prchavých polibků v prázdném Pettigrewovic letním domku u Sladkovodního jezera; zatuchlý, chladný zápach uvnitř domu Homerovi připomněl jeho první dny v moštárně. Když se jeho polibky zklidnily, začala se Debra vrtět; když jí připadaly příliš vášnivé, Debra ho napomínala: „Pozor, hlavně se nerozrušuj.“

Byl to mladík nezvykle laskavé povahy, jinak by Debře už dávno vysvětlil, že nic z toho, co mu dovolí s ní dělat, nemůže jeho srdce nijak ohrozit.

Přišlo jaro – Wallyho poslali na letiště Kelly Field v texaském San Antoniu, do letecké kadetky (Druhá eskadra, letka C) a Melony usoudila, že je čas vyrazit zase na cestu.

„Jsi cvok,“ prohlásila Lorna. „Čím větší válka, tím víc je tu dobrý práce. Teď se musí vyrábět – na jabka nikdo nemá čas.“

„Seru na to, co se musí,“ odsekla Melony. „Hledám Homera Wellse a taky ho najdu.“

„Takže se uvidíme zase v zimě?“ zeptala se kamarádky Lorna.

„Když nenajdu Ocean View nebo Homera Wellse,“ odvětila Melony.

„Takže příští zimu,“ uzavřela Lorna. „Necháváš toho chlapa, aby z tebe dělal pitomce.“

„Právě že nenechávám,“ odtušila Melony.

Kabát paní Groganové měl už ty nejlepší časy za sebou, ale raneček jejího majetku, převázaný Charleyho opaskem, podstatně zbytněl. Melony si v loděnicích vydělala nějaké peníze a dopřála si pár kousků důkladného pracovního oblečení, včetně páru vysokých bot. Lorna jí dala na rozloučenou dárek.

„Kdysi jsem štrikovala,“ vysvětlila Lorna. Byla to dětská vlněná rukavička – jenom levá rukavička, pro Melony příliš malá, ale moc hezky vybarvená. „Ta měla bejt pro děcko, který jsem nikdy neměla, protože jsem nebyla dost dlouho vdaná. Pravou jsem ani nedopletla.“ Melony zírala na rukavičku ve své ruce – byla velice těžká, plná ložisek, které Lorna štípla v loděnici. „Je to bezva zbraň,“ vykládala Lorna. „Kdybys někdy potkala nějakýho mamlasa většího než ty!“ Ten dárek dojal Melony k slzám a obě ženy se na rozloučenou objaly. Melony z Bathu odešla bez rozloučení s Mary Agnes Corkovou, která by byla udělala cokoliv, jen aby se jí zavděčila. Proto se vyptávala všech spolužáků a každého, kdo vkročil do starožitnictví Teda a Patty Callahanových, jestli neslyšeli o sadařství jménem Ocean View. Jestliže jí tato informace pomůže zajistit Melonino přátelství, nepřestane po ní pátrat nikdy. Lorna si po Melonině odchodu uvědomila, jak moc se jí po kamarádce stýská. Zjistila, že se teď pořád každého vyptává na Ocean View – to vyptávání se jaksi stalo stejně významným dokladem o jejím věrném přátelství k Melony, jakým byla darovaná vlněná zbraň.

Znamenalo to, že teď už po Homeru Wellsovi pátraly tři.

V létě se Wally přesunul ze San Antonia do Colemanu, také v Texasu. „Přál bych si, aby Texasu někdo vyhlásil válku,“ napsal Homerovi. „Aspoň bych měl čím ospravedlnit, proč tady jsem.“ Tvrdil, že létá jen ve spodkách a ponožkách, protože v tom urputném parnu si člověk nic víc obléct ani nemůže.

„Kam si myslí, že se chystá?“ stěžovala si Candy Homerovi. „Čeká, že mu někdo připraví dokonalé klima? Vždyť jde do války!“ Homer seděl naproti ní v Kendallově přístavišti, kde jejich hovory trvale poznamenávaly celou populaci břeženek.

Na chladivé betonové podlaze třídy ve střední škole v Cape Kenneth Homer rozvinoval mapu světa; málokdy u toho byl někdo víc než školník – a ten se v zeměpise nevyznal o nic lépe než Homer Wells. V samotě, již mu skýtalo léto, zde Homer koumal nad místy, kam by mohli Wallyho poslat.

Jednou ho při tom překvapil pan Hood. Možná zašel do třídy jen tak z nostalgie, anebo snad byl čas objednat králíky na příští školní rok.

„Asi půjdeš do armády,“ řekl pan Hood Homerovi.

„Ne, pane,“ odvětil Homer. „Mám srdeční vadu – stenózu půlkruhové chlopně.

Man Hood se zahleděl na Homerovu hruď; Homer věděl, že tenhle chlapík má oko jen pro králíky – a ani v tom není příliš honěný. „Měl jsi tedy šelest už od dětství?“ zeptal se pan Hood.

„Ano, pane,“ přisvědčil Homer.

„A máš ho pořád?“ zajímal se pan Hood.

„Moc ne, teď už ho skoro nemám,“ řekl Homer.

„Takže to s tvým srdcem není tak zlé,“ pravil povzbudivě pan Hood.

Jenže proč by měl Homer pana Hooda považovat za autoritu? Vždyť ani v dělohách neměl pořádek a pletl si králíky s ovcemi.

Dokonce i česáči, kteří přijeli na sklizeň, byli odlišní – buď starší nebo mladší. Muži v nejlepším věku se přihlásili do armády, až na pana Rose.

„Letos nikde moc česáčů neseženete,“ svěřil se Olive. „Spousta blbečků si myslí, že válka je zajímavější než sklizeň jablek.“

„Ano, já vím,“ přikývla Olive. „O tom mi ani nemluvte.“

Letos přijela na sklizeň také jedna žena, které pan Rose říkal Máma, i když podle věku nemohla být matkou nikoho z nich. Bylo zřejmé, že její loajalita náleží výhradně panu Rosovi. Homer tak usoudil z toho, že si dělala, co chtěla. Když měla chuť nebo když to navrhl pan Rose, zkusila chvíli česat, občas také něco uvařila – ale ne každý večer a nevařila pro každého. Někdy večer vysedávala na střeše, ale jenom když vedle ní seděl pan Rose. Byla to vysoká, udělaná mladá ženská, pohybovala se vždy pomalu a s rozmyslem, jako by napodobovala pana Rose, a skoro pořád se usmívala. Nebyl to ani zcela uvolněný úsměv, ani úsměšek. I v tom se podobala panu Rosovi.

Homera překvapilo, že kvůli ní nedošlo k žádným úpravám ohledně spaní. Měla svoje lůžko vedle pana Rose, ale nepokusili se oddělit postele zástěnou ani jinak vytvořit alespoň minimální soukromí. Byla tu jen jedna věc: tu a tam, když Homer projížděl kolem moštárny, zjistil, že všichni kromě pana Rose a té ženy postávají venku nebo sedí na střeše. V těch chvílích zřejmě bývali spolu a pan Rose ta setkání nejspíš organizoval se stejnou energií, s jakou řídil i všechno ostatní.

Koncem léta byl vydán pokyn zakazující rozsvěcet jakákoliv světla na pobřeží; večer už se nedalo pozorovat ruské kolo a nebylo možné vymýšlet čarovné názvy pro ostatní světla, ale česáče od jejich sedánků na střeše neodradilo ani zatemnění. Seděli ve tmě, civěli do tmy a pan Rose jim vykládal: „Bývalo támhle – mnohem vyšší než tahle střecha a jasnější než všechny hvězdy, kdyby se přitáhly na jedno místo. Točilo se pořád dokola,“ vyprávěl pan Rose; ta vysoká, silná ženská se k němu tiskla a černé hlavy nad linií střechy přikyvovaly. „Teď je tam v oceánu spousta materiálu – různý zařízení, bomby a podmořský děla. Ty věci poznají, když se někde rozsvítí, a to světlo hned přitáhne bomby – jako železo k magnetu. Všecko je to automatika.“

„To u toho nikdo není, kdo by držel prst na spoušti?“ zeptal se někdo.

„Tam nejsou žádný spouště,“ vysvětloval pan Rose. „Všechno je automatický. Ale lidi tam jsou. Dohlížej na všechno, aby to fungovalo.“

„Takže tam v moři jsou lidi?“ ozval se někdo.

„Samozřejmě,“ přisvědčil pan Rose. „Spousta lidí. Je to hrozně vymakaný. Mají tam zařízení, kterým tě můžou vidět.“

„Na zemi?“

„Jasně,“ přitakal pan Rose. „Vidí tě všude.“

Postavy na střeše vydaly hromadný povzdech, jako sbor o přestávce mezi dvěma skladbami. Homer ve Wallyho pokoji žasl nad tím, jak svět současně pracuje na nových vynálezech i na svém zničeni.

Dr. Larch by ho ubezpečil, že není čemu se divit. Kromě nepříjemností s lístky na cukr a ostatními aspekty přídělového systému přinesla válka do St. Cloud’s jen velmi málo změn. (Stejně jako to, čemu kdysi lidé říkali Velká hospodářská krize, mínil Wilbur Larch.)

Jsme sirotčinec, poskytujeme takové a takové služby a jsme pořád stejní – dokud nám všichni dovolí zůstat stejní. Kdykoliv ho éter příliš zmáhal, když měl pocit, že se jeho stáří stává poslední, konečnou překážkou, když mu zranitelnost jeho postavení narušitele zákona vyvstávala před očima jasně, jako kontury borovic rýsující se proti podzimnímu nebi, hledal Wilbur Larch spásu v jediné myšlence: miluji Homera Wellse a zachránil jsem ho před válkou.

Homer Wells si nepřipadal jako zachráněný. Jak by si ten, kdo miluje a není spokojen s tím, jak je jeho láska opětována, mohl připadat zachráněný? Právě naopak, Homer Wells měl pocit, že právě on je zvlášť těžce pronásledován osudem. Který mladík – i kdyby to byl sirotek – by dokázal v klidu čekat, až se uvidí, jedná-li se o lásku? A pokud ho Wilbur Larch dokázal ochránit před válkou, proti Melony byl úplně bezmocný.

Toho roku v době sklizně se Wally jednou přesunul, na základnu Perrin Field v texaském Shermanu (základní výcvik, rota D), zato Melony změnila působiště pětkrát. Peněz měla dost, nepotřebovala práci. Střídala zaměstnání u jednoho sadařství po druhém a vždycky odešla hned, jak zjistila, že nikdo z těch, kdo tam pracovali, nikdy neslyšel o Ocean View. Pracovala v sadech v Harpswellu a v Arrowsiku, na sever se dostala až do Rockportu a do vnitrozemí zajela nejdál do Appletonu a Lisbonu. Jednou si udělala zajížďku až do Wiscassetu, protože od někoho slyšela, že Ocean View je právě tam. Opravdu byl, ale byl to jen penzion. Nějaký zmrzlinář si vzpomněl, že Ocean View viděl ve Friendshipu ukázalo se však, že je to jméno obytné plachetnice. Melony si vyměnila pár úderů pěstí s vrchním číšníkem v jedné restauraci s mořskými specialitami v South Thomastonu, protože trvala na tom, že se musí všech hostů vyptat, jestli někdy neslyšeli o Ocean View. Rvačku vyhrála, ale dostala pokutu za rušení veřejného pořádku. Začátkem listopadu, když projížděla městečkem Boothbay Harbor, jí začaly docházet peníze. Moře bylo břidlicově šedé s bělostnými čapkami vln, krásné letní čluny už ležely v suchých docích a ve větru bylo jasně cítit blížící se zimu. Meloniny póry – i póry celé země – se pevně uzavíraly tak pevně, jako její zklamané srdce.

Pobledlého, mrzutého výrostka, který u pultu s cukrovinkami v Rinfretově dragstoru prodával střiky se zmrzlinou, vůbec nepoznala, zato mladý Roy Rinfret – bývalý (hluboce zklamaný) Curly Day – poznal Melony okamžitě.

„Bejval jsem Curly Day! Pamatuješ si mě?“ vyhrkl Curly vzrušeně. Vnutil jí zdarma spoustu bonbonů a žvýkaček a trval na tom, že ji pozve na zmrzlinový střik. „Dvojitou porci na mě,“ prohlásil Curly; jeho adoptivní rodiče by s tím nesouhlasili.

„Hochu, ty ses teda moc nevyved,“ ohodnotila ho Melony. Nemyslela to urážlivé; měla na mysli jen jeho těstovitou barvu a jeho vzrůst – nijak zvlášť nevyrostl. Nic víc tím nemyslela, ale její poznámka uvolnila dávnou zásobu rozmrzelosti, jež v nitru Curlyho Daye číhala na příležitost, kdy bude moci vytrysknout.

„Děláš si srandu, ne? Že jsem se moc nevyved,“ opakoval rozzlobeně. „Jsem vyloženě v troubě. Homer Wells mi ukrad lidi, co původně přijeli pro mě.“

Na žvýkačky měla Melony příliš chabé zuby, ale i tak je zastrčila do kapsy; bude to pěkný dárek pro Lornu. Jakmile Melony vzala do úst tvrdý bonbon, poraněné zuby skučely jen což, ale ona si občas na takové cukroví potrpěla, i přestože jí působilo bolest – nebo možná právě proto. Také ještě nikdy neochutnala střik se zmrzlinou.

Aby dal najevo, jak je mu jeho nové prostředí protivné, Curly Day ukápl na podlahu roztékající se loužičku jahodové šťávy – nejprve se ovšem ujistil, že to uvidí jen Melony. Předstíral, že jen zkouší čepovací trysku, než natočí dávku sirupu do Meloniny sodovky. „Přitahuje to mravence,“ vysvětloval. Melony měla své pochybnosti o tom, kolik mravenců tu asi může být v listopadu. „To mi říkaj v jednom kuse,“ stěžoval si Curly. „Nebryndej, přitahuje to mravence.“ Ukápl na podlahu ještě několikrát. „Snažím se zařídit, aby to tady mravenci všecko roznesli.“

„Ty jsi ještě pořád nasranej na Homera Wellse?“ zeptala se zchytrale Melony.

Potom Curlymu vyložila, že stačí, když se každého zákazníka zeptá na Ocean View. Curly nikdy nepřemýšlel o tom, co konkrétně by udělal nebo řekl Homeru Wellsovi, kdyby na něj někde znovu narazil; byl sice naštvaný, ale ne mstivý a najednou si velice jasně připomněl Meloniny násilnické sklony. Začal se chovat nedůvěřivě.

„Proč vlastně potřebuješ Homera najít?“ chtěl vědět Curly.

„Proč?“ opakovala Melony medově; ale při bližším posouzení už jí to nepřipadalo tak jasné. „No, a proč bys ho chtěl najít ty, Curly?“ zeptala se.

„Inu.“ Curly pokrčil rameny. „Jenom abych se s ním viděl a řek mu, jak mě namích, když odjel a mě tam nechal – a já si při tom myslel, že bych měl odjet já, ne on.“ Když se nad tím Curly zamyslel, uvědomil si, že by Homera Wellse zkrátka rád zase uviděl – a třeba se s ním skamarádil nebo s ním něco podnikl. Odjakživa Homera obdivoval. Měl pocit, že ho Homer opustil – tak to prostě cítil. Dal se do pláče. Melony popadla papírový ubrousek, který dostala se zmrzlinovým střikem, a otřela jím Curlymu oči.

„Však já vím, jak to myslíš,“ vemlouvala se přívětivě. „Vím, jak ti je. Mě taky nechal bejt, však víš. Vážně se mi po tom klukovi stejská. Chtěla bych ho zase vidět.“

Curlyho pláč upoutal pozornost jednoho z jeho adoptivních rodičů, pana Rinfreta, drogisty, který stál na druhém konci krámu, kde se prodávaly opravdové léky.

„Já jsem ze St. Cloud’s,“ vysvětlovala Melony panu Rinfretovi. „Všichni jsme si tam byli moc blízký – vždycky když se náhodou potkáme, chvíli nám trvá, než si zvyknem.“ Sevřela Curlyho v mateřském, i když trochu medvědím objetí a pan Rinfret je ponechal jejich soukromí.

„Musíš si to zapamatovat, Curly,“ šeptala Melony a kolíbala chlapce v náručí, jako kdyby mu vyprávěla pohádku před spaním. „Ocean View, jenom se ptej na Ocean View.“ Když ho uklidnila, dala mu Lorninu adresu v Bathu.

Cestou zpátky do Bathu Melony doufala, že ji v loděnicích znovu zaměstnají a že díky takzvanému válečnému úsilí se výrobky na lince budou obměňovat – takže ji snad čeká něco trochu jiného, než zastrkávání ložisek do rozety ve tvaru šunky. Při tom pomyšlení vytáhla z kapsy zimníku paní Groganové rukavičku, kterou dostala od Lorny. Zatím ji ještě nemusela použít jako zbraň, ale její přítomnost jí mnohokrát v noci dodala pocitu jistoty. A nebyl to úplně promarněný rok, opakovala si potěšeně Melony a plácla se těžkou rukavičkou do široké dlaně. Teď už tě hledáme čtyři, Sluníčko.

Wally zůstal i nadále v Texasu, ale znovu ho přeložili – do letecké školy v Lubbocku (blok 12, D3). Měl tam strávit celý listopad a větší část prosince, ale letectvo přislíbilo, že na Vánoce bude smět jet domů.

„Brzy již se ocitnu v objetí svých blízkých!“ napsal Candy, Homerovi a Olive – dokonce i Rayovi, který k válečnému úsilí přispěl tím, že vstoupil do útvaru mechaniků v loděnicích námořnictva v Kittery; montoval tam torpéda. Najal pár místních chlapců, kteří ještě chodili do školy, aby mu pomohli udržet jeho humří živnost nad vodou, a o víkendech chodil do Ocean View spravovat tamní stroje a vozidla. Na Olivině kuchyňském stole nadšeně předváděl Olive a Homeru Wellsovi, jak vypadá gyroskop.

„Než vůbec pochopíte, co takový torpédo obnáší,“ tvrdil vždycky Ray, „musíte porozumět gyroskopům.“ Homera to zajímalo, Olive se chovala zdvořile – a kromě toho byla na Rayovi zcela závislá. Věřila, že kdyby se Ray nepostaral o strojový park v Ocean View, jabloně by přestaly rodit.

Candy byla většinou mrzutá – všechno to válečné úsilí ji zřejmě deprimovalo, i když se i ona sama zapojila a trávila dlouhé hodiny v nemocnici v Cape Kennethu jako pomocná ošetřovatelka. Uznávala, že nastoupit na univerzitu by bylo „moc zhýčkané“, a bez potíží přesvědčila i Homera, aby se také zapojil – se svými zkušenostmi bude jako ošetřovatel lepší než většina ostatních.

„Jasně,“ souhlasil Homer.

Avšak i když se Homer vrátil do nemocničního prostředí částečně proti své vůli, brzy zjistil, že se tam cítí velmi spokojeně. Někdy ovšem mu dalo práci nedat najevo, co si jako odborník myslí o některých věcech, a předstírat, že je jen začátečníkem v oboru, pro který se tak znepokojivě očividně narodil. Na pomocné ošetřovatele shlížely svrchu dokonce i sestry, ale nejvíc Homera rozčilovalo, že lékaři shlížejí svrchu na každého – především pak na pacienty.

Candy a Homer nesměli dávat injekce ani podávat léky, ale přesto měli na práci i jiné věci než stlaní lůžek, vyprazdňování bažantů, masírování zad, pomáhání při koupeli a vykonávání všelijakých pochůzek, jež jsou hlavní příčinou, proč je v moderních nemocnicích pořád slyšet něčí spěšné kroky. Například chodili do služeb na porodní sál. Zdejší porodnické postupy na Homera neučinily velký dojem. Doktoru Larchovi tu nikdo nesahal ani po kotníky a v některých případech ani jemu samotnému ne. Dr. Larch sice Homera často napomínal, že má moc těžkou ruku s éterem, ale Homer si ani nedovedl představit, co by starý pán říkal na to, jak humpolácky zacházejí s éterem v nemocnici v Cape Kenneth. V St. Cloud’s Homer býval svědkem případů, kdy pacient obdržel tak jemně odhadnutou dávku éteru, že byl schopen hovoru během vlastní operace. Pacienti probírající se z narkózy v Cape Kenneth vypadali jako po ráně palicí – chrápali s otevřenými ústy, s rukama mrtvě svěšenýma, ztrhané, povislé tváře jim vlastní vahou občas napůl otvíraly oči.

Homera zejména zlobilo nepřiměřené dávkování u dětí – jako kdyby zdejší lékaři a anesteziologové byli tak nevzdělaní, že si ani nedali práci s výpočtem množství podle pacientovy váhy.

Jednou seděli s Candy po stranách lůžka pětiletého chlapce, který se probíral z narkózy po operaci krčních mandlí. To byla práce pro pomocné ošetřovatele – sedět u pacientů probouzejících se z omámení éterem. Zejména se to týkalo dětí, zvláště po operaci krčních mandlí; často se probouzely vyděšené a trpěly bolestmi a nevolností. Homer tvrdil, že by jim nemuselo být tak špatně, kdyby předtím dostaly o trochu méně éteru.

V pooperační místnosti s nimi byla jedna ze sester; tuhle měli oba rádi – byla to mladá, přívětivá dívka asi v jejich věku. Jmenovala se Caroline, k pacientům se chovala vlídně a na doktory byla metr.

„Ty toho víš o éteru nějak hodně, Homere,“ divila se sestra Caroline.

„Jen se mi zdá, že se ho v některých případech používá až moc,“ zahuhlal Homer.

„Nemocnice nejsou dokonalé, i když se to od nich očekává,“ pravila sestra Caroline. „A doktoři taky nejsou dokonalí, i když si to myslí.“

„Jasně,“ potvrdil Homer Wells.

Když se pětiletý klučík probudil, hrozně ho bolelo v krku a pěkně dlouho zvracel, než se jim podařilo vpravit do něj trochu zmrzliny tak, aby zůstala uvnitř. Jednou z povinností pomocných ošetřovatelů bylo dávat pozor, aby se v takových situacích děti nezadusily zvratky. Homer Candy vysvětloval, jak je důležité, aby v napolo omámeném stavu dítěte nedocházelo k aspiraci – tedy nasávání tekutin, například zvratků, do plic.

„K asipraci,“ opakovala sestra Caroline. „Nebyl tvůj tatínek doktor, Homere?“

„Ne tak docela,“ odtušil Homer Wells.

Sestra Caroline Homera představila mladému dr. Harlowovi, který si smrtelně vážně zakládal na svých vlasech sčesaných do čela. Neuspořádané prameny činily jeho čelo užším; ježatý příkrov slámově žlutých vlasů působil dojmem, jako by dr. Harlow pořád úzkostlivě mžoural zpod klobouku staženého do očí.

„No ovšem, Wells – náš odborník na éter,“ prohodil uštěpačně dr. Harlow.

„Vyrostl jsem v sirotčinci,“ odpověděl Homer Wells. „Hodně jsem tam pomáhal v nemocnici.“

„Ale éter jste určitě nikomu nepodával,“ ujistil se dr. Harlow.

„Ovšem že ne,“ lhal Homer Wells. Stejně jako dr. Larch v případě dozorčího výboru, i on nyní zjistil, jak příjemné je lhát nesympatickým lidem.

„Nevytahuj se,“ napomínala Homera Candy, když se spolu vraceli autem do Heart’s Havenu. „Nehodí se to k tobě a ještě bys mohl toho svého Larche dostat do maléru.“

„Kdy jsem se vytahoval?“ chtěl vědět Homer.

„Vlastně ses zatím nevytahoval. Ještě ne,“ uznala Candy. „Ale nedělej to, jo?“

Homer se zamračeně nafoukl.

„A nebuď nafrněnej,“ poradila mu Candy. „To se k tobě taky nehodí.“

„Já jenom čekám, až se uvidí,“ zabručel Homer Wells. „Však víš, jak to je.“ Vyložil ji u krámku s humry. Obvykle s ní zašel dovnitř na kus řeči s Rayem. Jenže Homer dnešní Candinu podrážděnost vnímal jako znamení, že vůči němu ochladla, anebo snad jako příznak čehokoliv jiného – jen ne toho, jak je ona sama ze všeho zmatená.

Zabouchla za sebou dveře a než se stačil rozjet, přešla na druhou stranu dodávky. Naznačila mu, aby stáhl okénko. Naklonila se dovnitř a políbila ho na ústa. Pak ho popadla za vlasy – pevně, oběma rukama – zvrátila mu hlavu do záklonu a kousla ho do krku pořádně. Opět se napřímila a při tom se praštila do hlavy o rám okénka; oči měla zavlhlé, ale slzy jí po tvářích netekly.

„Myslíš, že já si to užívám?“ vyhrkla. „Myslíš, že tě jen tak dráždím? Myslíš, že vím, jestli chci tebe nebo Wallyho?“

Odjel zpátky do nemocnice v Cape Kenneth; potřeboval dělat něco podstatnějšího než sypat návnadu pro myši. Zase ta pitomá myší sezóna – nesnášel práci s jedem!

Dorazil do nemocnice současně s nějakým námořníkem, kterého ve rvačce pořezali nožem; stalo se to na Rayově pracovišti, v loděnicích námořnictva v Kittery. Kamarádi námořníkovi stáhli ruku improvizovaným obvazem proti krvácení. Cestou jim došly lístky na benzin a podařilo se jim minout několik nemocnic, kam to měli z místa rvačky blíž, než do Cape Kenneth. Řezná rána se táhla mezi námořníkovým palcem a ukazovákem skoro až k zápěstí. Homer pomohl sestře Caroline ránu umýt obyčejným bílým mýdlem a destilovanou vodou. Homer si nemohl pomoci, byl vždycky zvyklý vydávat pokyny sestrám Angele a Edně z pozice autority.

„Změřte mu tlak na druhé paži,“ přikázal sestře Caroline. „Manžetu na měření tlaku podložte obvazem – na ochranu pokožky,“ dodal, protože sestra Caroline se na něj podivně zadívala. „Možná tam tu manžetu budeme muset nechat i půl hodiny nebo déle,“ vysvětloval Homer Wells.

„Myslím, že pokyny sestře Caroline dokážu vydávat já sám, když dovolíte,“ řekl Homerovi dr. Harlow. Doktor i sestra na Homera zírali jako na tuctového živočicha, jenž právě dal najevo, že vládne božskou mocí. Jako kdyby napůl očekávali, že Homer jen přejede rukou nad silně krvácejícím námořníkem a zastaví ten proud krve stejně rychle jako škrtící obvaz.

„Moc dobře, Wellsi,“ uznal dr. Harlow. Homer se díval, jak pacient dostává do rány injekci půlprocentního roztoku prokainu a jak potom dr. Harlow zranění ohledává. Nůž do ruky vnikl dlaní, všiml si Homer Wells. Vzpomínal na Grayovu anatomii a také na film, který viděl s Debrou Pettigrewovou: ten důstojník od jezdectva s šípem v ruce. Šíp naštěstí minul větev mediánního nervu, která vede ke svalům palce.

Dr. Harlow prohlížel zranění. „Tady se nachází dost důležitá větev mediánního nervu,“ vysvětloval pořezanému námořníkovi. „Jestli je neporušený, můžete mluvit o štěstí.“

„Ten nůž ho minul,“ prohlásil Homer Wells.

„Ano, je to tak.“ Dr. Harlow vzhlédl od zranění. „Ale jak to víte vy?“ zeptal se Homera Wellse, který vztyčil palec pravé ruky a zahýbal jím.

„Tak tedy nejen expert na éter,“ prohodil dr. Harlow pořád ještě uštěpačným tónem. „Vy se vyznáte i ve svalech!“

„Jenom v tomhle,“ odvětil Homer Wells. „Občas jsem si pro zábavu četl v Grayově anatomii,“ dodal.

„Pro zábavu?“ opakoval dr. Harlow. „Takže nejspíš znáte i cévy. Co kdybyste mi pověděl, odkud se bere všechna tahle krev?“

Homer Wells ucítil, jak se bok sestry Caroline dotkl jeho ruky; docela určitě to byl dotek vyjadřující sympatii. Sestře Caroline byl dr. Harlow také protivný. Navzdory nesouhlasu, který dnes zaznamenal u Candy, si Homer nemohl pomoci. „Krvácí jedna z větví dlaňového oblouku,“ odpověděl.

„Velmi dobře,“ uznal zklamaně dr. Harlow. „A jaký postup byste doporučoval?“

„Podvázat ji,“ řekl Homer Wells. „Chromovaným katgutem třínulkou.“

„Přesně tak,“ souhlasil dr. Harlow. „Tohle jste ale v Grayovi nevyčetl.“ Potom Homerovi ukázal, že nůž přeťal i šlachy, vedoucí ke svalům flexor digitorum profundus a flexor digitorum sublimis. „Ty vedou kam?“ vyptával se Homera Wellse.

„Do ukazováčku,“ odvětil Homer Wells.

„Bude nutné vyspravit obě šlachy?“ chtěl vědět dr. Harlow.

„To nevím,“ přiznal Homer Wells. „O šlachách toho moc nevím,“ dodal.

„Není možná!“ zvolal dr. Harlow. „Musíme opravit jen profundus“ vysvětlil. „Vezmu na to hedvábnou dvounulku. Ale ke spojení obou konců šlachy budu potřebovat něco jemnějšího.“

„Čtyřnulku,“ doporučil Homer Wells.

„Výborně,“ pravil dr. Harlow. „A co použijeme na sešití palmární fascie?“

„Chromovanou třínulku,“ řekl Homer.

„Tenhle mládenec se v zašívání vyzná!“ prohodil dr. Harlow k sestře Caroline, která z Homera nespouštěla oči.

„Kůži sešijte hedvábnou čtyřnulkou,“ pokračoval Homer. „A pak bych doporučoval přiložit na dlaň tlakový obvaz – aby se prsty kolem rány trochu svíraly.“

„Tomu se říká funkční poloha,“ doplnil dr. Harlow.

„Já nevím, jak se tomu říká,“ připustil Homer.

„Studoval jste někdy na medicíně, Wellsi?“ zajímal se dr. Harlow.

„Ne tak docela,“ odvětil Homer Wells.

„A máte to v úmyslu?“ chtěl vědět dr. Harlow.

„Myslím, že ne,“ řekl Homer. V tu chvíli už mířil ven z operačního sálu, ale dr. Harlow za ním ještě zavolal:

„Proč nejste na vojně?“ zeptal se.

„Mám srdeční vadu,“ odpověděl Homer.

„A nejspíš ani nevíte, o jakou vadu se jedná,“ prohodil dr. Harlow.

„Jasně že nevím,“ přitakal Homer Wells.

Mohl se o své stenóze půlkruhové chlopně dozvědět hned na místě úplně všechno, stačilo se zeptat; byli by mu udělali snímek a zajistili experta, který by snímek přečetl – mohl se dozvědět pravdu. Ale kdo by stál o pravdu z tak nesympatického zdroje?

Šel číst z pohádkových knížek pacientům po operaci mandlí. Byly to hloupé knížky – dětská četba na Homera Wellse neučinila velký dojem. Ale u pacientů po operaci mandlí se nedalo předpokládat, že tady zůstanou tak dlouho, aby si vyposlechli celého Davida Copperfielda nebo Nadějné vyhlídky.

Sestra Caroline ho poprosila, aby pomohl při koupání a namasíroval záda tlustému muži zotavujícímu se po operaci prostaty.

„Nikdy nepodceňujte potěšení ze zdravýho čůrání,“ varoval ten obrovský chlap Homera Wellse.

„Nepodcením,“ slíbil Homer a masíroval tu živoucí horu tak dlouho, až se celý tlusťoch rozzářil krásnou, růžovou barvou.

Když se Homer vrátil do Ocean View, Olive nebyla doma, měla službu na protiletecké hlásce. Používali k tomu takzvanou jachtařskou pozorovací věž v Přístavním klubu. Všichni muži z řad pozorovatelů – většinou bývalí Seniorovi pijáčtí kumpáni – měli siluety nepřátelských letadel připíchnuté na dveřích svých skříněk; ženy si je nosily domů a umísťovaly je například na dvířka od lednice. Olive na protiletecké hlásce sloužila dvě hodiny denně.

Homer si prohlížel siluety, které si Olive přilepila na lednici.

Ty bych se naučil rozeznávat snadno, pomyslel si. A naučím se i všechno, co souvisí s pěstováním jablek. Jenže on už přece cosi uměl; téměř dokonale se vyznal v porodnických postupech, včetně nejjednoduššího ze všech zákroků – toho, který byl v rozporu se zákonem.

Pomyslel na zákony a pravidla. Ta rvačka, v níž námořník utrpěl řezné poranění ruky, se nekonala podle žádných pravidel. A kdyby někdo chtěl bojovat s panem Rosem, bojovalo by se vždycky podle pravidel pana Rose, ať už by k tomu došlo kdekoliv. Pustit se do rvačky na nože s panem Rosem je jako nechat se uklovat k smrti nepatrným ptáčkem, napadlo Homera Wellse. Pan Rose je umělec – dovedl by utnout třeba jenom špičku nosu nebo knoflík či bradavku. Opravdová pravidla moštárny určuje pan Rose.

A jaká pravidla platí v St. Cloud’s? Jakými pravidly se řídí dr. Larch? Jaká pravidla Larch respektuje a která porušuje či nahrazuje vlastními zásadami – a jak moc jim věří? Candy se očividně také řídila nějakými pravidly, ale kdo je určil? Ví snad o těch pravidlech Wally? A co Melony – respektuje vůbec nějaká pravidla Melony? uvažoval Homer Wells.

„Koukej,“ prohodila Lorna, „jestli sis nevšimla, tak je válka.“

„Má bejt?“ odsekla Melony.

„Protože on je nejspíš ve válce, to má bejt!“ prohlásila Lorna. „Buď se přihlásil sám, anebo ho odvedou.“

Melony zavrtěla hlavou. „Neumím si ho představit ve válce. Jeho ne. Prostě tam nemá co dělat.“

„Prokristapána,“ nechápala Lorna. „Ty si myslíš, že všichni, co šli do války, tam maj co dělat?“

„Když půjde, tak se zas vrátí,“ mínila Melony. Ani v prosinci nebyl led na Kennebeku bezpečný. V ústí řeky působil příliv a odliv, voda zde byla brakická a uprostřed neustále zůstávala volná, sedává, silně zčeřená hladina. Avšak ani Melony nedohodila v Bathu pivní láhev až doprostřed řeky. Její láhev se odrazila od nepevného ledu, vydala dutý zvuk a chvíli se kutálela k volné hladině, kam nikdy nemohla dospět. Její dopad vyrušil racka, který se zvedl a popoběhl po ledu. Vypadal při tom jako stará žena, nemotorně si přidržující sukně, aby si je neurousala v kalužích.

„Jenže z války se nevrátí úplně každej, to se ti právě snažím vysvětlit,“ podotkla Lorna.

Wallyho návrat z Texasu provázely komplikace. Několik zpoždění, špatné počasí, uzavřená letiště – když pro něj Homer s Candy přijeli do Bostonu, ze všeho nejdřív je upozornil, že má jenom osmačtyřicet hodin. Ale i tak byl spokojený – „byl to ještě pořád Wally,“ vzpomínala později Candy – a ze všeho největší radost měl z čerstvého povýšení.

„Podporučík Worthington!“ představil se Olive. Všichni plakali, dokonce i Ray.

Benzin byl na lístky, takže se nemohli věnovat obvyklému pojíždění sem a tam. Homer jenom čekal, kdy bude Wally chtít zůstat s Candy sám, a jak to asi zařídí. On to bude chtít zařídit docela určitě. Ale přeje si to i ona? dohadoval se v duchu.

Štědrý večer trávili všichni spolu a na Boží hod nebylo kam se podít. Olive byla doma a ani Ray se nevěnoval výrobě torpéd či vytahování vrší s kraby. Příští den již Homer s Candy měli Wallyho odvézt zpátky do Bostonu.

No jistě, Candy s Wallym se objímali a líbali skoro pořád – všichni to viděli. Až o štědrovečerní noci si Homer ve Wallyho pokoji vzpomněl, že pro samou radost z Wallyho příjezdu ani kloudně nepomyslel na to, že jsou to už jeho druhé Vánoce mimo St. Cloud’s. Kromě toho si uvědomil, že zapomněl napsat dr. Larchovi – neposlal ani vánoční pohlednici.

„Mám ještě před sebou nějaký čas v další letecké škole,“ vykládal mu Wally, „ale myslím, že mě nakonec pošlou do Indie.“

„Do Indie,“ opakoval Homer Wells.

„Na Barmskou trasu,“ vysvětloval Wally. „Z Indie do Číny musíš letět přes Barmu. A v Barmě jsou Japončíci.“

Homer Wells měl za sebou studium map na střední škole v Cape Kenneth. Věděl, že Barma, to znamená hory. A džungle. Když tam někoho sestřelí, existuje obrovská spousta variant, kam může dopadnout.

„Jak to jde s Candy?“ zeptal se Homer.

„Bezvadně!“ ujistil ho Wally. „Teda, vlastně uvidím až zítra,“ přiznal.

Ray vyrážel do továrny na torpéda časně ráno a Homer si všiml, že Wally odjel z Ocean View asi ve stejnou dobu, kdy Ray vyjížděl z domova do Kittery. Dopoledne se Homer nepříliš úspěšně snažil trochu utěšit Olive. „Osmačtyřicet hodin, tomu neříkám návštěva domova,“ opakovala. „Nebyl tady celý rok – to je podle něho návštěva? A podle armády – je to nějaká návštěva?“

Candy s Wallym pro Homera přijeli před polednem. Homer si domyslel, že „to stihli“. Ale jak si tím člověk může být jist, když se nemůže zeptat?

„Nechcete, abych řídil?“ nabídl se Homer. Posadil se na kraj a Candy usedla doprostřed.

„Proč?“ divil se Wally.

„Třeba se chcete držet za ruce,“ prohodil Homer. Candy se na něj podívala.

„Už jsme se drželi,“ ujistil ho Wally se smíchem. „Ale stejně díky!“

Candy to očividně nepobavilo, pomyslel si Homer.

„Chceš říct, že jste si dali?“ zeptal se jich Homer Wells obou.

Candy upřeně hleděla před sebe a Wally se tentokrát nezasmál.

„Jak to myslíš, kamaráde?“ nechápal.

„Jak to říkám; myslím tím sex,“ odpověděl Homer Wells.

„Kristapána, Homere,“ ohradil se Wally. „To je mi teda otázka.“

„Jo, dali jsme si – myslím sex,“ pronesla Candy, stále hledíc přímo před sebe.

„Doufám, že jste si dávali pozor,“ podotkl Homer k nim oběma. „Doufám, že jste byli opatrní.“

„Proboha, Homere!“ zvolal Wally.

„Ano, byli jsme opatrní,“ řekla Candy. Teď už se dívala na něj a snažila se tvářit pokud možno bezvýrazně.

„To jsem rád, že jste si dali pozor,“ přikývl Homer; tentokrát mluvil přímo ke Candy. „Musíš si dávat pozor, když to děláš s někým, kdo se chystá lítat nad Barmou.“

„Nad Barmou?“ Candy se otočila k Wallymu. „Neříkals mi nic o tom, kam půjdeš. Takže do Barmy?“

„Já nevím, kam půjdu,“ odsekl naštvaně Wally. „Ježíšmarjá, Homere, co to s tebou je?“

„Mám vás oba rád,“ prohlásil Homer Wells. „A když vás mám rád, mám právo se vás zeptat na cokoliv – mám právo všechno vědět.“

Tohle znamenalo, jak se říká v Maine, konec všech řečí. Skoro celý zbytek cesty do Bostonu absolvovali v tichosti, až na jednu chvíli, kdy se Wally pokusil o vtip: „Vážně tě nechápu, Homere. Začínáš se chovat jako filozof.“

Bylo to nepříjemné loučení. „Já vás mám taky oba rád, to přece víte,“ ujistil je Wally, než odešel.

„Já vím,“ přikývl Homer.

Cestou domů to Candy Homeru Wellsovi vytmavila. „Já bych neřekla jako filozof. Spíš jako potrhlej chlap. Myslím, že se chováš hrozně divně. A nemáš právo vědět o mně všechno, i když mě miluješ.“

„Jediné, co potřebujeme vědět, je, jestli ty miluješ jeho,“ odtušil Homer. „Miluješ Wallyho?“

„Milovala jsem Wallyho celou dobu, co jsme spolu vyrůstali,“ odpověděla Candy. „Vždycky jsem ho měla ráda a vždycky ho budu mít ráda.“

„Fajn,“ řekl Homer. „A tím je to vyřešený.“

„Jenže já ani nevím, jestli to vůbec ještě je Wally,“ namítla Candy. „Tebe znám líp a mám tě taky ráda.“

Homer Wells si povzdechl. Už je to tu zas, počkáme a uvidíme, pomyslel si. Kromě toho Wally zranil jeho city: ani jednou se ho nezeptal na jeho nemocné srdce. Ale co by mu na to vlastně odpověděl?

Wilbura Larche, který věděl, že s Homerovým srdcem není vůbec nic v nepořádku, spíš zajímalo to, kam se Homerovo srdce podělo. Obával se, že už asi není v St. Cloud’s.

A Wally se odebral do letecké školy pro pokročilé v kalifornském Victorvillu. Na jeho dopisních papírech se teď skvělo záhlaví: LETECTVO SPOJENÝCH STÁTU. Ve Victorvillu zůstal Wally několik měsíců – pro Homera to byly měsíce věnované prořezávání stromů. Krátce po tom, co jabloně rozkvetly a včely Iry Titcomba se jaly roznášet skvělou, životodárnou energii po celé ploše sadařství Ocean View, byl Wally poslán do Indie.

Japonci obsadili Mandalay. Wally svrhl své první pumy na železniční most v Myitnge. Na jižní straně mostu bomby těžce poškodily trať i násep a zničily i celou jižní polovinu mostní konstrukce. Všechny letouny i posádky se bezpečně vrátily na základnu. Wally shazoval bomby také na průmyslové centrum v Myingyanu, ale pro husté mraky nebylo možné zhodnotit rozsah způsobených škod. V létě, právě když Homer opět natíral moštárnu bílou barvou, bombardoval Wally přístavní hráze v Akyabu a shwelijský most v severní Barmě; později se také účastnil náletu na železniční dílny v Prome. Připojil svoji trošku k deseti tunám bomb svržených na železniční depo ve Schwebu a měl svůj podíl i na požárech ve skladištích v Kawlinu a v Thanbyuzayatu. Na pohled ho nejvíce zaujaly exploze bomb na ropných polích v Yenangyatu – obraz vrtných věží v plamenech vydržel Wallymu před očima celou zpáteční cestu přes hory a džungle. Všechny stroje i posádky se bezpečně vrátily.

Povýšili ho na kapitána a svěřili mu úkol, který on považoval za „snadnou práci“.

„Jakmile ti nějaká práce připadá moc snadná, měj se na pozoru,“ varoval jednou dr. Wilbur Larch Homera Wellse.

Ve Fort Meade Wally vyhrál soutěž o nejlepší pojmenování letadla a teď konečně dostal příležitost je využít. Nazval je Bušící příležitost. Pod nápis namaloval velmi působivou sevřenou pěst. Candy a Homera Wellse později velmi mátlo, proč letadlo nepojmenoval Příležitost bušící na dveře nebo tak nějak.

Létal mezi Indií a Čínou, přes Himálaj a přes Barmu. Vozil do Číny benzin, bomby, děla, pušky a munici, také oděvy a letecké motory – a zpátky do Indie přivážel vojáky. Celá cesta tam a zpátky mu trvala sedm hodin. Bylo to asi pět set mil. Z toho šest hodin musel mít na obličeji kyslíkovou masku – létali velmi vysoko. Nad horami létali ve velké výšce kvůli horám a nad džunglí kvůli Japoncům. Nad Himalájí se vyskytuje nejzlomyslnější vzdušné proudění na světě.

Při startu v Ásámu bývala venkovní teplota třiačtyřicet stupňů Celsia. Jako v Texasu, říkal si Wally. Na sobě měli jen šortky a ponožky.

Těžce naložený transportní letoun musel vystoupat do výšky patnácti tisíc stop za pětatřicet minut; tou dobou prolétali prvním průsmykem.

V devíti tisících stopách si Wally natáhl kalhoty. Ve čtrnácti tisících si oblékl kombinézu s kožišinovým lemováním. V této výšce bylo dvacet stupňů pod nulou. V monzunovém období létal většinou jen podle přístrojů.

Té letecké trase se říkalo „cesta života“ anebo také létání „přes hrbol“

Čtvrtého července noviny přinesly tyto titulky:

AMERIČTÍ CHLAPCI ZNIČILI ŽELEZNIČNÍ MOST V BARMĚ

ČÍŇANÉ VYHNALI JAPONCE Z PROVINCIE CHU-PEJ

A tohle napsal Wally Homerovi a Candy. Wally zřejmě začínal lenivět – oběma poslal stejnou říkanku:

Jeden chlapec z Kuang-čou

Splácal kundu hliněnou

Rychlým piglováním v mžiku

vypálil z ní keramiku

Předkožku má strženou.

V létě roku 194– v důsledku snah snížit intenzitu osvětlení pobřeží na minimum muselo být dočasně uzavřeno kino drive-in v Cape Kenneth, což Homer Wells vůbec nepociťoval jako tragickou ztrátu. Protože nemíval na vybranou a musel jezdit do kina s Candy i s Debrou Pettigrewovou současně, byl válečnému úsilí vděčný, že ho té trapnosti ušetřilo.

Pan Rose upozornil Olive, že na sklizeň nebude schopen zajistit kvalitní česáče. „Vzhledem k tomu, že spousta mužských odešla,“ psal. „A také proto, že je to daleko – mám na mysli lístky na benzin.“

„Takže jsme moštárnu vypulírovali zbytečně,“ stěžoval si Homer Olive.

„Žádná práce, kterou se něco vylepší, není zbytečná, Homere,“ opravila ho Olive. Yankeeové vždycky cítí zoufalou potřebu obhájit nějak skutečnost, že i v letních měsících tvrdě pracují, přičemž je vždycky trápí výčitky svědomí nad tím, že jim toto krátké období přece jen skýtá i několik prchavých potěšení.

Homer Wells – pomocný ošetřovatel a sadař – právě kosil trávu mezi stromy, když se dozvěděl, co se stalo. V parném červnovém dni jezdil na žacím stroji značky International Harvester, oči upíral na žací lištu a dával pozor na pařezy a spadané větve, takže si vůbec nevšiml zelené dodávky, která se ho snažila předjet. Málem do ní narazil. Protože motor traktoru stále běžel a sekačka také, neslyšel, co na něj Candy volá, ani když vyskočila z auta a rozběhla se k němu. U volantu seděla Olive s tváří jako z kamene.

„Sestřelili ho,“ vřískala Candy, když Homer konečně vypnul zapalování. „Sestřelili ho nad Barmou!“

„Nad Barmou,“ opakoval Homer Wells. Slezl z traktoru a sevřel vzlykající dívku v náručí. Sice předtím vypnul motor, ten ale ještě chvíli škytal, potom se otřásl a zhasl. Nad ním se zachvíval žhavý vzduch. Možná, pomyslel si Homer Wells, že nad Barmou se chvěje vzduch pořád.

9.

Nad Barmou

Dva týdny po sestřelení Wallyho letadla byli kapitán Worthington i posádka Bušící příležitost i ještě stále na seznamu pohřešovaných.

Posádka jiného letounu, létajícího na téže trase, si všimla přibližně v půli cesty mezi Indií a Čínou asi jedné čtvereční míle barmského pralesa zničeného požárem, pravděpodobně po explozi letadla. Náklad havarovaného stroje byl identifikován jako motory k džípům, náhradní díly a benzin. Po posádce nikde ani stopy džungle v té oblasti byla hustá a podle všeho neobydlená.

Olive osobně navštívil mluvčí letectva Spojených států a sdělil jí, že zde jsou jisté důvody k optimismu. Letadlo očividně nevybuchlo ve vzduchu, takže z něj posádka možná stačila vyskočit. Co se však stalo dál, to prý nikdo neví.

Homer Wells si pomyslil, že právě tak se to letadlo mělo jmenovat Nikdo neví. Přesto Homer podporoval Olive i Candy v jejich víře, že Wally není mrtvý, „jenom nezvěstný“. Soukromě se však Homer s Rayem Kendallem shodli v názoru, že Wallymu moc naděje nezbývá.

„Jenom si představ, že se třeba s tím letadlem nezřítil,“ řekl Homerovi Ray, když spolu vytahovali vrše plné humrů. „Takže je někde uprostřed džungle – a co si tam asi počne? Nesmí dopustit, aby ho Japončíci našli, a přitom jsou všude kolem. To letadlo přece sestřelili oni, no ne?“

„Třeba jsou tam domorodci,“ nadhodil Homer Wells. „Přátelští barmští venkovani,“ upřesnil.

„Anebo taky vůbec nikdo,“ mínil Ray Kendall. „Jen pár tygrů a hejna hadů,“ dodal. „Do hajzlu, kdyby se radši dal k ponorkám.“

„I kdyby tvůj přítel přežil všechna ostatní nebezpečí,“ napsal Homeru Wellsovi Wilbur Larch, „hrozí mu nejrůznější asijské choroby – a těch je spousta.“

Představa, že Wally někde trpí, byla strašná a Homerovi ani touha po Candy nedovolovala zažívat pocit úlevy při pomyšlení, že je Wally snad mrtev. V tom případě, tím si byl Homer jist, by si Candy už navždy zafixovala, že Wallyho milovala ze všech lidí nejvíc. Sirotkům se často stává, že jejich ideály předhánějí realitu o mnoho délek; jestliže si Homer přál získat Candy, chtěl ji získat ideálním způsobem. Měla-li se Candy rozhodnout pro Homera, musel být Wally na živu, a jelikož měl Homer rád i Wallyho, toužil, aby se tak stalo s Wallyho požehnáním. Což by jakákoliv jiná metoda nutně neznamenala pro všechny nedůstojný kompromis?

Wilburu Larchovi zalichotilo, když ho Homer požádal o radu – dokonce v záležitostech lásky! („Jak se mám chovat ke Candy?“ ptal se Homer.)

Starý pán si natolik zvykl vystupovat jako autorita, že zcela přirozeně i nyní nasadil autoritativní tón – „A přitom o těchhle věcech nic neví!“ stěžovala si sestře Edně pohoršená sestra Angela. Larch byl tak pyšný na svou radu Homerovi, že dopis před odesláním ukázal i oběma starým sestřičkám.

„Zapomněls už na život v St. Cloud’s?“ tázal se Homera dr. Larch. „Vzdálil ses nám už natolik, že ti život sestávající z kompromisů připadá nepřijatelný? Dokonce tobě, sirotkovi? Zapomněl jsi, že především musíš být užitečný? Neměl bys tak špatně smýšlet o kompromisech, nemůžeme si přece pokaždé vybírat, jak máme být užiteční. Tvrdíš, že ji miluješ – tak jí tedy buď k užitku. Třeba to nepůjde přesně tak, jak sis předem sesumíroval, ale jestli ji miluješ, musíš jí zajistit to, co potřebuje – a nezáleží přitom na tvém mínění, jestli už nastal ten pravý čas. A co ti ona může dát ze sebe? Jen to, co zbylo – a pokud snad to není tolik, kolik sis představoval, čí je to chyba? Chceš ji odmítnout jen proto, že se ti není schopna odevzdat naprosto? Část jejího já se toulá někde nad Barmou – chceš odmítnout to, co zbývá? Trváš na tom, že buď všechno, anebo nic? Tomu říkáš být užitečný?“

„Není to moc romantické,“ řekla sestře Edně sestra Angela.

„Choval se snad Wilbur někdy romanticky?“ namítla sestra Edna.

„Ta vaše rada je otřesně věcná,“ obvinila dr. Larche sestra Angela.

„To doufám!“ odvětil dr. Larch a zalepil obálku s dopisem.

Nyní měl Homer ve své nespavosti společnici. V nemocnici v Cape Kenneth si s Candy raději vybírali noční služby. Když nával práce opadl, směli si zdřímnout v postelích na dětském infekčním oddělení. Homer zjistil, že zvuky, které vydávají nepokojné děti, ho uklidňují – jejich potíže a bolesti shledával povědomými, jejich křik, fňukání a zlé sny mu pomáhaly překonat vlastní úzkost. A Candy zase brala černé záclony zatemnění jako příhodnou dekoraci pro svůj zármutek. Právě tak se Candy zamlouvaly zatemňovací předpisy, které museli s Homerem dodržovat cestou do nemocnice. Jezdili Wallyho cadillacem – směli mít při jízdě rozsvícená jen parkovací světla a ta měl cadillac ze všech aut nejjasnější. I tak v jejich záři povrch černé pobřežní asfaltky sotva rozeznávali; jezdili tedy smutečním tempem. Kdyby je tak viděl jet přednosta stanice ze St. Cloud’s (bývalý přednostův zástupce), určitě by opět uvěřil, že je to bílý pohřební vůz.

Meany Hyde, jehož žena Florence čekala dítě, Homera ujistil, že jeho nový potomek zdědí část Wallyho duše (jestli je Wally opravdu mrtvý) – a pokud je živý, prohlašoval Meany, narození dítěte bude znamením, že se Wallymu podařilo uniknout z Barmy. Everett Taft Homerovi vyprávěl, že jeho manželka, Velká Dot, mívá pravidelně sny, které mohou znamenat jen jedno – že se Wally pokouší navázat spojení s Ocean View. Dokonce i Ray Kendall, jenž svůj zájem o mořské hlubiny nyní dělil mezi torpéda a humry, tvrdil, že dokáže „číst“ z humřích vrší, čímž chtěl říci, že obsah pastí vytahovaných z hlubiny stojí za výklad. Nedotčená návnada byla zvláštním znamením; jestliže se humři (kteří si potrpí na dobře zamřelou potravu) návnady nedotkli, musí to znamenat, že ta návnada dala najevo jakési známky života.

„Víš, že já jinak moc náboženský sklony nemám,“ říkával Homerovi Ray.

„Jasně,“ přikyvoval Homer.

Homer Wells, který strávil tolik let úvahami o tom, jestli se pro něj někdy jeho matka nevrátí a jestli je naživu nebo mrtvá, přijal nejistotu ohledně Wallyho osudu snáze než všichni ostatní. Sirotek ví, jaké to je, když někdo, kdo pro něj hodně znamená, je „prostě nezvěstný“. Olive a Candy Homerův vyrovnaný klid považovaly za projev lhostejnosti a občas na něj rozzlobeně vyjely.

„Dělám jen to, co musíme dělat všichni,“ odpovídal jim – a když mluvil s Candy, říkal to s obzvláštním důrazem. „Prostě čekám, až se uvidí.“

Čtvrtého července toho roku bylo jen málo ohňostrojů; jednak to odporovalo předpisům o zatemnění a pak, jakékoliv napodobeniny skutečných explozí bomb a střelby by znamenaly projev neúcty vůči „našim chlapcům“, kteří musí čelit opravdovému nebezpečí. Pomocní ošetřovatelé v nemocnici v Cape Kenneth připravili o noční službě tichou oslavu Dne nezávislosti, rušenou jenom hysterickým křikem jedné ženy dožadující se potratu u mladého, pánovitého dr. Harlowa, který věřil na dodržování zákonů. „Jenomže ona je válka!“ namítala žena. Její manžel zahynul, padl v Tichomoří. Mohla to dokázat, z ministerstva obrany jí poslali telegram. Bylo jí devatenáct let a ještě nebyla ani ve třetím měsíci.

„Rád si s ní promluvím znovu, až se bude chovat rozumně,“ pravil sestře Caroline dr. Harlow.

„Proč by se měla chovat rozumně?“ nechápala sestra Caroline.

Ohledně sestry Caroline musel Homer důvěřovat svým instinktům; mimo jiné se jemu i Candy svěřila s tím, že je socialistka. „Nejsem hezká,“ uznávala po pravdě. „Takže mě svatby nezajímají. V mém případě bych musela dávat najevo vděčnost, anebo se aspoň tvářit, že jsem měla velké štěstí.“

Hysterická žena nebyla k utišení, možná i proto, že se ji sestra Caroline nesnažila uklidnit opravdu od srdce. „Nechci s tím přece dělat žádný tajnosti!“ křičela žena. „Proč vlastně musím to dítě porodit?“

Homer Wells našel papíru popsaný sloupci čísel z laboratorní analýzy. Napříč přes všechny sloupce napsal:

JEĎTE DO ST. CLOUD’S A PTEJTE SE PO SIROTČINCI.

Předal ten papírek Candy, která ho dala Caroline – ta se na něj podívala a odevzdala ho ženě, jejíž protesty okamžitě umlkly.

Když pacientka odešla, požádala Caroline Homera a Candy, aby ji doprovodili do lékárny.

„Povím vám, jak to obyčejně dělám,“ sdělila jim sestra Caroline, tváříc se, jako kdyby ji nesmírně rozzlobili. „Provádím dokonale bezpečnou dilataci bez kyretáže. Jenom roztáhnu děložní hrdlo. Dělám to doma v kuchyni, velice opatrně. Samozřejmě že dokončit se to musí v nemocnici. Někdo si třeba pomyslí, že si to zkoušely udělat samy, ale nemají žádnou infekci, nic se nepoškodí, prostě potratily. Já jim zařídím D, ale bez K. Pak už potřebují jenom pořádně vyškrabat. A ti zdejší parchanti jim musejí pomoct – protože krvácejí a je jasné, že o to dítě už přišly.“ Odmlčela se a zamračila se na Homera Wellse. „Na tohle jsi taky expert, co?“

„Jasně,“ přisvědčil Homer.

„Takže víš o něčem lepším než to, co dělám já?“ otázala se.

„O moc lepší to není,“ připustil. „Je to všechno dohromady, D i K, a ten doktor je slušný člověk.“

„Slušný člověk,“ opakovala pochybovačně Caroline. „Na kolik přijde ten slušný člověk?“

„Je to zdarma,“ odvětil Homer.

„Já to taky dělám zadarmo,“ opáčila Caroline.

„Když si to můžeš dovolit, požádá tě jen o dar ve prospěch sirotčince,“ dodal Homer Wells.

„Jak to, že ho ještě nechytili?“ zajímala se Caroline.

„To nevím,“ přiznal Homer. „Třeba jsou mu lidi vděční.“

„Lidi jsou lidi,“ odtušila sestra Caroline se socialistickým nadhledem. „Hloupě riskuješ, když jsi mi to prozradil. A ještě hloupější bylo povědět o něm té ženské – vždyť ji ani neznáš.“

„To je fakt,“ uznal Homer.

„Jestli to takhle povedeš dál, ten tvůj doktor moc dlouho nevydrží,“ dodala sestra Caroline.

„Jasně,“ přikývl Homer.

Dr. Harlow je našel ve výdejně léků; jenom Candy se tvářila provinile, a proto se na ni zahleděl.

„Co vám tu tihle dva experti vykládali?“ chtěl vědět dr. Harlow. Když si myslel, že ho nikdo nevidí, neustále se díval na Candy, jenže Homer Wells ho viděl a sestra Caroline dokázala velmi dobře vycítit, jaké touhy v mužích vzbuzují jiné ženy. Candy držela jazyk za zuby, a tím pádem vypadala ještě provinileji. Dr. Harlow se obrátil k sestře Caroline. „Zbavila jste se té hysterky?“ otázal se.

„Bez obtíží,“ ujistila ho sestra Caroline.

„Vím, že se mnou nesouhlasíte,“ prohlásil dr. Harlow, „ale všechna pravidla mají své důvody.“

„Pravidla mají své důvody,“ vyjelo z Homera Wellse, aniž by si to uvědomil; byla to taková pitomost, že si nemohl pomoci a musel ji zopakovat. Dr. Harlow se na něj upřeně zadíval.

„Nepochybně jste odborníkem i na potraty, Wellsi,“ prohodil dr. Harlow.

„To není moc těžké, být expert na potraty,“ odtušil Homer Wells. „Je to docela jednoduché.“

„Myslíte?“ vyštěkl útočně dr. Harlow.

„Inu, co já vím?“ pokrčil rameny Homer Wells.

„Ano. Co vy víte?“ poškleboval se dr. Harlow.

„Moc toho nebude,“ utrousila drsně sestra Caroline; dokonce i dr. Harlow to ocenil. A dokonce i Candy se usmála. Homer se také rozpačitě usmál. Vidíš? Už jsem chytřejší! To znamenal jeho úsměv věnovaný sestře Caroline, která na něj pohrdavě shlížela, přesně jak se slušelo na sestru hledící na pomocného ošetřovatele. Dr. Harlow nabyl přesvědčení, že zavedené hierarchii je zde prokazována povinná úcta. Jeho tvář se leskla jako pokrytá glazurou sestávající ze směsice počestnosti a adrenalinu. Homer Wells si na okamžik dopřál to potěšení a představil si, čím by bylo možno dr. Harlowa vytočit a ponížit. Mistrovské zacházení pana Rose s nožem by mohlo mít takový účinek – Homer si představil, jak pan Rose svým nožem dr. Harlowa vysvlékne ze šatů; u kotníků mu bude ležet hromádka oblečení, rozřezaná na pruhy a cáry, ale na nahém doktorově těle nebude ani škrábnutí.

Měsíc po sestřelení Wallyho letounu přišly zprávy od ostatních členů posádky Bušící příležitosti.

„Byli jsme na půl cestě do Číny,“ psal druhý pilot, „když nás žluťasové párkrát trefili. Kapitán Worthington přikázal posádce opustit letadlo.“

Palubní šéf s radistou vyskočili rychle po sobě, jako třetí skákal druhý pilot. Koruny stromů byly velmi husté; jakmile první z nich propadl skrz, neměl šanci uvidět ostatní padáky. I samotná džungle byla hustá, členové posádky se museli navzájem hledat – palubnímu trvalo sedm hodin, než objevil radistu. Kromě toho hustě pršelo; kapky dělaly v širokých listech palem takový randál, že nikdo z nich neslyšel, jak letadlo vybuchlo. A vzduch v džungli byl tolik prosycen různými pachy, že k nim vůbec nedolehl kouř z hořícího benzinu. Napadlo je, že se letoun možná podařilo zázračně zachránit a pokračovat v letu. Podívali se nahoru, ale skrz koruny stromů (všude tam poletovali třpytiví, zelení holubi) nebylo nic vidět.

Během sedmi hodin se do palubního zakouslo třináct pijavic rozličných velikostí – radista je pozorně odstranil. Zjistili, že nejlépe se zbavíte pijavice, když se dotknete zadní části jejího těla žhavým koncem cigarety jedině tak se pustí. Když za ně jenom taháte, přetrhnou se a jejich silné přísavky se vás budou držet dál.

Radista s palubním pět dnů nic nejedli. Když pršelo – a ono pršelo skoro pořád –, pili vodu zachycenou ve velkých palmových listech. Jinou vodu se báli pít. Občas se jim zdálo, že vidí ve vodě krokodýly. Protože se radista bál hadů, palubní mu radši neříkal o hadech, které zahlédl on sám; měl zase strach z tygrů a myslí si, že jednoho dokonce viděl, zatímco radista trvá na tom, že tygra jenom slyšeli – nebo několik tygrů, anebo to byl jeden a týž tygr několikrát. Palubní šéf je přesvědčen, že je tentýž tygr sledoval celých pět dnů.

Ty pijavice je prý úplně utahaly. Listy v korunách stromů sice zesilovaly rámus dopadajících kapek, ale zároveň oba muže chránily před deštěm; džungle však byla tak prosáklá vodou, že na ně kapalo skoro pořád – a když někdy na krátký okamžik přestalo pršet, skrz koruny neproniklo na zem vůbec žádné slunce. Ptáci s chraptivými hlasy, kteří za deště umlkali, dělali ještě větší rámus než déšť, jakmile dostali možnost začít žalovat na nevlídné monzunové počasí.

Radista s palubním neměli ani tušení, kam se poděli Wally a druhý pilot. S druhým pilotem se sešli pátý den, když dorazili do domorodé vesnice, kam se on dostal jen jeden den před nimi. Pijavice ho připravily o spoustu krve – protože putoval sám, neměl nikoho, kdo by odpaloval ty, na něž si nedosáhl. Uprostřed zad jich měl celé shromáždění; domorodci mu je obratně odstranili. Používali k tomu hořící stonek bambusu – jako kdyby kouřili doutník. Byli to Barmánci, přátelští, a ačkoliv neuměli anglicky, dali jim jasně najevo, že japonské vetřelce nemají vůbec v lásce a také že znají cestu do Číny.

Jenže kde byl Wally? Druhý pilot dopadl do týkového porostu a stonky bambusu, kterým si musel prosekávat cestu, byly silné jako mužská stehna. Ostří mačety se otupilo a zakulatilo, až vypadalo úplně stejně jako tupá strana čepele.

Barmánci jim dali najevo, že není bezpečné, aby tady čekali na Wallyho, a nabídli jim, že někteří vesničané odvedou druhého pilota, radistu a palubního šéfa do Číny. Na tu cestu jim obarvili pleť rozdrcenými plody smokvoní a do vlasů jim vpletli orchideje; nesměli vypadat jako běloši.

Cesta jim trvala dvacet dnů; šli pěšky. Urazili sto pětadvacet mil. Nemohli si vařit jídlo, na konci cesty už jedli plesnivou rýži – příliš mnoho a hustě pršelo. Palubní šéf si stěžoval na totální zácpu, druhý pilot naříkal, že ho zabije vytrvalý průjem. Radista kadil bobky jako králík a nějakých patnáct, dvacet dnů trpěl neustále mírnou horečkou; do kůže na hlavě dostal trichofycii. Všichni zhubli nejméně o čtyřicet liber.

Po příchodu na základnu v Číně strávili týden v nemocnici. Potom je odvezli letadlem zpátky do Indie, kde druhého pilota opět hospitalizovali, aby se pokusili diagnostikovat a vyléčit jakousi infekci, která ho postihla – nikdo nevěděl, co to vlastně chytil za mikroba. Palubní šéf měl potíže s tlustým střevem, jeho také uložili do nemocnice. Radista (i s trichofycií) se vrátil ke své práci. „Když nás v Číně odváželi do nemocnice, odebrali nám veškerou výbavu,“ napsal Olive. „Později nám to zase vrátili všechno v jednom pytli. Byly tam čtyři kompasy. My jsme byli jen tři, ale kompasy byly čtyři. Jeden z nás vyskočil z letadla s kompasem kapitána Worthingtona.“ Radista tvrdil, že by bylo lepší dopadnout s letadlem až na zem, než se ocitnout v téhle části Barmy bez kompasu.

V srpnu 194– Barma oficiálně vyhlásila válku Velké Británii i Spojeným státům. Candy se Homerovi svěřila, že potřebuje nějaké jiné místo, kde by si mohla posedět, aby ji nikdo nerušil. Na molu ji často přemáhá touha skočit do moře; tolikrát tam sedávala s Wallym. A to, že tam s ní nyní sedává Homer, jí příliš nepomáhá.

„Vím o jednom místě,“ pravil Homer.

Možná měla Olive pravdu. Třeba opravdu nepoklízeli v moštárně zbůhdarma. Když pršelo, Candy seděla uvnitř a poslouchala bušení kapek do plechové střechy. Myslela na to, jestli déšť v džungli vydává stejně hlasitý rámus, nebo snad větší, a zda nasládle zahnily zápach jablek určených ke zpracování na mošt alespoň trochu nepřipomíná dusivý pach rozkladu v pralesní půdě. Za pěkného počasí Candy sedala na střeše. Večer občas dovolila Homerovi, aby jí tam vyprávěl různé historky. Snad v důsledku neviditelnosti ruského kola a vysvětlení, jež si pro nastalou temnotu vymyslel pan Rose, cosi Homera přimělo povědět Candy úplně všechno.

Toho léta Wilbur Larch opět napsal manželům Rooseveltovým. Psal jim už tolikrát předtím pod vlivem éteru, že ani s určitostí nevěděl, jestli jim opravdu napsal, nebo si to jen představuje. Nikdy nenapsal jednomu z nich, aniž by současně oslovil i druhého.

Obyčejně používal oslovení „Milý pane prezidente“ a „Milá paní Rooseveltová“, ale občas míval méně oficiální náladu a začal slovy „Milý Frankline Delano Roosevelte“ jednou dokonce napsal „Drahá Eleanor“.

Toho léta oslovil prezidenta docela jednoduše. „Pane Roosevelte,“ napsal bez jakýchkoliv projevů náklonnosti, „vím, že máte spoustu práce s vedením války, avšak přesto věřím ve vaše humánní cítění, ve vaše odhodlání pomáhat chudým a zapomenutým, zvláště pak dětem…“ Paní Rooseveltové napsal: „Vím, že váš manžel je velmi zaměstnán, avšak možná byste ho mohla upozornit najeden velmi naléhavý problém týkající se práv žen a utrpení nechtěných dětí…“

Nesourodé osvětlení v lékárně přispívalo ke klopýtavému, nepříliš srozumitelnému stylu dopisů.

„Ti, kdo nás vyzývají k obraně práv nenarozených dětí, jsou tíž lidé, kteří se přestanou zajímat o obranu kohokoliv, kromě sebe samých, jakmile je náhodné zrození dokonáno! Halasně dávají najevo svou lásku k nenarozeným duším – ale o možnost přispět na chudé se nezajímají, nemají chuť nabídnout více pomoci nechtěným a utiskovaným! Čím chtějí ospravedlnit to, že si činí takové starosti o nenarozený plod, zatímco na nechtěných či zneužívaných dětech jim příliš nezáleží? Odsuzují jiné za náhodná početí; odsuzují chudé, jako kdyby mohli za svoji chudobu. Jednou z cest, jak by si chudí mohli pomoci, by byla možnost rozhodovat o početnosti svých rodin. Domníval jsem se, že svoboda volby je zcela zřejmě demokratickou zásadou – americkou zásadou!

Vy, manželé Rooseveltovi, jste národními hrdiny! V každém případě jste mými hrdiny. Jak tedy můžete tolerovat, že v této zemi existuje tak antiamerický a nedemokratický zákon proti potratům?“

V tu chvíli dr. Larch přestal psát a začal v lékárně křičet. Sestra Edna přistoupila ke dveřím lékárny a zaklepala na výplň z mléčného skla.

„To má být demokratická společnost, když nutí lidi přijmout náhodné početí jako nezvratný fakt?“ hulákal Wilbur Larch. „Co jsme – opice? Očekáváte-li, že občané budou o své děti odpovědně pečovat, musíte jim také dát právo rozhodovat o tom, zda nějaké děti vůbec chtějí mít. Co si všichni sakra myslíte? Vy nejste jenom blázni! Jste netvoři!“

Wilbur Larch řval tak hlasitě, že sestra Edna vešla do lékárny a zatřásla jím.

„Wilbure, vždyť vás uslyší děti,“ napomenula ho. „A matky. Všichni vás uslyší.“

„Neslyší mě vůbec nikdo,“ stěžoval si dr. Larch. Sestra Edna si povšimla mimoděčných záchvěvů ve tvářích a svěšeného dolního rtu – doktor se právě vynořoval z éterové mlhy. „Prezident mi neodpovídá na dopisy,“ žaloval sestře Edně dr. Larch.

„Má hromadu práce,“ namítla sestra Edna. „Třeba se ještě ani nedostal k tomu, aby si vaše dopisy přečetl.“

„A co Eleanor?“ chtěl vědět Wilbur Larch.

„Co je s Eleanor?“ nechápala sestra Edna.

„Ta se taky k mým dopisům ještě nedostala?“ naléhal dr. Larch naříkavým, skoro dětským hlasem a sestra Edna ho pohladila po hřbetu ruky posetém hnědými pigmentovými skvrnami.

„Paní Rooseveltova má taky hodně práce,“ pravila sestra Edna. „Ale určitě vám časem odepíše.“

„Už to trvá celá léta,“ řekl tiše dr. Larch a otočil se tváří ke stěně. Sestra Edna ho v té pozici nechala chvíli podřimovat.

Musela se přemoci, aby se ho nedotkla, chtělo se jí pohladit ho, odhrnout mu vlasy z čela, jako to dělávala tak často, když utěšovala ty maličké. Stávají se snad všichni opět dětmi? A je pravda, co tvrdí sestra Angela, že se začínají jeden druhému podobat, dokonce i fyzickým vzhledem? Každý, kdo by do St. Cloud’s zavítal poprvé, by si mohl myslet, že jsou tu všichni jedna rodina.

Náhle ji v lékárně překvapila sestra Angela.

„To už zase nemáme ani trochu?“ zeptala se sestry Edny. „Co se stalo? Určitě jsem objednala celou krabici.“

„Krabici čeho?“ nevěděla sestra Edna.

„Merthiolátu – červeného,“ zlobila se sestra Angela. „Říkala jsem ti, abys mi opatřila červený merthiolát – na sále už není ani kapka.“

„Ach, já na to zapomněla.“ Sestra Edna se dala do pláče.

Wilbur Larch se probudil.

„Vím, že máte spoustu práce,“ oslovil Rooseveltovy, i když postupně začal rozeznávat sestry Ednu a Angelu, které k němu vztahovaly své unavené ruce. „Mí věrní přátelé,“ hřímal, jako by hovořil k sálu plnému svých stoupenců. „Mí spolupracovníci,“ halasil Wilbur Larch jako politik při volební kampani, který snad trochu unaveně, ale přesto nezlomně bojuje o podporu svých druhů, již také vzdávají čest božímu dílu.

Olive Worthingtonová seděla ve Wallyho pokoji se zhasnutým světlem, tak, aby Homer při pohledu zvenčí nepoznal, že tam sedí. Věděla, že Homer s Candy jsou v moštárně. A snažila se přesvědčit sama sebe, že jí nevadí, jak očividně je Homer schopen poskytnout Candy útěchu. (Ovšem Olive nedokázal utěšit ani v nejmenším po pravdě řečeno, Homerova přítomnost – s ohledem na nepřítomnost Wallyho – Olive rozčilovala a důkazem síly jejího charakteru budiž skutečnost, že si své podráždění byla schopna vyčítat a jen málokdy je dala najevo.) Také by nikdy nepovažovala Candy za nevěrnici. Dokonce ani tehdy ne, kdyby Candy všude rozhlásila, že pouští Wallyho k vodě a provdá se za Homera Wellse. Šlo jen o to, že Olive Candy znala. Olive si uvědomovala, že Candy by se od Wallyho neodvrátila, pokud by nebyla přesvědčená o jeho smrti, a to se právě Olive nelíbilo. Já přece necítím, že je mrtvý, dumala Olive. Ale není to Homerova chyba, že on je tady a Wally je tam, připomínala si.

Do pokoje vlétl komár a jeho tenoučké kvílení přetrhlo tok Oliviných myšlenek, takže zapomněla, proč vlastně sedí ve Wallyho pokoji potmě; rozsvítila a začala komára pronásledovat. Tam, co je Wally, nejsou tam strašliví komáři? Barmští komáři byli tečkovaní (a mnohem větší než druh známý ve státě Maine).

Ray Kendall byl také sám, ale komáři ho obtěžovali jen mírně. Byla tichá noc a Ray pozoroval bezhlučné blýskání na časy, nedbající pobřežních předpisů o zatemnění. Candy mu dělala starosti. Raymond Kendall dobře věděl, jak lidský život dokáže ustrnout na místě v důsledku smrti někoho jiného, a litoval (už předem) toho, jakou brzdou se pro Candin život může stát Wallyho smrt. „Být na jejím místě,“ pronesl Ray nahlas, „vzal bych si toho druhýho kluka.“

Ray si uvědomoval, že „ten druhej kluk“ se mu mnohem víc podobá; nešlo o to, že by Ray dával Homeru Wellsovi před Wallym přednost – Ray jenom Homerovi lépe rozuměl. Ovšem Ray nikdy při vysedávání na molu neodtrhl jedinou břeženku; věděl, že jí trvalo hrozně dlouho, než se dostala tam, kde je.

„Vždycky když je shodíš z přístavní hráze,“ škádlíval Ray Homera Wellse, „přinutíš je, aby začínaly celý svůj život znova od začátku.“

„Třeba jim tím prokážu službu,“ mínil sirotek Homer Wells. Ray si musel připustit, že se mu ten chlapec zamlouvá.

Se střechy moštárny byl pohled na blýskání na časy méně velkolepý – moře neosvětlily ani nejjasnější záblesky. Avšak zde působily blesky mnohem více zneklidňujícím dojmem jejich vzdálenost a nehlučnost připomínaly Candy i Homeru Wellsovi válku, kterou také necítili, ani neslyšeli. Pro ně to byla válka vzdálených blesků.

„Myslím, že je naživu,“ řekla Homerovi Candy. Když spolu seděli na střeše, drželi se za ruce.

„Já myslím, že je mrtvý,“ opáčil Homer Wells. V tu chvíli oba zpozorovali, že se ve Wallyho pokoji rozsvítilo.

Té srpnové noci byly stromy obaleny plody, obtěžkané větve se ohýbaly a jablka – všechna, kromě lesklých, voskově zelených gravensteinek – měla světle zelenou, místy narůžovělou barvu.

Tráva mezi stromy dosahovala do výšky kolen. Před sklizní bude nutné ji ještě jednou posekat. Té noci ze sadu zvaného Kohoutí vrch houkala sova; ze sadu Na pánvičce uslyšeli Candy a Homer také štěkot lišky.

„Lišky umějí šplhat po stromech,“ pravil Homer Wells.

„Ne, neumějí,“ oponovala Candy.

„Alespoň po jabloních ano,“ tvrdil Homer. „Wally to říkal.“

„Je naživu,“ zašeptala Candy.

Ve světle blesku, který jí ozářil obličej, Homer uviděl lesknoucí se slzy; tvář měla vlhkou a slanou, když ji políbil. Bylo to chvějivé, rozpačité vyznání – polibek na střeše moštárny.

„Miluju tě,“ řekl Homer Wells.

„Já tebe taky,“ odpověděla Candy. „Ale on je naživu.“

„Není,“ odvětil Homer.

„Já ho miluju,“ zašeptala Candy.

„Já vím,“ přikývl Homer Wells. „Já ho mám taky rád.“

Candy svěsila ramena a položila si hlavu Homerovi na hruď, aby ji nemohl znovu políbit; objímal ji jednou rukou, druhou jí zabloudil na prsa a nechal ji tam.

„Je to tak těžké,“ zašeptala, ale on nechal ruku tam, kde byla. V dálce nad oceánem se míhaly blesky a vál vlahý větřík, tak mírný, že sotva pohnul lístky jabloní či Candinými vlasy.

Olive ve Wallyho pokoji pronásledovala komára od stínítka lampy (kde ho nemohla plácnout) až na bílou zeď nad Homerovým lůžkem. Rozmáčkla komára spodkem dlaně a na zdi se objevila krvavá skvrna jako desetník, což ji překvapilo – ten mizerný hajzlík se pěkně přecpal. Olive si naslinila ukazováček a dotkla se krvavé skvrnky, čímž tu ohavnost ještě zhoršila. Rozzlobená sama na sebe slezla z Homerovy postele, zbytečně uhladila jeho nedotčený polštář, pak upravila i Wallyho neposkvrněný polštář a zhasla lampičku na nočním stolku. Ve dveřích se ještě zastavila, rozhlédla se po prázdné místnosti a zhasla i světlo na stropě.

Homer Wells držel Candy kolem boků a pomáhal jí se střechy. Určitě věděli, že jakkoliv riskantní bylo líbat se na střeše, na zemi to bude mnohem nebezpečnější. Stáli vedle sebe, s rukama volně ovinutýma kolem pasu toho druhého, on se dotýkal bradou jejího čela (ona vrtěla hlavou, ne, ne, jenom maličko) – když tu si všimli,že světlo ve Wallyho pokoji zhaslo. Cestou do moštárny se opírali jeden o druhého, pod nohama jim šustila tráva.

Dali si pozor, aby nebouchli síťovými dveřmi. Kdo by je však mohl slyšet? Raději zůstali potmě; protože nesáhli po vypínači u kuchyňských dveří, nepřišli ani do styku s pravidly moštárny, připíchnutými vedle něj. Jen nejsvětlejší záblesky zvenčí jim ukazovaly cestu do části sloužící jako ubytovna, kde stály ve dvou řadách železné postele s odhalenými hrubými drátěnkami – v nohou každého lůžka ležela srolovaná stará matrace, jak to bývá zvykem na vojně. Jednu z nich rozbalili.

Na té posteli se vystřídalo mnoho dočasných nocležníků. Snů zrozených na tomto lůžku bylo hotové bohatství. Tichý sten, jenž Candy uvízl hluboko v hrdle, byl příliš jemný, než aby přehlušil skřípot rezavé, železné drátěnky, křehce zazněl do ovzduší plného kvasných vůní, prchavý jako dotyky Candiných rukou, jež Homer zprvu cílil jako třepot motýlích křídel, až později přišel pevný stisk – zaťala mu prsty do těla a držela pevně. V tu chvíli zasténala ostřeji než vrzající drátěnka, skoro stejně hlasitě jako zvuky, jež vydával Homer. Ach ano, tenhle chlapec, jehož pláč se kdysi stal legendou v Three Mile Falls – bože, jak silný měl hlas!

Olive Worthingtonová ležela strnule v posteli a zaslechla zvuk, jejž pokládala za houkání sovy na Kohoutím vrchu. Copak asi to houkání znamená, přemítala. Usilovně přemýšlela o všem možném, jen aby zahnala myšlenky na komáry v barmské džungli.

Paní Groganová ležela, ale byla vzhůru a na chvíli se strachovala o duši; ta dobrá žena se neměla vůbec čeho bát. Ona opravdu zaslechla sovu; takový žalostný zvuk.

Wilbur Larch, který vždycky vypadal, jako že je dokonale vzhůru, hbitě poletoval šikovnými prsty po klávesnici stroje v kanceláři sestry Angely. „Ach, prosím vás, pane prezidente,“ psal.

Na malého Steerforthe, trpícího alergií na prach a plíseň, působila noc tísnivě, měl pocit, že nemůže dýchat. Nechtělo se mu vylézat z postele, a tak se vysmrkal do povlaku polštáře. Sestra Edna uslyšela jeho hlučné, přerývané troubení a přispěchala k němu. I když Steerforthovy alergie nebyly příliš silné, posledním zdejším sirotkem alergickým na prach a plíseň byl Fuzzy Stone.

„Učinil jste již tolik dobrého,“ psal Wilbur Larch Franclinu D. Rooseveltovi. „A váš hlas v rozhlase mi dodává naději. Jakožto příslušník lékařského cechu jsem si vědom, že jste dosáhl velkého osobního vítězství nad velmi zákeřnou chorobou. Každý, kdo po vás převezme váš úřad, se bude muset stydět, nedokáže-li posloužit chudým a zanedbávaným – nebo by se alespoň měl stydět…“

Ray Kendall ležel natažený na molu, jako kdyby ho tam vyvrhlo moře. Nemohl se přimět k tomu, aby vstal, vyšel nahoru a lehl si do postele. Jen málokdy vzduch nad pobřežím visel tak malátně, netečně jako dnes; v St. Cloud’s bývalo takové ovzduší každý den.

„Viděl jsem vás a vaši ženu na fotografii – vyfotografovali vás při nějaké bohoslužbě, myslím, že v anglikánském kostele,“ psal Wilbur Larch prezidentovi. „Nevím, jestli vám v kostele pověděli i něco o potratech, ale jsou věci, které byste vědět měl. Pětatřicet až pětačtyřicet procent populačního přírůstku v naší zemi lze přičítat neplánovaným, nechtěným porodům. Zámožnější dvojice si obyčejně přejí mít děti, jen sedmnáct procent dětí narozených bohatým rodičům je nechtěných. ALE CO TI CHUDÍ? Z dětí narozených rodičům, kteří žijí v chudobě, je nechtěných dvaačtyřicet procent. Pane prezidente, to je skoro polovina. A nežijeme v časech Benjamina Franklina, který (jak nejspíš víte) tolik toužil po zvýšení počtu obyvatel. Vaše vláda si vytkla za cíl najít dostatek práce pro stávající populaci a celkově se o ni lépe postarat. Ti, kdo se přimlouvají za životy nenarozených, by měli brát v úvahu i osudy žijících. Pane Roosevelte – právě vy, vy nejvíc ze všech! – vy byste měl vědět, že nenarození nejsou tak ubozí, tak potřební naší pomoci, jako ti narození! Prosím, mějte slitování s narozenými!“

Olive Worthingtonová se převalovala na lůžku. Ach, bože, slituj se nad mým synem, modlila se pořád dokola.

V koruně jabloně středního vzrůstu v sadu Na pánvičce, číhavě schoulená v klínu nejsilnějších větví stromu, s nosem i ušima našpicovanýma a ohonem lehoučkým jako pírko pozorovala sad pohledem dravce rezavá liška. Před jejíma očima se půda v sadu hemžila hlodavci; liška ovšem nevylezla na strom kvůli lepšímu výhledu – vyskočila tam, aby zadávila ptáka, jehož peří se jí pak zachytilo ve vousech a v rezavých chlupech pod krvelačnou, špičatou tlamou.

Candy Kendallová se přitiskla k Homerovi – ach, jak se k němu přitiskla! Jejich přerývaný, těžký dech rozvířil jinak nehybný vzduch. I roztřesené myšky pod podlahou moštárny zůstaly nehybně stát a naslouchaly milencům. Myši věděly, že se musí bát sovy a lišek. Avšak co je tohle za živočicha, jehož zvuky je přinutily strnout na místě? Sova nehouká, když loví, ani liška neštěká, když se chystá ke skoku. Ale co je tohle za nové zvíře? nechápaly myši v moštárně – co je to za novou šelmu, jež tady víří vzduch?

Není nebezpečná?

Podle mínění Wilbura Larche láska docela určitě bezpečná nebyla – rozhodně ne. Za jeho slabost, jež se stávala stále zřetelnější od doby, kdy Homer Wells odešel ze St. Cloud’s, mohla podle jeho mínění právě láska; i za to, jak váhavě přistupoval k některým věcem a jiné ho zase dokázaly snadno podráždit. Sestra Angela by mu pověděla, že jeho mrzoutění a zlostné výlevy z poslední doby jsou právě tak důsledkem padesátileté závislosti na éteru a pokročilého věku, jakož i jeho úzkostné lásky k Homeru Wellsovi. Kdyby se zeptal paní Groganové, dozvěděl by se, že trpí spíš tím, co ona nazývala syndromem St. Cloud’s, než láskou. A sestra Edna by mu nikdy nedovolila lásku obviňovat, ať už by to bylo z čehokoliv.

Avšak Wilbur Larch považoval lásku za chorobu stejně zákeřnou jako obrna, které tak odvážně vzdoroval prezident Roosevelt. A mohl snad mít někdo Larchovi za zlé, že takzvaným produktům početí přezdíval „důsledky lásky“? – i když jeho drahé sestřičky byly moc nešťastné, když ho takhle slyšely mluvit. Neměl snad právo k takto tvrdému, odsuzujícímu pohledu na lásku? Koneckonců, existovala celá řada důkazů – produkty početí, bolest těch, kdo je nosily ve svých tělech, pokřivené životy tolika Larchových sirotků –, jež dávaly za pravdu jeho názoru, že taková láska není o nic bezpečnější než nějaký virus.

Ani kdyby se stal očitým svědkem prudkého vzplanutí Candy Kendallové a Homera Wellse – kdyby ucítil jejich pot a dotkl se napjatých svalů na zpocených, lesklých zádech, kdyby uslyšel mučivé sténání a uvolnění v jejich hlasech poté, co muka skončila – ani tehdy by Wilbur Larch své mínění nezměnil. Pomíjivost takové vášně by ho jen utvrdila v přesvědčení, že láska je nadmíru nebezpečná věc; zkameněl by hrůzou, jako ty myši.

Podle mínění dr. Larche láska nebyla nikdy bezpečná, ani tehdy, když se mu pacientky podařilo přimět, aby používaly nějaká opatření proti otěhotnění.

„Vezměme si například takzvanou metodu předčasného ukončení styku,“ napsal dr. Larch. „U nás v St. Cloud’s je k vidění mnoho následků použití této metody.

Jednoduchými velkými písmeny si dal vytisknout následující leták:

NEJČASTĚJŠÍ CHYBY

PŘI POUŽÍVÁNÍ PREZERVATIVŮ

Psal co nejjednodušeji, jako by pokyny byly určeny dětem – což v některých případech odpovídalo skutečnosti.

1. NĚKTEŘÍ MUŽI SI NASAZUJÍ PREZERVATIV JENOM NA KONEC PENISU. TO JE CHYBA, PROTOŽE PREZERVATIV SKLOUZNE. JE TŘEBA NATÁHNOUT HO NA CELÝ PENIS A JEN TEHDY, KDYŽ JE ZTOPOŘENÝ.

2. NĚKTEŘÍ MUŽI SE POKOUŠEJÍ POUŽÍVAT JEDEN PREZERVATIV DVAKRÁT. TO JE TAKÉ CHYBA. JAKMILE PREZERVATIV SEJMETE, VYHOĎTE HO! A PŘED DALŠÍM STYKEM S PARTNERKOU SI DŮKLADNĚ OMYJTE GENITÁLIE A OKOLNÍ PARTIE TĚLA – SPERMIE JSOU ŽIVÉ (I KDYŽ JEN KRÁTKOU DOBU) A UMĚJÍ SE POHYBOVAT!

3. NĚKTEŘÍ MUŽI VYJÍMAJÍ PREZERVATIVY Z OBALU. NECHÁVAJÍ JE PŘED POUŽITÍM PŘÍLIŠ DLOUHO LEŽET NA SVĚTLE A VZDUCHU TÍM PÁDEM GUMA ZVĚTRÁ A VYTVOŘÍ SE V NÍ PRASKLINY A DÍRKY. TO JE CHYBA! SPERMIE JSOU VELMI MALÉ A TĚMI DÍRKAMI A PRASKLINAMI SE DOKÁŽÍ PROTÁHNOUT!

4. NĚKTEŘÍ MUŽI PO EJAKULACI ZŮSTÁVAJÍ JEŠTĚ DLOUHO UVNITŘ PARTNERKY; TO JE OBROVSKÁ CHYBA! PENIS SE SMRŠTÍ! JESTLIŽE PENIS NENÍ ZTOPOŘENÝ, JAKMILE HO MUŽ Z PARTNERKY VYTÁHNE, PREZERVATIV Z NĚJ ÚPLNĚ SKLOUZNE. VĚTŠINA LIDÍ ANI NEPOCÍTÍ, ŽE SE TO STALO, ALE ZPŮSOBÍ TÍM STRAŠNOU SPOUŠŤ! TÍMTO ZPŮSOBEM ZANECHÁTE V ŽENĚ CELÝ PREZERVATIV SE VŠEMI SPERMIEMI!

A někteří muži, mohl by dodat Homer Wells se vzpomínkou na Herba Fowlera, rozdávají svým bližním děravé prezervativy.

V moštárně sadařství Ocean View se k sobě Homer Wells a Candy choulili stejně jako myši krčící se pod podlahou a nebyli s to vymanit se ze svého objetí. Jednak byla matrace příliš úzká – mohli na ní ležet oba, jen pokud si leželi v náručí – a za druhé měli za sebou tak dlouhé čekání, tak dlouho po téhle chvíli toužili. Pro oba dva znamenalo velmi mnoho, že se konečně odvážili se spojit. Sdíleli lásku i žal, ani jeden z nich by tuto chvíli nepřipustil, kdyby již alespoň částečně nepřijali Wallyho smrt jako hotovou věc. A po milování musely ty části jejich myslí, jež stále pociťovaly ztrátu Wallyho, přijmout ten okamžik vážně a slavnostně; v jejich tvářích se tedy nezračilo ono bezstarostné, extatické rozpoložení typické pro většinu milenců po milostném aktu.

Homer Wells ležel s tváří zabořenou do Candiných vlasů a snil o tom, že právě dospěl ke konečnému cíli cesty, po níž se vydal v bílém cadillaku měl pocit, že Wally ještě stále veze jeho a Candy ze St. Cloud’s – že Wally je ještě stále vůdcem; samozřejmě, právě Wally byl tím skutečným dobrodincem, který ho bezpečně dovezl na místo, kde nyní odpočívá.

Tep na Candině spánku, dotýkající se lehce jeho vlastního pulzu, působil na Homera stejně uklidňujícím dojmem jako hukot pneumatik tenkrát, když ho velký, bílý cadillac zachránil před vězením, v němž se narodil. Homerovi po tváři stekla slza. Byl by Wallymu poděkoval, kdyby to šlo.

A kdyby v té tmě viděl do tváře Candy, poznal by, že její duch alespoň částečně prodlévá ještě stále kdesi nad Barmou.

Dlouho leželi bez hnutí – překvapilo je, když si první odvážná myš dovolila přeběhnout jim po nahých nohou. Homer Wells se prudkým pohybem zvedl na kolena a až za okamžik si uvědomil, že celý prezervativ i se všemi spermiemi nechal uvnitř Candy. O tom se hovořilo ve čtvrtém bodu letáku dr. Larche NEJČASTĚJŠÍ CHYBY PŘI POUŽÍVÁNÍ PREZERVATIVŮ.

„Ále hergot,“ zaklel Homer Wells; měl rychlé, citlivé a šikovné prsty, k vyjmutí ztracené gumy mu postačil jen ukazováček a prostředníček pravé ruky, ale i tak pochyboval, že to stihl včas.

Candy však pečlivý, detailní Homerův výklad přerušila. „Myslím, že vím, jak se mám vypláchnout, Homere,“ ujistila ho.

A tak jejich první noc vášně, jež mezi nimi tak dlouho a pozvolna narůstala, skočila typicky uspěchanými opatřeními proti nechtěnému otěhotnění – jehož možná příčina byla také docela typická.

„Miluju tě,“ opakoval Homer, když ji líbal na dobrou noc. Candin polibek na rozloučenou vyjadřoval vroucnost i hněv a v tom, jak pevně mu tiskla ruce, byla zuřivost i odevzdanost osudu. Homer ještě chvíli postál na parkovišti; za krámkem s humry bylo slyšet jen vzduchovací zařízení vhánějící kyslík do nádrže, aby humři zůstali živí. Vzduch na parkovišti páchl mořskou vodou a olejem. Od moře se valila chladná, vlhká mlha blýskání na časy, ozařující výhled na Atlantik, už ustalo.

Homer Wells myslel na to, že v životě jen pořád čekal, až se uvidí – a teď tedy k tomu bude mít další důvod.

Wilbur Larch, kterému už bylo přes sedmdesát a v čekání, až se uvidí, byl velmistrem celého státu Maine, už zase zíral do hvězdami posetého stropu lékárny. Jedním z potěšení, která inhalujícímu narkomanovi přináší éter, je možnost vznést se a shlížet na sebe z ptačí perspektivy Wilbur Larch se tak mohl z té nadoblačné výše usmívat sám nad sebou. Dnes večer pronesl blahořečení za adopci malého, šišlavého Davida Copperfielda.

„Buďme šťastní za malého Copperfielda,“ pravil dr. Larch. „Malý Copperfield našel svoji rodinu. Dobrou noc, Copperfielde.“

Avšak jenom nyní, v éterem zamžených vzpomínkách ta událost vyznívala jako cosi veselého. Dokonce zazněla i jednohlasná odezva, jako kdyby dr. Larch dirigoval sbor andělských hlásků vesele prozpěvujících Copperfieldovi na cestu. Ve skutečnosti to tak nebylo. Copperfield byl velice oblíben zvláště mezi nejmenšími sirotky; podle sestry Angely byl „stmelovačem“ – jeho dobromyslná, šišlavá přítomnost ostatní sirotky povznášela a měla je k větší soudržnosti. Toho večera se k Larchovu přání dobré noci Copperfieldovi nikdo nepřipojil. Avšak Copperfieldův odchod byl nejtěžší ranou právě pro dr. Larche, protože s Copperfieldem nejenže odešel poslední ze sirotků pojmenovaných Homerem Wellsem, ale i poslední sirotek, který Homera vůbec znal. S Copperfieldem jako by o něco více odešel i Homer Wells. Malého Steerforthe, který se narodil později a dostal jméno až jako druhý, adoptovali už předtím.

Ale budiž chvála éteru! Jak báječně umožňoval dr. Larchovi revidovat historii. Možná se éter zasloužil i o Larchův nápad změnit příběh Fuzzyho Stona. V éterem vyvolaných snech Larch mnohokrát zachránil Wallyho Worthingtona – vybuchlé letadlo se samo poskládalo dohromady a vrátilo se na oblohu, padák se otevřel a mírné proudění barmského vzduchu zaneslo Wallyho až do Číny. Bezpečně, vysoko nad Japonci a tygry i nad obávanými asijskými chorobami – jak mírumilovně se Wally vznášel v Larchových snech. A jak úžasným dojmem zapůsobil na Číňany Wallyho ušlechtilý vzhled – ty patricijské lícní kosti v pohledné tváři. Časem Číňané Wallymu pomohli vyhledat jeho základnu a on se vrátil domů ke své dívce – to si totiž přál Wilbur Larch ze všeho nejvíc: Aby se Wally vrátil ke Candy, protože jenom tak zbývala naděje, že se Homer Wells někdy vrátí do St. Cloud’s.

Necelé tři měsíce po sestřelení Wallyho letounu začala sklizeň a Candy Kendallová již věděla, že je těhotná. Koneckonců, příznaky už znala, stejně jako Homer Wells.

Nesourodá tlupa česáčů, která se zde sešla toho roku, dávala sadům pořádně zabrat; byly tu ženské z domácnosti a válečné nevěsty, které pořád padaly se stromů, a studenti uvolnění ze středních škol, aby pomohli se sklizní. Dokonce i sklizeň jablek roku 194– byla považována za součást válečného úsilí. Olive jmenovala Homera parťákem skupiny školáků, kteří uměli poškodit sklízené ovoce tolika rozličnými způsoby, že měl Homer pořád o práci postaráno.

Candy pracovala v prodejním středisku; vysvětlila Olive, že ty její občasné nevolnosti pravděpodobně vyvolal neustálý zápach nafty a výfukových zplodin kolem zemědělských vozidel a strojů. Olive poznamenala, že by od dcery mechanika a lovce humrů čekala méně citlivé reakce na silné vůně a pachy, a když jí navrhla, že by pro ni možná bylo příjemnější pracovat přímo v sadech, Candy přiznala, že lezení na stromy jí taky moc nedělá dobře.

„Netušila jsem, že jsi tak choulostivá,“ divila se Olive. Olive se ještě nikdy nevrhla do sklizně s takovým zanícením – a nikdy ještě nebyla tolik vděčná za to, že sklizeň konečně nastala. Jenže Homerovi sklizeň toho roku připomínala, jak se učil šlapat vodu – učily ho to Olive i Candy. (Olive tomu říkala plavání na místě.)

„Jako kdybych plaval na místě,“ stěžoval si Candy Homer. „Nemůžu Olive nechat ve štychu uprostřed sklizně.“

„Když budu pracovat, co nejvíc to půjde,“ domnívala se Candy, „třeba z toho potratím.“

Homer Wells věděl, že to není pravděpodobné.

„A co když já nechci, abys potratila?“ otázal se.

„Cože když?“ nechápala Candy.

„Co když chci, aby sis mě vzala a porodila to dítě?“ zeptal se Homer.

Stáli u konce pásového dopravníku v balírně. Candy byla první v řadě žen třídících jablka podle druhu a velikosti – buď je balily, nebo vyřadily ke zpracování na mošt. Candy začala zvracet – přestože si vybrala místo na začátku řady, aby to měla co nejblíž k otevřeným dveřím.

„Počkáme a uvidíme,“ zachraptěla Candy mezi dvěma záchvaty zvracení.

„Na čekání nemáme moc času,“ namítl Homer Wells. „Nemůžeme moc dlouho čekat, až se uvidí.“

„Nejmíň rok, možná ještě déle, si tě nemůžu vzít,“ prohlásila Candy. „Vážně si tě chci vzít, ale co bude s Olive? Musíme počkat.“

„Dítě nepočká,“ odtušil Homer.

„Oba dva víme, kam jít, když nechceme mít dítě,“ prohodila Candy.

„Anebo když ho chceme mít,“ dodal Homer Wells. „Je to taky moje dítě.“

„Jak bych mohla porodit dítě, aby se to nikdo nedozvěděl?“ Candy začala znovu zvracet a podél balící linky k nim přišla Velká Dot Taftová zjistit, co se děje.

„Homere, nevíš, co je to dobrý vychování, že koukáš na dámu, jak blinká?“ napomenula ho Velká Dot. Položila svou tlapu Candy na rameno. „Jdi dál od těch dveří, zlato,“ poradila Candy Velká Dot Taftová. „Pojď dělat tadyhle na linku – tam jsou cejtit jen jabka. Skrz ty dveře sem někdy táhne smrad od traktoru.“

„Za chvíli se tu stavím,“ zamumlal Homer ke Candy i Velké Dot.

„Nikdo nemá rád, když zvrací a kolem postávaj lidi opačnýho pohlaví, Homere,“ poučila ho Velká Dot.

„Jasně,“ pravil Homer Wells, sirotek a nastávající otec.

V Maine platí zásada, že je moudřejší o věcech vědět, než o nich mluvit; jestliže nikdo neřekl, že je Candy Kendallová těhotná, nemuselo to znamenat, že o tom nikdo neví. V Maine se pokládá za samozřejmé, že kterýkoliv hoch může dostat kterékoliv děvče do maléru. Co si s tím pak počnou, to je jejich věc. Když potřebují poradit, musí to říct.

„Kdybyste sami byli sirotky, čemu byste dali přednost?“ napsal jednou Wilbur Larch do Stručné historie města St. Cloud’s. „Zrození sirotka, anebo potratu?“

„Potratu, docela určitě,“ prohlásila Melony, když se jí na to jednou zeptal Homer Wells. „A co ty?“

„Já bych radši sirotka,“ přiznal Homer Wells.

„Jsi snílek, Sluníčko,“ uzemnila ho Melony.

Nyní měl pocit, že je to opravdu tak. Je snílek. Pletl si jedny středoškoláky s jinými, načesané bušly zapisoval pod jména těch, kteří je nenačesali. Zarazil dva kluky, když po sobě začali házet jablka a zdálo se mu, že by jim měl posloužit za příklad – aby ochránil ovoce a prosadil svoji autoritu. Ale zatímco chlapce odvážel autem k prodejnímu středisku, kde je donutil, aby na něj počkali a nedělali už žádné další vylomeniny – což také znamenalo, že propásnou dnešní česání –, mezi ostatními školáky se strhla regulérní jablková bitva. Než se Homer vrátil do sadu, přerostla ve válku. Naplněné lísky na valníku byly poseté jablečnými jadérky a z rozpáleného traktoru se linul zápach spálených jablek (někdo zřejmě využil traktor jako „kryt“). Homera napadlo, že by možná lepším parťákem pro tyhle školáky byl Vernon Lynch. Homer potřeboval především srovnat si všechno s Candy.

Nyní tedy seděli v přístavišti Raye Kendalla; tiskli se k sobě a neseděli tam moc dlouho – protože byla zima. Choulili se u jednoho ze sloupů na konci mola, kde Ray vídal Candy sedat s Wallym – a kolikrát – přibližně ve stejné pozici (i když, jak si nyní Ray všímal, Wally sedával vždycky o něco vzpřímeněji, jako by už byl upoután do sedačky pro pilota).

Ray Kendall chápal, proč je jejich zamilovanost tak zádumčivá, ale přesto mu jich bylo líto; věděl, že taková rodící se láska by neměla vyvolávat zasmušilost. Ovšem Ray si velice vážil Olive a věděl, že právě kvůli Olive musejí Homer s Candy svůj milostný příběh oplakávat. „Měli byste prostě odejít pryč,“ pravil Ray k Homerovi a Candy skrz okno mluvil velmi tiše a okno bylo zavřené.

Homer se bál, že bude-li naléhat na Candy, aby si ho vzala a aby si ponechala jejich dítě, mohl by ji dohnat k tomu, že ho odmítne se vším všudy. Kromě toho chápal, že má Candy strach z Olive; nešlo o to, že by Candy tolik toužila po druhém potratu – Homer věděl, že by se Candy za něj provdala a porodila jejich dítě třeba týž den, kdyby se to dalo zařídit tak, aby nemusela Olive povědět pravdu.

Candy necítila stud, nebála se Olivina příkrého odsouzení za nedostatečnou lásku k Wallymu – Candina víra ve Wallyho přežití prostě nebyla tak silná jako Olivina. Není nic divného na tom, jestliže si matka jediného syna a dívka, do níž je ten syn zamilován, připadají jako soupeřky.

Mnohem větší šok Homer utrpěl, když si rozebral své vlastní pocity. Věděl, že Candy miluje a touží po ní; nyní však zjistil, že víc než po ní touží po jejím dítěti.

Byli jen jedním z mnoha párů polapených do pasti, jež dávají přednost bezpečí svých iluzí před realitou dané situace.

„Po sklizni,“ navrhl Candy Homer Wells, „odjedeme do St. Cloud’s. Řeknu, že mě tam potřebují. Stejně je to nejspíš pravda. A protože je válka, nikdo se o ně nestará. Ty bys mohla tátovi namluvit, že je to součást válečného úsilí. Olive povíme, že cítíme povinnost být tam, kde je nás nejvíc potřeba – kde můžeme být užiteční.“

„Ty chceš, abych si to dítě nechala?“ zeptala se Candy.

„Chci, aby sis nechala naše dítě,“ zdůraznil Homer Wells. „A až se narodí a oba se zotavíte, vrátíme se sem. Tvému tátovi a Olive povíme – nebo jim napíšeme –, že jsme se do sebe zamilovali a vzali jsme se.“

„A že jsme ještě předtím spolu počali dítě?“ rýpla si Candy.

Homer Wells, zahleděný na skutečné hvězdy nad ztemnělým pobřežím státu Maine – zářivé a studené – měl celý příběh docela jasně srovnaný v hlavě. „Řekneme, že jsme ho adoptovali,“ prohlásil. „Cítili jsme, že máme vůči sirotčinci mnohem větší závazek. Aspoň já ho cítím tak jako tak,“ dodal.

„Naše dítě bude adoptivní?“ nechápala Candy. „Takže budeme mít dítě, které si bude myslet, že je sirotek?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Homer. „Budeme mít dítě, a to bude vědět, že je jenom naše. Budeme jen říkat, že je adoptivní – jenom kvůli Olive, na nějaký čas.“

„To je lež,“ konstatovala Candy.

„Jasně,“ souhlasil Homer Wells. „Nějaký čas budeme muset lhát.“

„Možná – až se vrátíme s dítětem – možná bychom nemuseli tvrdit, že jsme ho adoptovali. Třeba bychom pak mohli říct pravdu,“ navrhla Candy.

„Možná,“ přikývl Homer. Možná že všechno spočívá jenom v čekání, až se uvidí, pomyslel si. Přitiskl jí rty na zátylek, zabořil obličej do jejích vlasů.

„Kdyby se zdálo, že to Olive pochopí, že je s to přijmout… jak je to s Wallym,“ dodávala Candy, „možná bychom už nemuseli lhát, že jsme to dítě adoptovali, že ne?“

„Jasně,“ pravil Homer Wells. To je nějakého strachu kvůli lhaní, podivil se a přivinul k sobě Candy, která se tiše rozplakala. Byla pravda, že si Wilbur Larch nevzpomínal na Homerovu matku? Byla pravda, že si na ni nepamatovaly ani sestry Angela a Edna? Možná ano, mínil Homer Wells, ale nikdy by jim nemohl mít za zlé, kdyby mu lhali; vždyť by to udělali jen proto, aby ho chránili. A pokud by si snad vzpomínali na jeho matku a jeho matka byla netvor, nebylo by snad lepší, kdyby mu zalhali? Sirotek pravdu vždycky nevítá.

A kdyby se Homer dozvěděl, že Wally zemřel ve strašných bolestech či po dlouhém utrpení – kdyby Wallyho umučili nebo kdyby uhořel, kdyby ho sežralo nějaké zvíře – o tom by Homer dozajista zalhal. Pokud by se Homer Wells stal dějepiscem amatérem, upravoval by historii stejně jako Wilbur Larch – snažil by se, aby všechno nakonec dobře dopadlo. Homer Wells, který tolikrát Wilburu Larchovi vmetl do tváře, že doktorem je tady přece on (Larch), byl sám více lékařem, než si kdy pomyslel.

První noc se při lisování moštu střídal u drtiče a lisu s Meanym Hydem a Everestem Taftem; Velká Dot a Debra Pettigrewová stáčely. Debra se mračila, že má dělat tak nechutnou práci, pořád si stěžovala, jak je zmáčená a špinavá, a její podráždění ještě vzrostlo kvůli přítomnosti Homera Wellse, se kterým nemluvila. Debra sice chápala, že Candy a Homer spolu sdílejí určité hoře, avšak současně se jí zmocňovalo podezření, že se spolu věnují i jistým radovánkám. Debra rozhodně nereagovala přátelsky, když jí Homer navrhl, aby byli pouze kamarády. Homera její nepřátelství překvapilo. Usoudil, že jen léta strávená v sirotčinci ho připravila o schopnost vysvětlit si nějak rozumně její jednání. Homer měl dojem, že mu Debra tak jako tak odjakživa odpírala věnovat cokoliv víc než přátelství. Proč ji tedy rozlítilo, že od ní nic jiného nepožaduje?

Meany Hyde Homerovi a Everestu Taftoví oznámil, že dneska je v noci u lisu poprvé a naposled, protože chce v noci zůstávat doma u Florence – „Už se blíží její čas,“ dodával Meany.

Když s lisem pracoval pan Rose, vznášel se ve vzduchu prosyceném vůní kvašení úplně jiný duch. Za prvé všechno běželo mnohem rychleji, lisování probíhalo jako závod. A kromě toho, bylo zde napětí vytvářené autoritou pana Rose – a také vědomím, že vedle spí unavení chlapi, to všechno propůjčovalo práci u lisu a drtiče atmosféru spěchu (a dokonalosti), jakou lze zažít jen na samém pokraji vyčerpání.

Budoucí tělnatost Debry Pettigrewové se rýsovala stále jasněji, čím byla mokřejší měla stejný sklon ramen jako její sestra a paže zezadu již získaly náběh k ochablosti, jež časem přeroste v třaslavé polštáře rozechvívající celé tělo Velké Dot. Obě sestry si podobně otíraly bicepsy pot z očí – nechtěly si sahat na obličej rukama ulepenýma od sladké jablečné šťávy.

Po půlnoci jim Olive donesla studené pivo a horkou kávu. Když odešla, prohodil Meany: „Je to od paní Worthingtonový moc pozorný – přinese nám pití a ještě si můžeme vybrat.“

„Když navíc přišla o Wallyho,“ přidal se Everett Taft. „Je to div, že si na nás vůbec vzpomene.“

Ať už mě potká cokoliv, ať přijde co chce, říkal si Homer, neuhnu před tím. Konečně se měl setkat s životem – ta cesta zpátky do St. Cloud’s, kterou navrhl, ho ve skutečnosti měla od St. Cloud’s osvobodit. Bude mít dítě (i když možná nebude ženatý), takže potřebuje práci.

Samozřejmě s sebou přivezu mladé stromky a zasázím je tam, umiňoval si – jako kdyby St. Cloud’s ke spokojenosti stačily jenom mladé stromky, jako by zasázení nových stromů mohlo uspokojit očekávání, jež do něho vkládal dr. Larch.

Koncem sklizně denní světlo zmatnělo a v sadech bývalo přítmí i ve dne, třebaže očesané koruny stromů propouštěly více světla. Scvrklá jablka na nesnadno dosažitelných větvičkách svědčila o nezkušenosti letošní česáčské party. Touhle dobou už byla půda v St. Cloud’s promrzlá. Homer bude muset pro ty mladé stromky zajet později. Zasází je na jaře – i jejich dítě bude jarní.

Homer a Candy nyní jezdili do nemocnice v Cape Kenneth jenom na noční služby. Zatímco Ray Kenneth vyráběl torpéda, mohl Homer trávit dny s Candy v jejím pokoji nad nádržemi s humry.

Milovat se teď mohli docela volně, když už Candy byla stejně těhotná. I když mu to nemohla říci – teď ještě ne – Candy se s Homerem milovala strašně ráda; užívala si to mnohem víc, než kdy předtím s Wallym. Jenomže ze sebe vůbec nedokázala vypravit, že by cokoliv mohlo být lepší než s Wallym. I když však milování s Homerem opravdu bylo lepší, pochybovala, že by za to mohl Wally. S Wallym se nikdy při milování necítili tak svobodně.

„Přijedu s tou dívkou,“ napsal Homer dr. Larchovi. „Narodí se jí moje dítě – nebude to žádný potrat, ani sirotek.“

„Chtěné dítě!“ žasla sestra Angela. „Budeme mít chtěné dítě.“

„Ale plánované asi nebylo,“ bručel Wilbur Larch a škaredil se z okna kanceláře sestry Angely na protilehlou stráň, jako by se ten kopec z nějakého osobního důvodu postavil proti němu. „A doufám, že aspoň zasází ty zatracené stromy,“ dodal dr. Larch. „K čemu vůbec potřebuje dítě? Jak chce chodit na univerzitu, na medicínu, když bude mít dítě?“

„A kdo tvrdí, že chce chodit na medicínu, Wilbure?“ zlobila se sestra Edna.

„Já věděla, že se vrátí,“ volala sestra Angela. „Patří k nám!“

„Ano, patří,“ souhlasil Wilbur Larch. Mimoděk trochu toporně napřímil záda, narovnal kolena a vztáhl ruce s mírně rozevřenými prsty – jako kdyby se chystal převzít nějaký těžký balík. Když ho tak uviděla sestra Edna, otřásla se, protože jí připomínal mrtvolku plodu z Three Mile Falls, kterou do téže prosebné pózy upravil sám Homer Wells.

Olive Worthingtonové Homer oznámil: „Musím odjet, zvlášť když budou Vánoce, a všechny ty vzpomínky… je tady něco a někdo, koho jsem zanedbával. Opravdu, všichni tam v Saint Cloud’s… nic se tam nezměnilo. Pořád potřebují to, co vždycky potřebovali, ale teď je válka a všichni se starají jen o válku. Myslím, že na Saint Cloud’s se teď zapomíná víc než kdy jindy. A doktor Larch nemládne. Budu tam užitečnější, než můžu být tady. Je po sklizni a řekl bych, že tady už nemám co dělat. V Saint Cloud’s je vždycky spousta práce.“

„Jsi moc hodný mládenec,“ pochválila ho Olive Worthingtonová, avšak Homer svěsil hlavu. Vzpomněl si, co pan Rochester řekl Janě Eyrové:

„Při každém pokušení se bojte výčitek svědomí, slečno Eyrová. Výčitky člověku otráví život.“

Bylo ráno, začátek listopadu a oba se nacházeli v kuchyni usedlosti na Ocean View. Olive nebyla učesaná ani nalíčená. Šedivé světlo dopadající jí na tvář a do vlasů způsobilo, že paní Worthingtonová najednou připadala Homerovi starší. Šňůrkou od sáčku s čajem se ze sáčku snažila vyždímat čaj do poslední kapky a Homer nedokázal zvednout oči od zauzlených provazců žil na hřbetech jejích rukou. Vždycky hodně kouřila a po ránu kašlala.

„Candy pojede se mnou,“ pokračoval Homer Wells.

„Candy je taky moc hodné děvče,“ pravila Olive. „Je to od vás obou velmi nesobecké – když byste si mohli jen tak užívat –, že chcete poskytnout útěchu a společnost nechtěným dětem.“ Provázek omotaný kolem čajového sáčku byl už velmi napjatý a Homer očekával, že se ten sáček každou chvíli roztrhne. Olive hovořila strojeně, jako kdyby na nějaké slavnosti s předáváním cen popisovala udatné činy, které si ta ocenění zaslouží. Ze všech sil se snažila potlačit kašel. Když šňůrka konečně protrhla sáček s čajem, pár vlhkých lístků ulpělo na žloutku jejího nedojedeného vajíčka na měkko, usazeného v porcelánovém pohárku na vajíčka, který si kdysi Homer spletl se svícnem.

„Neumím vám ani dost poděkovat za všechno, co jste pro mě udělala,“ řekl Homer. Olive Worthingtonová jenom zavrtěla hlavou; ramena držela zpříma, bradu vzhůru, páteř dokonale napřímenou. „Je mi líto, co se stalo Wallymu,“ dodal Homer Wells. Olive sotva zřetelně polkla, ale svaly na šíji zůstaly zcela nehybné.

„Je jenom nezvěstný,“ namítla Olive.

„Jasně,“ přitakal Homer Wells. Položil Olive ruku na rameno. Nedala nijak znát, je-li ta ruka pro ni útěchou či břemenem, ale když v té pozici setrvali nějakou dobu, otočila hlavu a tváří se opřela o hřbet jeho ruky; ještě chvíli tak zůstali, jako by pózovali pro nějakého malíře ze staré školy – nebo pro fotografa, který čeká na nepravděpodobný úkaz, že vyjde listopadové slunce.

Olive trvala na tom, aby si vzali bílý cadillac.

„Teda,“ pravil Ray k Homerovi a Candy, „řek bych, že pro vás bude jen dobrý, když se budete držet pospolu.“ Zklamalo ho, že Homer ani Candy na jeho radu nereagovali nijak nadšeně. Když se cadillac rozjel z parkoviště u humřího krámku, Ray za nimi zavolal: „A užijte si spolu taky trochu zábavy! Pochyboval ale, že ho slyšeli.

Kdo by si jel do St. Cloud’s užívat zábavy?

Nejsem doopravdy adoptovaný, přemítal Homer Wells. Nezrazuji paní Worthingtonovou; nikdy přece neřekla, že je moje matka. Ale ani tak si Homer a Candy během té dlouhé jízdy moc nepopovídali.

Ujížděli pořád na sever do vnitrozemí a stromy podél cest měly stále méně listí; ve Skowheganu ležela trocha napadaného sněhu, země připomínala tvář starého muže, který by potřeboval oholit. V Blanchardu, v East Moxie a v Moxie Gore bylo už sněhu víc a v Ten Thousand Acre Tract se zdrželi celou hodinu, protože přes silnici ležel poražený strom. Poletoval nad ním sníh a skácený kmen tvarem připomínal povaleného dinosaura. V Moose River, v Misery Gore a také v Tomheganu už doopravdy ležel sníh. Podle silnice se tyčily závěje rozhrnuté pluhem, byly tak strmé a tak vysoké, že přítomnost nějakého domu odhadovali Candy a Homer jen podle kouře z komína nebo podle úzkých průchodů proházených v závějích, tu a tam zbarvených územními značkami čůrajících psů.

Olive, Ray a Meany Hyde je zásobili lístky na benzin. Rozhodli se, že pojedou autem, protože by bylo hezké občas si někam ze St. Cloud’s vyjet – třeba jen na krátký výlet. Avšak ve chvíli, kdy dorazili do Black Rapids a Homer musel navléci na zadní pneumatiky řetězy, si uvědomili, že na zimních silnicích (a to zima teprve začínala) bude cestování víceméně nemožné.

Kdyby se zeptali dr. Larche, byl by je ušetřil všech starostí ohledně auta. Vysvětlil by jim, že do St. Cloud’s se nejezdí proto, aby odtud člověk vyrážel na výlety, a dodal by, ať si za zábavou jezdí vlakem do Three Mile Falls.

S ohledem na špatné silnice, nedostatek světla a houstnoucí sněžení, které začalo za Ellenvillem, přijeli do St. Cloud’s až za tmy. Při stoupání do kopce kolem dívčího oddělení osvětlily reflektory bílého cadillaku dvě ženy kráčející dolů k nádraží – odvracely tváře od světla. Krok měly nejistý, jedna z nich neměla šálu a ta druhá klobouk. Ve světle reflektorů pobleskovaly sněhové vločky, jako by obě ženy rozhazovaly diamanty.

Homer Wells zastavil a stáhl okénko. „Chcete svézt?“ zeptal se jich.

„Jedete opačným směrem,“ odtušila jedna z nich.

„Můžu to obrátit!“ volal za nimi. Když viděl, že jdou dál, aniž by mu odpověděly, pokračoval, až k vjezdu do nemocnice u chlapeckého oddělení a zhasl světla. Ve světle, linoucím se z okna lékárny, viděl padající sníh, stejný, jaký padal tehdy, když utekl od Draperových z Watervillu.

Mezi Larchem a sestřičkami nastaly jisté hádanice ohledně toho, kde budou Homer a Candy spát. Larch vymyslel, že Candy bude spát na dívčím oddělení a Homer jako obyčejně, u chlapců, ale obě ženské se do něj okamžitě pustily.

„Mají se rádi!“ zdůrazňovala sestra Edna. „Určitě spolu spí!“

„To jo, určitě už spolu spali,“ brblal Larch. „Ale to neznamená, že budou spolu spát i tady.“

„Homer říkal, že si ji chce vzít,“ připomněla sestra Edna.

„Že chce,“ vrčel Wilbur Larch.

„Myslím, že by bylo hezké, kdybychom tu měli párek, co spolu spí,“ mínila sestra Angela.

„A já si myslím,“ oponoval Wilbur Larch, „že máme tolik práce jen proto, že spolu lidi spávají až moc.“

„Mají se rádi!“ opakovala pohoršené sestra Edna.

A tak nakonec mínění žen rozhodlo. Candy s Homerem budou bydlet v dvoulůžkovém přízemním pokoji v dívčím oddělení; jak si postele uspořádají, to je jejich věc. Paní Groganová se přiznala, že je ráda, že na dívčím oddělení bude nějaký mužský; občas si děvčata stěžují na tuláky a všelijaké obejdy; mít v baráku mužského, to je dobrá věc.

„A vůbec,“ dodala paní Groganová, „já jsem tady sama – vy jste alespoň tři.“

„Ale my tady spíme každý zvlášť,“ mrmlal dr. Larch.

„Inu, Wilbure,“ pravila sestra Edna, „na to byste neměl být tak pyšný.“

Olive Worthingtonová byla sama ve Wallyho pokoji a hleděla na obě prázdná lůžka, Homerovo i Wallyho, obě čerstvě ustlaná, na polštářích nebyl jediný záhyb. Na nočním stolku mezi postelemi stála fotografie Candy, jak učí Homera plavat. Protože chlapci neměli v pokoji popelníky, zkrabatila Olive dlaň volné ruky jako misku pod dlouhým svěšeným popelem cigarety.

Raymond Kendall byl sám nad svým humřím krámkem a hleděl na triptych fotografií stojících na nočním stolku jako na oltáři. Na prostředním obrázku byl on sám jako mladík; seděl na nepříliš pohodlné židli a manželku měl na klíně; jeho žena tehdy právě čekala Candy a té židli očividně hrozilo velké nebezpečí. Vlevo stála Candina maturitní fotografie a vpravo byl obrázek Candy a Wallyho – mířili na sebe tenisovými raketami, jako puškami. Obrázek Homera Wellse Ray neměl, ale stačilo mu jen vyhlédnout z okna a dovedl si Homera jasně vybavit; kdykoliv se Ray podíval na molo a pomyslel na Homera Wellse, uslyšel v duchu zvuk břeženek dopadajících na hladinu.

Sestra Edna se snažila uchovat pro Homera a Candy něco teplého k večeři; vzala nepříliš uspokojivě vyhlížející kus hovězí pečené, vložila ho do sterilizátoru a tu a tam se na něj zašla podívat. Paní Groganová, která se právě modlila na dívčím oddělení, přijíždějící cadillac neviděla. Sestra Angela právě na porodním sále holila nějakou paní, které už vyšla voda.

Homer s Candy minuli prázdnou, jasně osvětlenou lékárnu a nakoukli do opuštěné kanceláře sestry Angely. Homer věděl, že nemá smysl nahlížet do lékárny, pokud se tam svítí. Z ložnice k nim doléhalo předčítání dr. Larche. I když se ho Candy pevně držela za ruku, pocítil Homer najednou nutkání si pospíšit, aby neprošvihl večerní čtení.

Florence, žena Meanyho Hyda, porodila zdravého chlapečka – devět liber, dvě unce – brzy po Dni díkůvzdání a Olive Worthingtonová s Rayem Kendallem uspořádali v Ocean View jen dosti formální a tichou oslavu. Olive pozvala všechny dělníky ze sadů do svého domu a poprosila Raye, aby se při té příležitosti ujal úlohy hostitele. Meany Hyde Olive ubezpečoval, že narození tohohle nového děťátka docela určitě znamená, že je Wally naživu.

„Ano, já vím, že je naživu,“ odpověděla mu Olive nevzrušeně.

Ten den pro ni nebyl nijak nadmíru náročný; jenom našla Debru Pettigrewovou sedět na Homerově posteli a civět na fotografii, na níž byl vidět s Candy, jak se učí plavat. A chvíli poté, co odtud Debru vyhodila, zjistila, že v dolíku, který po Debře zůstal na Homerově lůžku, sedí Grace Lynchová. Ovšem Grace civěla na dotazník dozorčího výboru ze St. Cloud’s, byl to ten formulář, který Homer nevyplnil a připíchl ho na stěnu Wallyho pokoje jako nějaká nepsaná pravidla.

A Velká Dot Taftová se v kuchyni rozplakala, když Olive vyprávěla, co se jí zdálo. Everett ji našel, jak se ve spánku plazí po podlaze ložnice kamsi ke koupelně. „Neměla jsem nohy,“ vyprávěla Velká Dot. „Stalo se to tu noc, co Florence porodila svýho chlapečka; probudila jsem se bez nohou – jenomže jsem se neprobudila doopravdy, jenom se mi zdálo, že od pasu dolů nemám vůbec nic.“

„Až na to, že jsi musela na záchod,“ namítl Everett Taft. „Proč by ses jinak plazila po zemi?“

„Podstatný je, že jsem byla zraněná,“ odsekla manželovi Velká Dot.

„Aha,“ kývl Everett Taft.

„Jde o to,“ vysvětloval Olive Meany Hyde, „že naše dítě se narodilo úplně v pořádku a Velký Dot se zdálo, že nemůže chodit. Už je vám to jasný, Olive?“ naléhal Meany. „Já myslím, že nám pámbu chce říct, že je Wally taky v pořádku; je živej – ale zraněnej.“

„Asi bude nějak pochroumanej,“ přisvědčila Velká Dot a dala se do pláče.

„Samozřejmě,“ vyhrkla Olive. „Právě na tohle přece pořád myslím.“ Její slova všechny překvapila – dokonce i Raye Kendalla. „Kdyby nebyl raněný, už bychom od něj museli dostat nějakou zprávu. A kdyby už nežil, poznala bych to,“ dodala Olive. Podala Velké Dot Taftové svůj kapesník a od téměř dokouřeného nedopalku si zapálila novou cigaretu.

Den díkůvzdání v St. Cloud’s probíhal v méně mystickém ovzduší a jídlo zde nebylo tak dobré, ale všem bylo dobře. Namísto balónků dal dr. Larch sestrám Angele a Edně prezervativy a ony, přestože jim ta práce byla odporná, je namáčely do zeleného a červeného potravinářského barviva. Jakmile barvy zaschly, paní Groganová na gumu ozdobným písmem napsala jména všech sirotků a Homer s Candy jasně vybarvené prezervativy poschovávali po celém sirotčinci.

„Bude to hon za gumovými balónky,“ pravil dr. Larch. „Měli jsme si ten nápad schovat na Velikonoce, vajíčka přijdou moc draho.“

„Nemůžeme přece slavit Velikonoce bez vajec, Wilbure,“ napomínala ho pohoršená sestra Edna.

„Asi ne,“ souhlasil rezignovaně dr. Larch.

Olive Worthingtonová jim poslala bedýnku šampaňského. Wilbur Larch nikdy předtím neokusil ani kapku šampaňského – vůbec nebyl zvyklý pít –, avšak jakmile ucítil na podnebí svíravou příchuť bublinek, které mu pronikaly až do nosu, zatímco oči zůstaly dokonale suché, jasně mu to připomnělo ty lehoulinké výpary, jeho přeslavné inhalace, na nichž se stal závislým. A tak pil a pil. Dokonce dětem i zazpíval – nějakou písničku, které se naučil za první světové války od francouzských vojáků. Nehodila se pro děti o nic víc než ty prezervativy, ale protože tu francouzsky nikdo nerozuměl a děti byly z hlediska sexu ještě dokonale nevinné, přijaly tu francouzskou píseň (byla to hroznější sprosťárna než všechny Wallyho limericky) jako příjemný popěvek a zelené a rudé prezervativy zastaly úlohu balónků.

Dokonce i sestra Edna se maličko přiopilá, také pro ni bylo šampaňské novinkou, i když si tu a tam přidávala do horké polévky trochu sherry. Sestra Angela nepila, avšak úplně ji zmohly city – natolik, že oběma rukama objímala Homera kolem krku, zasypávala ho polibky a prohlašovala, že za Homerovy nepřítomnosti duch St. Cloud’s výrazně upadl a že jim Homera docela jistě posílá přející Bůh, aby je všechny povzbudil.

„Jenže Homer tady nezůstane,“ škytal Wilbur Larch.

Candy na všechny úžasně zapůsobila, dokonce i dr. Larch o ní hovořil jako o „naší andělské dobrovolnici“ a paní Groganová s ní nadělala tolik cirátů, jako by to byla její vlastní dcera. Sestra Edna se kolem obou milenců neustále točila jako třepetající se můra přitahovaná světlem.

Na Den díkůvzdání dr. Larch s Candy dokonce i flirtoval – jen trošičku. „Ještě nikdy jsem nezažil, aby tak pěkné děvče dávalo klystýry,“ tvrdil dr. Larch a poplácal Candy po koleni.

„Já nejsem choulostivá,“ ujišťovala ho Candy.

„Pro choulostivé tady není místo,“ říhl dr. Larch.

„Doufám ale, že tu je pořád dost místa pro citlivý přístup,“ odtušila sestra Angela. Ji ani sestru Ednu dr. Larch za dávání klystýrů nikdy nepochválil.

„Samosebou jsem chtěl, aby šel na medicínu, stal se lékařem a nahradil mě tady,“ vykládal dr. Larch Candy silným hlasem – jako kdyby Homer neseděl u stolu hned naproti nim. Larch znovu poplácal Candy po koleni. „Ale to je v pořádku!“ tvrdil. „Kdo by nedal přednost tomu přivést do jiného stavu děvče, jako jste vy – a pěstovat jablka!“ Pronesl něco francouzsky a vypil další sklenici šampaňského. „Samozřejmě,“ pošeptal Candy, „na to, aby tady mohl dělat doktora, nepotřebuje študovat na medicíně. Stačí, když si osvojí ještě pár dalších postupů. Hrome!“ zvolal dr. Larch a ukázal na sirotky ládující se krocanem – každý měl před talířem položený barevný prezervativ jako jmenovku. „Tohle přece není špatné místo na vychovávání dětí. A jestli se Homer někdy dostane k tomu, aby osázel ten zatracený kopec, můžete tu taky pěstovat jablka.“

Když dr. Larch usnul u stolu, Homer ho odnesl do lékárny. Přemýšlel, jestli se za tu dobu, kdy on pobýval daleko od St. Cloud’s, dr. Larch úplně nezbláznil. Neměl koho se zeptat. Paní Groganová, sestra Edna a zejména sestra Angela by možná při pustily, že mu občas šplouchá na maják – že má jedno veslo z vody, jak by řekl Ray Kendall, že se mu zadřelo kolečko v písku, jak říkával Wally –, ale jak paní Groganová, tak i sestřičky by dr. Larche odhodlaně bránily. Homer si dovedl představit, jak mu vysvětlují, že byl příliš dlouho pryč, takže se mu zadrhává úsudek. Naštěstí Homerova nepřítomnost nijak nepříznivě neovlivnila jeho porodnické kvality.

Těhotné ženy nemají vůči svátečním dnům žádnou úctu. Vlaky sice jezdí podle jiného jízdního řádu, ale přijíždějí. Po šesté večer dorazila do St. Cloud’s jedna žena. Ačkoliv to jinak nemíval ve zvyku, přivedl ji ke vchodu do nemocnice přednosta stanice, protože u ní nastala již druhá fáze porodních bolestí – plodové blány praskly a vypuzovací stahy se dostavovaly v pravidelných intervalech. Homer Wells přes perineum nahmatal hlavičku dítěte, když přišla sestra Angela se zprávou, že dr. Larch je opilý a nemůže operovat, a sestra Edna už také usnula. Homerovi dělalo starosti zjištění, že se perineum začíná vydouvat a žena reaguje poměrně pomalu na dosti silnou éterovou narkózu.

Homer musel hlavičku dítěte zatlačit zpátky, aby uchránil perineum před protržením. Rozhodl se nastřihnout ho v místě odpovídajícím poloze sedmičky na ciferníku hodin. Podle Homerova názoru to bylo bezpečnější, protože v případě potřeby mohl řez vést mnohem dál, než kdyby stříhal napříč.

Jakmile vyšla ven hlavička dítěte, přejel mu Homer prstem kolem krku, aby se ujistil, nemá-li kolem něj obtočenou pupeční šňůru, ale byl to snadný porod, okamžitě se objevila i obě ramínka. Pupeční šňůru zavázal na dvou místech a mezi nimi ji přestřihl. Když se zašel podívat do lékárny, jak se dr. Larch zotavuje po šampaňských radovánkách v Den díkůvzdání, měl na sobě ještě chirurgický plášť. Larch sice měl bohaté zkušenosti v přechodu ze světa éteru do světa prostého anestetik, ale vůbec žádné zkušenosti s přechodem od opilosti ke kocovině. Jakmile spatřil Homera Wellse v zakrváceném pracovním plášti, pomyslel si Wilbur Larch, že je zachráněn.

„Vida, doktor Stone,“ pravil a podával Homerovi ruku se samolibým, strojeným výrazem ve tváři, jenž vždycky provází kolegiální vztahy mezi lékaři.

„Doktor kdo?“ nechápal Homer Wells.

„Doktor Stone,“ opakoval Wilbur Larch a stáhl podanou pravici; zachvátila ho kocovina, měl pocit, že má na patře silnou vrstvu prachu, a tak dokázal už jenom opakovat pořád dokola: „Fuzzy Stone, Fuzzy Stone, Fuzzy Stone.“

„Homere?“ zeptala se Candy, když spolu ulehli do jedné ze dvou postelí, které jim nastěhovali do jejich pokoje v dívčím oddělení. „Proč doktor Larch tvrdí, že na to, abys tady dělal doktora, nepotřebuješ studovat medicínu?“

„Třeba tím chtěl říct, že polovina práce, co se tady udělá, je stejně proti zákonu,“ odvětil Homer Wells. „Tak proč by ji musel dělat opravdický doktor?“

„Jenže když nebudeš opravdový doktor, přece tě nemohou zaměstnat, nebo ano?“ vyptávala se Candy.

„Doktor Larch by snad mohl,“ řekl Homer Wells. „Pár věcí už jsem se naučil.“

„Ale ty tu přece nechceš být lékařem – že ne?“ naléhala Candy.

„To je fakt, nechci,“ přitakal Homer Wells. Co pořád má s tím Fuzzy Stonem? napadlo ho chvíli před usnutím.

Homer ještě spal, když se dr. Larch sklonil nad rodičkou ze Dne díkůvzdání, aby prozkoumal provedenou episiotomii. Sestra Angela mu ji vylíčila do nejmenších podrobností, do posledního stehu. Dr. Larch její vyprávění vyslechl s povděkem, ale stačilo mu jen se podívat na pacientku a prohmatat zdravou tkáň, aby se dozvěděl všechno, co potřeboval. Homer Wells neztratil sebedůvěru a pořád ještě ví, jak na to.

Také však oplývá pokryteckým zanícením vlastním všem mladým a ublíženým. Homer Wells nepociťoval ani nejmenší pochybnost, jež by ho přiměla ke zmírnění postoje vůči těm, kdo si natolik zpackali život, že nestáli ani o děti, které počali. Wilbur Larch by ho byl mohl poučit, že je jen obyčejný arogantní doktůrek, který sám ještě nikdy nezastonal – že trpí nemocí mladých lékařů, jež se projevuje chorobným pocitem nadřazenosti vůči všem pacientům. Ale Homer se oháněl ideálem manželství a rodiny jako kyjem; ve skálopevnosti jeho přesvědčení o správnosti vytčeného cíle by ho nepředstihla ani manželská dvojice oslavující pětašedesáté výročí svatby.

Nejspíš si představoval, že posvátnost vytouženého svazku s Candy se nad nimi bude vznášet jako svatozář, která je i jejich dítě po návratu do Heart’s Havenu a Heart’s Rocku zalije jasným světlem odpuštění. Dozajista věřil, že Raye, Olive i celé to věci znalé, leč nekomentující společenství oslní svým jasem zjevná dobrota jeho a Candiných úmyslů. Homer i Candy se pravděpodobně domnívali, že jejich dítě – počaté v okamžiku plném lásky, jež zastínila i tu skutečnost, že se Wally ztratil, je možná mrtev nebo „jenom nezvěstný“ – bude přijato jako opravdový anděl.

A tak si celou zimu v St. Cloud’s užívali manželského života. Ještě nikdy nikdo se tak báječně nebavil jen pocitem vlastní užitečnosti. Neexistovala žádná práce, kterou by ta milá, stále zřetelněji těhotná mladá žena považovala za cosi pod svoji důstojnost; její krása a životní energie byla povzbuzením pro všechna děvčata na dívčím oddělení. Dr. Larch začal Homera důkladněji vzdělávat v pediatrii – protože na Homerově porodnické práci nenalezl ani nejmenší nedostatky a Homer docela jednoznačně odmítal účastnit se provádění potratů. Jeho rigidní neústupnost v posledně jmenované věci udivovala i Candy, která Homerovi často říkala: „Tak mi to vysvětli ještě jednou – jak to myslíš; ty tedy nejsi proti potratům, ale nechceš se na nich podílet, protože je považuješ za špatnost.“

„Jasně,“ přikývl Homer Wells, který o ničem nepochyboval. „Přesně jsi to vystihla. Na tom není co vysvětlovat. Myslím, že potrat by měl být umožněn každému, kdo si to přeje, ale já sám nikdy žádný neudělám. Co je na tom tak těžkého k pochopení?“

„Nic,“ odvětila Candy, ale vyptávala se ho na to pořád. „Ty tedy myslíš, že je to špatné, ale mělo by to být legální, je to tak?“

„Jasně,“ pravil Homer Wells. „Myslím, že je to špatné, ale taky si myslím, že by měl každý mít možnost se osobně rozhodnout. Co může být osobnějšího než rozhodnutí o tom, jestli chci mít dítě, nebo ne?“

„Já nevím,“ řekla Candy, ale napadlo ji, jestli i ona a Homer Wells se „nerozhodli“, že Wally je mrtvý – což zejména ona chápala jako velmi osobní záležitost.

Když byla v pátém měsíci, začali spát každý na svém lůžku, ale stáhli si postele k sobě a snažili se je stlát tak, aby vypadaly jako jedno velké lože – byl to problém, protože v St. Cloud’s neexistovala tak široká prostěradla.

Paní Groganovou napadlo, že by Homerovi a Candy povlečení na manželské lože dala jako dárek, ale neměla dost peněz a obávala se, že kdyby si sirotčinec objednal povlečení pro manželskou postel, vypadalo by to divně. „Velice divně,“ ujistil ji dr. Larch a její nápad zamítl.

„V jiných částech světa mají povlečení na dvojitá lůžka,“ napsal dr. Larch do Stručné historie města St. Cloud’s. „U nás v St. Cloud’s se bez nich musíme obejít – prostě se bez nich obejdeme.“

Přesto to byly dosud nejlepší Vánoce v St. Cloud’s. Olive poslala tolik dárků a Candin příklad – pokud si kdo vzpomínal, byla zde vůbec první spokojenou těhotnou mladou ženou – brali všichni také jako dar. K večeři byl krocan a šunka, dr. Larch a Homer Wells spolu soutěžili v porcování a všichni se shodli v názoru, že Homer vyhrál. Rozporcoval krocana dřív, než dr. Larch vykostil šunku.

„No jo, krocan se krájí snáz než vepř,“ hájil se dr. Larch. Vskrytu duše ho však Homerova šikovnost v zacházení s nožem potěšila. Homer často myslíval na to, že on se s nožem naučil zacházet za jiných okolností než pan Rose. Za jistých okolností, kdyby se mu dostalo patřičného vzdělání, říkal si Homer, by pan Rose možná byl skvělým chirurgem.

„Možná že jo,“ bručel si Homer pro sebe. Nikdy v životě nebyl tak šťastný.

Stal se užitečným, byl zamilovaný – a také byl milován – a čekalo ho narození dítěte. Co víc by si mohl přát? opakoval si mezi běžnými pochůzkami. Jiní lidé možná touží vymanit se z každodenní rutiny, ale sirotek prahne po pravidelnosti.

Uprostřed zimy, když venku zuřila vánice, ženy popíjely čaj na dívčím oddělení s paní Groganovou a dr. Larch šel na nádraží osobně vynadat přednostovi, že ztratil očekávanou zásilku sulfanilamidu, se u vchodu do nemocnice objevila žena, zkroucená křečí a krvácející. Někdo jí udělal D, ale nikoliv K, jak by byla poznamenala sestra Caroline; ten, kdo prováděl dilataci, ať to byl kdokoliv, zřejmě odvedl bezpečnou práci. Teď už potřebovala jenom kyretáž, čehož se ujal Homer osobně. Ve výškrabku bylo možné rozeznat jen jediný, maličký produkt početí a Homer Wells mu věnoval jen jedinou, kratičkou myšlenku. Asi čtyři měsíce, odhadl v duchu – přelétl plod rychlým pohledem a stejně rychle ho vyhodil.

V noci se dotkl Candy, ale neprobudil ji a užasl nad jejím klidným spánkem; také si uvědomil, že život v St. Cloud’s jako by běžel mimo čas i prostor, že je pořád stejný, že se sice zdá být pochmurný, ale i laskavý, jaksi bezpečnější než život v Heart’s Havenu a Heart’s Rocku – a docela určitě bezpečnější než život v Barmě. Té noci vstal a šel se podívat do chlapeckého oddělení ve velké ložnici, kde už všichni chlapci spali, snad hledal vlastní minulost, ale místo toho našel dr. Larche, jak pozdě v noci chlapce obchází a všechny je líbá. Homer si v tu chvíli představil, že takhle dr. Larch líbal i jeho, když byl malý; nemohl tušit, že právě tyto polibky, přestože rozdávané až v této době, jsou určeny jemu. Byly to polibky, jimiž dr. Larch hledal Homera Wellse.

Téže noci spatřil na holém, neosázeném úbočí kopce rysa. Stráň byla zledovatělá, sníh nejprve roztál a potom opět ztuhl v silnou ledovou krustu. Homer vyšel ven jen na chvíli; poté, co se stal svědkem toho líbání, potřeboval čerstvý vzduch. Byl to kanadský rys – tmavá šeď, jako zbrojířská ocel, na pozadí světlejší šedi měsícem ozářeného sněhu. Táhl z něj ostrý kočičí zápach, Homer se málem zalkl, když to zvíře ucítil. Divošské smysly velké kočce napovídaly, aby se od lesa, jenž znamenal bezpečí, nevzdalovala víc než na vzdálenost jediného skoku. Rys přebíhal těsně pod vrcholem svahu, když tu uklouzl, jeho drápy na tvrdost ledového krunýře nestačily a v tom místě bylo úbočí náhle strmější. Kočka se z matného měsíčního svitu sesula do ostřejšího světla linoucího se z okna kanceláře sestry Angely; nebyla s to ten klouzavý boční pohyb zastavit. Sunula se k budově sirotčince blíž, než kam by kdy byla ochotná z vlastní vůle zajít, drsný, vražedný zápach se střetával s mrazivým vzduchem. Rys, neschopný ovládnout své pohyby na umrzlém povrchu vypadal rozzuřeně i rezignovaně. V jeho divokých žlutých očích i v bezděčném hlasitém prskání se zračila odevzdanost i zloba, když sklouzl až ke stěně nemocnice a narazil do ní; teprve pak se mu konečně podařilo zachytit se drápy na zledovatělém sněhu. Rozzlobeně prskl na Homera Wellse, jako by vinu za svůj nedobrovolný sestup přičítal právě jemu.

Vousy na tlamě měl ojíněné sraženým dechem a také na uších zakončených štětičkami se leskly krystalky ledu. Zmatené, vyděšené zvíře se pokusilo vyběhnout kolmo do svahu, ale ani ne v polovině začalo opět klouzat zpátky, vlečeno proti své vůli k budově sirotčince. Když rys podruhé přistál na úpatí kopce, sotva popadal dech. Rozběhl se šikmo do stráně, uklouzl, ale podařilo se mu zachytit se, ještě jednou sklouzl a konečně unikl do měkčího sněhu v lese – sice do míst, kam vůbec neměl namířeno, ale tenhle rys už vítal jakoukoliv cestu, jen když mu umožní uprchnout od ztemnělé nemocniční budovy.

Homer upřeně hleděl do lesa za zmizelým rysem a nedělal si žádné naděje, že by se jemu podařilo odpoutat se od St. Cloud’s snáz.

Na samém počátku března přišlo nepravé jaro; na celém území státu Maine začaly pod mokrým sněhem pukat ledy na řekách, trhající se příkrovy na hladinách rybníků vydávaly rány jako z děla, až plašily ptáky, a velká jezera ve vnitrozemí vyluzovala sténavé, skřípavé zvuky jako srážející se vagóny na seřadištích vlaků.

V bytě, který v Bathu sdílela s Lornou, probudila Melony řeka Kennebec – led na řece povolil pod silnou vrstvou kašovitého sněhu s temným zaduněním, při němž se jedna ze starších obyvatelek penzionu posadila na lůžku a začala ječet. Melony to připomnělo březnové noci v St. Cloud’s, když v posteli naslouchala skřípavému rachotu ledu sunoucího se dolů po řece od Three Mile Falls. Vylezla z postele a zašla do Lornina pokoje popovídat si, ale Lorna byla ospalá a nechtělo se jí vstávat. Melony si lehla do postele k ní. „Je to jenom led,“ zašeptala Lorna. A tak se ona a Melony staly milenkami, při poslechu zvuků nepravého jara.

„Je tu ale jedna věc,“ upozornila Melony Lorna. „Jestli máme žít spolu, musíš přestat hledat toho svýho Homera. Buď chceš mě, anebo jeho.“

„Chci tebe,“ ujistila ji Melony. „Hlavně mě neopusť.“

Trvalý vztah dvou lidí je ideálem každého sirotka; Melony si jen nebyla jistá, kam se poděje její hněv. Přestane-li hledat Homera Wellse, dokáže na něj i přestat myslet?

Všude ještě leželo příliš mnoho sněhu, krátké tání nedokázalo uvolnit promrzlou půdu, a když teploty poklesly a začalo zase sněžit, řeky opět rychle zamrzly. Ve starém náhonu za sirotčincem v St. Cloud’s uvízly husy. Zmatené nenadálým táním přistály ve sněhové břečce, kterou považovaly za volnou hladinu. V noci břečka zmrzla a v ní zamrzly i veslovité husí nohy. Než husy objevil Homer Wells, proměnily se v ledové sochy sebe samých – pokryté popraškem nového sněhu vypadaly jako zkamenělí strážci náhonu. Nedalo se s nimi dělat nic jiného než vysekat je z ledu a opařit je. Škubaly se snadno, protože byly ještě částečně zmrzlé. Když je paní Groganová pekla, neustále propichujíc kůžičku, aby z nich vyteklo co nejvíc sádla, nemohla se zbavit dojmu, že je jenom rozehřívá a pak je opět vyšle na jejich nebezpečnou pouť.

Začal už duben, když v Three Mile Falls popraskaly ledy a v St. Cloud’s se řeka vylila z břehů; voda zaplavila základy bývalého nevěstince, proud se vrhl proti nosným sloupům takovou silou, že bar v salonu i s mosazným trnožem propadl podlahou a odplaval skrz čelní stěnu budovy. Když to uviděl přednosta stanice, posedlý vírou v nejrůznější zlá znamení, dvě noci po sobě přespával ve své kanceláři, přesvědčen, že je ohrožena i nádražní budova.

Candy obrovsky ztloustla, až z toho ani nemohla spát. Jakmile na stráni roztál sníh, Homer se hned ráno vydal ozkoušet půdu; rýčem se dostal na stopu hluboko, než narazil na zmrzlou zem – potřeboval, aby roztálo ještě šest palců, než bude moci zasázet jabloně, avšak cestu pro stromky do Heart’s Rocku se již neodvažoval odkládat. Nechtěl být pryč, až Candy bude rodit.

Olive překvapilo, když se najednou objevil a požadoval namísto cadillaku jednu z dodávek k přepravě mladých stromků.

„Chci osázet standardní čtverec čtyřicet na čtyřicet,“ vysvětloval Homer Olive. „Půlku Maků, asi deset procent Red Delicious a po deseti až patnácti procentech cortlandů a baldwinek.“

Olive mu připomněla, aby přidal i pár stromů odrůdy Northern Spy a také gravensteinky – na závin. Zeptala se, jak se daří Candy a proč nepřijela s ním; odpověděl, že Candy má moc práce. (Všichni ji mají rádi a děcka na ní prostě visí.) Bude se jim těžko odjíždět, až přijde čas, svěřoval se Homer Olive; jsou oba velmi užiteční – tolik je tam potřebují. A pořád mají co dělat. „Těžko dokážeme urvat třeba jen jeden den volna, jako dnes,“ tvrdil Homer.

„Chceš říct, že tu ani nezůstaneš přes noc?“ nechápala Olive.

„Není čas,“ odtušil Homer. „Ale před rozvážením úlů budeme zpátky.“

„Takže asi tak na Den matek,“ poznamenala Olive.

„Jasně,“ přikývl Homer Wells. Políbil Olive, jejíž pleť byla chladná a byla cítit popelem.

Dodávku mu pomohli naložit Meany Hyde s Herbem Fowlerem.

„To chceš celou tu čtyřicítku sázet sám?“ divil se Meany. „Hlavně aby ti včas rozmrzla zem.“

„Hlavně si nestrhni hřbet,“ přidal se Herb Fowler. „A ať ti neupadne pindík.“

„Jak se má Candy?“ vyptávala se Homera Velká Dot Taftová. Je skoro stejně tlustá jako ty, pomyslel si Homer.

„Bezvadně,“ odpověděl. „Jenom je pořád v kalupu.“

„To si umím představit,“ odfrkla Debra Pettigrewová.

V kotelně pod humřím krámem si Ray Kendall stavěl svoje vlastní torpédo.

„Na co?“ divil se Homer.

„Abych zjistil, jestli to dokážu,“ opáčil Ray.

„Ale na co budete střílet?“ chtěl vědět Homer. „A z čeho ho chcete vypustit?“

„Nejtěžší práce je s gyroskopem,“ poučil ho Ray. „Není těžký ho vypustit, ale navést na cíl.“

„Já to nechápu,“ přiznal Homer Wells.

„Však se podívejte na sebe,“ odtušil Ray. „Zakládáte sad v sirotčinci. Už jste tam pět měsíců a moje dcera má tolik práce, že za mnou nemůže zajet ani na jeden den. Já taky všemu nerozumím.“

„Vrátíme se, až rozkvetou stromy,“ sliboval provinile Homer.

„To je pěkná roční doba,“ souhlasil Ray.

Cestou zpátky do St. Cloud’s Homer přemítal, zda v Rayově chladném, vyhýbavém chování byl nějaký úmysl. Usoudil, že mu tím Ray docela jasně oznámil: když chceš přede mnou něco tajit, já se ti taky nebudu zpovídat.

„Torpédo!“ zděsila se Candy, když se Homer vrátil se stromky. „A na co?“

„Počkej a uvidíš,“ pravil Homer Wells.

Stromky mu pomohl vyložit dr. Larch.

„Vypadají trochu vyzáble, nemyslíš?“ prohodil Larch.

„Prvních osm až deset let na nich moc ovoce nevyroste,“ odvětil Homer.

„Takže pochybuju, že bych to ovoce někdy ochutnal,“ soudil Wilbur Larch.

„Ale i když na nich ze začátku neporostou jablka,“ namítl Homer Wells, „jen si představte, jak budou vypadat na té stráni.“

„Vyzáble,“ opakoval Wilbur Larch.

Pod vrcholem kopce byla půda ještě umrzlá, Homer se s rýčem nedostal dostatečně hluboko. A na úpatí se vykopané jámy plnily vodou, v niž se proměnil tající sníh v lese. Protože musel s vysázením stromků čekat, dělal si starosti, aby jim nezplesnivěly kořeny nebo se do nich nedaly myši – hlavně ho však mrzelo, že není schopen přesně dodržet časový plán vlastního života. Chtěl mít ty stromky zasázené dřív, než Candy porodí. Přál si mít už celé úbočí osázené, až přijde dítě na svět.

„Jak to, že jsem z tebe vychoval tak chorobně puntičkářského chlapa?“ divil se dr. Larch.

„Chirurg musí být puntičkář,“ odvětil Homer.

Vykopat jámy a vysázet svůj čtverec čtyřicet na čtyřicet mohl Homer až v polovině dubna – stihl to za tři dny a záda ho bolela tak strašně, že se ve spánku obracel a přehazoval stejně neklidně jako Candy. Byla první vlahá jarní noc a zimní přikrývky hřály až příliš. Když Candy praskla voda, na okamžik se oba domnívali, že je to jen kaluž jejich potu.

Homer jí pomohl k nemocničnímu vchodu chlapeckého oddělení. Sestra Edna začala Candy připravovat, zatímco Homer si šel promluvit s dr. Larchem, který čekal v kanceláři sestry Angely.

„Tohle dítě odrodím já,“ prohlásil Larch. „Nezúčastněný postoj má své výhody. Takový otec na porodním sále jenom otravuje. Jestli chceš být u toho, do ničeho se nemíchej.“

„Jasně,“ souhlasil Homer Wells. Byl jako na jehlách, což jindy nemíval ve zvyku, a dr. Larch se na něj usmál.

Sestra Edna se starala o Candy, zatímco sestra Angela pomáhala dr. Larchovi s mytím. Homer si už nasadil roušku, když uslyšel nějaký hluk od chlapecké ložnice. Nechal si roušku na obličeji a šel se podívat. Jeden z Johnů Larchů či Wilburů Walshů vstal a šel se vyčůrat před dům, k popelnici – čímž způsobil značný hluk. Tím vyrušil velkého mývala hrabajícího se v popelnici a mýval zase polekal sirotka, který si počůral kalhoty od pyžama. Homer se snažil nastalou situaci vyřešit v klidu; chtěl se rychle vrátit na porodní sál.

„V noci je lepší čůrat uvnitř než venku,“ oslovil celé osazenstvo ložnice. „Candy právě teď rodí.“

„A co bude mít?“ vyptával se jeden chlapeček.

„Kluka nebo děvče,“ odvětil Homer Wells.

„Jak ho pojmenuješ?“ zajímal se jiný.

„Mně pojmenovala sestra Angela,“ řekl Homer Wells. „Mně taky!“ ozvalo se několik hlasů.

„Když to bude holčička, dostane jméno Angela,“ pravil Homer.

„A když to bude kluk?“

„Když to bude kluk, pojmenujeme ho Angel,“ odvětil Homer. „Je to jako Angela, jenom bez toho A na konci.“

„Angel?“ podivil se kdosi.

„Jasně,“ potvrdil Homer Wells a dal jim všem políbení na dobrou noc.

Byl už na odchodu, když se někdo zeptal: „A necháš to dítě tady?“

„Ne,“ zabručel Homer Wells, který si už opět natáhl roušku.

„Cože?“ zvolali sirotci.

„Ne,“ opakoval Homer zřetelněji poté, co si roušku zase stáhl. Na porodním sále bylo horko. Teplé počasí přišlo nečekaně, a protože nikdo nenasadil sítě proti hmyzu, nedovolil Larch otevřít okna.

Když se sestra Angela dozvěděla, že se dítě tak či onak bude jmenovat po ní, rozplakala se tak usedavě, že ji Larch musel přimět, aby si vyměnila roušku. Sestra Edna byla moc malá a nedosáhla pořádně Larchovi na čelo při otírání potu, část ho tedy neotřela. Právě když se objevila hlavička dítěte, kapka Larchova potu ho pokřtila přímo na spánku – dokonce ještě předtím, než se doopravdy narodilo. Homer Wells se nemohl zbavit dojmu, že se to podobá Davidu Copperfieldovi, který přišel na svět i s plodovou blánou.

Jelikož se po hlavičce neobjevila ramínka dost rychle, jak by si Larch přál, vzal dítě jednou rukou za bradičku a druhou za zátylek, nejprve táhl novorozeně dolů a pak jednoduchým pohybem směrem vzhůru vyprostil zadní rameno jako první. Homer Wells se nervózně kousal do rtů a souhlasně pokývl hlavou, když následovalo i přední ramínko a po něm celé dítě.

„Je to Angel!“ oznámila sestra Edna Candy, na jejímž úsměvu bylo znát účinky éteru. Sestra Angela mezitím promočila i druhou roušku a musela se odvrátit.

Dr. Larch počkal, až vyjde i placenta, než pronesl konečné slovo, jímž někdy hodnotil svou práci: „Perfektní!“ A potom, což ještě nikdy předtím neudělal, Candy políbil – i když jenom přes roušku – přímo mezi doširoka rozevřené oči, jež se již z éteru vymanily.

Na druhý den sněžilo a sněžilo – přišla zuřivá sněhová přeháňka, zoufalý pokus o zachování nadvlády zimy – a Homer starostlivě obhlížel svůj nově zřízený sad. Křehké zasněžené stromky mu připomněly ty nešťastné husy, které v tak nevhodnou chvíli přistály v náhonu.

„Nedělej si hlavu kvůli těm stromům,“ napomínal ho dr. Larch. „Teď už je to jejich život.“

Totéž platilo i o Angelu Wellsovi – vážil osm liber a sedm uncí a nebyl to sirotek, ani produkt potratu.

Do začátku května zbýval už jenom týden, v St. Cloud’s pořád ještě ležel sníh a blátivá sezóna byla v nedohlednu. Homer Wells setřásal sníh z každičké větve všech svých jablůněk, a když našel kolem jednoho zvlášť slabě vyhlížejícího exempláře druhu Winter Banana myší chodbičky, nasypal tam otrávený oves a kukuřici. Kmínek každého stromu byl obalen drátěným rukávem. První řadu Maků na straně obrácené k lesu už okousala vysoká zvěř. Homer zašel hlouběji do lesa nasypat sůl a doufal, že se jeleni a srnci budou držet u lizu.

Candy kojila Angela, jemuž už hladce odpadl zaschlý konec pupeční šňůry a také obřízka se mu zahojila. Homer svého syna obřezal osobně.

„Potřebuješ se udržovat ve cviku,“ řekl mu dr. Larch.

„Mám se cvičit na vlastním synovi?“ namítal Homer.

„Kéž by to byla jediná bolest, kterou mu kdy způsobíš,“ odtušil Wilbur Larch.

Po ránu ještě bývala na vnitřní straně okenních tabulí námraza. Homer vždycky podržel prst na skle, dokud celý nezčervenal, a tím mokrým, ledovým prstem se dotkl Candy – tak ji probouzel, když nereagovala dost rychle na něžnější pohlazení na strništi po chloupcích. Homer s Candy byli radostí celí pryč z toho, že se zase vejdou do jedné postele, že se k nim vejde i Angel, když ho Candy kojí, a že je někdy probudí Candino mléko ještě dřív, než Angel začne plakat. Shodovali se v přesvědčení, že ještě nikdy nebyli tak šťastni. Co má být, že nebe vypadá jako v únoru a je pořád samá plískanice, přestože už je skoro květen? Co na tom, že jejich tajemství střežené v St. Cloud’s nelze uchovat navždy? Bylo to vůbec ještě tajemství, když si půlka lidí v Heart’s Havenu a Heart’s Rocku už určitě domyslela, co se stalo? V Maine vás lidé k ničemu nenutí, klidně vás nechají být, až dostanete rozum sami od sebe.

Každé dva dny se odehrával rituál vážení Angela Wellse; provádělo se to v lékárně – sestra Angela zaznamenávala zjištěné údaje a dr. Larch s Homerem střídavě šťouchali Angela prstem do bříška, prohlíželi mu oči a zkoušeli, jak pevně umí sevřít pěstičku. „Přiznejte se,“ poznamenala jednou sestra Edna ke Candy a Homerovi, „že se vám tady líbí.“

Toho dne byl v St. Cloud’s jeden stupeň nad nulou, padal mokrý sníh, jenž později přešel v mrznoucí déšť. Toho dne měla své tajemství i Olive Worthingtonová v Heart’s Rocku. Kdyby k ní Homer a Candy byli vstřícnější, byla by se s nimi Olive o své tajemství možná podělila; byla by popadla sluchátko a zavolala jim. Ale lidé v Maine nemají rádi telefon s jeho neomaleným drnčením; zvlášť když se jedná o důležité zprávy, zastihne vás takový telefonát dočista nepřipravené. Telegram vám poskytne solidní odklad, aby člověk měl čas se vzpamatovat a pak teprve odpovědět. Olive jim své tajemství oznámila telegramem, což všem zúčastněným poskytlo o něco více času.

Jako první si telegram přečetla Candy. Kojila právě Angela na dívčím oddělení za uznalého přihlížení osiřelých děvčat, když přišla paní Groganová s telegramem, s nímž se konečně uráčil přiloudat jeden z poskoků otročících zdejšímu přednostovi. Bylo zřejmé, že obsah telegramu Candy šokoval; rychle předala Angela paní Groganové, i když se zdálo, že on ještě s krmením neskončil. Paní Groganovou ohromilo, že si Candy ani pořádně neupravila podprsenku – jenom si zapnula halenku a bez ohledu na ohavné počasí vyběhla ven a utíkala k nemocničnímu vchodu do chlapeckého oddělení.

Tou dobou se právě Homer vyptával dr. Larche, jestli si myslí (tedy dr. Larch), že by mu (Homerovi) něco prozradil rentgenový snímek jeho srdce. Wilbur Larch právě bedlivě zvažoval, jak odpovědět, když k nim vtrhla Candy.

Olive Worthingtonová jako správný Yankee znala cenu telegramu, uvědomovala si, kolik stojí každé slovo, ale bylo zřejmé, že se dala unést nadšením; daleko překročila hranice svého obvyklého těsnopisného stylu.

WALLY NALEZEN ZIVY /STOP/

LECI SE Z ENCEFALITIDY NA CEJLONU /STOP/

ZACHRANEN Z RANGUNU /STOP/

TEPLOTA DVAADEVADESAT STUPNU /STOP/

VAZI STO PET LIBER /STOP/

OCHRNUTY /STOP/

LIBAM OLIVE

„Sto pět liber,“ nevěřil Homer.

„Živý,“ zašeptala Candy.

„Encefalitida,“ zabručel Wilbur Larch.

„Jak by mohl mít teplotu dvaadevadesát, Wilbure?“ chtěla vědět sestra Edna.

Dr. Larch nevěděl a odmítal i spekulovat. Byl to jen jeden z detailů, na jejichž objasnění si museli počkat dlouhou dobu. Kapitánu Worthingtonovi, který vyskočil ze svého letounu nad Barmou – asi před deseti měsíci –, mohlo vysvětlení takových podrobností trvat několik let.

Když vyskočil, lilo jako z konve a jemu se zdálo, že se padák musí přetlačovat s padajícím deštěm, aby se vůbec otevřel. Ale řev motorů letadla zazníval pořád tak blízko, až dostal strach, že zatáhl za šňůru moc brzy. Bál se bambusu (slýchal historky o letcích, kteří se na něj při pádu nabodli), ale bambusu se vyhnul a dopadl na týkový strom; vykloubil si o větev rameno. Možná se i uhodil hlavou o kmen nebo omdlel tou bolestí v rameni. Přišel k sobě až za tmy, a protože neviděl, jak hluboko pod ním je země, neodvažoval se zbavit se padáku, dokud nebude ráno. Píchl si trochu morfia proti bolesti v rameni a stříkačka mu vypadla někam do tmy.

Tolik pospíchal, aby se včas dostal z letadla, že nestačil najít mačetu; ráno mu trvalo dost dlouho, než přeřezal lana padáku – použil k tomu bajonet, který nosil v pouzdře na kotníku, a jenom jednu zdravou ruku. Začal se spouštět na zem, zachytil se řetízkem s identifikační známkou o nějakou liánu, a protože paží s poraněným ramenem neudržel celou váhu těla a známku se mu nepodařilo uvolnit, ztratil ji. Řetízek se přetrhl, ještě předtím ho pořezal na krku a on dopadl na kus starého týkového dřeva schovaného pod kapradím a spadanými palmovými listy. Poleno se pod ním překulilo a on si vymkl kotník. Uvědomil si, že v monzunovém počasí nemá podle čeho určit, kde je východ či západ, a právě tehdy zjistil, že nemá kompas. Do rány na krku si vetřel trochu sulfanilamidu.

Wally neměl ani tušení, kterým směrem leží Čína; volil cestu jen podle toho, kde byl méně hustý porost. Cestou, asi po třech dnech, nabyl dojmu, že buď kolem něj džungle řídne, anebo se naučil vybírat si lepší cestu. Čína se rozkládala na východ od Wallyho, on ale mířil k jihu; do Číny by musel stoupat, přejít přes hory, Wally však volil cestu údolími. V místech, kam se dostal, ubíhala údolí jihovýchodním směrem. V jedné věci se nemýlil: džungle opravdu řídla. Také se oteplovalo. Každou noc vylezl na strom a přespal v rozsoše mezi větvemi. Nejlepší taková místa skýtaly mohutné, zohýbané kmeny smokvoní, zkroucené jako obrovské dřevěné kabely, jenže Wally nebyl prvním tvorem, který na to přišel. Jednou v noci spatřil ve výši očí v koruně sousedního stromu leoparda, jak si obírá klíšťata. Wally se řídil jeho příkladem a několik klíšťat našel. Odstraňování pijavic už mezitím vzdal.

Jednou uviděl i krajtu – jenom malou, dlouhou asi patnáct stop. Ležela na kameni a polykala jakési stvoření, tvarem i velikostí odpovídající asi bíglovi. Wally usoudil, že by to mohla být opice, jenomže si nemohl vzpomenout, jestli tu vůbec nějaké opice viděl. Pochopitelně viděl opice, jenom na to zapomněl, protože měl horečku. Chtěl si změřit teplotu, ale teploměr v krabičce první pomoci byl rozbitý.

Toho dne, kdy uviděl tygra, jak plave přes řeku, si začal všímat komárů; klima se měnilo. Řeka, v níž plaval tygr, rozšířila údolí; také prales se měnil. Podařilo se mu chytit do ruky rybu a snědl její játra za syrova; vařil si žáby velké jako kočky, jejichž stehna však chutí připomínala víc rybu než žabí stehýnka, jak si je pamatoval. Asi proto, že neměl česnek.

Snědl nějaké plody, jež konzistencí připomínaly mango, ale neměly žádnou chuť, a celý den potom zvracel a lomcovala jím třesavka. Řeka, v níž uviděl tygra, se potom vlila do větší řeky; monzunový příval vytvářel mocný proud a to Wallyho přivedlo na myšlenku postavit si vor. Vzpomněl si na vory, které si stavěl a na nichž se plavil po Sladkovodním jezeře, a zanaříkal při pomyšlení, oč obtížnější bude zbudovat vor z bambusu a lián než z kmenů smolné borovice a provazů – a někdy i z nalezených prken a hřebíků. Tenhle vor ze zeleného bambusu byl také o moc těžší. Nezáleželo na tom, že propouštěl vodu; sotva se držel na hladině, a kdyby bylo třeba ho přenést, určitě by to nedokázal.

Zaznamenával stále hojnější výskyt komárů, zvlášť když se řeka rozlila do šířky, začala téci pomaleji a on se jí nechal unášet. Neměl ani ponětí, kolik dnů takhle plul nebo kdy nabyl jistoty, že má horečku; později odhadoval, že to mohlo být asi tou dobou, kdy spatřil první rýžová políčka a buvoly. Později si vzpomene i na to, jak mával na ženy pracující na polích a jak se tvářily překvapeně, když ho uviděly.

Při pohledu na rýžová pole muselo Wallymu být jasné, že se vydal nesprávným směrem. Dostal se do středu Barmy, jejíž území má tvar papírového draka s dlouhým ocasem; nacházel se mnohem blíž Mandalay než čínské hranici a Mandalay ovládali Japonci. Ale Wally měl horečku čtyřicet stupňů, proud ho unášel, občas nedovedl říci, kde končí řeka a začínají rýžoviště. Bylo zvláštní, že tady ženy i muži nosili dlouhé suknice, ale jenom muži si zakrývali vlasy; nosili na hlavách jakési košíky a ty košíky byly obalené pruhy pestrého hedvábí. Ženy nenosily žádné pokrývky hlavy, ale mnohdy si vplétaly do vlasů květiny. Muži i ženy si splétali vlasy do copů. Zdálo se, že pořád něco jedí, ale ve skutečnosti jenom žvýkali betel. Zuby měli potřísněné a jejich rty vypadaly, jako by pili krev, ale byla to jen betelová šťáva.

Chýše, kam Wallyho brali, vypadaly jedna jako druhá – přízemní domky na bambusových pilotách, s doškovými střechami; k jídlu se rodina shromažďovala venku, na zastřešené verandě. Dávali mu rýži, čaj a spoustu různých pokrmů s kari kořením. Když mu opadla horečka, snědl Wally panthay khowse (kuře s nudlemi) a nga sak kin (kuličky z rybího masa na kari). To byla také první slova, jež se ho jeho barmští zachránci pokoušeli naučit, jenže Wally to nepochopil; myslel si, že nga sak kin je jméno muže, který ho snesl z voru a držel mu hlavu zpříma, zatímco jeho žena Wallyho krmila rukama. Byla úžasně maličká a na sobě měla čistě bílou halenku; její manžel se té blůzky dotkl a vyslovil její název, aby Wallyho naučil další slovo své mateřštiny.

„Aingyis,“ pronesl ten muž a Wally měl za to, že se tak jmenuje jeho žena. Voněla stejně jako vnitřek všech deskových chatrčí – jako barvotisková látka a citrónová kůra.

Byl to moc milý pár, tihle Nga Sak Kin a Aingyis; Wally jejich jména nahlas zopakoval a usmál se. Oni jeho úsměv opětovali. Pan Rybí Kuličky Na Kari a jeho choť, paní Blůza. Obestírala ji těžká vůně jasmínu a také voněla po citrusech, jako bergamot.

S odchodem horečky se přihlásila ztuhlost šíje a bolesti v zádech, ale když horečka opadla a on přestal zvracet – přestala ho bolet hlava, neměl už zimnici, ani se mu nedělalo zle od žaludku – zjistil, že je ochrnutý. Tou dobou už měl totálně nepohyblivé dolní i horní končetiny. (Spastická obrna, řekl by Wilbur Larch.) Wallymu trčely nohy i ruce rovně od těla a nemohl s nimi pohnout; asi dva nebo tři týdny blouznil v horečce; když se pokusil promluvit, huhňal a vyslovoval jen zvolna. Roztřesené rty i jazyk mu vadily při jídle. Nebyl s to si vyprázdnit močový měchýř a domorodci ho museli cévkovat tenkou bambusovou rourkou – aby se vůbec zbavil moči.

A pořád ho stěhovali. Vždycky po vodě. Jednou viděl slony, jak tahají z pralesa pokácené kmeny. Hladinu řeky neustále čeřily želvy a černé užovky, na vodě plavaly vodní hyacinty a červená betelová šťáva – tmavší než krev, jejíž stopy se začaly objevovat ve Wallyho moči.

„Nga Sak Kin?“ vyptával se Wally. „Aingyis?“ naléhal. Kam se poděli? Přestože se tváře jeho zachránců pořád měnily, zdálo se, že mu rozumějí. Asi to bude rozsáhlá rodina, domníval se Wally. „Jsem ochrnutý, že jo?“ ptal se těch malých, pěkných lidí, kteří se na něj stále usmívali. Jedna z žen mu umyla a rozčesala vlasy; celá její rodina se dívala, jak Wallyho vlasy usychají na slunci a nabývají původní, zářivě světlé barvy; to na ně zapůsobilo ohromným dojmem!

Oblékli mu dlouhou, jednoduchou bílou halenku. „Aingyis,“ říkali při tom. Aha, to je dárek od ní! pomyslel si. Potom mu na světlovlasou hlavu nasadili černou paruku – navoskovaný účes s copy, který mu vyčesali do výšky a ozdobili květy. Děti se chichotaly. Oholili ho tak důkladně, až ho pálila kůže na tvářích, a oholili mu také nohy – od kolen dolů, kde mu čouhaly zpod dlouhé sukně, kterou musel nosit. Šlo o to přestrojit ho za ženu. Zajistit mu bezpečí tím, že mu pomohou splynout s davem. Protože měl tak pohlednou tvář, bylo snazší udělat z něj ženu než muže; ideální barmská kráska nemá skoro žádná prsa.

Byla obrovská smůla, že nebyli opatrnější při tom cévkování – ve všech ostatních ohledech si přece dávali tak dobrý pozor. Bambusové výhonky nebyly vždycky čisté; drsný povrch katétru ho zraňoval a vyvolával krvácení, ale infekci dostal z nečistoty. Ta infekce mu přivodila sterilitu. Nadvarle čili epididymis, jak by je byl poučil Wilbur Larch, je jednoduchá stočená trubička, v níž spermie dozrávají po opuštění varlete. Epididymitida (což je název pro zánět zmíněné trubičky) brání spermiím dospět do chámovodu. Ve Wallyho případě došlo v důsledku infekce k trvalému uzavření této trubice.

Bylo správné, že ho cévkovali – jenom to dělali nesprávně. Trpěl retenzí moče, distenzí močového měchýře, neměli na vybranou, museli mu nějak ulevit. Tu a tam Wally přemítal, jestli by se nenašel nějaký snazší způsob – a jestli je ten bambus čistý –, ale co jim mohl říct? „Aingyis,“ říkal pořád. „Nga Sak Kin?“ vyptával se.

Po několika měsících uslyšel rachot dopadajících bomb. „Iravadi,“ vysvětlovali mu. Bombardovali ropná pole podél Iravadi. Teď už Wally věděl, kde je. On ta pole bombardoval také. Ještě předtím, než uslyšel bombardování, ho dopravili (stále v ženském přestrojení) k lékaři v Mandalay. Pálily ho oči, protože mu natřeli obličej pastou z kari koření, aby byl ve tváři snědý. Při bližším pohledu by však jeho modré oči a patricijský nos nikoho neošálily. V Mandalay viděl mnoho Japonců. Lékaři dělalo potíže Wallymu vysvětlit, co ho vlastně postihlo. Pronesl anglicky následující slova: „Japonský moskyt B.“

„Kousnul mě japonský moskyt?“ zeptal se Wally. Ale co je to moskyt B? divil se v duchu. Tou dobou už dokázal močit bez cévkování, jenže infekce mezitím dokonala zkázu.

V době, kdy zaslechl bombardování u Iravadi, zbavil se ochrnutí horních končetin – mohl zase po libosti používat paže – a ustala i křečovitá strnulost v nohou i když měl nohy i nadále ochrnuté, teď už to byla jen obyčejná ochablost a ještě ne zcela symetrická (levou nohu měl víc zmrtvělou než pravou). Měchýř byl v pořádku a střeva také – až na jisté účinky kari. Z toho, co sám cítil, měl dojem, že i po stránce sexuální způsobilosti je s ním všechno, jak má být.

„Encefalitida nepostihuje autonomní nervovou soustavu,“ vysvětloval Wilbur Larch Candy a Homeru Wellsovi.

„Co to znamená?“ chtěla vědět Candy.

„To znamená, že Wally může vést normální pohlavní život,“ odpověděl Homer Wells, jenž netušil nic o Wallyho epididymitidě. Wally sice povede normální sexuální život, ale nebude mít dostatek spermií. Orgasmu i ejakulace bude schopen – protože většina ejakulátu se tvoří v prostatě, což je o velký kus dál po proudu. Jenom už nikdy nebude moci zplodit vlastní dítě.

V tu chvíli nikdo z nich nevěděl, že je Wally sterilní. Věděli jenom, že měl encefalitidu.

Wally se jí nakazil od komárů. Té chorobě se říkalo japonská encefalitis typu B a v Asii byla za války velmi rozšířená. „Je to virus přenosný na člověka,“ dodal Wilbur Larch.

Přetrvávající ochablost dolních končetin nepatřila k běžným důsledkům této nemoci, ale vědělo se o ní a příslušné případy byly zdokumentovány. V mozkové tkáni při onemocnění dochází k nesčetným změnám, avšak změny v míše se velice podobají stavu při obrně. Inkubační doba je asi týden a vlastní průběh choroby trvá týden až deset dnů; zotavení bývá velmi pomalé, třesení ve svalech přetrvává někdy celé měsíce.

„Uvážíme-li, že pochází od ptáků, je to až příliš závažné onemocnění,“ řekl Wilbur Larch sestrám Edně a Angele. Komár převezme virus od ptáka a přenese ho na člověka či jiného velkého živočicha.

Wally měl pohlednou tvář a velmi zhubl: proto ho přestrojili za ženu. Japonce barmské ženy přitahovaly, ale zároveň z nich měli strach – zejména z padaungských žen s vysokými spirálovitými náhrdelníky z mosazi, které nosily, aby jim prodlužovaly šíje. Wally byl jakožto žena a současně mrzák nedotknutelný. Také to, že ho namaskovali jako eurasijského míšence, z něj činilo vyvrhele.

V říjnu, po skončení monzunového období cestovali po řece v noci nebo ho chránili před sluncem slunečníky – a dalšími vrstvami pasty z kari koření. Rybích kuliček na kari už měl plné zuby, ale neustále se jich dožadoval – alespoň Barmánci si to mysleli –, a tak ho ničím jiným nekrmili. Když blouznil v horečce, vyslovil jednou Candino jméno. Jeden z veslařů se ho na ně zeptal.

„Candy?“ otázal se lodník zdvořile. Toho dne se plavili na sampanu, Wally ležel pod přístřeškem z rohoží a díval se, jak muž vesluje.

„Aingyis“ odpověděl Wally. Mínil tím, že je jako ona – dobrá žena, manželka.

Lodník přikývl. V příštím přístavu na řece – Wally nevěděl, kde to bylo; možná v Yandoonu – mu darovali novou halenku z bílé látky.

„Candy!“ prohlásil veslař. Wally se domníval, že si přeje, aby ji dovezl Candy. Usmál se; neustále se jen tak vznášel v polovědomí. Ostrý čumák sampanu jako by vždycky dokázal vyčenichat správnou cestu. Wally ujížděl krajinou plnou vůní – byl to voňavý sen.

Wilbur Larch si to Wallyho cestování uměl představit. Samozřejmě, byla to éterová pouť. Sloni a ropné vrty, rýžoviště a padající pumy, ženské přestrojení, tělo ochrnuté od pasu dolů – Larch u toho byl. Byl tam všude. Nedělalo mu potíže vybavit si Rangún a buvoly. Ve všech jeho éterových snech se zjevovali britští agenti pašující americké letce přes vody Bengálského zálivu. Wallyho cesta Barmou byla poutí, již Wilbur Larch absolvoval velmi často. Celou cestu se v ovzduší mísila rybízová vůně petúnií s pachem hnoje.

Přes Bengálský záliv Wallyho přepravili v malém letadle s britským pilotem a sinhálskou posádkou. Wilbur Larch takto létal mnohokrát.

„Mluvíš sinhálsky?“ otázal se ten Angličan Wallyho, který seděl na místě pro druhého pilota. Pilot byl cítit česnekem a kurkumou.

„Já ani nevím, co to je,“ přiznal se Wally. Když zavřel oči, viděl stále voskově bílé květy divoce rostoucích limet pořád viděl džungli.

„Úřední jazyk na Cejlonu, chlapče,“ poučil ho pilot. Také byl cítit čajem.

„My letíme na Cejlon?“ zajímal se Wally.

„V Barmě žádnej blonďák dlouho nevydrží,“ opáčil Angličan. „Nevíš, že v Barmě je to samej žluťas?“ Ale Wally si raději připomínal své domorodé přátele. Naučili ho salaam – pomalou úklonu s pravou rukou přiloženou k čelu (vždycky pravou, zdůrazňovali). To byla úklona při pozdravu. A když mu bylo zle, vždycky nad ním někdo rozkýval punkah – široký rám na ovívání, ovládaný provazem (za který tahá sluha.)

„Punkah,“ řekl Wally anglickému pilotovi.

„Co to má být, hochu?“

„Je horko,“ zamumlal Wally, kterému se točila hlava; letěli velmi nízko a letadélko hřálo jako pec. Silným česnekovým aromátem pilotova potu pronikl závan vůně santálového dřeva.

„Když jsme startovali z Rangúnu, bylo dvaadevadesát stupňů, americkejch,“ odvětil pilot. Připadalo mu legrační říci „americkejch“ místo „Fahrenheita,“ ale Wally si toho nevšiml.

„Dvaadevadesát stupňů,“ opakoval Wally. Měl pocit, že je to první solidní informace, na kterou by se dal pověsit klobouk, jak říkají rodáci z Maine.

„Co máš s nohama?“ zeptal se nedbale Angličan.

„Japonský moskyt B,“ odvětil Wally. Britský pilot se zatvářil velmi vážně; domníval se, že Wally mluví o typu letadla – že Wallyho letoun sestřelila stíhačka, které se říká Japonský moskyt B.

„Ten typ neznám, kamaráde,“ přiznal pilot. „I když jsem viděl už všechno možný; ale u žluťasů si jeden nikdy není jistej.“

Sinhálská posádka, důkladně pomazaná kokosovým olejem, byla oděná do sarongů a dlouhých košilí bez límečků. Dva něco jedli a jeden pořád vřískal do vysílačky; pilot na radistu ostře křikl a on okamžitě ztišil hlas.

„Sinhálština je strašná řeč,“ svěřoval se Wallymu pilot. „Zní to, jako když šoustaj kočky.“

Wally na jeho vtípek neodpověděl a Angličan se zeptal, jestli už někdy byl na Cejlonu. Když Wally opět neodpověděl – zdálo se, že sní s otevřenýma očima –, Angličan pokračoval: „Nejen že jsme tam vysázeli první gumovníky, sakra, a vybudovali jim gumovníkový plantáže – dokonce jsme je i naučili vařit čaj. Uměli ho pěstovat, to jo, ale na celým tom pitomým ostrově jsi nesehnal šálek slušnýho čaje. A teď by chtěli nezávislost,“ zlobil se Angličan.

„Dvaadevadesát stupňů,“ usmíval se Wally.

„No jo, jen si dáchni, kamaráde,“ pravil pilot. Když Wally říhl, ucítil chuť skořice, když zavřel oči, spatřil květy aksamitníků; bylo to, jako když vycházejí hvězdy.

Tři Sinhálci najednou začali brebentit jeden přes druhého. Nejdřív něco řekl radista a pak už mluvili všichni najednou.

„Jsou to všechno pitomí buddhisti,“ vysvětloval pilot. „Modlí se i v tom blbým rádiu. To je zkrátka Cejlon,“ dodal Angličan. „Dvě třetiny čaje a jedna třetina kaučuku a modlení.“ Zařval něco na Sinhálce, kteří se ztišili.

Někde nad Indickým oceánem, krátce předtím, než se před nimi objevil Cejlon, si pilot začal dělat starosti kvůli letadlu, které se pohybovalo někde poblíž. „Teď se modlete, hergot,“ zabručel na Sinhálce, ale ti všichni usnuli. „Tenhle Japonskej moskyt B,“ prohodil Angličan k Wallymu, „jak vlastně vypadá?“ zajímal se. „Nebo tě sejmul zezadu?“

Ale z Wallyho dostal jenom: „Dvaadevadesát stupňů.“

Po válce se Cejlon měl stát nezávislým státem, za čtyřiadvacet let si měl změnit název na Srí Lanka. Ale Wally si zapamatoval jen to, jaké tam bylo horko. Svým způsobem jeho padák nikdy nedopadl na zem; svým způsobem se celých deset měsíců vznášel nad Barmou, jenom tak poletoval. Všechny Wallyho vzpomínky nikdy nedají dohromady ani tak srozumitelný příběh, jaký lze prožít v éterovém opojení. A že válku přežil sterilní, ochrnutý, s oběma nohama neschopnýma pohybu – to už zjistila ve snu Velká Dot Taftová.

* * *

V St. Cloud’s byl jeden stupeň nad nulou, když se Homer vydal na nádraží, nadiktovat přednostovi telegram pro Olive. Homer jí nemohl zatelefonovat a zalhat jí přímo. Což jim Olive také neposlala telegram? Určitě má nějaký důvod, proč s nimi nechce mluvit po telefonu. Homer si byl skoro jist, že Ray a Olive vědí o všem, co tu on a Candy dělají, když diktoval svůj telegram pro Olive – a držel se při tom oficiálně zdvořilého tónu, mlhavého jako jejich podezření. To podezření by bylo možné prokázat jen za cenu nezdvořilosti, a tak se Homer Wells vyjadřoval zdvořile.

BUH ZEHNEJ VAM I WALLYMU /STOP/

KDY HO UVIDIME /STOP/

CANDY A JA UZ BRZY DOMA /STOP/

ADOPTOVAL JSEM MALEHO CHLAPCE /STOP/

LIBAM HOMER

„Nejsi ňákej mladej na to, abys někoho adoptoval?“ divil se přednosta.

„Jasně,“ odvětil Homer Wells.

Candy zatelefonovala otci.

„Potrvá to pár tejdnů a možná i měsíců, než ho budou moct přivézt,“ vykládal Ray. „Musí trochu přibrat, než bude moct cestovat takovou dálku; možná mu budou dělat i nějaký vyšetření – a taky nezapomínej, že je ještě pořád válka.“

Candy na svém konci drátu jen plakala a plakala.

„Pověz, jak se ti daří, holčičko?“ vyptával se Ray Kendall. V tu chvíli by mu byla mohla povědět, že se jí a Homerovi právě narodilo dítě, ale ona řekla: „Homer adoptoval jednoho sirotka.“

Po chvíli ticha se Raymond Kendall otázal: „Jen jednoho?“

„Adoptoval chlapečka,“ vysvětlovala Candy. „Samozřejmě mu s ním chci pomáhat. Vlastně jsme to dítě adoptovali tak nějak dohromady.“

„Vážně?“ řekl Ray.

„Jmenuje se Angel,“ dodala Candy.

„Pámbu mu požehnej,“ pravil Ray. „A vám dvěma taky.“

Candy se opět rozplakala.

„Tak tedy jste ho adoptovali, hm?“ zeptal se své dcery Ray.

„Ano,“ odvětila Candy Kendallová. „Adoptovali jsme jednoho sirotka.“

Přestala s kojením a sestra Edna ji naučila zacházet s přístrojem na odsávání mléka z prsů. Přechod na sušené mléko se Angelovi nezamlouval a několik dní byl pořád mrzutý. I Candy se chovala nedůtklivě. Když Homer poznamenal, že než se vrátí do Heart’s Havenu, pubické ochlupení jí už pěkně doroste, vyjela na něj.

„Prokristapána, kdo mi asi bude koukat na chlupy, jestli je mám nebo ne – kromě tebe?“ odsekla Candy.

Také na Homerovi se projevoval stres.

Rozčiloval se, když mu dr. Larch vykládal, že jeho budoucností je medicína. Larch trval na tom, že Homerovi věnuje nový výtisk Grayovy anatomie; také mu daroval standardní Greenhillovu Ambulantní gynekologii a výtečné britské dílo Ženské nemoci.

„Ježíšikriste,“ vztekal se Homer Wells. „Stal jsem se otcem a chci být pěstitelem jablek.“

„V porodnictví se už vyznáš skoro dokonale,“ tvrdil Larch. „Potřebuješ získat ještě nějaké znalosti z gynekologie a samozřejmě z pediatrie.“

„Možná ze mě nakonec bude lovec humrů.“ vrčel Homer.

„A předplatím ti Novoanglický lékařský magazín,“ pokračoval dr. Larch. „A Americký porodnický a gynekologický magazín a Chirurgii a Gynekologii a Porodnictví…“

„Doktor jste vy,“ řekl unaveně Homer.

„Jak si připadáš?“ zeptala se Homera Candy.

„Jako sirotek,“ odpověděl Homer. Drželi se pevně v objetí, ale nemilovali se. „A co cítíš ty?“ ptal se Homer.

„To zjistím, až ho uvidím,“ přiznala poctivě Candy.

„Co zjistíš?“ chtěl vědět Homer.

„Jestli miluju jeho nebo tebe nebo vás oba. Anebo možná nebudu vědět o nic víc, než vím teď.“

„Takže pořád čekáme, až se uvidí, je to tak?“ prohodil Homer.

„Snad nechceš, abych mu něco vysvětlovala, když je ještě pořád tam?“ zeptala se Candy.

„Ne, to víš, že nechci,“ odpověděl mírně. Sevřela ho pevněji a opět se rozplakala.

„Ach, Homere,“ vzlykala, „jak je možné, že váží jenom sto pět liber?“

„Určitě zase přibere,“ ujišťoval ji Homer, ale sám se mimoděk otřásl. Wally míval tak silné tělo. Homer vzpomínal, jak šel poprvé s Wallym plavat do oceánu; tehdy byl výjimečně silný příboj a Wally ho varoval před spodními proudy. Wally ho držel za ruku a ukazoval mu, jak skákat proti vlnám a jak se na nich vozit. Celou hodinu spolu chodili po pláži Candy je nerušila, opalovala se.

„Tohle polehávání na sluníčku je blbost, nechápu to,“ sdělil Wally Homerovi, který s ním souhlasil. „Buď něco děláš na slunci a chytneš při tom barvu, anebo děláš něco jiného – ale pořád něco děláš. To je to hlavní.“

Sbírali mušle a kamínky, prohledávali kvůli nim pláž. Homera okamžitě zaujalo, jak jsou ty oblázky a kusy škeblí hebké na dotek, jak je voda a písek uhladily.

„Tenhle kousek má za sebou spoustu zkušeností,“ prohlásil Wally, podávaje Homerovi zvláště opracovaný kus lastury.

„Zkušeností,“ zopakoval Homer.

Potom Wally pravil: „A tady je obzvlášť protřelý kámen,“ a podal mu starý, uhlazený oblázek.

Homer měl pocit, že jeho touha po Candy změnila úplně všechno, dokonce i přirozený proces omílání kamenů a lastur. Kdyby se teď s Wallym vydali znovu na pláž, byli by opět týmiž sběrači, anebo je nevyhnutelné, aby láska k ženě proměnila i ty nejobyčejnější věci, co spolu zažili? Byl snad mým přítelem jen na pět minut, tázal se v duchu Homer Wells – a po zbytek života bude mým sokem?

Péči o sad na stráni svěřil Homer sestře Edně. Vysvětlil jí, že drátěné zábrany kolem kmenů nesmí být příliš na těsno, aby stromům nebránily v růstu – ale ani příliš volné, aby kůru neokusovaly myši. Ukázal jí, jak odhalit chodbičky hryzců, kteří užírají kořeny.

Všichni políbili Candy na rozloučenou, i Wilbur Larch, který očividně upadl do rozpaků, když podával Homerovi ruku, ale Homer se protáhl kolem ní, objal ho a vtiskl mu polibek na vrásčitý krk. Sestra Edna plakala docela nepokrytě. Jakmile dodávka projela kolem dívčího oddělení, zavřel se Wilbur Larch v lékárně.

Byla neděle, takže Ray Kendall pracoval na svém podomácku vyráběném torpédu, když Homer přivezl Candy domů. Candy Homerovi vysvětlila, že se neodvažuje přijít Olive na oči dřív než zítra ráno, avšak jakmile Homer odjel i s Angelem, zmocnila se jí neočekávaná panika. Mléko už sice neměla, ale věděla, že i tak se bude dál probouzet současně se svým děťátkem, přestože jeho křik uslyší jenom Homer. A kolik nocí už uplynulo od doby, kdy naposledy spala sama?

Na druhý den řekla Homerovi: „Musíme vymyslet nějaký způsob, jak zařídit, abychom s ním mohli být oba. Ještě než to povíme Olive – nemluvě o Wallym –, musíme se o něj starat oba – musíme s ním oba být. Hrozně se mi po něm stýská.“

„Mně se stýská po tobě,“ pravil Homer Wells.

Byl sirotkem, který za celý život jen necelý měsíc měl vlastní rodinu, a nehodlal opět zůstat bez rodiny.

Když přijeli s Angelem do Ocean View, Olive Homera přivítala jako vlastní matka; objala ho kolem krku, líbala ho a plakala. „Ukaž mi to děťátko – ach, to je přece drahoušek!“ volala. „Co tě to jen napadlo, jsi tak mladý a úplně sám.“

„To děcko bylo taky samo,“ zamumlal Homer. „A Candy mi s ním pomůže.“

„Samosebou,“ přikyvovala Olive. „Já ti taky pomůžu.“ Zanesla Angela do Wallyho pokoje, kde Homer s překvapením objevil kolíbku – a víc předmětů určených dětem, než kolik by se jich dalo najít při nejpečlivější prohlídce chlapeckého i dívčího oddělení v St. Cloud’s.

V kuchyni Homera očekával celý šik kojeneckých lahví. Olive zakoupila i speciální hrnec na vyváření dudlíků. V prádelníku leželo víc plínek než povlaků na polštáře, prostěradel a ručníků. Poprvé v životě Homer zažil pocit, že byl adoptován. S hrůzou si uvědomil, že ho Olive má ráda.

„Říkala jsem si, že byste si měli s Angelem nechat Wallyho pokoj,“ řekla Olive. Očividně už všechno naplánovala. „Wally nebude moci chodit do schodů, takže dám jídelnu předělat na ložnici – jíst můžeme v kuchyni a z jídelny se dá vyjít rovnou na terasu, když je hezky. Z terasy na dvorek u bazénu dám postavit rampu, aby se tam dalo jezdit na vozíku.“

Když ji pak Homer plačící držel v náručí, opět ho obestřel pocit viny; jako když padne soumrak, stále stejné a přece vždycky nové výčitky svědomí, před nimiž pan Rochester varoval Janu Eyrovou, výčitky, co „člověku otravují život“.

Koncem druhého květnového týdne Ira Titcomb s Homerem pracovali v sadech; přivezli tam včely. Stromy nasazovaly do květu, bylo krátce před Dnem matek a oni rozváželi včelíny. Toho roku si na Den matek vzpomněli úplně všichni. Nikdo nezapomněl na Olive. Dům byl plný drobných dárků a všude rozkvetlé jabloňové větvičky; někteří z dělníků přinesli ke Dni matek dárek i pro Homera – připadalo jim zvláštní, že se rozhodl adoptovat dítě.

„Když si představím, že máš svoje vlastní miminko!“ divila se Velká Dot Taftová.

V prodejním středisku, kde pulty a stoly dostávaly nový nátěr, byly k vidění hned dvě děti – Angel Wells a chlapeček Florence a Meanyho Hydových jménem Pete. V porovnání s Angelem Wellsem vypadal Pete Hyde jako brambora – jinými slovy, vypadal úplně obyčejně a zdálo se, jako by neměl v obličeji žádné kosti.

„Teda Homere, ten tvůj Angel je fakt andílek,“ říkala Florence Hydová. „A můj Pete je prostě Pete.“

Ženské v prodejním středisku ho donekonečna pokoušely; Homer se jenom usmíval. Kolem Angela Wellse se točila zejména Debra Pettigrewová dlouho a upřeně si prohlížela dětskou tvářičku, načež prohlásila, že to děcko je docela určitě podobné Homerovi. „Jenomže vypadá ušlechtilejc,“ dodala. Muchlanda Louise mínila, že to děťátko je „krásnější než všecky řeči“. Když Homer pracoval v sadech, dohlížela na Angela Olive nebo některá z ženských v prodejním středisku, ale většinou ho hlídala Candy.

„Vlastně jsme ho adoptovali dohromady,“ vysvětlovala. Opakovala to tak často, až Olive konstatovala, že Candy je vlastně matkou toho dítěte stejně jako Homer, a proto i jí věnovala – z legrace – dárek ke Dni matek. Celou tu dobu včely pilně pracovaly, roznášely pyl ze sadu Na pánvičce na Kohoutí vrch a mezi prkny včelínů prosakoval med.

Jednou ráno si Homer všiml slov napsaných Olivinou rukou na rohu novin – byla to poznámka tužkou nad přehledem titulů hlavních zpráv, z nichž každý Olive mohl inspirovat ke komentáři. Ale Homer jaksi nabyl dojmu, že je ta poznámka určena jemu.

NESNESITELNÁ HANEBNOST

napsala Olive.

A Candy jednou v noci zaslechla Raye. V ložnici bylo zhasnuto a v neproniknutelné tmě uslyšela, jak otec řekl: „Není to nic zlýho, ale správný to taky není.“ Zprvu ji napadlo, že s někým telefonuje. Když potom usnula a znovu ji probudil zvuk otevíraných a zavíraných dveří, uvědomila si, že Ray seděl u ní v pokoji – promlouval k ní ve tmě, zatímco spala.

Jednou v tom čase kvetoucích jabloní Candy řekla Homerovi: „Jsi přepracovaný otec.“

„Že ano?“ přidala se obdivně Olive.

„Takže ti to děťátko na noc seberu,“ dodala Candy a Homer se přes všechno napětí, jež pociťoval při takových hovorech, dokázal usmát. Když osaměl ve Wallyho pokoji, probouzel se pak s myšlenkou, že Angel bude chtít svou láhev. Představoval si, jak Raymond Kendall vstává a ohřívá mlíčko a Candy leží v posteli a přidržuje láhev v úhlu připomínajícím pokud možno sklon jejího prsu.

Díly ke svému torpédu Ray ukradl v dílnách námořnictva v Kittery, věděli to Homer i Candy, ale jenom Candy za to Raye peskovala.

„Vychytal jsem jim víc much v tom, jak pracujou, než kolik věcí vůbec uměj vyrobit,“ pyšnil se Ray. „Nepadá v úvahu, že by mě chytili.“

„Ale na co ti to vlastně je?“ vyptávala se otce Candy. „Nelíbí se mi, že tu máme bombu – zvlášť když je v domě malé dítě.“

„Inu, když jsem si opatřil to torpédo,“ bránil se Ray, „o žádným dítěti jsem nevěděl.“

„Ale teď o něm víš,“ zlobila se Candy. „Proč ho nevystřelíš? Měl bys ho vystřelit někam hodně daleko.“

„Až bude hotový, vystřelím ho,“ ujistil ji Ray.

„A na co ho vystřelíte?“ zeptal se Raymonda Kendalla Homer.

„Já nevím,“ řekl Ray. „Třeba na Přístavní klub – až zas budou mít řeči, že jim kazím výhled.“

„Nelíbí se mi, že něco děláš a já nevím proč,“ postěžovala si otci Candy, když byli spolu sami.

„To máš tak,“ odpověděl zvolna Ray. „Vysvětlím ti, jak je to s tím torpédem. Je to jako s Wallym, kterej se vrací domů. Víš, že se vrací, ale neumíš předem odhadnout škody.“

Candy chtěla, aby jí Homer vysvětlil, jak to Ray myslel.

„Nic ti nepoví,“ odvětil Homer. „Sám se snaží něco zjistit – chce, abys mu řekla, co se děje.“

„Co když to bude už napořád tak, jak to je?“ otázala se Homera Candy poté, co se spolu v moštárně pomilovali – ještě tam neproběhl úklid před sklizní.

„Tak, jak to je,“ opakoval Homer Wells.

„Ano,“ přikývla. „Jen si představ, že budeme jen čekat a čekat. Jak dlouho dokážeme čekat?“ naléhala. „No neumíš si představit, že po nějakém čase už bude snazší čekat dál než povědět pravdu?“

„Jednou ji budeme muset povědět,“ odtušil Homer Wells.

„Kdy?“ chtěla vědět Candy.

„Až se Wally vrátí domů,“ mínil Homer.

„Až se vrátí domů ochrnutý a bude vážit míň než já,“ zdůraznila Candy. „V tu chvíli to na něj chceš vybalit?“

Jsou snad na světě věci, do nichž se nedá proniknout jen tak samospádem? uvažoval Homer Wells. Vzpomínal si, že skalpel má jistou váhu; člověk na něj nemusí tlačit – zdá se, že řeže sám –, ale v určitou chvíli je nutné mu dát nějaký směr. Když ho vezmete do ruky, musíte jím i pohnout. Skalpel nepotřebuje sílu, ale vyžaduje vedení pohybu.

„Musíme vědět, kam vlastně chceme dospět,“ prohlásil Homer Wells.

„Ale co když to nebudeme vědět?“ namítla Candy. „Co když budeme jenom vědět, co si přejeme zachovat? A budeme pořád jen čekat a čekat a čekat?“

„Chceš říct, že třeba nikdy nezjistíš, jestli máš ráda jeho nebo mě?“ otázal se Homer.

„Může se to všelijak zamotat podle toho, jak moc mě bude potřebovat,“ vysvětlovala Candy. Homer jí položil ruku na místo, kde pubické ochlupení dorostlo už skoro do původního stavu.

„Nemyslíš, že já tě taky budu potřebovat?“ poznamenal. Obrátila se na druhý bok, zády k němu – ale současně vzala jeho ruku z místa, kde se jí dotýkal, a přitiskla si ji na ňadro.

„Musíme počkat a uvidíme,“ řekla.

„Já ale jsem ochotný čekat jen do určité chvíle,“ prohlásil Homer Wells.

„Do jaké chvíle?“ zeptala se Candy. Protože jí držel ruku na prsou, ucítil, jak zatajila dech.

„Až bude Angel dost velký, aby se buď dozvěděl, že je sirotek, anebo poznal, kdo jsou jeho rodiče,“ opáčil Homer. „O to mi jde. Nepřeju si, aby si Angel myslel, že je adoptivní dítě. Nechci, aby nevěděl, kdo jsou jeho otec a matka.“

„O Angela nemám starosti,“ namítla Candy. „Angelovi se dostane spousty lásky. Bojím se o sebe i o tebe.“

„A o Wallyho,“ doplnil Homer.

„Zblázníme se z toho,“ povzdechla si Candy.

„Nemusíme se zbláznit,“ nesouhlasil Homer. „Musíme se jen postarat o Angela a dávat mu najevo, že ho všichni mají rádi.“

„Ale co když se mně bude zdát, že mě nikdo nemá rád? Nebo tobě – co pak?“ bědovala Candy.

„Do té doby musíme počkat,“ pravil Homer Wells. „Počkáme a uvidíme,“ dodal skoro pomstychtivě. Přilétl jarní větřík a přinesl s sebou nasládlý zápach shnilých jablek. Ten pach byl silný, připomínal čpavek a dolehl na Homera Wellse tak intenzivně, že pustil Candino ňadro a zakryl si rukou nos a ústa.

První přímou zprávu od Wallyho obdržela Candy až v létě. Byl to opravdový dopis, první sdělení od něj od doby, kdy ho sestřelili, a to byl už rok.

Wally strávil šest týdnů v nemocnici Mt. Lavinia na Cejlonu. Nechtěli mu dovolit převoz, dokud nepřibere patnáct liber, dokud se úplně nevytratí třesení ve svalech a dokud se jeho mluva nezbaví onoho bezvýrazného ospalého tónu, jenž bývá důsledkem podvýživy. Dopis napsal z jiné nemocnice, v Dillí. Po měsíci stráveném v Indii přibral dalších deset liber. Psal, že se naučil přidávat si do čaje skořici a že v té nemocnici je skoro neustále slyšet pleskání sandálů.

Slíbili mu, že ho pustí na dlouhou cestu domů, až bude vážit sto čtyřicet liber a zvládne několik základních cvičení, která jsou nezbytně nutná pro další rehabilitaci. O trase, kudy se má vracet domů, nesmí nic psát kvůli cenzuře. Wally však vyjádřil naději, že cenzoři pochopí – s ohledem na jeho ochrnutí –, že se nutně musí zmínit o svých dokonale normálních pohlavních funkcích. To mu u cenzorů prošlo. Wally ještě stále netušil, že je sterilní věděl jen, že prodělal infekční onemocnění močových cest, ale teď už žádnou infekci neměl.

„A jak se má Homer? Hrozně se mi po něm stýská!“ psal Wally.

Avšak Candy nezničila ze všeho nejvíc tahle věta. Už začátek dopisu zasáhl Candy tak otřesně, že celý zbytek byl již jen pokračováním velkého otřesu.

„Tolik se bojím, že si nebudeš chtít vzít mrzáka,“ napsal Wally v úvodu dopisu.

Ležela ve své posteli pro jednu osobu, kde ji hluk přílivu a odlivu uspával a zase probouzel, a hleděla upřeně na matčinu fotografii na nočním stolku. Právě teď by si tak ráda promluvila s matkou a možná proto, že matku nikdy nepoznala, vzpomínala na první večer po příjezdu do sirotčince. Dr. Larch předčítal chlapcům z Nadějných vyhlídek. Candy nikdy nezapomněla větu, při níž s Homerem vstoupili do místnosti.

„Probudil jsem se, aniž by mě spánek zbavil vědomí o mé vlastní ubohosti,“ předčítal Wilbur Larch. Buď dr. Larch předem určil, že večerní čtení zakončí touto větou, anebo si všiml Candy a Homera Wellse, stojících v otevřených dveřích – ostré světlo dopadající z chodby, obyčejná, holá žárovka vytvářela kolem jejich hlav cosi jako svatozář – a ztratil místo v knize, kam právě dočetl, takže se z okamžitého popudu rozhodl se čtením skončit. Ať už se tak stalo z jakéhokoliv důvodu, ta zmínka o vlastní ubohosti uvedla Candy do St. Cloud’s a stala se počátkem i závěrem jejího vyprávění na dobrou noc.

10.

Patnáct let

Celých patnáct let tvořily pár: Lorna a Melony. Usadily se. Bývalé rebelky ženského domova nyní obývaly nejlepší pokoje s vyhlídkou na řeku a převzaly správcovství budovy výměnou za slevu na nájemném. Melony byla šikovná. V loděnici se naučila instalatérské a elektrikářské práci a působila tam v tříčlenné elektrikářské partě. (Ostatní dva byli muži, ale nikdy si na Melony nic nedovolili; nikdo si na ni nedovoloval.)

Lorna se stala domáčtějším stvořením. K získání vyšší kvalifikace v loděnici se jí nedostávalo soustředění, ale dál tam pracovala jako obyčejná dělnice – „Už kvůli penzi bys tu měla zůstat,“ poradila jí Melony. Lorně se vlastně monotónní práce na montážní lince zamlouvala a navíc se chytře hlásila především do služeb s příplatky za přesčasy – nevadila jí nezvyklá pracovní doba, pokud mohla pracovat méně. Melony však byly její pozdní návraty proti mysli.

Lorna také nabyla ženštějšího vzhledu. Nejen že chodila v dámských šatech (i do práce), více se líčila a voněla, ale její kdysi tak drsný hlas nyní zněl měkčeji a naučila se i usmívat (zejména když ji někdo kritizoval). Melony se zdálo, že je čím dál pasivnější.

K partnerským svárům mezi nimi docházelo jen zřídka, protože Lorna se střetům vyhýbala. Za patnáct let zjistila, že Melony lze obměkčit, nenarazí-li na odpor, v opačném případě však nikdy neustoupí.

„Nebojuješ férově,“ vyčítala jí někdy Melony.

„Jsi přece o tolik větší než já,“ namítala ostýchavě Lorna.

To bylo slabé slovo. V roce 195-, ve věku něco přes čtyřicet (nikdo nevěděl, kolik jí vlastně je) Melony vážila sto pětasedmdesát liber. Na výšku měřila pět stop a osm palců a skoro padesát palců přes prsa, takže musela nosit pánské košile (velikost L, límeček minimálně sedmnáctipalcový, jinak by ji škrtil, rukávy nosila ohrnuté, protože měla krátké paže). V pase měla třicet šest palců, ale od rozkroku dolů jen osmadvacet (proto nosila ohrnuté nohavice kalhot – nebo jí je Lorna musela zkracovat). Všechny kalhoty jí byly těsné na stehnech, kde puky vždycky rychle vzaly za své, ale na zadku visely jako pytel – Melony neměla velký zadek, zato nevýrazné boky jako většina mužů. Trápilo ji, že má malá chodidla.

Za těch patnáct let ji jenom jednou zatkla policie – kvůli rvačce. Původně ji obvinili z napadení, ale nakonec z toho vyvázla jen s rušením veřejného pořádku. Tehdy si zašla v jedné pizzerii v Bathu na toaletu a jakýsi student začal navazovat hovor s Lornou. Když uviděl, jak se vedle Lorny k baru posadila Melony, pošeptal Lorně: „Pro tvoji kámošku asi nikoho neseženu.“ Měl na mysli případnou schůzku ve čtyřech.

„Mluv nahlas!“ vybídla ho Melony. „Šeptat je neslušný.“

„Povídám, že pro tebe bych asi na rande nikoho nesehnal,“ odvětil ten chlapec odvážně.

Melony objala Lornu jednou rukou a vzala ji za prs.

„Pro tebe by se asi nenašel ani ovčáckej pes, co by ti podržel,“ odpálila studentíka.

„Zkurvený lesby,“ zabručel mladík a měl se k odchodu. Zdálo se mu, že to řekl dostatečně potichu – chtěl jenom udělat dojem na dělníky z loděnic na opačném konci baru; nemohl vědět, že jsou to Melonini kolegové. Ti studenta přidrželi a Melony mu přerazila nos kovovým stojánkem na ubrousky.

Melony nejraději usínala s velkým obličejem položeným na nahém, plochém Lornině bříšku; Lorna vždycky poznala, že už Melony spí, protože se změnil její rytmus dýchání, což pocítila v chloupcích na pohlaví. Za celých patnáct let se stalo jenom jednou, že Lorna kamarádku poprosila, aby si tu těžkou hlavu položila jinam, ještě než tvrdě usne.

„Co se děje?“ divila se Melony. „Máš krámy?“

„Ne, jsem těhotná,“ opáčila Lorna. Melony to považovala za žert, ale jen do té chvíle, kdy se Lorna odebrala do koupelny zvracet.

Když se Lorna vrátila do postele, řekla jí Melony: „Poslyš, snažím se to celý v klidu pochopit. Patnáct roků spolu žijeme jako manželé a ty jsi najednou v jiným stavu.“ Lorna se schoulila do klubíčka, omotala se kolem polštáře a druhým si chránila hlavu. Měla tedy pokrytý obličej, břicho i pohlaví, ale přesto se celá roztřásla a dala se do pláče. „Možná mi chceš tvrdit,“ pokračovala Melony, „že když spolu šukaj dvě ženský, potřebujou delší čas, aby se jedna z nich dostala do jinýho stavu, než když šoustá ženskou chlap. Je to tak?“

Lorna neřekla nic, jenom dál pofňukávala. „Celejch patnáct let – tak dlouhej čas. Panečku, to je ale fuška,“ divila se Melony.

Zašla k oknu, podívat se na Kennebec. V létě se stromy obalily listím, skrze něž bylo řeku sotva vidět. Počkala, až jí letní vánek osušil pot na krku a na prsou, a potom začala balit.

„Prosím tě, neodcházej,“ žadonila Lorna, stále svinutá do klubíčka na posteli.

„Já balím tvoje věci,“ odtušila Melony. „Já těhotná nejsem. Já nikam chodit nemusím.“

„Nevyhazuj mě,“ vzlykala zoufalá Lorna. „Třeba mě zmlať, ale nevyhazuj mě.“

„Pojedeš vlakem do St. Cloud’s. Až tam budeš, zeptáš se, kde je sirotčinec,“ oznámila kamarádce Melony.

„Byl to jen jeden chlap – jednom jeden a jen jednou!“ plakala Lorna.

„Ne, tak to nebylo,“ namítla Melony. „S chlapem bys v tom byla nato šup. Jenom s ženskou to trvá patnáct let.“

Když Lorně sbalila věci, přistoupila Melony k posteli a pořádně svou přítelkyní zatřásla; Lorna se snažila schovat pod pokrývku. „Patnáct roků!“ křičela Melony. Třásla Lornou znovu a znovu, ale jinak jí neublížila. Dokonce ji doprovodila k vlaku. Lorna vypadala velmi neupraveně; bylo časné ráno a chystal se horký letní den.

„Takže se mám ptát po sirotčinci?“ ujistila se Lorna nesměle. Kromě kufříku jí Melony podala i velkou papírovou krabici.

„Tohle dáš jedny starý ženský, jmenuje se Groganová – jestli ještě žije,“ přikázala jí Melony. „Nic jí neříkej, jen jí dej tu krabici. A kdyby byla mrtvá nebo už tam nebyla – „ pokračovala Melony, ale zarazila se. „Zapomeň na to,“ prohlásila. „Buď tam je, anebo je mrtvá. Jestli je po smrti, přivez tu krabici zpátky. Vrátíš mi ji, až si přijdeš pro zbytek věcí.“

„Pro zbytek věcí?“ opakovala Lorna.

„Byla jsem ti věrná. Věrná jako pes,“ pronesla Melony hlasitěji, než měla v úmyslu, protože průvodčí se na ni divně podíval – jako by opravdu byla pes. „Potřebuješ něco, hovňousku?“ setřela průvodčího Melony.

„Každou chvíli to pojede,“ zamumlal průvodčí.

„Prosím tě, nevyhazuj mě,“ pošeptala Lorna Melony.

„Doufám, že máš v břiše pořádnou nestvůru,“ sdělila Melony své přítelkyni. „A taky doufám, že tě roztrhá na kusy, až ji z tebe budou tahat.“

Lorna se v uličce sesula na zem jako po ráně pěstí a Melony ji tam nechala na hromádce. Průvodčí Lorně pomohl vstát a zavedl ji k sedadlu; oknem rozjíždějícího se vlaku se pak díval za odcházející Melony. V tu chvíli si průvodčí všiml, že se třese skoro stejně silně jako Lorna.

Melony si představovala Lornin příjezd do St. Cloud’s – toho blbce přednostu (zdalipak tam ještě bude?), dlouhé stoupání do kopce s kufrem a krabicí pro paní Groganovou (dojde tam Lorna vůbec?) – a co náš starej, funguje ještě? Na celých patnáct let ji hněv opustil, ale teď zažila další zradu a musela se až divit, jak rychle se stará zloba vrátila; pročistila jí všechny smysly. Najednou dostala chuť vyrazit zase na sklizeň jablek.

Překvapilo ji, že už na Homera Wellse nemyslí nijak pomstychtivě. Vzpomínala, jak byla ráda, když získala v Lorně kamarádku, částečně i proto, že si jí mohla postěžovat, co jí Homer provedl. Teď měla Melony dojem, že by si docela ráda postěžovala Homeru Wellsovi na Lornu.

„Ta mrňavá čubka,“ řekla by Homerovi. „Jakmile se objevil frajer s boulí na kalhotách, mohla na něm oči nechat.“

„Jasně,“ přisvědčil by Homer a šli by spolu zbourat nějakou barabiznu, prostě by ji jen tak shodili do proudu času. Jak čas běží, člověka nakonec zajímají jenom lidé, které kdysi znal. Jen s nimi by si chtěl popovídat. Čas běží, tak co záleží na tom, že vám ti lidé kdysi cosi udělali?

Melony však zjistila, že takhle uvažovat dokáže jen asi minutu; hned v příští minutě při pomyšlení na Homera Wellse usoudila, že by ho nejradši zabila.

Po návratu ze St. Cloud’s si Lorna zašla do ženského domova pro věci a zjistila, že je všechno úhledně poskládané a uložené do krabic srovnaných v jednom koutě. Melony byla v práci, a tak si Lorna vzala věci a odešla.

Potom se potkávaly asi tak jednou týdně v loděnici nebo v pizzerii v Bathu, kam chodili všichni zaměstnanci loděnice. Tehdy se k sobě chovaly zdvořile, ale nemluvily spolu. Jen jednou Melony Lornu oslovila.

„Co ta stará Groganová – je ještě živá?“ zeptala se Melony.

„Přece jsem tu krabici nepřinesla; nebo jo?“ odvětila Lorna.

„Takže jsi jí to dala?“ chtěla vědět Melony. „A neřeklas jí nic?“

„Jen jsem se zeptala, jestli ještě žije, a jedna sestra povídá, že prej jo, tak jsem dala tu krabici sestře – to už jsem byla na odchodu,“ dodala Lorna.

„A co doktor?“ vyptávala se Melony. „Starej Larch – je naživu?“

„Jen tak tak,“ řekla Lorna.

„Ať se propadnu,“ vrtěla hlavou Melony. „Bolelo to?“

„Moc ne,“ odpověděla Lorna obezřetně.

„Škoda,“ prohlásila Melony. „Mělo to bolet jako čert.“

V ženském domově, kde nyní byla jedinou správcovou, vyňala ze starého elektrikářského katalogu zažloutlý výstřižek článku s fotografií z místních novin. Zašla do starožitnictví, které nyní vedla její stará, pošetilá obdivovatelka Mary Agnes Corková, s níž její adoptivní rodiče zacházeli velmi slušně, ba dokonce jí svěřili i vedení rodinného podniku. Melony požádala Mary Agnes o nějaký vhodný rámeček na ten článek s fotografií a Mary Agnes měla ohromnou radost, když se jí podařilo najít přesně to pravé. Byl to opravdový viktoriánský rám získaný z jedné lodi, která do Bathu připlula na generální opravu. Mary Agnes ten rámeček prodala Melony hluboko pod cenou, přestože Melony byla při penězích. Elektrikáři dostávali slušné platy a Melony v loděnici pracovala celých patnáct let na plný úvazek; navíc jako správcová ženského domova neplatila skoro žádný nájem. Auto neměla a oblečení nakupovala v obchodu s armádními přebytky.

Shodou okolností byl ten rámeček z týkového dřeva – ze dřeva stromu, na němž Wally Worthington visel ve vzduchu nad Barmou celou jednu noc. V tom článku se totiž psalo o kapitánu Worthingtonovi a tvář na fotografii – Melony ji poznala i po patnácti letech – patřila také Wallymu. Článek vyprávěl o zázračném zachránění sestřeleného (a ochrnutého) pilota, jenž byl vyznamenán Purpurovým srdcem. Pokud Melony mohla soudit, připomínala jí ta historka nějaký laciný, nepravděpodobný dobrodružný film, ale obrázek se jí líbil – stejně jako ta pasáž v článku, kde se uvádělo, že je Wally místním hrdinou a pochází z rodiny Worthingtonů, dlouholetých vlastníků a provozovatelů sadařství Ocean View v Heart’s Rocku.

Ve své ložnici v ženském domově si Melony pověsila starožitný rám s článkem a fotografií nad postel – měla ho přímo nad hlavou, byl součástí její minulosti. Líbil se jí a ráda si za denního světla obrázek prohlížela. V noci pak převalovala v ústech slabiky hrdinova jména.

„Worthington,“ řekla někdy nahlas a jindy zase: „Ocean View“. Tohle jméno jí znělo povědoměji. „Heart’s Rock“ – ta dvě krátká slova vždycky jakoby vyplivla.

V dlouhých hodinách před svítáním, jež jsou pro všechny nespavce tím nejtěžším obdobím, Melony šeptávala: „Patnáct roků.“ A těsně předtím, než konečně upadla do spánku, oslovila první šírání vkrádající se do ložnice: „Jsi tam ještě, Sluníčko?“ Na běhu času je nejhorší to, že jména lidí, které jsme kdysi znali, vkládá do závorek.

Celých patnáct let se Homer Wells staral o sepisování a vyvěšování pravidel moštárny. Každoročně, jen co zaschl čerstvý nátěr, nakonec připíchl na stěnu pravidla. Někdy se pokoušel o zábavnou formu, jindy volil nonšalantní přístup; třeba za to mohl Olivin tón a ne samotná pravidla, že se jimi potulní česáči cítili trochu dotčeni a stalo se pro ně věcí cti nebrat je nikdy na vědomí.

Samotná pravidla se příliš nezměnila. I nadále bylo nutné omývat rotační síto. Varování ohledně pití a spaní v chladírně bylo nezbytné. A dlouho po tom, co ruské kolo v Cape Kenneth rozebrali a na pobřeží se objevilo tolik nových světel, jež při pohledu ze střechy moštárny působila dojmem vzdáleného města, česáči pořád sedali na střeše. Opíjeli se tam a padali odtud a Homer Wells je neustále žádal (případně jim nařizoval), aby to nedělali. Pravidla, říkal si v duchu, nežádají, ale přikazují.

Ale snažil se, aby pravidla působila přátelským dojmem. Používal formulace znějící důvěrným tónem. „Během let jsme tu zažili různé nehody na střeše – zejména v noci a zvlášť když si někdo k vysedávání na střeše vezme hodně pití. Doporučujeme vám, abyste pili, jen když stojíte pevně na zemi,“ psával Homer. Ale každý rok ten kus papíru skončil otrhaný, špinavý a používalo se ho pro různé účely – například pro zoufale znějící vzkazy ohledné nákupů potravin, jejichž autoři nikdy neznali pravopis.

KUKUŘÍŠNÁ MOUKA

OBIČEJNÁ MOUKA

Napsal jednou někdo přes Homerova pravidla.

Občas se na té osamělé stránce papíru objevilo pár nadávek a posměšků téměř literárního charakteru.

„Nešoustejte na střeše!“ Nebo: „Honění péra dovoleno jen v chladírně!“

Wally Homerovi řekl, že psát umí jenom pan Rose; že všechny ty sprosťárny, vtípky a seznamy nákupů tam píše pan Rose, ale Homer si tím nikdy nemohl být úplně jist.

Každé léto pan Rose Wallymu napsal a Wally mu odpověděl, kolik potřebuje česáčů – pan Rose mu pak dal vědět, kolik jich přiveze a který den (plus minus) přijedou. Nikdy neexistovala žádná smlouva, jen stručné, spolehlivé potvrzení od pana Rose.

Některé léto s sebou přivezl i ženu – velkou, mírnou a tichou, s malou holčičkou na ruce. Když se holčička naučila běhat natolik, aby se mohla dostat do nějakého maléru (byla asi stejně stará jako Angel Wells), přestal ji pan Rose brát s sebou a svou ženu také.

Jediným z česáčů, který přijížděl po celých patnáct let stejně pravidelně jako pan Rose, byl kuchař Černej Kastról.

„Jak se má ta vaše malá?“ vyptával se Homer Wells pokaždé, když žena a dcera pana Rose nepřijely.

„Roste jako váš kluk,“ odpovídal pan Rose.

„A co vaše paní?“

„Dohlíží na tu malou,“ říkal pan Rose.

Jen jedinkrát za patnáct let se Homer Wells pokusil s panem Rosem promluvit o pravidlech moštárny. „Doufám, že nikoho neurážejí,“ začal Homer. „Já za ně odpovídám – píšu je každý rok –, a kdyby se někdo cítil uražený, doufám, že mi o tom povíte.“

„Nikdo se neuráží,“ usmál se pan Rose.

„Je to jenom pár takových běžných zásad,“ vysvětloval Homer.

„Ano,“ souhlasil pan Rose, „to je fakt.“

„Jenomže mi dělá starosti, že si jich nikdo nevšímá,“ řekl konečně Homer.

Pan Rose, jehož nevzrušená tvář nedoznala během let žádných změn a jenž byl stejně štíhlý a mrštný jako vždycky, si Homera mírně prohlížel. „My máme taky svoje pravidla, Homere,“ opáčil.

„Svoje pravidla,“ opakoval Homer Wells.

„O spoustě věcí,“ dodával pan Rose. „Třeba o tom, co všecko můžeme mít společného s vámi.“

„Se mnou?“ divil se Homer.

„S bílými lidmi,“ upřesnil pan Rose. „Na to máme pravidla.“

„Chápu,“ řekl Homer, ale ve skutečnosti nechápal nic.

„A taky o rvačkách,“ dodal pan Rose. „O rvačkách,“ opakoval Homer.

„Mezi sebou,“ vykládal pan Rose. „Máme pravidlo, že se mezi sebou nesmíme moc vážně posekat. Ne tak vážně, aby to bylo na špitál, aby někdo volal policii. Můžeme se navzájem pořezat nožem, ale ne moc.“

„Já vím,“ přisvědčil Homer.

„Ne, nevíte,“ namítl pan Rose. „Nevíte – o to právě jde. Můžeme se pořezat jen tolik, abyste se o tom nedověděli – abyste vůbec nepoznali, že je někdo pořezaný. Už chápete?“

„Jasně,“ přikývl Homer.

„Kdypak mi odpovíte něco jiného?“ usmál se pan Rose.

„Hlavně si dávejte pozor na té střeše,“ upozornil ho Homer.

„Tam se nikomu nic nestane,“ ujistil ho pan Rose. „Na zemi se stávají horší věci.“

Homer už měl zase na jazyku „jasně“, když najednou zjistil, že nemůže promluvit. Pan Rose mu sevřel jazyk palcem a krátkým, hranatým ukazováčkem. Homer na chviličku ucítil v ústech chuť připomínající prach; pan Rose měl tak rychlou ruku, že to Homer ještě nikdy neviděl, ani netušil, že by někdo dokázal jiného člověka popadnout za jazyk.

„A mám vás,“ zasmál se pan Rose a zase Homerův jazyk pustil.

Homer ze sebe vymáčkl jenom: „Jste hrozně rychlý.“

„Jasně,“ přisvědčil živě pan Rose. „Neznám nikoho rychlejšího.“

Wally si Homerovi stěžoval na to, jak střecha moštárny dostává zabrat. Každé dva, tři roky bylo potřeba vyměnit plechovou krytinu, opravit přehyby na okrajích nebo dát nové okapy.

„Že mají svoje pravidla; jak to souvisí s tím, že neberou ohled na ta naše?“ vyptával se Wally Homera.

„To já nevím,“ přiznal Homer. „Napiš mu a zeptej se ho na to.“

Ale pana Rose si nikdo nechtěl rozházet; byl to tak spolehlivý předák. Díky němu probíhalo česání i lisování o každé sklizni jako na drátkách.

Candy, která měla v Ocean View na starosti finance, tvrdila, že všechny náklady na opravu střechy moštárny jim bohatě vynahradí spolehlivost pana Rose.

„Ten chlapík je tak trochu gauner,“ mínil Wally, i když to nemyslel doopravdy jako stížnost. „Já tedy ani nechci vědět, jak to dělá, že se všichni chovají tak slušně.“

„Ale oni se chovají slušně,“ připomněl Homer Wells.

„Odvádí dobrou práci,“ řekla Candy. „Tak ať si třeba má svá vlastní pravidla.“

Homer Wells uhnul pohledem. Věděl, že pro Candy pravidla znamenají totéž co smlouva uzavřená mezi čtyřma očima.

Oni si před patnácti lety také stanovili svá pravidla – vlastně je stanovila Candy (ještě než se Wally vrátil domů). Stáli spolu v moštárně (Angel už byl na světě a ten večer se o něj starala Olive). Právě se pomilovali, ale nijak uspokojivě něco nebylo v pořádku. Mělo to zůstat v nepořádku i celých dalších patnáct let, ale tehdy večer Candy navrhla: „Pojďme se na něčem dohodnout.“

„Dobrá,“ souhlasil Homer.

„Ať se stane cokoliv, o Angela se budeme starat oba.“

„Samozřejmě,“ přisvědčil Homer.

„Myslím to tak, že jsi jeho otcem – a jako otec musíš mít možnost s ním být tak často, jak budeš chtít – a já jako matka s ním taky budu moci trávit tolik času, kolik budu chtít,“ vysvětlovala Candy.

„Vždycky,“ potvrdil Homer, ale něco nebylo v pořádku.

„Hlavně… ať se stane cokoliv – ať budu s tebou nebo s Wallym,“ dodala Candy.

Homer chvíli neodpověděl. „Takže se kloníš spíš k Wallymu?“ otázal se.

„Nikam se nekloním,“ namítla Candy. „Oba musíme žít s ním. Musíme být jeho rodina. Nikdo z nás se neodstěhuje.“

„I když budeš s Wallym?“ ozval se po chvíli Homer.

„Vzpomínáš, cos mi řekl, když jsi mě přesvědčoval, abych si Angela nechala?“ zeptala se Candy.

Homer byl opatrný. „Připomeň mi to,“ požádal.

„Povídal jsi, že je to i tvoje dítě – že je nás obou. Že já sama nemám právo rozhodnout, jestli ho chci nebo nechci – o to přece šlo,“ dodala Candy.

„Ano,“ přisvědčil Homer. „Vzpomínám si.“

„No a jestli už tehdy patřil nám oběma, tak nám patří i teď – ať se stane cokoliv,“ opakovala Candy.

„V jednom domě?“ zeptal se Homer Wells. „I když se rozhodneš pro Wallyho?“

„Jako rodina,“ řekla Candy.

„Jako rodina,“ opakoval Homer Wells. Tohle slovo na něj mělo obrovský vliv. Sirotek je dítětem po celý život; sirotek nesnáší změny a nerad se stěhuje; sirotek miluje rutinu.

Celých patnáct let si Homer Wells uvědomoval, že pravděpodobně existuje tolik pravidel moštárny, kolik lidí tou moštárnou projde. Přesto každý rok vyvěsil nový seznam.

Po celých patnáct let se dozorčí výbor neúspěšně snažil nahradit dr. Larche někým jiným, ale nesehnali nikoho, kdo by o tu práci stál. Našli se sice lidé umírající touhou, aby se mohli bez nároku na odměnu a uznání věnovat službě bližnímu, ale jejich služby potřebovala i mnohem exotičtější místa než St. Cloud’s – i tam se dalo trpět. Dozorčímu výboru se nepodařilo opatřit ani novou sestru, dokonce ani administrativní pomocnici.

Když dr. Gingrich odešel do důchodu – ale nikoliv z dozorčího výboru, odtamtud by nikdy neodešel –, napadlo ho, že by to místo v St. Cloud’s mohl vzít on, jenže paní Goodhallová ho upozornila na skutečnost, že není porodník. Jeho psychiatrická živnost ve státě Maine nikdy příliš nevzkvétala, ale i tak dr. Gingriche překvapilo a maličko ranilo, když zjistil, s jakým potěšením mu to paní Goodhallová připomněla. Paní Goodhallová už také dosáhla důchodového věku, ale její horlivosti nebylo nic vzdálenějšího než myšlenka na odpočinek. Wilbur Larch už překročil devadesátku a paní Goodhallová byla posedlá touhou přinutit ho odejít do penze, dokud je naživu; uvědomovala si, že kdyby Larch zemřel ve službě, brala by to jako porážku.

Nedávno – snad ve snaze podnítit radu k větší aktivitě – dr. Gingrich navrhl, aby v této roční době, mimo sezónu, uspořádali zasedání v hotelu Ogunquit – čistě pro změnu, aby se pořád nescházeli jenom v portlandské kanceláři. „Uděláme si výlet,“ navrhoval. „Mořský vzduch a tak dále.“

Jenže pršelo. V chladném počasí se dřevo smršťovalo, okny i dveřmi dovnitř pronikal písek a křoupal pod nohama i závěsy, ručníky a prostěradla, všechno bylo plné písku. Foukalo od oceánu a na verandě se nedalo sedět, protože vítr vháněl pod střechu déšť. V hotelu jim poskytli podlouhlou, tmavou a prázdnou jídelnu; schůzovali pod lustrem, který nikdo neuměl rozsvítit, protože nenašli ten správný vypínač.

K jejich debatám o St. Cloud’s se dobře hodilo nejen prostředí bývalého plesového sálu, který měl nejlepší léta již za sebou, ale i skutečnost, že se sešli v hotelu, jenž byl mimo sezónu dokonale vylidněný. Kdyby je tam někdo viděl, pomyslel by si, že jsou v karanténě. Po pravdě řečeno, přesně tohle si pomyslel Homer Wells, když je tam zahlédl. On a Candy byli kromě nich jedinými hosty. Najali si pokoj na půl dne; bylo to sice daleko od Ocean View, ale oni tu dalekou cestu vážili proto, aby měli jistotu, že je tu nikdo nebude znát.

Nastal čas odjezdu. Stáli na verandě, Candy se o Homera opírala zády, on ji objímal pažemi a oba se dívali na moře. Zdálo se, že mu působí potěšení, když mu vítr fouká její vlasy do tváře, a déšť očividně nevadil ani jednomu z nich.

Paní Goodhallová vyhlížela zevnitř hotelu zmáčeným oknem ven, mračila se na počasí i na mladou dvojici vzdorující živlům. Podle jejího mínění nemohlo na světě být nic přehnaně normálního. Právě tohle se jí nezdálo na Larchovi. Uznávala, že každý, komu je přes devadesát, nemusí být senilní, ale Larch prostě nebyl normální. A takovéhle veřejné předvádění projevů vzájemné náklonnosti považovala paní Goodhallová za nepřijatelné, i kdyby se jednalo o novomanželský pár – navíc ještě na sebe upozorňovali tím, jak vzdorovali dešti.

„A to není všechno,“ poznamenala k dr. Gingrichovi, který nevěděl, o čem je řeč a neměl žádnou mapu, která by mu pomohla sledovat tok jejích myšlenek, „vsadila bych se, že to nejsou manželé.“

Podle jeho mínění ta mladá dvojice vypadala trochu zasmušile. Třeba by potřebovali psychiatra anebo za to mohlo počasí, možná si sem přijeli zaplachtit.

„Už jsem přišla na to, co s ním je,“ oznámila paní Goodhallová dr. Gingrichovi, který měl za to, že mluví o Homeru Wellsovi. „Je to nepraktikující homosexuál,“ prohlásila paní Goodhallová. Měla ovšem na mysli dr. Larche, protože právě jeho měla na mysli ve dne v noci.

Dr. Gingriche její poznámka zmátla, zdálo se mu, že paní Goodhallová jen tak střílí od boku, ale přesto se na toho mladíka zahleděl s novým zájmem. Pravda, nezdálo se, že by tu mladou ženu k sobě doopravdy tiskl; připadal mu maličko odtažitý.

„Jakmile ho při tom přistihneme, můžeme s ním na minutu vyrazit dveře,“ podotkla paní Goodhallová. „Samozřejmě, i tak bychom za něj museli najít náhradu.“

Dr. Gingrich z toho byl celý pryč. Uvědomil si, že paní Goodhallová nemůže mít žádný zájem na hledání náhrady za toho mladíka na verandě, a že tedy pořád myslí na dr. Larche. Avšak pokud je dr. Larch „nepraktikující homosexuál“, při čem by ho mohli přistihnout?

„Přistihneme ho při tom, že je homosexuál, ale neprojevuje se tak?“ otázal se dr. Gingrich opatrně paní Goodhallovou nebylo nikdy těžké rozzlobit.

„Docela určitě je divný,“ odsekla.

Dr. Gingrich za celá léta provozování psychiatrické praxe ve státě Maine ještě nikomu nepřišil označení „nepraktikující homosexuál“, i když o takových věcech často slýchal; obyčejně když někdo o někom tvrdil, že je divný. V případě paní Goodhallové se jednalo o to, že opovrhovala osaměle žijícími muži. Nebylo to normální. Dále nesnášela mladé dvojice, jež předváděly na veřejnosti, jak se k sobě mají, nebo nebyly sezdány, případně obojí; příliš mnoho normálnosti ji také uvádělo v zuřivost. Přestože dr. Gingrich sdílel touhu paní Goodhallové nahradit dr. Larche a jeho podřízené v St. Cloud’s jinými lidmi, napadlo ho, že měl paní Goodhallovou přimět, aby se stala jeho pacientkou; byla by mu umožnila odložit odchod do důchodu ještě o několik let.

Když se oba mladí lidé vrátili do hotelu, paní Goodhallová je sjela pohledem, před nímž mladá žena uhnula očima.

„Viděl jste, jak se zahanbeně odvrátila?“ řekla později paní Goodhallová dr. Gingrichovi.

Ale ten mladík před jejím pohledem neuhnul. Díval se přímo skrze ni! žasl dr. Gingrich. Byl to jeden z nejdokonalejších exemplářů z kategorie „zničujících“ pohledů, jaký kdy dr. Gingrich zaznamenal, a přistihl se, že se na mladou dvojici usmívá.

„Všiml sis těch dvou?“ prohodila Candy později, při dlouhé zpáteční cestě do Ocean View.

„Myslím, že to nebyli manželé,“ usoudil Homer Wells. „A jestli byli, tak nenáviděli jeden druhého.“

„Možná právě proto mám dojem, že byli manželé,“ opáčila Candy.

„On vypadal trochu přihlouple a ona jako totální cvok,“ prohlásil Homer.

„Jsem si jistá, že byli svoji,“ tvrdila Candy.

Ve smutné, zašlé, tmavé jídelně v Ogunquitu za stálého šumění deště paní Goodhallová prohlásila: „Tohle zkrátka není normální. Doktor Larch, ty staré sestry – celá ta sestava. Jestli se nám nepodaří brzy najmout někoho schopného, navrhuji, abychom tam zaměstnali aspoň domovníka. Kohokoliv, kdo by to prokoukl a pověděl nám, jak moc je to zlé.“

„Třeba to není tak zlé, jak se nám zdá,“ namítl unaveně dr. Gingrich. Viděl odjíždět ty mladé lidi a to ho naplnilo melancholií.

„Musíme tam někoho poslat a uvidíme,“ rozhodla paní Goodhallová nad její malou, šedivou hlavou visel velký, tmavý lustr.

A tehdy, právě v nejvyšší čas – na tom se shodovali všichni – přišla do St. Cloud’s nová sestra. Bylo pozoruhodné, že si zřejmě o novém působišti opatřila informace sama. Říkali jí sestra Caroline; byla nanejvýš užitečná a velmi všem pomohla, když paní Groganová obdržela Melonin dárek.

„Co to je?“ ptala se paní Groganová. Těžký karton málem ani neunesla; sestry Edna a Angela ho na dívčí oddělení donesly spolu. Bylo parné letní odpoledne, všude ticho, dokonalé bezvětří. Sestra Edna ten den zalévala jabloně.

I dr. Larch se dostavil na dívčí oddělení, aby se dozvěděl, co v tom balíku je.

„No tak, otevřete to,“ pobízel paní Groganovou. „Nemám čas čekat celý den.“

Paní Groganová ani nevěděla, z které strany se do té krabice pustit; byla omotaná drátem i provazem a přelepená páskou – jako by do ní nějaký divoch zabalil divokou šelmu tak, aby se nedostala ven. Povolali na pomoc sestru Caroline.

Co by si jen počaly bez sestry Caroline? říkal si Larch. Než přišel tenhle balík pro paní Groganovou, byla jediným větším dárkem doručeným do St. Cloud’s právě sestra Caroline. Poslal ji sem Homer Wells z nemocnice v Cape Kenneth. Homer Wells věděl, že sestra Caroline věří v boží dílo, a přesvědčil ji, aby se vydala tam, kde její oddanost uvítají. Ale ani sestře Caroline se nedařilo otevřít Melonin dárek.

„Kdo to tady nechal?“ chtěla vědět paní Groganová.

„Jmenovala se Lorna,“ odpověděla sestra Angela. „Nikdy předtím jsem ji neviděla.“

„Já ji taky nikdy neviděl,“ přidal se Wilbur Larch.

Balík byl otevřen, ale tajemství přetrvávalo. Uvnitř objevili mohutný kabát, příliš veliký pro paní Groganovou. Byl to kabát z armádních přebytků, určený pro jednotky na Aljašce. Měl kapucu a kožišinový límec a byl tak těžký, že když si ho paní Groganová zkusila, málem ji strhl na podlahu – trochu ztratila rovnováhu a zakolébala se jako vlček, když začne ztrácet rychlost. Kabát měl spoustu tajných kapes, nejspíš na zbraně a jídelní soupravu – „anebo na uřezané nohy a ruce nepřátel,“ mínil dr. Larch.

Paní Groganová, zachumlaná v kabátě a celá zpocená, přiznávala: „Já to nechápu.“ Potom v jedné z kapes nahmatala peníze. Vytáhla několik volně ložených bankovek, přepočítala je a v tu chvíli si uvědomila, že je to přesně táž částka, kterou jí Melony ukradla, když před více než patnácti lety opustila St. Cloud’s – a odnesla s sebou i kabát paní Groganové.

„Ach bože,“ zaštkala paní Groganová a omdlela.

Sestra Caroline hned utíkala na nádraží, ale Lornin vlak už odjel. Když paní Groganová přišla k sobě, dala se do pláče a nebyla k utišení.

„Moje děvenka zlatá!“ naříkala; všichni ji utěšovali, ale jinak nikdo nic neříkal; Larch a sestry Edna a Angela si Melony pamatovali docela jinak, než jako „děvenku zlatou“. Larch si vyzkoušel kabát, jenž byl příliš velký a těžký i pro něj, chvíli se v něm klopýtavě promenádoval a v hale vystrašil jednu holčičku z dívčího oddělení, která se šla podívat, proč paní Groganová tak pláče.

V jiné kapse našel Larch ještě něco. Kousky zkrouceného rozstříhaného měděného drátu a elektrikářské kleště, obalené gumovou izolací.

Cestou zpátky na chlapecké oddělení Larch pošeptal sestře Angele: „Vsadím se, že okradla nějakého elektrikáře.“

„A pořádně velikého elektrikáře,“ odvětila sestra Angela.

„Poslyšte, vy dva,“ vyhubovala jim sestra Edna. „Je to v každém případě teplý kabát – aspoň jí nebude zima.“

„Když ho bude na sobě vláčet, dostane infarkt,“ namítl dr. Larch.

„Já bych ho mohla nosit,“ poznamenala sestra Caroline. V tu chvíli si dr. Larch a jeho staré sestřičky poprvé uvědomili, že sestra Caroline není jen mladá a energická osoba, ale také velká a silná. Trošičku jim připomínala Melony – i když v mnohem jemnějším a kultivovanějším vydání (jako kdyby se Melony stala marxistkou, říkal si Wilbur Larch – a současně andělem).

Od chvíle, kdy Homer a Candy odvezli svého syna ze St. Cloud’s, činilo slovo „anděl“ Larchovi potíže. Larch vůbec nesl pomyšlení na nynější uspořádání Homerova života velmi těžce. Po celých patnáct let Larch nevycházel z údivu, že to těm třem – Homerovi, Candy a Wallymu – pořád vychází. Neměl sice úplně jasno v tom, co přesně jim vychází a za jakou cenu. Samozřejmě si uvědomoval, že je Angel chtěným dítětem, zahrnovaným láskou a vší možnou péčí – v opačném případě by Larch určitě nemohl mlčet. Bylo však pro něj těžké mlčet k tomu ostatnímu. Jak to vůbec zařídili?

Jenže kdo jsem, abych prosazoval počestnost v mezilidských vztazích? napomínal sám sebe. Já se svými smyšlenými historkami, s neexistujícími srdečními vadami – já se svým Fuzzym Stonem.

A jaké má vůbec právo ptát se někoho na konkrétní povahu jeho sexuálních vztahů? Musí snad sám sobě připomínat, že se kdysi vyspal s matkou a potom se oblékal ve světle doutníku její dcery? Že dopustil, aby zemřela žena, která si za peníze brala do úst poníkův penis?

Larch vyhlédl oknem na jabloňový sad na protější stráni. Toho léta 195– stromy vyloženě vzkvétaly; jablka byla většinou světle zelená a růžová, listy měly živou, tmavě zelenou barvu. Pro sestru Ednu, která je postřikovala ruční pumpičkou, už byly stromy až příliš vysoké. Měl bych péči o ně svěřit sestře Caroline, pomyslel si Larch. To horko ho uspávalo. Zašel se natáhnout na postel v lékárně. Usoudil, že v tom vedru, když jsou všechna okna otevřená, si může dopřát o něco silnější dávku.

Naposledy pan Rose velel česáčům v Ocean View v létě roku 195-, kdy Angel Wells dosáhl věku patnácti let. Celé to léto se Angel těšil na léto příštího roku, kdy mu bude šestnáct a bude tedy už dost starý, aby mohl získat řidičský průkaz. Představoval si, že do té doby si našetří – při letních pracích v sadech a při sklizni – na svůj první vůz.

Jeho otec, Homer Wells, nevlastnil auto. Na nákupy do města a na dobrovolnické služby v nemocnici v Cape Kenneth si bral některé z vozidel sadařství. Často míval k dispozici starý cadillac, který opatřili ručním ovládáním brzdy i plynu, aby s ním mohl jezdit Wally, a Candy měla své vlastní auto – citrónově žlutý džíp, v němž učila Angela řídit, spolehlivý při jízdě v sadech i po veřejných komunikacích.

„Tvého otce jsem naučila plavat,“ říkávala Angelovi Candy. „Tak snad můžu i tebe naučit řídit.“

Angel pochopitelně uměl jezdit i se všemi zemědělskými vozidly. Jezdil se sekačkou, s postřikovačem a uměl zacházet i s vysokozdvižným vozíkem. Řidičský průkaz byl jenom nezbytným oficiálním potvrzením všeho, co Angel už dávno na farmě dokonale ovládal.

Na patnáctiletého chlapce vypadal mnohem starší. Byl by mohl jezdit po celém státu Maine a nikdo by jeho věk nezpochybňoval. Byl vyšší než jeho otec, jenž měl chlapeckou postavu a kulatou tvář (na začátku léta měřili oba stejně), a díky ostře řezanému kostnatému obličeji vypadal jako dospělý. Dokonce už mu rašily vousy. Stíny pod očima nepůsobily nezdravým dojmem, jenom podtrhovaly živost pohledu jeho tmavých očí. Otec a syn o tom často vtipkovali: ty stíny pod očima prý Angel „podědil“. Zdědil jsi moji nespavost, říkával Homer Wells synovi, který měl ještě stále za to, že byl adoptován. „Nemáš žádný důvod cítit se jako adoptivní dítě,“ vysvětloval mu otec. „Ve skutečnosti máš tři rodiče. Většina lidí má přinejlepším jen dva.“

Candy se k němu chovala jako matka a Wally byl druhým otcem – či spíše oblíbeným, výstředním strýčkem. Jediný život, jaký kdy Angel poznal, byl život s nimi třemi. Do patnácti let nezažil ani stěhování z pokoje do pokoje; pokud se pamatoval, všechno bylo pořád stejné.

Bydlel v bývalém Wallyho pokoji – v tom, který Wally kdysi sdílel s Homerem. Angel se prakticky narodil do opravdového chlapeckého pokoje: vyrůstal obklopen Wallyho tenisovými a plaveckými trofejemi, fotografiemi Wallyho s Candy (z dob, kdy Wallymu ještě sloužily nohy) a měl tam i fotografii, na níž Candy učila Homera plavat. Wallyho Purpurové srdce (které Wally Angelovi daroval) viselo na zdi nad postelí; zakrývalo podivně rozmazaný otisk prstu – udělala ho tam Olive tu noc, kdy rozmáčkla na stěně komára. Téže noci byl v moštárně počat Angel Wells. Po patnácti letech už ta stěna potřebovala nově vymalovat.

Homerův pokoj na konci chodby kdysi sloužil jako hlavní ložnice, byl to Olivin pokoj, pokoj, v němž zemřel Senior. Samotná Olive umřela v nemocnici v Cape Kenneth ještě před koncem války, dokonce dřív, než poslali Wallyho domů. Byla to neoperovatelná rakovina, která se velmi rychle rozšířila po první průzkumné operaci.

Homer, Candy a Ray ji střídavě navštěvovali; jeden z nich vždycky zůstával u Angela, ale Olive nebyla nikdy sama. Homer a Candy si říkali – v soukromí, mezi sebou –, že kdyby se Wally stačil vrátit do Států, dokud ještě Olive žila, možná by všechno dopadlo jinak. Kvůli Wallyho choulostivému stavu a obtížím s jeho přemístěním v době války se rozhodli, že mu o Olivině rakovině raději nedají vědět; tak si to přála i Olive.

Nakonec se však Olive přece jen domnívala, že se Wally vrátil. Byla tak předávkovaná léky proti bolesti, že si při posledních několika setkáních spletla Homera s Wallym. Homer míval ve zvyku jí předčítat – Janu Eyrovou, Davida Copperfielda a Nadějné vyhlídky –, ale když Olivina pozornost začala ochabovat, nechal toho. Zpočátku, když si Olive Homera začala plést s Wallym, si Homer nebyl vůbec jist, ke komu si myslí, že mluví.

„Musíš mu odpustit,“ nabádala ho Olive. Mluvila nezřetelně. Vzala Homera za ruku, vlastně ji ani nedržela, jenom si ji položila do klína.

„Odpustit mu?“ zeptal se Homer Wells.

„Ano,“ pravila Olive. „Nemůže si pomoct, tolik ji miluje, tolik ji potřebuje.“

S Candy promlouvala Olive jasněji. „Zůstane zmrzačený. A ztratí mne. Jestli ztratí i tebe, kdo se o něj postará?“

„Já se o něj vždycky budu starat,“ slibovala Candy. „Homer a já se o něho postaráme.“

Ale Olive nebyla natolik pod vlivem sedativ, aby si nevšimla, že jí Candy dala obojakou odpověď, a aby nedala najevo svou nevoli. „Není správné zraňovat a klamat člověka, který už jednou byl raněn i oklamán, Candy,“ pravila Olive. Léky, které brala, jí dodaly pocit absolutní volnosti. Nebylo přece na ní, aby jim vykládala, že ví, co ví. To oni měli povinnost povědět jí, co před ní zatajili. Dokud jí to neřeknou, můžou klidně hádat, co vlastně se dozvěděla.

Homerovi Olive řekla: „Je to sirotek.“

„Kdo?“ nechápal Homer.

„Přece on,“ odvětila Olive. „Nezapomínej, že sirotek je vždycky potřebný. Bere všechno. Přišel z míst, kde neměl nic – jakmile objeví něco, co by mu mohlo patřit, vezme si všechno, co vidí. Můj synu,“ dodávala Olive, „nikomu to nevyčítej. Výčitky by tě zabily.“

„Ano,“ odpověděl Homer Wells a držel Olive za ruku. Když se nad ní sklonil, aby si poslechl, jak dýchá, políbila ho, jako by byl Wally.

„Výčitky by tě zabily,“ zopakoval Candy její slova, když Olive zemřela.

„Bojte se výčitek,“ dodal Homer Wells, stále si připomínaje radu pana Rochestera.

„Nech si ty citáty“ zpražila ho Candy. „Jde o to, že se vrací domů. A ještě ani neví, že mu umřela matka. Nemluvě o tom,“ dodala Candy a odmlčela se.

„Nemluvě o tom,“ přikývl Homer Wells.

Candy s Wallym se vzali necelý měsíc po Wallyho návratu do Ocean View; Wally vážil sto sedmačtyřicet liber a Homer Wells ho tlačil na vozíku uličkou v kostele. Candy s Wallym se nastěhovali do přebudované ložnice v přízemí jejich velkého domu.

Homer Wells napsal Wilburu Larchovi krátce poté, co se Wally vrátil domů. Olivina smrt (psal Larchovi Homer) „zařídila“ uspořádání vztahů mezi Candy a Wallym bezpečněji než Wallyho ochrnutí či případné Candiny pocity viny a zrady.

„Candy má pravdu, o Angela si nedělej starosti,“ odpověděl Homeru Wellsovi Wilbur Larch. „Angelovi se nebude nedostávat lásky. Proč by si měl připadat jako sirotek, když jím není? Budeš-li mu dobrým otcem a Candy dobrou matkou – a jestli si ho oblíbí i Wally –, myslíš, že mu bude vrtat hlavou, kdo je jeho pravým otcem? Tohle nebude Angelův problém, ale tvůj. To ty si přeješ, aby se dověděl, že jsi jeho pravým otcem, a chceš to kvůli sobě – ne proto, že by to potřeboval vědět. Potíž je v tom, že ty budeš potřebovat se s tím pochlubit. Ty i Candy. Budete pyšní. To kvůli sobě, ne kvůli Angelovi mu budete chtít prozradit, že není sirotkem.“

Sám pro sebe či jako poznámku určenou pro Stručné dějiny města St. Cloud’s, si Wilbur Larch zapsal: „U nás v St. Cloud’s máme jen jeden problém. Jmenuje se Homer Wells. Jsou s ním problémy, ať se poděje kam chce.“

Až na tmavé oči a zamyšlený, do dálky upřený pohled, v němž se mísila bdělost i snění, se Angel Wells svému otci podobal jen málo. Nikdy se nepovažoval za sirotka, i když věděl, že byl adoptován a že vzešel ze stejného místa jako jeho otec. Také věděl, že je milován, a vždycky to tak cítil. Co na tom záleželo, že Candy říkal „Candy“, Homerovi „tati“ – a Wallymu „Wally“?

Již od loňského léta měl Angel Wells dost síly, aby Wallyho unesl – nahoru po schodech nebo do příboje či ven z vody na mělčím konci bazénu a zpátky do pojízdného křesla. Homer Angela naučil, jak má Wallyho nosit do moře, když spolu chodili na pláž. Wally byl z nich nejlepším plavcem, ale musel se nějak dostat na hlubší vodu, aby se mohl vznášet na vlnách nebo se vrhat proti nim.

„Hlavně aby ho vlny nevláčely v mělké vodě,“ poučoval syna Homer.

Ohledně Wallyho zde byla určitá pravidla (Angel si všiml, že pravidla existují úplně na všechno). Přestože byl výtečným plavcem, nesměl Wally nikdy plavat sám a Angel Wells již řadu let Wallymu dělal osobního plavčíka, ať už plaval nějakou štreku nebo se jen tak vznášel v bazénu. Téměř polovina tělesných doteků mezi Wallym a Angelem se odehrávala ve vodě, vypadali při tom jako párek vyder nebo lachtanů. Zápasili spolu a potápěli jeden druhého s tak zuřivým zápalem, až se Candy musela o oba dva strachovat.

Wally také nesměl sám jezdit autem; přestože měl cadillac všechny ovládací prvky uzpůsobené ručnímu řízení, někdo musel složit vozík, uložit ho na zadní sedadlo a zase ho odtud vzít. První skládací kolečkové židle byly dost těžké. Ačkoliv se Wally příležitostně uměl vyploužit z domu s pomocí kovového chodítka, i tehdy byly jeho nohy jen neužitečnými rekvizitami; v neznámém prostředí potřeboval vozík – a v těžším terénu musel vozík někdo tlačit.

Tento úkol mnohokrát připadl Angelovi a Angel také často zastával úlohu spolujezdce v cadillaku. I když by Homer a Candy asi měli řeči, pokud o tom věděli, Wally už dávno Angela naučil cadillac řídit.

„S ručním řízením je to jednoduchý, cvrčku,“ ujišťoval ho Wally. „Nepotřebuješ dosáhnout nohama na pedály.“ Jenže Candy Angelovi tvrdila něco jiného, když se jednalo o lekce řízení v džípu. „Až vyrosteš, abys dosáhl nohama na pedály,“ říkala mu a líbala ho (což dělala, kdykoliv se jí naskytla příležitost), „naučím tě řídit.“

Když ten čas přišel, Candy ani nenapadlo, že učení Angelovi jde tak pěkně jen proto, že už léta jezdí s cadillakem.

„Některá pravidla jsou v pořádku, cvrčku,“ tvrdil chlapci Wally a líbal ho (což činil velmi často, zejména ve vodě). „Ale někdy jsou to jen pravidla pro pravidla. Jde jenom o to dávat si pozor, když je porušuješ.“

„To je pěkná blbost, že mi dají řidičák až v šestnácti,“ stěžoval si Angel otci.

„Jasně,“ přikývl Homer Wells. „Pro kluky, co vyrůstají na farmách, by měli udělat výjimku.“

Někdy Angel hrával tenis s Candy, ale mnohem častěji vracel zahrané míče Wallymu, který si kvalitu svých úderů udržoval i v sedě. Členové klubu sice trochu remcali kvůli stopám pneumatik vozíku na antuce – ale co by to bylo za Přístavní klub, kdyby nedokázal tolerovat výstřednosti některého z Worthingtonů? Wally se s vozíkem postavil na jedno místo a patnáct, dvacet minut zkoušel jenom forehandy. Angel měl za úkol vracet mu míče přesně na raketu. Potom Wally s vozíkem popojel a trénoval backhandy.

„Ve skutečnosti je tenhle trénink lepší pro tebe než pro mě, cvrčku,“ vykládal Wally Angelovi. „Já se při něm nijak nezlepšuju.“ Zato Angel se velmi zlepšoval; kvalitou hry o tolik předstihl Candy, až to občas zraňovalo její mateřské city, zvlášť když viděla, jak se Angel při hře s ní nudí.

Homer Wells nehrál tenis. Nikdy si moc nepotrpěl na žádné hry, vyhýbal se dokonce i sálovému fotbalu v St. Cloud’s – i když se mu tu a tam ještě zdávalo, jak hraje pasáka. Obyčejně nadhazovala sestra Angela, do jejíchž nadhozů bylo hrozné těžké se trefit. Homer Wells neměl ani žádnou zálibu – snad jen chodit všude za Angelem, jako by byl jeho psíkem, který čeká, až si s ním pán bude hrát. Několik let se s oblibou věnovali polštářovým bitvám ve ztemnělém pokoji. Dali si pusu na dobrou noc a hned si našli nějaký důvod, proč tento rituál zopakovat – také hledali pořád nové způsoby, jak jeden druhého ráno probouzet. Kdyby se snad někdy Homer nudil, vždycky se našla nějaká práce. I nadále dojížděl jako dobrovolník pomáhat do nemocnice v Cape Kenneth; jeho válečné úsilí v roli dobrovolného pomocného ošetřovatele vlastně nikdy neskončilo. Byl i zkušeným čtenářem odborných lékařských publikací. Na stolech a v knihovnách v Ocean View se utěšeně hromadily výtisky Magazínu americké lékařské asociace a Novoanglického lékařského žurnálu. Candy však měla námitky proti ilustracím v Magazínu amerických porodníků a gynekologů.

„Potřebuju tu mít trochu intelektuální stimulace,“ namítal Homer, když si Candy stěžovala na povahu vyobrazení uveřejňovaných v tomto časopise.

„Já si zkrátka nepřeju, aby si to Angel prohlížel,“ trvala na svém Candy.

„Ví přece, že mám v tomhle ohledu jisté zkušenosti,“ tvrdil Homer.

„Nevadí mi, co ví, vadí mi ty obrázky,“ odtušila Candy.

„Nemá přece smysl dělat z toho před klukem nějakou záhadu,“ postavil se Wally na Homerovu stranu.

„Ale taky nemá smysl z toho pro něj dělat groteskní tyátr,“ odsekla Candy.

„Myslím, že to není žádná záhada ani tyátr,“ řekl Angel toho léta, kdy dosáhl patnácti let. „Je to zkrátka zajímavé.“

„Vždyť ještě ani nechodíš za holkama,“ smála se Candy a využila té příležitosti, aby ho políbila. Když se však nad ním sklonila k polibku, zjistila, že její syn drží v klíně ilustraci k článku o operaci vagíny. Na obrázku byly naznačené linie řezů pro vyjmutí vulvy a primárního tumoru při rozsáhlé, radikální vulvektomii.

„Homere!“ rozkřikla se Candy. Homer byl nahoře ve svém velice skrovném pokoji. Celý jeho život byl velmi skrovný, na zdi si pověsil jen dva předměty – z toho jeden na stěnu v koupelně. Nad postelí měl fotografii Wallyho s leteckou šálou a v kožešinové kombinéze. Na obrázku byl Wally s celou posádkou Bušící příležitosti; ve stínu křídla se úplně ztrácela radistova tvář a prudká záře indického slunce docela vybělila obličej palubního šéfa (který nakonec umřel na komplikované onemocnění tlustého střeva), jen Wally a druhý pilot stáli ve správném světle, i když Homer je oba viděl i na lepších fotografiích. Druhý pilot Wallymu posílal vždycky o Vánocích snímek sebe i své rozrůstající se rodiny. Měl pět nebo šest dětí a baculatou manželku; avšak sám druhý pilot byl rok od roku hubenější (mikroba, kterého chytil v Barmě, se nikdy úplně nezbavil).

A v koupelně si Homer připíchl na stěnu nevyplněný formulář dotazníku – byl to ten výtisk, který nikdy neodeslal dozorčímu výboru pro St. Cloud’s. Pára ze sprchy dodala papíru vzezření pergamenu z lampového stínítka, ale všechny otázky byly i nadále dobře čitelné a stejně pitomé.

Velké lůžko bylo vyšší než většina ostatních postelí (protože Senior Worthington míval rád výhled z okna, když ležel), to se Homerovi na té posteli také zamlouvalo. Viděl odtud na bazén i na střechu moštárny; rád na té posteli polehával celé hodiny a jen tak zíral z okna. „Homere!“ křikla na něj Candy. „Pojď se prosím tě podívat, co si tvůj syn čte!“

Takhle si zvykli mluvit všichni. Candy v hovoru s Homerem říkala „tvůj syn“, stejných slov používal i Wally a Angel otce oslovoval „tati“ nebo „taťko“. Bylo to patnáctileté, ničím nenarušené rodinné soužití – Homer s Angelem nahoře, Wally a Candy v přestavěné jídelně v přízemí. K jídlu usedali všichni společně. Někdy večer, zejména v zimě, kdy skrze holé stromy lépe prosvítala osvětlená okna kuchyní a jídelen cizích domů, jezdíval Homer před večeří na krátké vyjížďky autem. Přemítal o rodinách shromážděných u večeře – jak asi vypadá jejich skutečný život? V St. Cloud’s bývalo všechno předvídatelnější. Co však mohl člověk doopravdy vědět o zdejších rodinách, jež sedí u jídla?

„My přece jsme rodina. Copak to není to hlavní?“ naléhala na Homera Wellse Candy, když se jí zdálo, že se jeho vyjížďky před večeří stále více prodlužují.

„Angel má rodinu, opravdu báječnou rodinu. Ano, to je hlavní,“ uznával Homer.

A když jí Wally začal vykládat, jak je šťastný, že si připadá jako nejšťastnější člověk na světě – každý prý by obětoval obě nohy, kdyby mohl být tak šťastný jako Wally –, tehdy nemohla Candy v noci usnout. Za takových nocí uměla vycítit i bdění Homera Wellse. Někdy se v noci potkali v kuchyni, dali si trochu mléka a štrůdlu. Občas, byla-li teplá noc, sedali u bazénu, aniž by se jeden druhého dotkli každý, kdo by je viděl, by ze vzdálenosti mezi nimi usoudil, že se pohádali (ale oni se hádali jen málokdy) nebo že jsou si lhostejní (jenže oni si nikdy nebyli lhostejní). Tyhle sedánky u bazénu jim připomínaly, jak spolu sedávali na molu v přístavišti Raye Kendalla ještě předtím, než si začali sedat těsně k sobě. Kdyby se jim však tyhle vzpomínky začaly vtírat příliš neodbytně – nebo začali myslet na to, jak moc jim chybí to přístaviště i sám Ray (který zemřel příliš záhy, než aby si na něj Angel mohl pamatovat) –, jejich večer u bazénu by byl pokažen a museli by se vrátit do svých pokojů a probdít ještě nějakou chvíli na lůžku.

Jak Angel Wells vyrůstal (a v nespavosti se téměř vyrovnal svému otci), často Homera s Candy u bazénu pozoroval; i on tam viděl oknem svého pokoje. Pokud snad si o těch dvou tam venku někdy něco pomyslel, pak snad jen, že je divné, proč tak staří přátelé sedají tak daleko jeden od druhého.

Raymond Kendall zemřel nedlouho po Wallyho a Candině svatbě. Zahynul při explozi u své nádrže s humry. Výbuch roztrhal celé přístaviště, potopil jeho humří bárku a dvě hromady starých automobilů, na nichž pracoval, odhodil přes jeho parkoviště o dobrých pětadvacet yardů dál po pobřežní silnici; vypadalo to, jako by tam dojely vlastní silou. Tlaková vlna vyrazila i vyhlídkovou vitrínu v Přístavním klubu. Stalo se to však pozdě v noci, bar už byl zavřený, a tak, když jejich oblíbená skvrna na skvělém výhledu z Přístavního klubu v Heart’s Havenu vzala za své, nikdo ze štamgastů u toho nebyl.

Ray něco kutil na svém podomácku sestrojeném torpédu; byl sice geniálním mechanikem, ale zřejmě se mu na tom torpédu podařilo najít něco, čemu nerozuměl. Postihne-li někoho z milovaných lidí neštěstí, mívá člověk pocit viny; Candy litovala, že otci neřekla pravdu o Angelovi a Homeru Wellsovi. Nemohla ji utěšit ani představa, že Ray o všem věděl, z jeho zamlklosti dokázala vyčíst, že by si byl přál dozvědět se to od ní. Avšak ani smrt jejího otce Candy Kendallovou nepřiměla k tomu, aby někomu pověděla svůj příběh.

Mrtví humři se rozlétli podél pobřežní silnice na jih až k Powellovu zmrzlinovému paláci; leželi na parkovištích i na silnici. Herb Fowler (který nikdy neopomněl poznamenat něco vtipného) se tehdy vyptával starého pana Powella, jestli to má být nová zmrzlinová příchuť.

Herb vyčkal až do Angelových patnácti let, než po něm cvrnkl první prezervativ. Angela trochu mrzelo, že ho Herb nezasvětil už dřív. Angelův kamarád a spolupracovník, zavalitý Pete Hyde, byl jenom o několik měsíců starší než Angel (a v mnoha směrech mnohem méně vyspělý), a přesto Angel věděl, že Herb Fowler cvrnkl Petu Hydovi první gumou o hlavu už v jeho třinácti letech. Angel si zatím neuvědomoval, že Pete Hyde patří k rodině dělníků z Ocean View, zatímco Angel – i když sám s dělníky pracoval –, je součástí šéfovy rodiny.

Dělníci věděli, že Ocean View řídí Homer Wells. O většině věcí rozhodoval on. Olive by to nebylo překvapilo a Candy s Wallym Homerovu autoritu docela jasně vítali s povděkem. Dělníci, snad proto, že věděli o Homerově původu v St. Cloud’s, měli pocit, že jim je bližší. Bydlel sice v „nóbl baráku“, jak říkávala Velká Dot Taftová, ale byl jedním z nich. Nikomu z dělníků nevadilo mít Homera za šéfa, snad jen s výjimkou Vernona Lynche, který nesnášel žádnou autoritu – od doby, kdy zemřela Grace Lynchová, se to projevovalo ještě silněji než předtím.

Candy, která se zabývala záležitostmi manželek zaměstnanců, zjistila, že Grace byla v jiném stavu; zemřela na akutní zánět pobřišnice po neúspěšném pokusu přivodit si potrat. Homer sice často přemítal, proč se podruhé nevydala do St. Cloud’s, ale rád si myslíval, že nezemřela zbytečně. Právě její smrt (a velmi necitelná reakce dr. Harlowa na ni) přiměla sestru Caroline podat v nemocnici v Cape Kenneth výpověď, k čemuž ji Homer stále přemlouval. Sestra Caroline nakonec přistoupila na jeho návrhy a nabídla své služby v St. Cloud’s.

„Posílá mě Homer Wells,“ řekla sestra Caroline, když se představila Wilburu Larchovi. Starý pán ovšem neztratil nic ze své ostražitosti.

„Proč vás posílá?“ zeptal se.

„Jsem vyškolená zdravotnice,“ odpověděla. „Přišla jsem vám pomáhat.“

„S čím mi chcete pomáhat?“ vyzvídal Larch, jemuž se příliš nedařilo tvářit se jako neviňátko.

„Věřím v užitečnost božího díla,“ vyhrkla podrážděně sestra Caroline.

„Tak proč to neřeknete hned?“ divil se Wilbur Larch.

Přece jen mi tedy dal něco víc než ty jabloně, přemítal starý pán. Takže ještě můžeme doufat.

Sestrám Angele a Edně se s příchodem sestry Caroline tak ulevilo, že úplně zapomněly žárlit. Tohle byla nová krev, která jim pomůže udržet dozorčí výbor od těla ještě nějaký čas.

„Ta nová sestra znamená výrazné zlepšení,“ připustil dr. Gingrich na zasedání výboru. „Myslím, že nás zbavuje dosavadního tlaku ohledně okamžitého rozhodnutí.“ (Jako kdyby každou minutu nemysleli jen na to, jak starého pána vyšoupnout.)

„Já bych dala přednost spíš mladému lékaři před mladou sestrou,“ prohlásila paní Goodhallová. „Mladému lékaři a mladému správci. Víte, co si myslím o kvalitě záznamů; vedou si je tam, jak se jim zachce. Ale je to alespoň dílčí zlepšení, to uznávám,“ dodala.

Kdyby ji slyšel Wilbur Larch, řekl by: „Jen mi dejte chvilku času, dámo, a uznáte toho ještě mnohem víc.“

Jenže v roce 195– bylo Wilburu Larchovi už přes devadesát. Jeho obličej pod maskou s éterem někdy tak znehybněl, že když mu sklesla ruka podél boku, odpadl trychtýř jen silou jeho dechu. Výrazně zhubl. Při pohledu do zrcadla nebo na svých cestách pod vlivem milovaného éteru měl pocit, že se stává ptákem. Kritizovat jeho drogovou závislost si dovolila jen sestra Caroline. „Právě vy, vy nejvíc ze všech, byste měl mít rozum,“ napomínala ho drsně.

„Já nejvíc ze všech?“ opakoval nevinně Larch. Někdy ji provokoval jen tak pro legraci.

„Vy přece nemáte valné mínění o náboženství,“ začínala sestra Caroline.

„Dost možná,“ odpovídal obezřetně. Věděl, že je na něj trochu moc mladá a bystrá.

„No a co jiného je podle vás taková závislost na droze – ne-li náboženství svého druhu?“ tázala se sestra Caroline.

„Neberu nikomu právo se modlit,“ namítal Wilbur Larch. „Modlitba je osobní věc – každý se pro ni může rozhodnout. Můžete si vybrat, ke komu a jak se chcete modlit! Problém je, když začnete vymýšlet pravidla,“ dodával Wilbur Larch, ale připadal si jako ztracený. Věděl, že ho dokáže umluvit, kdy si vzpomene. Obdivoval socialistické myšlenky, ale mluvit s nějakým zpropadeným socialistou bylo stejné jako rozmlouvat s jakýmkoliv jiným věřícím nadšencem. Tolikrát ji slyšel vykládat, že společnost, jež staví potraty mimo zákon, se dopouští násilí proti ženám; je-li potrat nezákonný, znamená to jen licoměrné, farizejské schvalování násilí proti ženám – je to legalizované násilí proti ženám, říkávala sestra Caroline. Tolikrát ji slyšel tvrdit, že nejde jen o to, aby se stal potrat předmětem svobodné volby, ale že by za provádění potratů měl převzít odpovědnost stát.

„Jakmile převezme odpovědnost stát, začne hned taky vymýšlet pravidla,“ vyhrkl Larch. Byla to čistě yankejská myšlenka, typická pro obyvatele státu Maine. Ale sestra Caroline se jen usmála. Tím se dostali k dalším jejím argumentům; vždycky ho dokázala chytit do pasti. Jeho však nezajímaly politické systémy, byl jenom dobrým člověkem.

„V lepším světě…“ začala trpělivě. Ten trpělivý tón přiváděl Larche k zuřivosti.

„Ne, v žádném lepším světě!“ rozkřikl se na ni. „V tomhle, jedině v tomhle světě. Tenhle svět beru jako danou věc. Povídejte mi o tomto světě!“ Jenomže ho to tak unavovalo. Vyvolávalo to v něm touhu po kapce éteru. Čím víc se snažil udržet krok se sestrou Caroline, tím víc potřeboval éter – a čím silněji pociťoval svoji potřebu, tím víc měla ona pravdu.

„Ale, nemůžu mít přece pořád pravdu jenom já,“ říkával unaveně Larch.

„Ano, já vím,“ odpovídala soucitně sestra Caroline. „To proto, že ani dobrý člověk nemusí mít vždycky pravdu, jedná-li se o to, že potřebujeme společnost s určitými pravidly – říkejte tomu třeba priority, když myslíte,“ dodávala.

„Můžete si tomu říkat, jak chcete,“ odsekával naštvaně Wilbur Larch. „Já nemám na filozofii čas, ani na vládu nebo na náboženství. Já prostě nemám čas,“ zdůrazňoval Wilbur Larch.

A kdesi v koutku své mysli neustále slyšel křik novorozenců. I když sirotčinec ztichl, jako těch několik zbylých opuštěných budov v St. Cloud’s, i když zde zavládlo ticho jako v hrobě, Wilbur Larch slýchal dětský pláč. A ty děti neplakaly proto, že by se chtěly narodit – plakaly, protože se narodily.

Toho léta pan Rose napsal, že přijede „i s dcerou“ asi o den dřív než ostatní česáči a doufá, že bude moštárna připravena.

„Tu jeho dceru už jsme pěkně dlouho neviděli,“ poznamenal Wally v prodejním středisku. Everett Taft venku olejoval Wallyho vozík a Wally seděl na stole a atrofované nohy v dokonale vyleštěných střevících byly bezvládně svěšené; ty střevíce už pamatovaly víc než patnáct let.

Candy si hrála s mechanickou kalkulačkou. „Ta dcera bude asi stejně stará jako Angel,“ prohodila.

„Jasně,“ přikývl Homer Wells a Wally Homerovi zasadil přesně mířený tvrdý direkt – byl to jediný typ úderu, do něhož se mohl i vsedě pořádně opřít. Protože se Homer opíral o stůl a Wally seděl zpříma, Homera ta rána zasáhla zcela nepřipraveného rovnou do tváře. Candy to tak překvapilo, že shodila kalkulačku se stolu. Stroj s rachotem dopadl na podlahu; když na zemi přistál Homer, nenadělal tolik hluku a nedopadl tak těžce jako kalkulačka, ale i tak to byl tvrdý pád. Položil si ruku na tvář, která mu rychle otékala a začala se mu na ní dělat modřina.

„Wally!“ zvolala Candy.

„Už je mi z toho zle!“ zahulákal Wally. „Musíš se naučit říkat něco jinýho, Homere,“ dodal.

„Ježíšikriste, Wally,“ vykřikla Candy.

„Jsem v pohodě,“ tvrdil Homer, ale zůstal sedět na zemi.

„Je mi to líto,“ omlouval se Wally. „Jenom mi jde na nervy, jak pořád říkáš jasně.“ A přestože se této chyby nedopustil už celá léta, vzepřel se na pažích na desce stolu – asi mu připadalo nejvhodnější seskočit na zem a pomoci Homerovi vstát; úplně zapomněl, že nemůže chodit. Kdyby ho Candy nechytila v podpaží a nepřitiskla ho pevně k sobě – hruď proti hrudi –, byl by Wally upadl. Homer se zvedl na nohy a pomohl Candy posadit Wallyho zpátky na stůl.

„Je mi to líto, kamaráde,“ opakoval Wally a položil Homerovi ruku na rameno.

Homer tentokrát neřekl „jasně“. Candy šla zabalit do ručníku kus ledu, aby si ho Homer přitiskl na tvář, zatímco Homer říkal: „To je dobrý, Wally, všechno je v pořádku.“ Wally se trochu nahrbil a Homer se naklonil proti němu; dotýkali se čely. V té pozici zůstali, dokud se Candy nevrátila s ledem.

Většinu dní po těch patnáct let Candy s Homerem mysleli na to, že Wally možná o všem ví a že to přijal, jenom mu vadí, že mu nic neřekli. Současně si však oba představovali, jaká to musí být pro Wallyho úleva, nemuset dávat najevo, že všechno ví. Vždyť v jak nepříjemném postavení by se ocitl, kdyby mu teď všechno pověděli? Nebylo snad nejdůležitější, aby se nic nedověděl Angel – dokud mu to neprozradí Homer a Candy? Hlavní bylo, aby se to Angel nedověděl od někoho jiného. Ať už ví Wally cokoliv, určitě nic neřekne Angelovi.

Jestli Homera něco překvapilo, pak snad jen to, že ho Wally neuhodil už dřív.

„Co to mělo znamenat?“ chtěla vědět Candy, když večer s Homerem osaměli u bazénu. Ve sběrači listí uvízl nějaký velký, bzučící hmyz; slyšeli, jak tluče křídly do uvadlých listů. Ať to bylo cokoliv, postupně to stále více sláblo.

„Asi to jde lidem na nervy, když pořád říkám jasně,“ mínil Homer.

„Wally o tom ví,“ prohlásila Candy.

„To říkáš už patnáct let,“ namítl Homer Wells.

„Myslíš, že neví?“ zeptala se Candy.

„Myslím, že tě má rád a ty máš ráda jeho,“ odvětil Homer. „Myslím, že ví, že máme oba rádi Angela. A myslím, že ho má rád i Wally.“

„Ale ví Wally, že je Angel náš?“ naléhala Candy.

„To nevím,“ připustil Homer. „Vím jen, že se to Angel jednou musí dozvědět. Podle mě ale Wally ví, že tě miluju,“ dodal.

„A že já miluju tebe?“ vyptávala se Candy. „To ví taky?“

„Ty mě miluješ jen občas,“ odtušil Homer. „Moc často ne.“

„Já jsem přece nemluvila o sexu,“ zašeptala Candy.

„Já ano,“ opáčil Homer Wells.

Dávali si pozor a chovali se – podle svého mínění – skoro slušně. Od Wallyho návratu z války se Homer a Candy milovali jenom dvě stě sedmdesátkrát – v průměru osmnáctkrát do roka, jen jednou a půlkrát za měsíc. Dávali si prostě pozor, jak nejlépe uměli. To byla další věc, s níž Candy Homera přinutila souhlasit: že kvůli Wallymu i kvůli Angelovi – kvůli tomu, co Candy nazývala rodinou – je nikdy nesmí nikdo přistihnout. Nesmí nikoho ani v nejmenším uvést do rozpaků. Kdyby je někdy někdo viděl, musí toho navždycky nechat.

Tohle byl hlavní důvod, proč Wallymu nic neřekli. Proč by Wally nemohl pochopit, že ho považovali za mrtvého – nejen za pohřešovaného –, že potřebovali jeden druhého a že si chtěli ponechat i Angela? Věděli, že to všechno by Wally uměl přijmout.

Kdo by se nedokázal smířit s něčím, co se už stalo? Oni však věděli, že Wallymu jde o to, co se děje teď, to by chtěl zjistit a oni mu to nemohou povědět.

Ještě na jednu věc si museli dávat pozor. Protože byl Wally sterilní, případné Candino těhotenství by vypadalo jako příliš velký zázrak, než aby v něj někdo uvěřil. Jelikož Wallyho sterilita nesouvisela s jeho onemocněním encefalitidou, trvalo mu několik let, než zjistil, že je sterilní. Nakonec si vzpomněl na nečisté nástroje, které mu strkali do močové trubice, ale rozpomínal se na ně postupně, jako na všechno, co zažil v Barmě. Jakmile se dověděl, že má nadvarle trvale neprůchodné, začal se rozpomínat na zcela konkrétní bambusové výhonky; někdy měl pocit, že si pamatuje úplně každičký katétr, s jehož pomocí mu ulevovali.

Pokud jde o pocity při orgasmu, v tom nebyl žádný rozdíl – tuto podrobnost Wally s oblibou zdůrazňoval Homeru Wellsovi. Wally tomu říkal „střelba“. Homer byl jediný, s kým Wally o svém stavu dokázal žertovat. „Pořád ještě umím namířit flintu a ona vystřelí – aspoň pro mě,“ tvrdil Wally. „Jenže potom nikdo nenajde kulku.“

Čas od času si Wally vzpomínal, že když ho jeden z Barmánců na sampanu tím nástrojem cévkoval – za což jim byl vždycky vděčný –, neteklo mu moc krve, i když bambus nebýval úplně rovný. Krvácel jen málo a jeho krev měla světlou barvu v porovnání s krvavě rudými stříkanci betelové šťávy, kterou všichni plivali na palubu.

Pro případ, že by Homer ještě jednou přivedl Candy do jiného stavu, vynutila si od něj slib, že tentokrát by jí provedl potrat on sám. Nemůže zkoušet oklamat Wallyho dalším výletem do St. Cloud’s. Ani by to nechtěla zkoušet. A tak i tato úvaha – že Candy již nesmí otěhotnět – přispěla k dalšímu zmírnění jejich sexuálních aktivit, jež se beztak vždycky odehrávaly za okolností natolik spartánských, že by si jimi vysloužili i uznání otců zakladatelů Nové Anglie. Nikoliv však uznání Wilbura Larche.

Neustále dbali na to, aby jejich chování nezavdalo příčinu k žádným podezřením. (Jako kdyby je stejně všichni nepodezírali, bez ohledu na to, jak se chovají!) Nescházeli se nikdy pravidelně na stejném místě, ve stejný den ani ve stejnou denní dobu. V zimních měsících, když Angel po škole bral Wallyho s sebou na plavání do krytého bazénu v soukromé chlapecké škole, utrhli Homer s Candy občas nějaké to společně strávené odpoledne. Avšak Homerova postel, ve které dříve spávala Olive a která navíc překypovala nepříjemnými reminiscencemi spojenými s bývalou ložnicí pána domu, v nich obou vyvolávala příliš mnoho protichůdných emocí – a lůžko, jež Candy sdílela s Wallym, se halilo do svých vlastních tabu. Jen vzácně si spolu někam vyjeli. Moštárnu mohli používat pouze koncem léta, když byla připravená na příjezd česáčů. Ale jakmile se Angel naučil řídit, začal se prohánět po celém sadařství – měl dovoleno jezdit na všech zemědělských vozidlech, jenom se musel držet stranou veřejných komunikací, a jeho obtloustlý kamarád Pete Hyde často jezdíval s ním. Homer měl podezření, že Angel s Petem jezdí potají do moštárny pít pivo, kdykoliv se jim povedlo přemluvit Herba Fowlera, aby jim nějaké koupil, nebo že si tam chodí užívat mladistvého dobrodružství prvních vykouřených cigaret. A v noci, kam by se Candy s Homerem mohli podít, když i Angel se už stal nespavcem?

Homer Wells si byl jist, že k žádné nehodě nemůže dojít – neexistoval důvod, proč by Candy měla znovu otěhotnět (docela jistě ne, vzhledem k Homerovým vědomostem) – a také žádný důvod k tomu, aby se nechali přistihnout. Avšak při všem tom rozumném a diskrétním chování Homer jen s lítostí vzpomínal, kam se poděla vášeň provázející jeho první spojení s Candy. Přes její naléhání (s nímž nakonec souhlasil) měl za to, že je docela zbytečné, aby psal dr. Larchovi (což nakonec udělal) o příslušné vybavení pro případ, že by musel čelit nouzové situaci, které se Candy tolik obávala.

Patnáct let ji Homer ujišťoval: „Nepřijdeš do jiného stavu. Nemůžeš.“

„Ale máš všechno, co je třeba, kdyby to bylo nutné?“ vyptávala se vždycky.

„Ano,“ odpovídal.

Ode dne, kdy ho Wally uhodil, se odnaučil říkat „jasně“. A když mu to náhodou uklouzlo, často mimoděk zamrkal – jako by čekal další ránu, jako kdyby ten, kdo od něj to slovo uslyšel, byl na ně vysazený stejně jako Wally a hbitý jako pan Rose.

Homerovu žádost o nástroje si dr. Larch vyložil mylně. Celých patnáct let si ji vykládal mylně. Larch všechno zaslal obratem. Střední i velká poševní zrcátka, Auvardovo vyvážené zrcátko, soubor diktátorů s Douglasovými zakončeními a také jednu děložní sondu, jednu děložní kyretu pro biopsii, dva klešťové rozvěrače, soupravu Simových děložních kyret a Rheinstaterovu odsávací kyretu. Poslal i dostatečné množství Dakinova roztoku a červeného merthiolátu (také dostatek sterilních tamponů), takže byl Homer kvalitně zásoben, i kdyby chtěl provádět potraty až do začátku příštího století.

„NEMÁM v úmyslu pouštět se do toho řemesla!“ napsal Homer dr. Larchovi, ale Larche povzbudila už samotná skutečnost, že si od něj Homer vyžádal potřebnou výbavu.

Homer všechny nástroje zabalil do celé hromady vaty a gázy a všechno uložil do nepromokavého vaku, jenž kdysi obsahoval Angelovy plínky. Nástroje, merthiolát, Dakinův roztok i tampony zastrčil do prádelníku, do nejzazšího kouta přihrádky na povlečení. Éter měl schovaný v kůlně se zahradnickým nářadím. Éter je hořlavá látka, nechtěl ho přechovávat v domě.

Přesto, při té jedné a půl příležitosti měsíčně, kdy mohl být s Candy, v něm pokaždé skoro hrklo, když si uvědomil (i po patnácti letech), že posedlá zuřivost, s níž se k sobě tisknou, od jejich prvního společného zážitku v moštárně vůbec neochabla. Avšak od doby, kdy Homera Wellse poprvé v sexu zaučovala Melony – co je to ideální sexuální život, zakusil jen během kratičkého období svého „manželského života“ s Candy v St. Cloud’s –, setrvával Homer v přesvědčení, že sex má s láskou jen pramálo společného. Že láska se vyskytuje a je možné ji prožívat jen ve chvílích plných něhy nebo starostí. Uplynula už řada let (například) od chvíle, kdy naposledy viděl Candy spát a kdy ji mohl sám probudit; celé roky už se nedíval, jak usíná, a nezůstal vzhůru, aby ji mohl pozorovat ve spánku.

Tento druh něhy věnoval Angelovi. Když byl Angel menší, scházel se Homer občas s Candy ve ztemnělém Angelově pokoji a dokonce se jim několikrát večer poštěstilo sdílet spolu onen tichý, radostný údiv rodičů pozorujících své spící dítě. Avšak Homer mnohokrát usínal sám, v jinak prázdné dvojité posteli vedle Angelova lůžka a naslouchal oddechování svého syna. Koneckonců, Homer se po celé své dětství pokoušel usnout v místnosti plné oddechujících dětí.

Existuje snad láskyplnější pocit, říkal si, než chvíle, kdy po ránu probouzíte své dítě? Mísí se v ní láska s nevyřčenými omluvami, přemítal Homer Wells. Takovou lásku poznal jen s Angelem a představoval si, že zažívá-li podobné okamžiky Candy, pak jedině s Wallym. Sirotek má své radosti přesně rozdělené. V St. Cloud’s bylo nejlepší mít po ránu co největší hlad; lívanců bývalo nevyčerpatelné množství. Potom tu byl sex, k tomu bylo nutné hezké počasí (a samozřejmě Melony), a také potloukání se a občasné ničení (opět s Melony, ale za každého počasí). Dále zřídkavé chvíle, kdy mohl něco podnikat nebo jen tak rozjímat úplně sám, což se stávalo pouze za deštivých dnů (a bez Melony). Jakkoliv odjakživa toužil po rodině, nebyl Homer připraven na to, jak se taková rodina časem mění.

Onoho července – bylo horké, líné sobotní odpoledne – se Homer převaloval v bazénu; celé dopoledne v sadech zavážel kompost k mladým stromkům. Angel pracoval s ním a právě teď z bazénu vylezl, ale pořád z něj ještě crčela voda. Házeli si s Wallym baseballovým míčkem. Wally seděl na trávě na mírném svahu nad bazénem a Angel stál na dláždění. Házeli míček jeden druhému, ale nemluvili při tom, soustředili se na každý hod; Wally vysílal pořádně ostré střely na to, že házel vsedě, ale Angelovy míče měly ještě větší razanci. Míč dopadal do jejich rukavic s veselým pleskáním.

Candy přišla k bazénu z kanceláře u prodejního střediska. Měla na sobě svůj pracovní oděv – džíny, khaki košili s velikánskými kapsami a nárameníky, pracovní boty a červenou baseballovou čapku bostonského mužstva Red Sox, nasazenou štítkem dozadu. (Chránila si před sluncem spíš vlasy než obličej, protože věděla, že letní slunce blond vlasy vybělí, čímž se zvýrazní všechny šediny.)

„Já vím, že chlapi v sadech dělají v sobotu jen do poledne,“ pravila s rukama v bok, „ale ženské jsou v prodejním středisku až do tří.“

Homer se přestal vznášet na hladině, dotkl se nohama dna, postavil se ve vodě, která mu sahala až ke hrudi, a podíval se na Candy. Wally se na ni jen ohlédl a vyslal další míč na Angela, který mu ho hned vrátil zpátky.

„Prosím vás, nechte toho hraní s míčem, když vám něco povídám,“ zlobila se Candy.

Wally podržel míček v ruce. „Co nám chceš povědět?“ zajímal se.

„Myslím, že v sobotu, když se v prodejním středisku pracuje, byste si neměli hrát u bazénu – všichni vás slyší a zbytečně se pak dělají řeči.“

„Řeči, a o čem?“ divil se Angel.

„Že si bydlíte a hrajete v nóbl baráku, jak tomu říkají, zatímco oni musí pracovat,“ odpověděla Candy.

„Pete taky nedělá,“ namítl Angel. „Pete jel na pláž.“

„Pete Hyde je dítě,“ odtušila Candy. „A jeho matka ještě pracuje.“

„A já jsem taky dítě, ne?“ prohodil rozverně Angel.

„Nu, tebe jsem zrovna nemyslela,“ řekla Candy.

„Ale co vy dva?“ obrátila se na Homera a Wallyho.

„Já jsem taky dítě,“ prohlásil Wally a hodil opět míček Angelovi. „Stejně si od rána do večera jenom hraju.“ Angel se zasmál a míč mu vrátil, ale Homer, ponořený po prsa v bazénu, se na Candy zamračeně zadíval.

„Chápeš aspoň ty, jak to myslím, Homere?“ zeptala se Candy.

Homer se spustil pod hladinu, na chvíli zadržel dech, a když se vynořil, aby se nadechl, Candy už procházela dveřmi do kuchyně. Síťové dveře za ní s bouchnutím zapadly.

„Ale no tak!“ volal za ní Wally. „Samozřejmě že chápeme, jak to myslíš!“

A v tu chvíli to Homerovi ujelo. Homer vyplivl vodu a přikázal Angelovi: „Zajdi za maminkou a řekni jí, že když se převlékne, může s námi jet na pláž.“

Angel byl už na půl cestě k domu, než Homerovi došlo, co vlastně řekl. Wally na Angela zavolal: „Taky jí pověz, aby si vzala jinou náladu.“

Když Angel zašel do kuchyně, Wally poznamenal: „Myslím, že si ani nevšiml, cos mu vlastně řekl, starouši.“

„Jde prostě o to, že ona pro něj vlastněje jako matka, nemůžu si pomoct, pořád ji tak vidím,“ vysvětloval Homer.

„Řekl bych, že to dá práci,“ mínil Wally, „vidět v ní něco jiného, než co by si člověk přál.“

„Cože?“ vyjevil se Homer.

„Dokáže s člověkem pěkně pohnout, co?“ prohodil Wally. Homer ponořil hlavu pod vodu – bylo tam příjemně chladno na přemýšlení.

„Pohnout?“ opakoval, když se zase vynořil.

„Inu, někdo přece musí vědět, co dělat,“ pokračoval Wally. „Někdo musí rozhodovat.“

Homer Wells, který cítil, že se mu slovo „jasně“ dere na rty jako nezadržitelná bublina stoupající ze dna bazénu, si přikryl ústa rukou a podíval se na Wallyho, jak sedí na travnaté stráňce; záda měl rovná jako pravítko, baseballovou rukavici v klíně, napřaženou ruku připravenou k hodu. Homer Wells věděl, že kdyby mu to uklouzlo, přiletí míček hned, jak to slovo vypustí z úst – nejspíš dřív, než by se stačil znovu skrýt pod hladinou.

„V něčem má pravdu,“ řekl Homer Wells.

„Vždycky má pravdu,“ přikývl Wally. „A stárnutí jí sluší, co říkáš?“

„Moc,“ přitakal Homer a vylezl z bazénu. Zabořil mokrý obličej do ručníku; zavřel oči a v duchu před sebou viděl jemnou krajku vrásek v koutcích Candiných očí a pigmentové skvrny na jejích ňadrech, kam po celá léta příliš často dopřávala přístup slunečním paprskům. Několik málo hlubších vrásek se táhlo i přes její jinak zcela pevné, hladké břicho; Homer věděl, že jsou to strie, a zajímalo by ho, jestli Wally ví, co je jejich příčinou. A na hřbetech dlouhých, štíhlých Candiných rukou teď o něco výrazněji vystupovaly žíly – i tak to však stále byla krásná žena.

Když Candy s Angelem vyšli z domu připraveni jet na pláž, Homer svého syna bedlivě pozoroval, aby zjistil, jestli si Angel všiml, že Homer o Candy mluvil jako o „mamince“, avšak Angel se choval jako vždycky a Homer nedovedl říci, jestli to přeřeknutí zaznamenal. Přemýšlel, má-li povědět Candy, že Wallymu to neuniklo.

Jeli Candiným citrónově žlutým džípem. Candy řídila, Wally seděl na pohodlném sedadle vpředu a Homer s Angelem si spolu nastoupili dozadu. Celou cestu na pláž Wally pozorně vyhlížel z okna, jako kdyby tu silnici z Heart’s Rocku do Heart’s Havenu viděl poprvé v životě. Jako kdyby Wally právě vyskočil z letadlanad Barmou, říkal si Homer Wells, před chvílí se mu otevřel padák a on se teď rozhlížel, kde by měl přistát.

Tehdy poprvé Homer pocítil, že Candy měla pravdu.

Ví to, pomyslel si Homer. Wally to ví.

Prodejní středisko se nijak neměnilo. Také ono představovalo jakousi rodinu. Jen Debra Pettigrewová tu chyběla; mladší sestra Velké Dot Taftové si vzala jistého chlapíka z New Hampshiru a do Heart’s Rocku přijížděla jenom o Vánocích. Homer vždycky o Vánocích bral Angela s sebou do St. Cloud’s. S Candy a Wallym si pokaždé dali časnou vánoční snídani, rozbalili spoustu dárků a ještě mnohem víc dárků pak vezli s sebou do St. Cloud’s. Přijeli pozdě odpoledne nebo v podvečer a zasedli se všemi ke společné štědrovečerní večeři. Jak sestra Angela pokaždé plakala! A sestra Edna zase plakala, když odjížděli. Dr. Larch se choval přátelsky, ale rezervovaně.

Prodejní středisko bylo skoro stejně neměnné jako St. Cloud’s – v jistém smyslu se měnilo ještě méně, protože zdejší lidé zůstávali pořád stejní, zatímco v St. Cloud’s byli stále noví sirotci.

Herb Fowler i nadále chodil s Louise Tobeyovou, které ještě pořád přezdívali Muchlanda Louise; bylo jí už skoro padesát, Herba si nikdy nevzala (a on ji o to nikdy nepožádal), nicméně si osvojila jistý šarm a postoje vlastní postarším matronám.

Herb Fowler stále trousil obhroublé, prastaré vtípky (o prezervativech). Stal se z něj chatrný, šedivý mužík s nechutným panděrem (u chlapíka jinak tak hubeného); nosil teřich jako zloděj svůj lup, jen nedokonale ukrytý pod košilí. Meany Hyde byl tlustý, úplně plešatý a milý jako vždycky; jeho žena Florence s Velkou Dot Taftovou i nadále měly v prodejním středisku hlavní slovo. Jen na kratičko zvážněly po smrti Grace Lynchové, ale jinak tyhle dvě ženské s pažemi tlustými jako stehna pořád dál rozesmávaly Irene Titcombovou (která dodnes odvracela tvář zjizvenou popálením). Everettu Taftovi, jenž byl tím nejmírnějším ze všech předáků, se zjevně ulevilo, když se najímání sezónních dělníků před sklizní ujal Homer, čímž sňal to břemeno z jeho beder. A nedůtklivost Vernona Lynche dosáhla prostě monumentálních dimenzí, už se neomezovala jen na konkrétní jednotlivosti – na Homerovo šéfovské postavení či na to, že Grace zemřela. Prostě ho prostupoval trvalý, hluboko zakořeněný hněv, neochabující ani pod zubem času, přestože Vernonovi už bylo přes šedesát.

Homer Wells prohlašoval, že Vernon Lynch má trvalý nádor na mozku; sice se nerozrůstá, ale vyvíjí stále stejný tlak a působí stále stejně nepříjemné pocity. „Zkrátka se mu tam vyskyt, hm? Jako špatný počasí,“ žertoval s Homerem včelař Ira Titcomb. Irovi bylo už pětašedesát, ale na valníku k převážení včelínů měl poznamenané jiné číslo: počet včelích žihadel, která v životě dostal.

„Jenom stojedenačtyřicetkrát,“ chlubil se Ira. „A to chovám včely už od devatenácti roků,“ dodával. „Takže to vychází na dvě a půl pigára ročně. To jde, ne?“ vyptával se Ira Homera.

„Jasně,“ zamumlal Homer Wells a ucukl před očekávaným úderem; zamrkal v očekávání baseballového míčku svištícího rychlostí vlastní noži pana Rose.

Homer si pochopitelně také vedl přesné záznamy. Počet milování s Candy od Wallyho návratu z války si zapisoval tužkou (číslo vždycky vygumoval a přepsal) na zadní stranu fotografie Wallyho a jeho posádky z Bušící příležitosti. Dvě stě sedmdesátkrát – jen o málo víc, než kolikrát Ira Titcomb dostal žihadlo. Homer ovšem netušil, že i Candy si vede záznam – také tužkou; „270“ napsala na zadní stranu fotografie, na níž učila Homera plavat. Tu fotografii téměř nenucené přechovávala ve své a Wallyho koupelně, kde ji vždycky částečně zakrýval balíček vaty nebo láhev šamponu. Koupelna byla trochu přeplněná; Olive ji ještě před svou smrtí a před Wallyho návratem vybavila vším potřebným; bylo tam i zábradlí, aby se měl Wally čeho zachytit, když bude chtít jít na záchod nebo vlézt do vany.

„Standardní vybavení mrzákovy koupelny,“ říkával Wally. „Nejlíp by si tu užívaly opice. Je tady spousta možností k houpání a skákání.“

Jednou toho léta cestou z pláže zastavili s autem u hřiště před základní školou v Heart’s Havenu. Wally s Angelem si chtěli zadovádět na prolézačkách. Angel byl velmi mrštný a Wally měl tak vypracované paže, že se dokázal po nářadí pohybovat se silou a lehkostí až znepokojivě připomínající lidoopa – oba při tom vřeštěli jako opice, zatímco Candy s Homerem čekali v autě.

„Naše dvě děti,“ pravil Homer ke své životní lásce.

„Ano, naše rodina,“ odvětila Candy s úsměvem a dál pozorovala Wallyho s Angelem, jak šplhají, pohupují se a přeskakují. „Je to lepší, než kdyby se dívali na televizi,“ dodal Homer Wells, pro něhož Wally i Angel měli navždy zůstat dětmi. Homer a Candy se shodovali v názoru, že Wally moc vysedává u televize a má tím pádem špatný vliv na Angela, který se na ni chce dívat s ním.

Wally si televizi tak oblíbil, že dokonce jeden přijímač daroval Homerovi pro St. Cloud’s. Pochopitelně tam byl velmi nekvalitní příjem, což nejspíš jenom prospělo přenosům ze slyšení před McCarthyho komisí. Právě ty poznamenaly první Larchovo setkání s televizí.

„Díky bohu, že jsme to nechytli bez rušení,“ napsal Homerovi.

Sestra Caroline měla celý ten rok špatnou náladu. Pokud prý je pravda, že i americká armáda si „hýčká na prsou komunisty“, jak tvrdí senátor McCarthy, mám sto chutí nechat se odvést, prohlašovala sestra Caroline.

Wilbur Larch mžoural na senátora McCarthyho skrze zrnění a poletující čáry na obrazovce. „Vypadá jako ožrala. Vsadím se, že umře mladý,“ odhadl.

„Ale ne tak mladý, jak by se to hodilo mně,“ dodala sestra Caroline.

Nakonec dali televizi pryč. Sestra Edna a paní Groganová si na ni příliš navykly a dr. Larch usoudil, že by na sirotky mohla mít ještě horší vliv než nějaká církev. „Určitě je to pro každého lepší než éter, Wilbure,“ namítala sestra Edna, ale Larch byl neoblomný. Daroval ten krám přednostovi, protože (podle Larchova mínění) právě pro takové pitomce ho vynalezli; bylo to přesně to pravé zaměstnání pro mozek člověka, který celý den jenom čeká, až přijede nějaký vlak. Dr. Larch jako první ve státě Maine označil televizi jejím pravým jménem: debilizátor. Samozřejmě, ve státě Maine a v St. Cloud’s obzvlášť se novinky vždycky prosazovaly pomaleji, než v jiných částech země.

Ale Wally se na televizi díval strašně rád a Angel se k němu přidával, pokud proti tomu Candy nebo Homer nic neměli. Wally například tvrdil, že takové pořady, jako jsou přenosy z jednání McCarthyho komise, jsou důležité pro Angelovo vzdělání. „Měl by vědět,“ říkával Wally, „že téhle zemi trvale hrozí nebezpečí od ultrapravicových idiotů.“

Přestože senátor McCarthy kvůli činnosti komise přišel o podporu milionů lidí – a přestože ho senát odsoudil za pohrdání podvýborem pověřeným vyšetřováním jeho finančních poměrů i za napadání členů výboru, který požadoval, aby mu byla vyslovena nedůvěra, na dozorčí výbor pro St. Cloud’s učinil senátor McCarthy příznivý dojem. Zejména paní Goodhallová a dr. Gingrich pocítili potřebu upozornit na socialistické smýšlení a angažovanost sestry Caroline, protože měli pocit, že v důsledku její přítomnosti nabývá sirotčinec poněkud narůžovělé barvy.

Příchod sestry Caroline připravil výbor o část munice. Jakkoliv se paní Goodhallové zpočátku ulevilo, protože do St. Cloud’s pronikl někdo „nový“, později ke svému podráždění zjistila, že sestra Caroline podporuje dr. Larche. Paní Goodhallová si tedy sestru Caroline prověřila – její kvalifikace zdravotní sestry byla bez poskvrnky, avšak její politické aktivity dávaly paní Goodhallové alespoň jiskřičku naděje. Paní Goodhallová výboru mnohokrát opakovaně vysvětlila, že dr. Larch již nejen přesáhl devadesátku, ale je to navíc nepraktikující homosexuál. Teď se tedy jala výbor burcovat s tím, že dr. Larch zaměstnal mladou bolševičku.

„Všichni jsou přece tak staří, snadno jim může vymýt mozky,“ tvrdila paní Goodhallová.

Dr. Gingrich, stále více fascinován nečekanými skoky mysli paní Goodhallové, musel pořád s obdivem myslet na její zmatený nápad s nepraktikujícím homosexuálem; považoval to za skvělé obvinění, jež by bylo možno vznést proti každému, kdo je jen trochu (nebo totálně) odlišný. Byla to ta nejlepší pomluva, jakou by člověk mohl o někom rozšířit, protože se to nedalo prokázat ani vyvrátit. Dr. Gingrich litoval, že ho nenapadlo takové obvinění vyzkoušet – čistě jako provokaci –, když ještě provozoval psychiatrickou praxi.

A teď byl dr. Larch nejen starý a homosexuál, navíc nepraktikující, ještě ke všemu mu hrozilo nebezpečí, že mu mladá komunistka vymyje mozek.

Dr. Gingrich zmíral touhou mít možnost poslechnout si Larchovu odpověď na obvinění, že je nepraktikujícím homosexuálem, protože pokud šlo o politické smýšlení sestry Caroline, o tom hovořil velmi zpříma.

„Je socialistka, ne komunistka!“ namítal Larch na obvinění výboru.

„To je prašť jako uhoď,“ jak se velmi často říká ve státě Maine.

„Než se nadějeme,“ nadával Larch, „budou po nás chtít, abychom začali donášet.“

„A na koho budeme donášet?“ strachovala se sestra Edna.

„Udělejme si seznam,“ rozhodl Larch.

„Na zákon proti potratům,“ navrhla sestra Angela.

„Ten patří na seznam jako první,“ souhlasil Larch.

„Proboha!“ lekala se sestra Edna.

„Na republikány,“ řekl Wilbur Larch. „A na dozorčí výbor.“

„Ach bože,“ vzdychala sestra Edna.

„Na kapitalismus,“ pravila Caroline.

„Tady nikdy žádný kapitál nebyl,“ dodal dr. Larch.

„Na hmyz a plísně!“ zvolala sestra Edna. Všichni na ni zůstali koukat. „A na larvy,“ dodala sestra Edna. „Kvůli tomu musím pořád stříkat stromy. Kvůli hmyzu, plísním a larvám.“

V důsledku této debaty Wilbur Larch vyštrachal z jedné skříně starou, černou koženou brašnu, kterou používal v bostonské nemocnici; zanesl brašnu k jednomu ševci v Three Mile Falls, který také opravoval dámské kabelky a opatřoval sedla zlatými iniciálami, a nechal si od něj do té brašny vyrazit zlatě vybarvený monogram F. S. – jako Fuzzy Stone.

V srpnu 195-, jen několik dnů před očekávaným příjezdem česáčů do Ocean View, poslal Wilbur Larch tu lékařskou brašnu Homeru Wellsovi. Právě touhle dobou si Melony každý rok brala dovolenou.

Většina zaměstnanců loděnic, včetně elektrikářů, si brala dva týdny v létě a dva týdny kolem Vánoc, ale Melony si vybírala celou dovolenou v době sklizně; česání jablek jí bylo příjemné – nebo si možná při něm připadala mladší. Letos se rozhodla, že zkusí požádat o práci v Ocean View.

I teď jezdila vždycky a všude jenom stopem, a protože nosila mužské ošacení, vypadala pořád jako tulačka; nikdo nemohl tušit, že je zručnou elektrikářkou v loděnicích a má na účtu dostatek peněz na koupi pěkného domku a dvou automobilů.

Když se Melony objevila v prodejním středisku, jako první ji spatřila Velká Dot Taftová. Velká Dot s Florence Hydovou připravovaly vývěsní tabule, i když z jablek zatím měly na prodej jenom pár gravensteinek. Kromě toho měly hlavně želé, povidla a med. Irene Titcombová obsluhovala trouby na pečení závinů. Wally seděl v kanceláři, s někým telefonoval a Melony neviděl – ani ona jeho.

Candy v kuchyni v nóbl baráku diskutovala o nemovitostech s grobiánským Oliviným bratrem Buckym Beanem. Bucky odkoupil ten kousek pozemku, jenž zbyl po Rayi Kendallovi v hearthavenském přístavu. Postavil tam velmi lacinou, ošuntělou drive-in jídelnu s mořskými plody. Byl to jeden z těch podniků, kde vám mladá děvčata oblečená jako mažoretky přinesou většinou smažený – a většinou pouze vlažný – pokrm, který si sníte ve vlastním autě. Jídlo na vratkém tácku se upevní do staženého okénka. Homer si vždycky přál jednou vzít do takové jídelny Wilbura Larche – jen proto, aby slyšel, co by na to starý pán říkal. Homer byl přesvědčen, že by se to moc nelišilo od jeho reakce na televizi a senátora Joea McCarthyho.

Bucky Bean teď dostal nápad, že by odkoupil kus sadu Na pánvičce a rozprodal ho po jednotlivých akrech jako „pozemky pro letní sídla“ s vyhlídkou na oceán.

Candy tu nabídku právě odmítala, když do prodejního střediska dorazila Melony. Podle jejího mínění by akrové parcely byly moc malé a navíc by noví vlastníci nepřivítali, až se jim na pozemek bude každé léto snášet chemický postřik na jablka. Kromě toho, rodiny, které by si ty pozemky zakoupily, by nepochybně měly pocit, že mohou po libosti přelézat plot a natrhat si jablek, co hrdlo ráčí.

„Jsi stejná jako Olive,“ vyčítal jí Bucky Bean. „Nemáš žádnou představivost, co se budoucnosti týče.“

V tu chvíli přistoupila Melony k Velké Dot Taftové. Nevybrala si ji jen proto, že Velká Dot vypadala, jako by to tady měla na povel; Melony se ve společnosti velkých, tlustých žen vždycky cítila dobře. Velká Dot se při pohledu na hřmotnou Meloninu postavu usmála; ty dvě si zřejmě padly do oka, ještě než Melony promluvila – její hlas se rozlehl skoro prázdnými stánky a překvapil Meanyho Hyda i Vernona Lynche, kteří právě lili vodu do chladiče traktoru John Deere. Za normálních okolností měla Melony velmi hluboký hlas, a když se pokusila o vyšší tón, většinou si každý myslel, že na něj křičí.

„Pracuje tady jistej Homer Wells?“ otázala se Melony Velké Dot.

„To bych řekla,“ přisvědčila bujaře Velká Dot. „Vy jste Homerova kamarádka?“

„Bejvalá,“ odvětila Melony. „Už jsem ho nějakej čásek neviděla,“ dodala ostýchavě – alespoň na Melony to bylo ostýchavě. Její milostný vztah k Lorně občas způsobil, že se v přítomnosti jiných žen chovala nesměle a plaše. V kontaktu s muži však její sebevědomí zůstávalo pevné jako vždycky.

„Kde je Homer?“ zeptala se Florence Hydová Meanyho. Ten upřeně zíral na Melony.

„Skládá přepravky Na pánvičce,“ odvětil Meany Hyde a mimoděk se otřásl.

„Přišla jste ho jen tak pozdravit?“ vyptávala se Velká Dot. Všimla si, že Melony instinktivně svírá a rozevírá pěsti.

„Vlastně jsem tady kvůli práci,“ opáčila Melony. „S česáním mám hromadu zkušeností.“

„Česáče najímá Homer,“ pravila Velká Dot. „Řekla bych, že máte štěstí, když jste starý kamarádi.“

„Na najímání česáčů je moc brzo,“ ozval se Vernon Lynch. Cosi ve způsobu, jímž se na něj Melony podívala, ho však přimělo, aby na své námitce netrval.

„Jenom skoč za Homerem a vyřiď mu, že tady má návštěvu,“ nařídila Vernonovi Velká Dot. „Homer je šéf.“

„Šéf?“ opakovala Melony.

Irene Titcombová se zachichotala a odvrátila zjizvenou tvář. „Vlastně je to trochu tajemství, kdo tady u nás dělá šéfa,“ poznamenala.

Vernon Lynch zprudka nastartoval traktor, z výfuku vyrazil naftou páchnoucí oblak kouře a zahalil všechny ženy ve středisku.

„Když tu budete pracovat,“ řekla Melony Velká Dot, „asi byste to měla vědět: ten chlap na traktoru je tady vomrza číslo jedna.“

Melony pokrčila rameny. „Vy tu máte jen jednoho takovýho?“ Velká Dot se zasmála.

„Jé, moje záviny!“ vykřikla Irene Titcombová a už utíkala.

Florence Hydová si Melony přátelsky prohlížela a Velká Dot jí položila masitou tlapu na rameno, jako by byly kamarádky odjakživa. Irene Titcombová přiběhla zpátky a oznámila jim, že se záviny podařilo zachránit.

„Tak povídejte, odkud se znáte s Homerem Wellsem?“ dorážela na Melony Florence Hydová.

„Odkud a odkdy?“ chtěla vědět Velká Dot Taftová.

„Ze St. Cloud’s, odjakživa,“ odtušila Melony. „Bejval to můj kluk,“ dodala s pootevřenými ústy, až se ukázal poškozený chrup.

„Neříkejte,“ divila se Velká Dot Taftová.

Homer Wells a Angel spolu hovořili o masturbaci – přesněji řečeno, hovořil Homer. Udělali si přestávku na oběd pod jedním stromem v sadu Na pánvičce; celé dopoledne v sadech rozváželi přepravky a střídali se za volantem traktoru a u vykládání přepravek. Dojedli sendviče a Angel zatřásl sodovkou a postříkal jí otce, zatímco se Homer pokoušel vymyslet nějaký nenápadný způsob, jak přivést řeč na masturbaci. Candy se Homerovi zmínila, že podle stop na Angelových lůžkovinách je na čase menší rozhovor otce se synem ohledně Angelovy očividně se probouzející sexuality.

„Chlapče, když mi bylo tolik co tobě – ještě v St. Cloud’s – dalo to hroznou dřinu, když si ho chtěl člověk někde v soukromí vyhonit,“ začal Homer (nedbalým tónem, jak se domníval).

Leželi na zádech ve vysoké trávě pod nejkošatějším stromem v sadu Na pánvičce – skrz bujné, ohnuté větve obtěžkané jablky se neprodral ani jediný sluneční paprsek.

„Fakt, jo?“ prohodil po chvíli Angel lhostejně.

„Jo,“ přikývl Homer. „Víš, já byl tehdy nejstarší – asi v tvých letech – a víceméně se ode mě čekalo, že se o ostatní mrňata budu starat. Věděl jsem, že jsou ještě malí, ani jim ještě nerostou chlupy a když se jim postaví pindík, vůbec nevědí, co to znamená.“

Angel se zasmál a Homer také. „A jaks to řešil?“ zeptal se po chvíli Angel otce. „Počkal jsem, až se mi zdálo, že už všichni usnuli, a pak jsem se jen snažil, aby postel moc nevrzala,“ přiznával Homer. „Ale neumíš si představit, jak dlouho to trvá, než takových dvanáct nebo patnáct kluků usne.“

Oba se opět zasmáli.

„Jeden kluk už byl dost velký, aby věděl, oč jde,“ dodal důvěrné Homer. „Myslím, že tou dobou to zrovna začínal zkoušet – řekl bych, že když to udělal poprvé, ani vlastně nevěděl, co se stane. A když doopravdy vystříkl, ejakuloval, chápeš, myslel si, že se mu něco stalo. Potmě si možná myslel, že mu teče krev!“

Ta historka byla skrz naskrz vymyšlená, ale Angelu Wellsovi se ohromně líbila; velmi světácky se zachechtal, čímž otce povzbudil k pokračování.

„No, měl vážně strach – pořád chtěl, abych rozsvítil, že v něm asi něco prasklo,“ vykládal Homer.

„Prasklo?“ opakoval Angel a oba zařvali smíchy.

„Ano!“ tvrdil Homer. „A když jsem rozsvítil a on se na sebe kouknul, povídá: ‚Páni, vono to spustilo!‘ Jako by mluvil o pistoli, s kterou se právě postřelil!“

I tomu se otec se synem nějakou chvíli smáli.

Potom Homer začal vážnějším tónem: „Ovšemže jsem se mu to snažil vysvětlit. Bylo těžké přesvědčit ho, že neudělal nic špatného – protože je to naprosto přirozené, zdravé a normální, až na to, že se tyhle věci často dost překrucují.“

Angel ztichl, nejspíš už pochopil, co je účelem toho vyprávění.

„Jen si to představ, jak vysvětluju tomu kloučkovi – byl o dost mladší než ty –, že je úplně přirozené myslet na děvčata a na sex, i když ještě dlouho nebude mít šanci si s holkama něco začít. Nebo si vyzkoušet opravdový sex,“ dodal Homer. Dalo mu práci dostat se až k jádru věci a teď se odmlčel, aby zjistil, jak to jeho syn přijímá. Angel měl v puse dlouhé stéblo trávy, ležel na zádech a hleděl na pokroucený kmen mohutného stromu.

Chvíli oba mlčeli a potom Homer řekl: „Nechceš se mě na něco zeptat? Na cokoliv?“

Angel se krátce zasmál a chvíli nic neřekl. „Ano,“ odpověděl pak otci. „Divím se, proč sis nenašel nějakou přítelkyni – dokonce se zdá, že ani nemáš zájem.“

S touhle otázkou Homer po svém opatrném, komplikovaném úvodu nepočítal, ale během několika vteřin si uvědomil, že ji měl očekávat, že pátrání po nějaké rozumné odpovědi na tuto otázku tíží Angelovu mysl mnohem víc než všechno, co by mu mohl povědět o masturbaci.

„V St. Cloud’s jsem míval holku,“ odpověděl Homer. „Zacházela se mnou trochu drsně. Byla dost od rány, starší než já a tehdy dokonce silnější než já!“ přiznával se smíchem.

„Děláš si legraci.“ Angel už se nesmál, opřel se o loket a pozorně si otce prohlížel.

„No, moc jsme se k sobě nehodili,“ uznával Homer. „V tomhle případě sex předcházel vzniku přátelství, vlastně mezi námi ani žádné přátelství nevzniklo – a po nějakém čase už se nekonal ani sex. Vlastně nevím, co to potom bylo za vztah.“

„Chceš říct, že jsi špatně začal?“ poznamenal Angel.

„Jasně,“ přikývl jeho otec.

„A co se stalo pak?“ chtěl vědět Angel.

„Potkal jsem Wallyho a Candy,“ řekl Homer opatrně. „Asi bych se s Candy oženil já, kdyby si nevzala Wallyho. Byla mou dívkou asi tak pět minut. V době, kdy byl Wally ve válce a my ani nevěděli, jestli ještě žije,“ dodal chvatně Homer. „Vždycky jsme si s Wallym a s Candy byli moc blízcí a pak – jakmile jsem měl tebe – jsem začal mít pocit, že mám všechno, co potřebuju.“

Angel Wells se překulil zpátky na záda a upřel pohled na kmen stromu. „To znamená, že v podstatě máš ještě pořád rád Candy?“ zeptal se. „A jiný tě nezajímaj?“

„V podstatě ano,“ přiznal Homer Wells. „A ty už jsi potkal nějakou, která tě zajímá?“ pokusil se změnit téma.

„Žádnou, která by se zajímala o mě,“ odtušil jeho syn. „Chci říct, že holky, co by mě zajímaly, jsou o moc starší; ani se na mě nepodívaj.“

„To se změní,“ ubezpečil ho Homer a šťouchl Angela pod žebra; chlapec se schoulil na kolenou a šťouchanec otci oplatil. „Už brzy,“ tvrdil Homer, „budou holky stát ve frontě, aby se na tebe mohly jenom kouknout.“ Sevřel Angela do kravaty a začali spolu zápasit. Zápas byl jedinou možností, jak se Homer mohl dostat s chlapcem do fyzického kontaktu – dlouho poté, co Angelovi začalo vadit všelijaké to objímání a líbání před lidmi. Patnáctiletý chlapec nestojí o to nechat se od táty pořád objímat, ale zápas, to byla naprosto počestná záležitost; to se smělo. Prali se tak usilovně, oba rozesmátí a udýchaní, že přeslechli, jak se k nim blíží Vernon Lynch.

„Hele, Homere!“ křikl Vernon stroze a jak se tam pod stromem převalovali, nakopl je – jako když se člověk pokouší rozehnat psy, co se servali. Jakmile si uvědomili, že nad nimi stojí, ztuhli v rozpačitém objetí – jako by je přistihl při něčem nedovoleném.

„Kdybys moh nechat těch volovin,“ řekl Vernon, „mám pro tebe vzkaz.“

„Pro mě?“ divil se Homer Wells.

„Je tady nějaká tlustá ženská, prej tě zná. Je ve středisku,“ dodal Vernon. Homer se usmál. Ve středisku znal několik tlustých ženských; měl za to, že Vernon mluví o Velké Dot Taftové nebo o Florence Hydové. Dokonce i Muchlanda Louise v posledních letech přibrala.

„Myslím tím nová tlustá ženská,“ dodal Vernon. Vykročil zpátky k traktoru. „Prej by u nás chtěla česat a ptala se po tobě. Zná tě.“

Homer se pomalu zvedl na nohy. Převalil se předtím přes kořen stromu a bolela ho žebra. Také mu Angel nacpal do košile trávu. Angel prohodil k otci: „Tak tlustá ženská, jo? O tlustých ženských jsi mi myslím nic nevyprávěl.“ Zatímco si Homer rozepínal košili, aby vytřásl trávu, Angel ho šťouchl do odhaleného břicha. V tu chvíli si Angel všiml, že jeho otec zestárl. Pořád ještě byl v dobré formě a při síle, to díky těžké práci v sadech, ale přes okraj džin mu trochu začínalo přetékat břicho a ve vlasech, rozcuchaných, jak se spolu prali, měl víc šedin než trávy. Kolem Homerových očí se objevil ponurý stín, kterého si Angel nikdy předtím nevšiml.

„Tati?“ zeptal se Angel tiše. „Co je to za ženskou?“ Ale otec se na něj jen vyděšeně podíval a začal si košili zapínat nakřivo. Angel mu s tím musel pomoci. „Není to ta ranařka, že ne?“ pokusil se Angel o žert. Často spolu vtipkovali, ale teď Homer vůbec nepromluvil a ani se neusmál. Bylo třeba vyložit ještě půl valníku přepravek, ale Homer ujížděl co nejrychleji, jen tu a tam jednu shodil. Valník vyprázdnili v mžiku a cestou zpět do střediska vyjel Homer na veřejnou silnici, místo aby se proplétal skrze sady. Po silnici to bylo rychlejší, i když Homer všechny své řidiče nabádal, aby se pokud možno na silnici nepouštěli – a vyhnuli se tak případným nehodám; v létě tudy projížděla spousta aut mířících k moři.

Děti si vždycky nejlépe uvědomí důležitost okamžiku, když jejich rodiče začnou porušovat pravidla, která sami ustanovili.

„Myslíš, že je to ona?“ křičel Angel na otce. Vyčníval nad jeho rameny, oběma rukama svíral opěradlo sedačky, nohama se opíral o voj valníku. „Musíš uznat, že je to vzrušující,“ dodal ještě, ale Homer se tvářil ponuře.

Homer zaparkoval traktor s valníkem u skladišť vedle střediska. „Můžeš začít nakládat další várku,“ vybídl Angela, ale toho se tak snadno nezbavil. Chlapec se mu držel v patách až do střediska, kde Velká Dot Taftová, Florence a Irene obstoupili nesmiřitelnou, mohutnou Melony.

„Je to ona, že jo?“ šeptl otci Angel.

„Ahoj, Melony,“ pozdravil Homer Wells. V nehybném letním vzduchu nezazněl ani hlásek.

„Jak se vede, Sluníčko?“ prohodila Melony.

„Sluníčko!“ opakovala Velká Dot Taftová.

I Angel to musel vyslovit nahlas. Jen si to představte: jeho otec je „Sluníčko“!

Avšak přestože čekala tolik let, až ho uvidí, Melonin pohled se neupřel na Homera Wellse, ale na Angela. Melony nemohla z chlapce spustit oči. Homer Wells, příjemně vyhlížející čtyřicátník, Melony tolik nepřipomínal Homera Wellse, jak si ho pamatovala spíš pohled na Angela Melony zasáhl nečekanou silou. Netušila, že ji málem srazí do kolen téměř dokonalá kopie chlapce, kterého kdysi znala. Chudák Angel se pod hrubiánským Meloniným pohledem téměř rozpustil, ale jako mladý gentleman se přece jen na tu cizí paní přívětivě usmál.

„O tom, kdo jsi ty, se nedá pochybovat,“ oslovila ho Melony. „Jsi tátovi víc podobnej než on sám.“ Velká Dot i ostatní dámy ze střediska hltaly každé její slovo.

„To je pěkné, že se ti zdáme být podobní,“ řekl Homer Wells, „ale tohle je můj adoptivní syn.“

Což se Homer Wells z ničeho nepoučil? Což ani po létech tvrdých ran, po životě plném zápasu, proměn a zrady a viditelného stárnutí nepochopil, že ty hněvivé, zasmušilé Meloniny oči nelze oklamat žádnými žvásty?

„Adoptivní?“ opakovala Melony a nespouštěla z Angela šedožlutě zabarvené oči. Její nejstarší přítel ji zklamal: po tolika letech se ji zase pokouší podfouknout.

V tu chvíli Candy – která se konečně zbavila Buckyho Beana – vkráčela do střediska, z košíku na krajním pultu si vzala jednu gravensteinku, pořádně se do ní zakousla, zjistila, že nikdo nepracuje, a zamířila ke hloučku.

Protože nejpřirozenější místo pro Candy se nabízelo mezi Homerem a Angelem, vstoupila mezi ně, a jelikož měla pusu plnou jablka, byla trochu na rozpacích, než cizinku oslovila.

„Ahoj!“ podařilo se jí alespoň pozdravit Melony, která okamžitě identifikovala – v Candině tváři – několik Angelových rysů, jež nenacházela ve svých vzpomínkách na Homera Wellse.

„Tohle je Melony,“ představil ji Homer Candy, které jablko málem zaskočilo – o Melony se dozvěděla všechno už dávno, na střeše moštárny. „Tohle je paní Worthingtonová,“ zamumlal Homer kamsi k Melony.

„Těší mě,“ vymáčkla ze sebe Candy.

„Paní Worthingtonová?“ opakovala Melony a přejížděla rysím pohledem z Angela na Candy a z Candy na Homera Wellse.

Vtom vyjel z kanceláře do prodejního střediska Wally na vozíku.

„Ono se tady dneska nedělá?“ pokřikoval přátelsky. Spatřil neznámou osobu a zdvořile pozdravil.

„Ahoj,“ řekla Melony.

„To je můj manžel,“ huhňala Candy s ústy plnými jablka.

„Váš manžel?“ opakovala Melony. „ „Pan Worthington,“ zamumlal Homer Wells.

„Všichni mi říkají Wally,“ dodal Wally.

„Byli jsme s Melony spolu v sirotčinci,“ vysvětloval Homer Wells.

„Fakticky?“ zvolal nadšeně Wally. „To je skvělé. Ať vám tady všechno ukážou. A proveď ji i po domě,“ dodával k Homerovi. „Nechtěla byste si zaplavat?“ otázal se Melony, která poprvé v životě nevěděla, co odpovědět. „Dot?“ oslovil Wally Velkou Dot Taftovou. „Zjisti mi, kolik bušlů gravensteinek máme na skladě, telefonovali mi kvůli objednávce.“ Velmi zručně otočil vozík a zamířil zpátky do kanceláře.

„Meany ví, kolik jich je,“ ozvala se Florence Hydová. „Před chvílí se vrátil ze skladu.“

„Tak ať mi to Meany přijde říct,“ odvětil Wally. „Rád jsem vás poznal,“ křikl ještě na Melony. „Zůstaňte, prosím, na večeři.“

Candy se málem udávila, ale podařilo se jí ztěžka polknout.

„Děkuju,“ zavolala za Wallym Melony.

Při průjezdu dveřmi kanceláře nepotřeboval žádnou pomoc, protože Everett Taft (už před lety) odstranil práh a ze dveří udělal lítačky otvírající se na obě strany – jako dveře do saloonu. Wally mohl projíždět dovnitř i ven bez pomoci.

Tohle je tady jedinej hrdina, pomyslela si Melony při pohledu na lítačky, které se zavřely za vozíkem; nedokázala ovládnout ruce. Byla by se chtěla dotknout Angela a obejmout ho – a taky už celé roky toužila popadnout Homera Wellse, ale teď ani nevěděla, co by mu chtěla udělat. Kdyby se najednou spustila na všechny čtyři nebo se přikrčila do střehu, jako při rvačce, věděla, že Homer Wells by byl připraven; všimla si, že i jemu dělá potíže ovládnout ruce – nervózně se popleskával prsty do stehen. Ze všeho nejvíc Melony ranilo, že v jeho očích nenalezla ani špetku náklonnosti k sobě. Vypadal jako polapené zvíře – nebyla v něm ani stopa po nějaké radosti nebo aspoň zvědavosti vyvolané jejím příchodem. Napadlo ji, že kdyby jen otevřela ústa a chtěla promluvit o tom chlapci – je přece docela jasné, že to není sirotek! –, Homer Wells by jí skočil po krku dřív, než by ze sebe dostala jediné slovo.

Jak se zdálo, všichni úplně zapomněli, že se Melony – mimo jiné – přišla ucházet o práci. Angel jí navrhl: „Nechcete si nejdřív prohlídnout bazén?“

„Teda, já neumím plavat,“ přiznávala Melony, „ale ráda se na něj podívám.“ Homera obdařila úsměvem tak nezvykle vřelým – a odhalila poničené zuby –, až se otřásl. Jablko, z něhož si ukousla to jediné, nepříjemné sousto, viselo na konci bezvládné Candiny paže jako olověné závaží.

„Ukážu vám dům,“ nabídla se Candy, „až si s Angelem prohlédnete bazén.“ Upustila nedojedené jablko a sama sobě se zasmála.

„Já tě provedu sadařstvím,“ zamumlal Homer.

„Sadařství mi ukazovat nemusíš, Sluníčko,“ odmítla Melony. „Už jsem jich viděla hromadu.“

„Aha,“ zabručel.

„Sluníčko,“ opakovala bezvýrazně Candy

Cestou k domu a k bazénu Angel otce šťouchl do zad. Angelovi to všechno i nadále připadalo jako obrovská, nečekaná švanda. Homer se na okamžik ohlédl a zamračil se na syna, což Angel shledal ještě zábavnějším. Zatímco Angel Melony prováděl kolem bazénu – zvlášť důrazněji upozornil na rampu pro Wallyho vozík – Candy s Homerem na ni čekali v kuchyni.

„Ví to,“ řekl Candy Homer.

„Cože?“ nechápala Candy. „Co ví?“

„Melony ví všechno,“ prohlásil Homer, skoro jako v éterovém omámení.

„Jak by to mohla vědět?“ nevěřila Candy. „Tys jí něco řekl?“

„Nebuď směšná,“ vyhrkl Homer. „Zkrátka to ví – vždycky na všechno přijde.“

„Sám jsi směšný,“ odsekla naštvaně Candy.

„Wally je úžasný plavec,“ vykládal Melony Angel.

„V oceánu ho stačí jenom zanést za hranici příboje. Já ho nosím.“

„Jsi pěknej kluk,“ prohodila Melony. „Hezčí, než bejval tvůj táta.“

Angel upadl do rozpaků; změřil teplotu vody v bazénu. „Je teplá,“ řekl. „Škoda že neumíte plavat. Mohla byste to zkusit aspoň na mělčím konci, anebo bych vás mohl naučit splývat. Tátu naučila plavat Candy.“

„To je k nevíře,“ vrtěla hlavou Melony. Vstoupila na skákací prkno a mírně se na něm zhoupla; stačilo jen trochu a prkno se naklonilo až k hladině. „Vsadím se, že kdybych tam spadla, uměl bys mě vytáhnout,“ poznamenala k Angelovi, který nevěděl, jestli s ním ta mohutná ženská flirtuje, anebo mu vyhrožuje – nebo si z něj dělá blázny. Právě to na ní Angelovi připadalo nesmírně vzrušující: měl dojem, že kdykoliv – z minuty na minutu – může provést úplně cokoliv.

„Kdybyste se topila, asi bych vás uměl zachránit,“ nadhodil Angel opatrně. Ale Melony už z konce prkna zacouvala zpátky; její krok při tom nabyl zdání obzvláštní pružnosti, jakou lze pozorovat u velkých kočkovitých šelem.

„K nevíře,“ opakovala a snažila se obsáhnout pohledem úplně všechno.

„Nechcete si teď prohlídnout dům?“ navrhl Angel; byl z ní už nervózní.

„Páni, to je ale pěknej bejvák,“ pravila Melony, když ji Candy prováděla přízemím. Patro jí ukázal Homer. V chodbě mezi Homerovým a Angelovým pokojem mu Melony pošeptala: „Kamaráde, ty ses teda uměl zaopatřit. Jaks to dokázal, Sluníčko?“ Jak skvostně se na něm pásla těma žlutohnědýma očima! „Máš tady i úžasnej výhled!“ prohodila, jen co se posadila na velkou postel a vyhlédla z okna.

Když požádala, jestli by si mohla odskočit, Homer seběhl dolů promluvit si s Candy, ale pořád se kolem motal Angel – úžasně se bavil a hlavně byl zvědavý. Hřmotná neurvalost otcovy první lásky se výrazně promítla do chlapcových úvah. Jestliže až dosud Angelovi dělalo potíže pochopit, proč jeho otec vede osamělý život, tohle dnešní násilnické zjevení mu mnohé objasnilo. Jestli otec zažil své první zkušenosti s touhle hrozivou ženštinou, bylo (pro Angela) mnohem snazší pochopit, proč nemá chuť navazovat nové vztahy.

Melony v koupelně zůstala dost dlouho a Homer Wells byl vděčný za čas, který mu tím poskytla – podařilo se mu mezitím přimět Candy i Angela, aby se vrátili do práce a nechali ho s Melony samotného. „Přišla, protože hledá práci,“ prohlásil důrazně. „Potřebuju si s ní chvíli promluvit o samotě.“

„Práci,“ vydechla Candy – obličej se jí zkřivil zděšením, i její krásné oči při té představě začaly šilhat.

Se zrcadly se Melony nikdy nepřátelila, avšak zrcadla v Homerově koupelně jí připadala obzvlášť nelítostná. Rychle prohrábla skříňku s léky a jen tak, bez konkrétního důvodu spláchla pár pilulek do záchodu. Potom začala z nevzhledného kovového pouzdra vyhazovat žiletky; nedokázala s tím přestat a pouzdro úplně vyprázdnila. Když se pokusila sebrat jednu žiletku z podlahy, řízla se do prstu. S prstem v ústech poprvé pohlédla do zrcadla. Žiletku svírala v druhé ruce a dívala se, jak se léta – bylo jich už přes čtyřicet – podepsala na její tváři. Ach ano, nikdy nebyla přitažlivá, nikdy nevypadala hezky, ale kdysi aspoň dokázala fungovat jako účinná zbraň. Teď si tím už nebyla tolik jistá. Přiložila žiletku k váčku pod okem; oko se zavřelo, jako by se samo nedokázalo dívat na to, co se chystá udělat. Ale neudělala nic. Po chvíli odložila žiletku na okraj umyvadla a rozplakala se.

Později našla zapalovač; nejspíš ho v koupelně zapomněla Candy, Homer nekouřil a Wally nemohl vyjít do schodů. Ohněm zapalovače roztavila rukojeť Homerova kartáčku na zuby; žiletku zařízla do nejměkčí části a počkala, až rukojeť zase ztuhne. Sevřela konec kartáčku v pěsti a pomyslela si, že získala pěknou, malou zbraň.

Potom spatřila patnáct let starý dotazník dozorčího výboru pro St. Cloud’s; papír byl tak starý, že musela dávat pozor, aby ho neroztrhla. Co všechno jí při pohledu na ty otázky proběhlo hlavou! Pohodila kartáček s žiletkou do umyvadla, pak ho zase vzala, schovala ho do skříňky na léky a opět ho vyndala. Vyzvracela se a dvakrát po sobě spláchla.

Melony nahoře v koupelně zůstala dlouho. Když sešla dolů, zjistila, že na ni Homer čeká v kuchyni. Během té doby, kdy zůstala o samotě, se její nálada několikrát změnila. Měla dost času ujasnit si své pocity z toho, že Homera nalezla v takovémto prostředí a v poněkud odporném postavení, jak usoudila. Sice ji předtím potěšilo těch několik nepříjemných minut, jež mu způsobila, ale když sešla se schodů, už jí to nepřipadalo tolik zábavné a zklamání, jež jí Homer Wells způsobil, bylo ještě silnější než její neutuchající hněv – podobalo se skoro zármutku.

„Nenapadlo by mě, že skončíš tak hrozně, že chudákovi kriplovi přefikneš ženu a budeš zapírat svý vlastní dítě,“ zpražila Melony Homera Wellse. „Zrovna ty – sirotek,“ připomněla mu.

„Ale ono to je trochu jinak,“ začal vysvětlovat, jenže ona jen potřásla obrovskou hlavou a odvrátila se. „Mám oči,“ zarazila ho Melony. „A vidím, jak to je. Je to normální sviňárna. Docela obyčejná měšťácká sviňárna – nevěra a lhaní dětem. Zrovna ty!“ opakovala Melony. Ruce měla v kapsách, vytáhla je a sepjala za zády. Potom je znovu vrazila do kapes. Pokaždé, když pohnula rukama, Homer zamrkal.

Homer Wells vždycky věděl, že se od ní může nadít jenom útočného chování, Melony měla útočnost v krvi – ale že se do něj takhle obuje, s tím nepočítal. Představoval si, že až ji jednoho dne opět potká, změří spolu síly jako rovný s rovným, teď však pochopil, že s Melony se nebude moci měřit nikdy.

„Myslíš, že jsem z toho celá vedle, když tě tady ztrapňuju?“ vyhrkla Melony. „Že tě pořád hledám jen proto, abych ti dala zabrat?“

„Já jsem nevěděl, že mě hledáš,“ namítl Homer Wells.

„Odhadla jsem tě úplně špatně,“ prohlásila Melony. Při pohledu na ni si Homer Wells uvědomil, že i on Melony odhadoval úplně špatně. „Vždycky jsem si myslela, že skončíš jako náš starej.“

„Jako Larch?“ nevěřil Homer.

„To víš, že jako Larch!“ vyštěkla Melony. „Říkala jsem si, že jsi něco jako… no, misionář. Takovej ten dobrodinec s frňákem nahoře.“

„Já si tohle o Larchovi nemyslím,“ odtušil Homer Wells.

„Nemluv se mnou tak nafoukaně!“ vykřikla Melony po hrubé tváři jí stékaly slzy. „Ty přece máš nos nahoru – v tom se nemejlím. Ale žádnej misionář nejsi. Jsi hajzl! Zbouchnul jsi ženskou, s kterou sis vůbec neměl co začínat, a neumíš to přiznat ani svýmu klukovi. Pěknej misionář! To má bejt statečnost? Podle mýho je to hnusárna, Sluníčko!“ křičela Melony.

Potom odešla. Nepožádala ho o práci a on se jí ani nezeptal, jak žije.

Vyšel nahoru do koupelny a pozvracel se. Naplnil umyvadlo studenou vodou a namočil si hlavu, ale bolest v lebce neustávala. Sto pětasedmdesát liber pravdy ho udeřilo do tváře, do krku i do prsou – byl úplně bez dechu a bolelo ho celé tělo. V ústech cítil chuť zvratků; chtěl si vyčistit zuby, ale řízl se do ruky a teprve potom uviděl tu žiletku. Od pasu nahoru si připadal skoro stejně ochrnutý, jako byl Wally od pasu dolů. Když se natáhl pro ručník visící u dveří do sprchy, zjistil, že ještě něco je v nepořádku, že ještě něco v koupelně chybí: nevyplněný dotazník, který nikdy neodeslal dozorčímu výboru pro St. Cloud’s, byl pryč. Homer Wells si velmi snadno představil, jak by asi na některé z otázek odpověděla Melony.

Tento nový důvod k panice na okamžik zahnal všechnu sebelítost. Okamžitě zatelefonoval do sirotčince, kde se mu ozvala sestra Edna.

„Ach, Homere,“ zvolala, nesmírně potěšená, že ho zase slyší.

„Mám důležitou věc,“ přerušil ji. „Mluvil jsem s Melony.“

„Ach, Melony!“ zaradovala se sestra Edna. „Paní Groganová bude mít takovou radost!“

„Melony má kopii dotazníku,“ vysvětloval Homer. „Povězte to prosím vás dr. Larchovi – obávám se, že to není dobrá zpráva. Jde o ten starý dotazník od dozorčího výboru.“

„Ach bože,“ vzdychla sestra Edna.

„Samozřejmě, třeba ho nevyplní,“ pokračoval Homer, „ale má ho – a adresa, kam ho může poslat, je přímo na něm. Navíc nevím, kam šla, ani odkud přišla.“

„Je vdaná?“ vyptávala se sestra Edna. „Je šťastná?“

Ježíšikriste, pomyslel si Homer Wells. Sestra Edna do telefonu vždycky křičela; byla už stará a pamatovala časy, kdy spojení bývalo nevalné.

„Povězte jenom doktoru Larchovi, že Melony má ten dotazník. Říkal jsem si, že by to měl vědět,“ dodával Homer Wells.

„Ano, ano,“ křičela sestra Edna. „Ale je šťastná?“

„Myslím, že ne,“ odvětil Homer Wells.

„Ach bože.“

„Myslel jsem, že zůstane na večeři,“ divil se Wally, když jim servíroval mečouna.

„A já myslel, že přišla hledat práci,“ přidal se Angel.

„Jak se jí vůbec vede?“ vyptával se Wally.

„Jestli hledá práci při sklizni jablek,“ podotkla Candy, „moc se jí asi nevede.“

„Nemyslím, že tu práci potřebovala,“ řekl Homer.

„Chtěla se na tebe jen podívat, tati,“ mínil Angel a Wally se zasmál. Angel Wallymu prozradil, že Melony je bývalá Homerova přítelkyně, a Wallymu to přišlo hrozně k smíchu.

„Vsadím se, že ti táta ještě nikdy nevyprávěl o Debře Pettigrewové, cvrčku,“ popíchl Angela Wally.

„Ale běž, Wally,“ namítala Candy, „to přece nebylo nic vážného.“

„Něco jsi mi zamlčel,“ obrátil se Angel na otce a namířil na něho prstem.

„Ano,“ přiznal Homer. „Ale Debra Pettigrewová, to nebylo nic extra.“

„Chodívali jsme na rande společně,“ vyprávěl Angelovi Wally. „Tvůj tatík obyčejně sedával vzadu.“

„Dej už pokoj, Wally!“ napomínala ho Candy. Naložila Homerovi a Angelovi tolik chřestu, že musela část odebrat, aby zbylo pro ni a pro Wallyho.

„Měl jsi vidět, jak se starouš tvářil, když jsme s ním poprvé byli v drive-in kině,“ vykládal Wally Angelovi. „Neměl ani páru, k čemu takové drive-in kino slouží!“

„Třeba ani Angel ještě neví, k čemu slouží,“ okřikla přísně manžela Candy.

„To víš, že vím!“ smál se Angel.

„To víš, že ví!“ rozesmál se i Wally.

„Jenom Beduíni to nevědí,“ připojil se k jejich veselí Homer Wells.

Po večeři pomáhal Candy umýt nádobí, zatímco Angel s Petem Hydem jezdili po sadech; byla to taková jejich hra, skoro každý večer po večeři těsně před setměním se projížděli v sadech. Homer jim nedovolil jezdit do sadů za tmy – rozhodně ne v době, kdy všude ležely přepravky pro česáče.

Wally býval za soumraku nejraději u bazénu. Kuchyňským oknem Homer a Candy viděli, jak sedí na vozíku; měl zakloněnou hlavu, jako kdyby hleděl jen tak do nebe, ale ve skutečnosti se díval, jak nad Kohoutím vrchem lehce krouží jestřáb – kolem něj, v nebezpečné blízkosti, poletovali menší ptáci, doráželi na něj a snažili se ho zahnat.

„Je na čase všechno říct,“ oznámil Candy Homer.

„Prosím tě, to ne,“ polekala se Candy. Jak stál u dřezu, natáhla se přes něj a hodila do mydlinek grilovací rošt, na němž se pekl mečoun. Rošt byl umaštěný a obalený zuhelnatělými kousky ryby, ale Homer ho okamžitě vytáhl z vody – ani nepočkal, až se pořádně odmočí – a začal ho drhnout.

„Je na čase všem všechno povědět,“ prohlásil Homer Wells. „Žádné další čekání, až se uvidí.“

Stála za ním a vzala ho rukama za boky; obličej mu přitiskla mezi lopatky, ale on se neotočil, aby ji objal – dokonce se ani neohlédl. Pořád jenom drhl ten rošt.

„Uděláme všechno, jak si budeš přát, probereme to spolu,“ vykládal Homer. „Jestli budeš chtít být u toho, až to povím Angelovi – a jestli chceš, abych byl s tebou, až o tom řekneš Wallymu. Jakkoli se rozhodneš, určitě to bude správné,“ ujišťoval ji.

Objala ho co mohla nejsilněji, ale on jenom dál drhnul. Zabořila mu obličej mezi lopatky a kousla ho do zad. Musel se obrátit, aby ji odstrčil.

„Angel mě bude nenávidět!“ plakala Candy.

„Nebude tě nenávidět,“ uklidňoval ji Homer. „Pro Angela budeš vždycky tím, čím jsi – dobrou mámou.“

V ruce držela servírovací kleštičky na chřest a Homera napadlo, že ho chce uhodit, ale ona je jenom držela v ruce, rozvírala je a zavírala.

„Wally mě bude nenávidět,“ zaštkala zoufale.

„Pořád mi tvrdíš, že Wally všechno ví,“ namítl Homer Wells. „Wally tě miluje.“

„A ty už mě nemiluješ, co?“ brečela Candy. Hodila po něm kleště a zaťatými pěstmi se opřela o stehna. Tak silně se kousla do rtu, až jí vyrazila krev; když se jí Homer pokusil krev setřít čistou utěrkou, odstrčila ho.

„Miluju tě, jenomže se z nás stávají ničemové.“

Dupla si na něj. „Žádní ničemové!“ vykřikla. „Děláme to, co je správné, nechceme nikomu ublížit!“

„To, co děláme, je ničemnost,“ trval na svém Homer Wells. „Je na čase všechno to napravit.“

Zděšená Candy pohlédla z okna. Wally opustil své místo u protějšího rohu hlubšího konce bazénu. „Promluvíme si potom,“ zašeptala Homerovi. Z jedné skleničky popadla kostku ledu a přitiskla si ji na spodní ret. „Uvidíme se u bazénu.“

„U bazénu o tomhle mluvit nemůžeme,“ namítl.

„Tak se s tebou sejdu v moštárně,“ navrhla; pořád se rozhlížela po Wallym, jako když čeká, že se může vynořit kdykoli ze kterýchkoli dveří.

„To není moc dobrý nápad, scházet se tam,“ odporoval jí Homer Wells.

„Prostě si vyrazíš na procházku,“ odsekla. „Ty přijdeš svou cestou a já taky svou cestou – přijdu tam za tebou, krucinál!“ Stačila zmizet v koupelně ještě dřív, než Homer uslyšel Wallyho u dveří terasy.

Candy v duchu děkovala za speciální úpravy v koupelně – zvlášť za umyvadlo dosažitelné z vozíku – připomínalo umyvadla v mateřských školkách nebo také v St. Cloud’s (jak si vzpomínala). Klekla si v koupelně na zem a svěsila hlavu do umyvadla; nastavila tvář pod kohoutek a po poraněném rtu jí začala stékat studená voda.

„Jak to jde s nádobím?“ vyptával se Wally Homera, který se stále ještě věnoval grilovacímu roštu.

„Dneska je trochu zasviněnej,“ prohodil Homer.

„Tak promiň,“ omlouval se upřímně Wally. „Kde je Candy?“ zajímal se.

„Myslím, že v koupelně.“

„Aha,“ zabručel Wally. Popojel do kouta kuchyně, kde se na zemi válely kleštičky na chřest a pár polámaných kousků chřestu. Sehnul se, vzal kleštičky a položil je Homerovi vedle dřezu. „Nejel by ses podívat na baseball, aspoň na pár posledních míčů?“ navrhl Homerovi. „To pitomý nádobí může dodělat Candy.“ Wally vyjel z kuchyně a čekal na příjezdové cestě, až Homer Wells vyjede s autem.

Vzali si Candin džíp a střechu nechali staženou. Vozík s sebou brát nemuseli; byla to jen dětská liga, Homer může dojet s džípem až k postranní čáře a hru mohou sledovat ze sedadel ve voze. Celé město bylo nadšené, že mají hřiště s osvětlením, i když byla hloupost hrát dětské zápasy po setmění; malé děti zůstávaly zbytečně dlouho vzhůru a navíc osvětlení nebylo moc kvalitní – při homerunech a dlouhých hodech do autu se míček vždycky ztratil. Bylo zřejmé, že ti mrňousové na hřišti na vysoké odpaly nestačí. Ale Wally si na dětské zápasy potrpěl, když hrával Angel, nevynechal jediný mač. Na dětskou ligu už byl Angel moc velký a zdejší zápasy mu připadaly nesmírně nudné.

Když přijeli, byl už skoro konec a Homerovi se tím pádem ulevilo (protože baseball nesnášel). Nadhazoval nějaký vystrašený tlustý klučina; mezi jednotlivými hody si dával dlouho načas, jako by doufal, že se už konečně setmí (nebo že světla úplně zhasnou) a pálkař potom míček vůbec neuvidí. „Víš, po čem se mi stýská?“ zeptal se Wally Homera Wellse.

„Po čem?“ otázal se Homer a předem se bál odpovědi. Možná po chůzi, říkal si Homer – anebo třeba řekne: „Po lásce k mojí ženě, po té se mi stýská.“

Ale Wally odpověděl: „Po lítání. Lítání mi vážně chybí. Stýská se mi po tom, být tam nahoře.“ Wally už nesledoval hru, hleděl nad stožáry reflektorů, někam vysoko do temnoty. „Člověk je tam úplně nade vším,“ řekl Wally. „Takové to je.“

„Já to nikdy nezažil,“ poznamenal Homer Wells.

„Proboha, to je fakt!“ Wally byl upřímně šokován. „To je pravda, tys ještě nikdy neletěl! Bože, já to miluju. Budeme to muset nějak zařídit. A pro Angela to určitě bude hrozně vzrušující,“ dodával Wally. „Po tom se mi stýská ze všeho nejvíc.“

Po zápase cestou domů se Wally natáhl po řadicí páce a zařadil neutrál. „Vypni na chviličku motor,“ požádal Homera. „Pojedeme jen setrvačností.“ Homer otočil klíčem a džíp se tiše sunul dál. „Zhasni i světla,“ žádal Wally. „Jenom na okamžik.“ A Homer Wells zhasl reflektory. Před sebou viděli světla domu v Ocean View a tuhle silnici znali oba tak dobře, že si tu i za jízdy potmě a bez motoru připadali úplně v bezpečí; ale pak jim výhled na dům zastřely vzrostlé stromy a silnice nečekaně začala klesat. Na okamžik se polekali, že úplně ztratili směr a sjeli ze silnice do tmy mezi stromy, a tak Homer zase rozsvítil.

„Tohle bylo jako lítání,“ pravil Wally, když zastavili na příjezdové cestě. Před nimi se ve světle reflektorů leskl čekající vozík. Když Homer přenesl Wallyho z džípu do vozíku, Wally ještě chvíli neuvolnil objetí paží, jimiž se Homera držel kolem krku. „Nemysli si, že ti nejsem vděčný za všechno, cos udělal, starouši,“ řekl Wally Homerovi a ten ho velmi jemně posadil do vozíku.

„Ale jdi ty,“ bránil se Homer.

„Ne, myslím to doopravdy. Vím, kolik jsi toho pro mě udělal, a obyčejně nemívám příležitost ti říct, jak jsem ti vděčný,“ dodal Wally. Potom vtiskl Homerovi polibek rovnou mezi oči a Homer se rychle napřímil, očividně v rozpacích.

„Tys pro mě udělal úplně všechno, Wally,“ odpověděl Homer, ale Wally jenom mávl rukou a už ujížděl k domu.

„To není totéž, kamaráde,“ zavolal ještě Wally a Homer šel zaparkovat džíp.

Když večer Homer uložil Angela do postele, řekl mu Angel: „Víš, vážně už mě nemusíš ukládat.“

„Nedělám to, protože musím,“ ohradil se Homer. „Dělám to rád.“

„Víš, co si myslím?“ poznamenal Angel.

„Copak?“ otázal se Homer a předem se bál odpovědi.

„Myslím, že by sis měl pořídit nějakou přítelkyni,“ řekl Angel nejistě. Homer se zasmál.

„Třeba až ty začneš nějakou uhánět, zkusím to taky,“ navrhl Homer.

„Jasně, a budeme chodit na rande spolu!“ jásal Angel.

„Já si zamlouvám zadní sedadlo,“ upozorňoval Homer.

„Klidně, stejně radši budu řídit,“ souhlasil Angel.

„Už brzy budeš mít radši jiné věci než řízení auta,“ tvrdil jeho otec.

„To jo!“ smál se Angel. Potom se otce zeptal: „Co ta Debra Pettigrewová, vypadala jako Melony?“

„Ne!“ ujistil ho Homer. „Tedy, taky na ní bylo vidět, že jednou bude tlustá, ale tak tlustá nebyla – aspoň ne tehdy, když jsme se znali.“

„Když je to sestra Velké Dot Taftové, nemohl to být žádný drobek,“ namítal Angel.

„Však já netvrdím, že byla drobek,“ bránil se Homer a oba se rozesmáli. V této bezstarostné chvíli se Homer k Angelovi sklonil a políbil ho – přímo mezi oči, jako když před chvílí Wally políbil jej. Na to místo Homer syna líbal rád, protože mu dělalo dobře cítit vůni jeho vlasů.

„Dobrou noc, mám tě rád,“ loučil se Homer.

„Já tebe taky. Dobrou, tati,“ řekl Angel, ale když už byl Homer skoro za dveřmi, zeptal se Angel ještě: „Co máš ze všeho nejradši?“

„Tebe,“ odpověděl synovi Homer. „Tebe mám nejradši.“

„A po mně?“ chtěl vědět Angel Wells.

„Candy a Wallyho.“ Homer se ta jména snažil vyslovit tak jednolitě, jak jen mu jazyk dovolil.

„A po nich?“ nedal pokoj Angel.

„Nu, asi doktora Larche – a všechny ostatní v St. Cloud’s,“ mínil Homer Wells.

„A co je to nejlepší, co jsi v životě udělal?“ vyptával se otce Angel.

„Získal jsem tebe,“ odvětil tiše Homer.

„A to druhé nejlepší?“ dorážel Angel.

„Inu, asi když jsem potkal Candy a Wallyho,“ řekl Homer.

„Myslíš to, že jsi je potkal?“ nechápal Angel.

„Asi ano,“ přikývl Homer Wells.

„A ještě další,“ naléhal Angel.

„Jednou jsem jedné ženě zachránil život,“ vzpomínal Homer. „Doktor Larch byl pryč. Ta žena měla křeče.“

„O tom už jsi mi vyprávěl,“ přikývl Angel. O někdejší působení svého otce v úloze vysoce kvalifikovaného asistenta dr. Larche se Angel příliš nezajímal; o potratech s ním Homer nikdy nemluvil.

Pověz mu to, pomyslel si Homer Wells, všechno mu pověz. Místo toho však řekl jen: „Víc nic, vážně. Nejsem hrdina. Žádné úžasné skutky jsem nevykonal, dokonce ani jeden úžasný skutek.“

„To nevadí, tati,“ odvětil bezstarostně Angel. „Dobrou noc.“

„Dobrou noc,“ rozloučil se Homer Wells.

Sešel dolů, ale nepoznal, jestli si Wally a Candy šli už lehnout, nebo je Wally v posteli sám; dveře ložnice byly zavřené a škvírou pod nimi nebylo vidět světlo. Někdo však nechal rozsvíceno v kuchyni a také žárovka na sloupu u příjezdové cesty ještě svítila. Zašel do kanceláře prodejního střediska zkontrolovat poštu; když se v kanceláři bude svítit, Candy pozná, kde ho najde. A jestli už odešla do moštárny, může se tam za ní vydat z kanceláře; v tom případě by měl radši v kanceláři nechat svítit světlo a zhasnout tam, až se vrátí z moštárny. Kdyby se Wally probudil a viděl, že se tam svítí, napadne ho, že tam Homer nebo Candy ještě pracuje.

Balík ze St. Cloud’s, doručený v týž den, kdy se tu objevila i Melony, Homera poplašil. Skoro se mu ho nechtělo rozbalit. Starý pán mi asi posílá výplachové sáčky, pomyslel si Homer Wells. Pohled na černou, koženou doktorskou brašnu ho šokoval; kůže byla ošoupaná a měkká a mosazné spínadlo tak zašlé, úplně matné jako šmízová sedlová přezka, ale všechny příznaky sešlosti a stáří brašny umožňovaly o to víc vyniknout zlatým iniciálám.

F. S.

Homer Wells brašnu otevřel a zhluboka vdechl její vůni; očekával zdravý, mužný pach staré kůže, avšak do něj se mísily i stopy poněkud zženštilé, natrpklé vůně éteru. V tu chvíli, tím jediným vdechnutím Homer Wells odhalil část záměrů dr. Larche s proměnou identity Fuzzyho Stona.

„Doktor Stone,“ pronesl Homer nahlas a vzpomněl si, že ho Larch oslovil, jako by byl Fuzzy.

Nechtělo se mu vracet se s brašnou do domu, aby ji někam uložil, ale nepřál si ani nechat ji v kanceláři až se sem vrátí zhasnout světlo, mohl by brašnu v kanceláři zapomenout. Kromě toho, na lékařských brašnách je nejlepší to, že se pohodlně nosí. A tak ji vzal s sebou do moštárny. Brašna byla pochopitelně prázdná; to Homerovi nepřipadalo úplně v pořádku, cestou do moštárny natrhal trochu gravensteinek a pár předčasně dozrálých Maků a dal je do brašny. Jablka se tam přirozeně koulela sem a tam, což nepůsobilo příliš patřičným dojmem. „Doktor Stone,“ zamumlal v jednu chvíli, pokýval hlavou a dál našlapoval zvysoka ve vzrostlé trávě.

Candy na něj už chvíli čekala, až příliš dlouho, takže jí už povolovaly nervy. Usoudil, že kdyby se to stalo naopak – kdyby se rozhodla přiznat barvu ona –, asi by byl také rozčilený.

Srdce mu usedalo, když zjistil, že rozestlala jednu z postelí. Očekávali příjezd česáčů, a tak už v moštárně bylo všechno povlečení a na protějších stranách postelí ležely srolované matrace. Candy připravila nejvzdálenější lůžko od kuchyňských dveří. Přinesla z domova svíčku a zapálila ji – její světlo poněkud změkčilo drsné kasárenské prostředí, ačkoliv svícení svíčkou tady bylo proti pravidlům. Před nedávnem Homer považoval za nutné se o tom důrazně zmínit ve svém seznamu; před několika lety tu jeden z česáčů způsobil menší požár.

PROSÍM, NEKUŘTE V POSTELÍCH – A ŽÁDNÉ SVÍČKY, PROSÍM!

Tak toto pravidlo formuloval.

Svíčka sotva skomírala, z nóbl baráku ji nikdo nemohl zahlédnout.

Candy se nesvlékla, ale seděla na posteli – a rozčesala si vlasy. Kartáč na vlasy ležel na přepravce od jablek, která sloužila místo nočního stolku, a při pohledu na ten běžný, povědomý, domácký předmět Homera Wellse (s černou lékařskou brašnou v ruce) neuvěřitelně ostře zamrazilo; připadal si jako bezmocný lékař na návštěvě u pacienta, o němž ví, že mu už z života moc nezbývá.

„Promiň mi to,“ omlouval se mírně. „Zkusili jsme to – opravdu ano –, jenže to prostě nejde. Jedině pravda nám může pomoci.“ Jeho hlas zněl téměř skřehotavě, jako by se vysmíval pompéznosti vlastního vyjadřování.

Candy seděla s koleny u sebe a s rukama v klíně celá se třásla. „Opravdu si myslíš, že už je Angel na to všechno dost velký?“ zašeptala, jako by moštárna, osvětlená třepetavým plamínkem, byla už plná spících česáčů.

„Je mu už dost na to, aby si honil ptáka a aby věděl, k čemu je drive-in kino – takže myslím, že je dost velký i na tohle,“ odvětil Homer Wells.

„Nebuď hrubý,“ napomenula ho Candy.

„Promiň,“ omluvil se opět.

„O sklizni je vždycky tolik co dělat,“ vzdychla Candy; dotkla se svých bílých letních šatů, jako by se chtěla zbavit nějakého smítka (ale šaty byly dokonale bílé); Homer Wells si vzpomněl, že stejný zvyk míval i Senior Worthington. V jeho případě se však jednalo o příznak Alzheimerovy choroby a dr. Larch dokonce věděl, jak se tomu symptomu říká. Jak jen to neurologové nazývají? vzpomínal Homer.

„Tak počkáme a povíme jim to až po sklizni,“ rozhodl Homer. „Čekali jsme patnáct let. Hádám, že šest týdnů to ještě vydržíme.“

Natáhla se na křehkou postel jako malá holčička v neznámém prostředí, jež touží, aby ji někdo přikryl a políbil na dobrou noc. Přistoupil k lůžku, nepohodlně se usadil na okraj v místě, kde měla pas, a ona mu položila ruku na koleno. Skryl její ruku ve své.

„Ach, Homere,“ zašeptala, ale on se na ni nepodíval. Vzala ho za ruku, vtáhla si ji pod šaty a přinutila ho, aby se jí dotkl; pod šaty neměla nic. Neodtáhl ruku, ale nechal ji jen nehybně ležet na jejím těle. „Co si představuješ, že se stane?“ otázala se chladně, když ucítila, že jeho ruka je jako bez života.

„Neumím si to představit,“ přiznal se.

„Wally mě vyhodí,“ konstatovala Candy docela vyrovnaně, bez nejmenší sebelítosti.

„Nevyhodí,“ řekl Homer. „A i kdyby ano, tak já to neudělám; žila bys se mnou – proto tě nevyhodí.“

„A co udělá Angel?“ zeptala se Candy.

„Co bude chtít,“ odtušil Homer. „Řekl bych, že když bude mít chuť, bude u tebe a jindy zase u mě.“ Tohle se mu říkalo těžce – a ještě obtížnější bylo si to představit.

„Bude mě nenávidět,“ strachovala se Candy.

„Nebude,“ ujistil ji Homer Wells.

Odstrčila jeho ruku a on si tu zmrtvělou věc položil do klína; po chvíli opět nahmatala jeho koleno a on ji vzal jemně za ruku, držel ji lehce za zápěstí, skoro jako kdyby jí měřil puls. U nohou se mu choulila doktorská brašna s jablky; jako číhající kočka v pomrkávajícím osvětlení vypadala přirozeně právě jen ta lékařská brašna – kamkoliv by se s ní vydal, všude by vypadala jako doma; tahle brašna by byla na svém místě, ať by se ocitla kdekoliv.

„Kam půjdeš?“ zeptala se po chvíli Candy.

„Budu muset někam odejít?“ otázal se.

„Asi ano,“ řekla Candy.

Homer Wells se pokoušel to všechno si představit, když tu uslyšel přijíždějící auto. Candy ho musela zaslechnout ve stejný okamžik, protože se prudce posadila a sfoukla svíčku. Seděli na posteli, svírali jeden druhého v náručí a poslouchali, jak se auto blíží.

Musel to být nějaký starý vůz, možná ne moc dobře udržovaný; bylo slyšet klapání ventilů a nějaké řachtání, nejspíš utržený výfuk. Ujížděl ztěžka a pomalu, slyšeli, jak drhne podvozkem o prostředek vyježděné cesty v sadech a šofér se tady zřejmě vyznal, protože měl zhasnutá světla – proto se sem to auto přiblížilo, aniž si ho všimli.

Candy potmě spěšně uklízela z postele povlečení; nejspíš se jí nepodařilo pokrývku a prostěradlo složit příliš úhledně. Homer jí pomohl svinout matraci.

„To je Wally!“ zašeptala Candy a zvuk motoru skutečně připomínal cadillac, který (po smrti Raye Kendalla) ztratil svůj kdysi tak dokonalý rytmus. Homer si vzpomněl, že cadillac má opravdu uvolněný tlumič výfuku a nově upravený motor, který ještě potřebuje seřídit ventily. Také byl příliš těžký a nízký na hrbolaté prašné cesty v sadech.

„Ale jak by to Wally dokázal?“ divil se v duchu Homer Wells. Wally by se musel ke cadillaku doplazit (Homer ho osobně zaparkoval za jedním ze skladišť, kde byla cesta pro vozík příliš kamenitá a plná výmolů).

„Třeba jsou to děcka,“ pošeptal Candy Homer. Pár zdejších mládežníků se už s moštárnou seznámilo a na milenecké schůzky do sadu zajížděla nejedna dvojice.

Těžké auto zajelo až k moštárně. Candy s Homerem cítili, jak se nárazník opřel o stěnu budovy.

„Je to Wally,“ šeptala Candy proč by se děcka namáhala jezdit tak blízko? Motor zhasl až chvíli poté, co řidič otočil klíčem v zapalování. Pak bylo slyšet praskání, jak motor těžkého vozu pomalu vychládal.

Homer pustil Candy, jak vykročil ke dveřím, zakopl o lékařskou brašnu a Candy se po něm natáhla a přitáhla ho zpátky k sobě.

„Nechci, aby se musel doplazit až sem,“ prohlásil Homer, ale Candy nebyla schopna pohybu a odmítala opustit nejtemnější kout moštárny.

Homer zvedl brašnu a tápavě prošel do tmavé kuchyně; když šmátral rukou po vypínači, dotkl se nového seznamu pravidel. Neslyšel, že by se dveře auta otevřely, ale najednou zaslechl tiché hlasy; strnul s rukou na vypínači. Ach, Wally, tohle není fér! pomyslel si. Jestliže je slyšet hlasy, říkal si Homer, znamená to, že Wally s sebou přivedl i Angela. Tak by se Wally dostal snáz ke cadillaku – Angel by mu auto přivezl. Ale bez ohledu na mučivou nejistotu, jež Wallyho sužovala, se Homer na svého přítele zlobil, že do toho zatáhl i Angela. Jenže copak do toho Angel není tak jako tak zapletený? přemítal Homer. (Teď rozsvítili reflektory – chtějí si snad posvítit na dveře?)

Tohle nebyl přesně ten způsob, jak si Homer představoval, že jim oběma poví pravdu, ale co záleží na způsobu? Homer Wells rozsvítil a světlo ho na okamžik oslnilo. Pomyslel si, že tu ve dveřích moštárny stojí osvětlený jako vánoční stromeček. A není to nakonec v pořádku, napadlo ho, že kdysi ho cadillac zachránil ze St. Cloud’s a teď je tu cadillac znovu a zase ho přijíždí – svým způsobem – zachránit? Protože on tu stojí s obnošenou lékařskou brašnou v ruce a je konečně připraven povědět pravdu – konečně se odhodlal vzít svůj lék.

V ostrém světle si nervózně smetl neexistující chomáček. Vzpomněl si, jak to neurologové nazývají: karfologie.

Sevřel pevněji ucho brašny od dr. Larche a zamžoural do tmy. Najednou mu to bylo úplně jasné – kam odejde. Je přece tím, čím byl odvždycky: sirotkem, kterého nikdy nikdo neadoptoval. Podařilo se mu ukrást něco času mimo zdi sirotčince, ale jedině St. Cloud’s má na něj legitimní nárok. Když je člověku přes čtyřicet, měl by už vědět, kam patří.

Dr. Larch začal psát další dopis Harrymu Trumanovi, jenže si uvědomil, že prezidentem je už několik let Eisenhower. Napsal pár dopisů i Rooseveltovi, když už byl Roosevelt po smrti, a mnohem víckrát napsal Eleanor, ale Rooseveltovi mu nikdy neodepsali. Harry Truman mu také nikdy neodpověděl a Larch si nedokázal vzpomenout, jestli kromě toho psal paní Trumanové nebo Trumanově dceři – ať už to byla ta či ona, nedostal od nich také žádnou odpověď.

Snažil se zaplašit depresi, která se ho zmocnila při pomyšlení, že má psát Eisenhowerovi; pokoušel se rozpomenout na úvod posledního dopisu. Začínal slovy „Milý generále,“ ale dál už si to nepamatoval; psal něco o tom, že sloužil jako lékař „u vojska“ v první světové válce – a pak se snažil nějak propracovat k vlastnímu tématu. Měl to být jakýsi obchvatný manévr. Možná už by bylo na čase zkusit oslovit paní Eisenhowerovou. Ale když Larch napsal „Milá Mamie,“ připadal si směšně.

A vůbec, jaký to má smysl, říkal si Wilbur Larch. Byl bys blázen, kdybys Eisenhowerovi psal o potratech. Vyškubl dopis z psacího stroje a zničehonic ho napadlo, že prezidentova hlava připomíná novorozeně.

Pak si vzpomněl, že Melony má ten dotazník. Není čas na nějaké šaškování. Oznámil sestře Angele, že po večeři, až děti půjdou spát, bude schůze.

Sestra Angela si nevzpomínala, že by někdy v St. Cloud’s byla nějaká schůze, až na tu nešťastnou schůzku s dozorčím výborem usoudila, že chystá-li se další schůze, bude to mít opět něco společného s výborem.

„Ach, bože, schůze,“ znepokojovala se sestra Edna a celý den jí to leželo v hlavě.

Také paní Groganová si dělala starosti. Hlavně se zajímala, kde se ta schůze bude konat, jako by ji snad mohla propásnout nebo nenajít místo konání.

„Myslím, že možností je docela málo,“ ujistila ji sestra Caroline.

Wilbur Larch celý den pracoval v kanceláři sestry Angely. Toho dne se nenarodily žádné děti, jedné ženě dožadující se potratu se dostalo uvítání se slovy, aby si udělala pohodlí, že potrat bude zítra. Wilbur Larch vůbec neopustil kancelář sestry Angely, nepřišel na oběd ani na čaj a nevyšel odtud dokonce ani kvůli božímu dílu.

Znovu si všechno pročetl a doplnil několik posledních tahů štětcem v příběhu Fuzzyho Stona, toho dobrotivého lékaře; kromě toho Larch sepsal nekrolog za Homera Wellse. Ubohé Homerovo srdce: namáhavý život na farmě a strava překypující cholesterolem – „Sirotci zbožňují maso, sirotek má vždycky hlad,“ napsal Wilbur Larch.

Naproti tomu dr. Stone nebyl typickým sirotkem. Larch Stona charakterizoval slovy „hubený a hubatý“. Vždyť kdo ze sirotků by si dovolil vyhrožovat dr. Larchovi? A tadyhle Fuzzy Stone svému vychovateli hrozí, že ho udá! Nejen že se opovážil zpochybnit oprávněnost Larchova přesvědčení ohledně potratů, navíc mu ta záležitost natolik ležela na srdci, že dr. Larchovi opakovaně vyhrožoval prozrazením dozorčímu výboru. A nyní Fuzzy vzplanul pokryteckým zanícením skutečného misionáře, protože dr. Larch si uvědomoval, že nejbezpečnější pro dr. Stona bude provozovat medicínu v místech, kde ho výbor nikdy nedokáže vypátrat. Fuzzy se nacházel mezi umírajícími dětmi kdesi v Asii a bojoval proti průjmovým onemocněním. Larch se právě nedávno ve Skalpelu dočetl, že u dětí v těchto částech světa jsou průjmové choroby nejhorším zabijákem. (Homer Wells, netuše, že jeho srdce vypovědělo službu, ten článek četl také.) Další drobné detaily o Barmě a Indii – jež Fuzzyho hněvivým epištolám určeným Wilburu Larchovi dodávaly na misionářské autenticitě, si Larch zapamatoval z vyprávění o mučivé Wallyho pouti.

Pro Larche to byl navýsost únavný den. Mimo jiné napsal i dozorčí radě. Byl by dal před večeří přednost éteru, ale věděl, že večeře ho víc posílí na tu schůzi, jíž se jeho vystrašený personál tolik děsil. Z Jany Eyrové dnes četl Larch tak krátce, že po jeho odchodu všechna děvčata na dívčím oddělení byla ještě vzhůru, a chlapcům přečetl tak málo z Davida Copperfielda, že si na to dva hoši postěžovali.

„Je mi líto, nic víc se dnes Davidu Copperfieldovi nepřihodilo,“ omlouval se dr. Larch. „Dneska David prostě neměl svůj den.“

Zato Wilbur Larch absolvoval velký den a paní Groganová i sestřičky to věděly. Sezval je všechny do kanceláře sestry Angely, jako by si připadal nějak zvlášť pohodlně mezi tolika rozházenými papíry a obklopen ponurou, masivní hradbou svých Stručných dějin města St. Cloud’s. Opíral se o psací stroj jako o řečnický pultík.

„Tak!“ zaburácel, protože ženské si o něčem povídaly. „Tak!“ opakoval; použil to slovo jako soudcovské kladívko, jež volá účastníky zasedání k pořádku. „Teď si povíme něco o tom, jak je zahnat do ohrady.“

Sestra Edna si pomyslela, že snad potajmu chodí na nádraží, dívat se s přednostou na kovbojky v televizi; sestra Edna tam chodila docela často. Měla raději Roye Rogerse než Hopalonga Cassidyho, ale byla by radši, kdyby Roy nezpíval, a ze všech nejraději měla Toma Mixe. Přestože nesnášela Osamělého jezdce, pro Tonta se v jejím srdci místečko našlo – jako pro všechny, kdo na tomto světě hráli druhé housle.

„Koho budeme zahánět?“ ozvala se poměrně dost agresivně sestra Caroline.

„A ty!“ pokračoval dr. Larch, ukazuje prstem na sestru Caroline, „vy budete mou hlavní zbraní. Vy stisknete spoušť. Vy vypálíte první ránu.“

Paní Groganová, která se neustále bála, aby nepřišla o rozum, dostala strach, že právě to se nakonec přihodilo dr. Larchovi. Sestra Angela Larche podezírala, že k tomu směřuje už dlouhý čas. Sestra Edna ho tolik milovala, že ho nebyla schopna nestranně posuzovat. Sestra Caroline si přála slyšet jenom fakta.

„Dobrá,“ pravila sestra Caroline. „Začněme od začátku. Koho mám zastřelit?“

„Musíte mě udat,“ oznámil jí dr. Larch. „Prásknete mě – nás všechny, jak tu sedíme.“

„Nic takového neudělám!“ ohradila se sestra Caroline.

Velmi trpělivě se jim to jal vysvětlovat. Bylo to tak jednoduché – jemu to připadalo jednoduché, protože se tím v mysli zabýval už dlouhá léta. Pro ostatní to nebylo tak snadné pochopit a on s nimi musel velmi pomalu probrat všechny kroky, jež měly vést k jejich záchraně.

Musí předpokládat, že Melony odešle vyplněný dotazník. Musí počítat s tím, že její odpovědi vyznějí negativně – ne proto, že by Melony byla v jádru zlá, jak podotkl Larch k paní Groganové (která se už chystala ji bránit), ale proto, že je Melony rozzlobená.

„Narodila se v hněvu, pořád bude rozhněvaná, a i když nám třeba nechce ublížit, jednoho dne se rozzlobí natolik – pro něco, pro cokoliv –, že ten dotazník odešle. A napíše do něj všechno, co ví,“ dodal Larch, „protože ať už je Melony jaká chce, lhářka to není.“

Proto, pokračoval, je třeba, aby se výbor o jeho potratářství dozvěděl už dřív, od někoho jiného. To je jediná cesta, jak se mohou zachránit. Tím zrádcem musí být logicky vzato sestra Caroline; je mladá, je tu poměrně nová, zápasila se svým svědomím přijatelně krátkou dobu a nakonec se rozhodla, že už déle nemůže mlčet. Paní Groganovou a sestry se doktorovi podařilo přimět, aby jeho autoritu považovaly za absolutní; sestra Caroline bude tvrdit, že ony podle jejího mínění nenesou žádnou vinu. Nicméně sestra Caroline má v povaze bouřit se proti všem autoritám této (či jakékoliv jiné) společnosti. Předloží svůj protest jako ochránkyně ženských práv – zdůrazní, že ani lékařům nesmí být dovoleno tyranizovat sestry; že porušuje-li lékař zákon, i kdyby snad nepatřilo k oficiálním povinnostem sestry postavit se proti tomu, je jejím právem a morální povinností ho odhalit. Larch si byl jist, že ten šplecht o „morální povinnosti“ se bude paní Goodhallové líbit – paní Goodhallová totiž nepochybně žije v přesvědčení, že morální povinnosti jsou světelnými návěstidly jejího života, a dr. Larch měl pocit, že právě přetěžký balvan těchto povinností z ní učinil zakyslou ženskou, neschopnou se z něčeho radovat.

Sestry Edna a Angela Larchovi naslouchaly jako holátka, čekající, až se rodiče vrátí do hnízda; zakloněné hlavy zapadlé mezi rameny, ústa neslyšně opakovala Larchova slova – obě se tvářily, jako by každou chvíli měly sníst žížalu.

Paní Groganová litovala, že si s sebou nevzala pletení; jestli takhle vypadají schůze, už nikdy na žádnou nepůjde. Ale sestra Caroline začínala chápat; byla to svědomitá osoba a vždycky všechno viděla v politických souvislostech; jakmile i ona spatřila ve výboru nepřítele, jala se pozorně naslouchat svému veliteli, který s takovou námahou vypracoval plán, jak výbor porazit. Jednalo se vlastně o určitý druh revolty a sestra Caroline brala jakoukoliv revoluci všemi deseti.

„Kromě toho,“ vysvětloval jí důrazně dr. Larch, „si musíte trochu naklonit ty pravičáky ve výboru; nabarvili vás narůžovo. Takže se musíte vybarvit jako křesťanka. Nejenom že vám nakonec odpustí, ale budou vás muset i povýšit. Udělají z vás šéfovou.“

„A teď vy,“ ukázal dr. Larch na sestru Angelu.

„Já?“ Sestra Angela se zatvářila polekaně, ale Larch věděl, že právě ona bude tou nejlepší osobou, která doporučí dr. Stona. Což mu sama nevybrala jméno? Což se kdysi málem neodvážila postavit se na stranu Fuzzyho v jeho spravedlivé při s dr. Larchem? Protože Fuzzy je všechny zná a máje rád; ví, co potřebují, a jeho názory (ohledně potratů) se o mnoho více shodují s názory sestry Angely.

„Že se shodují?“ zvolala sestra Angela. „Já ale věřím, že jsou potraty potřeba!“

„Samozřejmě že ano,“ ujistil ji Larch. „A jestli si přejete, aby se v St. Cloud’s potraty i nadále prováděly, musíte předstírat, že stojíte na druhé straně. Vy všechny musíte předstírat.“

„A co mám předstírat já, Wilbure?“ chtěla vědět sestra Edna.

„Že se hrozně ulevilo vašemu svědomí – když mě chytili,“ odpověděl Larch. Možná že kdyby se vrátil Fuzzy Stone, sestře Edně by její svědomí konečně dovolilo usnout. A paní Groganová by mohla polevit v modlení, možná by se nemusela tolik modlit, kdyby tady měli toho úžasně slušného dr. Stona.

Ne že bychom všechny dr. Larche nezbožňovaly! měla výboru sdělit sestra Angela. A ne že by chudák starý pán nevěřil v potřebnost své práce, že by si neuvědomoval, co dělá – a pro koho to dělá. Vždycky byl sirotkům zcela oddán. Jde jen o to, že ho tenhle sociální problém tíží až příliš. Jak nás celá ta aféra všechny zasáhla! Jak těžce nás poznamenala!

To tedy ano, pomyslela si sestra Edna; ještě stále měla pootevřená ústa, hlava se jí kymácela mezi rameny – a milovala ho víc než kdy předtím. On opravdu byl sirotkům dokonale oddán, skutečně by pro ně udělal úplně všechno.

„Ale co se stane s vámi, Wilbure – když vás prozradíme?“ zeptala se sestra Edna; po její vrásčité tváři se prodírala tenoučká stružka slz.

„Je mi už skoro sto let, Edno,“ odpověděl mírně. „Asi půjdu do penze.“

„Přece odsud neodejdete?“ lekala se paní Groganová.

„I kdybych to zkusil, daleko bych se nedostal,“ řekl.

Mluvil o Fuzzym Stonovi natolik přesvědčivě – a všechno jim popsal do tak úžasných podrobností –, že jako jediná si hlavního problému povšimla sestra Caroline.

„Co když se Homer Wells nebude chtít vrátit a předstírat, že je Fuzzy Stone?“ otázala se dr. Larche.

„Homer patří sem,“ odpověděla mechanicky sestra Angela. Že Homer Wells patří do St. Cloud’s, bylo tak nepochybnou realitou (pro sestru Angelu) jako počasí – i když pro Homera se tahle realita stala celoživotním břemenem.

„On je ale proti potratům,“ připomněla všem těm starým lidem sestra Caroline. „Kdy jste s ním naposledy mluvil?“ zeptala se Larche. „Já s ním mluvila docela nedávno a on sice věří, že máte právo provádět potraty – dokonce mě sem poslal, abych vám pomáhala. Také je přesvědčen, že by se potraty měly legalizovat. Ale kromě toho tvrdí, že on osobně to odmítá dělat, protože podle něj je to zabíjení. Tak o tom smýšlí. Tohle mi řekl.“

„Ve všech postupech je téměř dokonalý,“ pravil unaveně Wilbur Larch. Když si je sestra Caroline všechny prohlédla, měla pocit, že vidí dinosaury – nejen prehistorické, ale i moc přerostlé pro tento svět. Jak je planeta může všechny uživit? To sice nebyla moc socialistická myšlenka, ale při té představě a jak se na ně dívala, opustila ji odvaha.

„Homer Wells má za to, že potrat znamená zabití,“ opakovala sestra Caroline.

Při svých slovech měla pocit, že za vyhynutí dinosaurů nese odpovědnost ona sama; ti staří lidé jí připadali navzdory svým tělesným rozměrům tak vyčerpaní a zesláblí.

„Máme snad jenom čekat, až se uvidí?“ ozvala se sestra Angela. Nikdo jí neodpověděl.

„Pane náš, buď nám oporou po celý den, než se stíny prodlouží a nastane večer,“ začala tiše odříkávat paní Groganová, ale dr. Larch ji nevyslyšel.

„Ať už bychom místo toho udělali cokoliv – pokud vůbec máme nějakou alternativu –, modlení nám určitě nepomůže,“ zdůraznil.

„Mně modlitba vždycky pomáhá,“ ohradila se paní Groganová.

„Tak si ji říkejte pro sebe,“ odsekl.

Dr. Larch zvolna přešel přes místnůstku. Podal sestře Angele dopis pro dozorčí výbor, který za ni napsal. Také sestře Caroline podal její dopis.

„Podepište je,“ přikázal jim. „Můžete si je přečíst, jestli chcete.“

„Nemůžete přece vědět, jestli vás Melony prozradí,“ namítala paní Groganová.

„A záleží na tom vůbec?“ odtušil Larch. „Jen se na mě podívejte. Mám snad dost času?“ Všechny uhnuly pohledem. „Nechce se mi nechávat to na Melony, ani na stáří,“ dodal. „Anebo na éteru,“ připustil, načež si sestra Edna zakryla obličej rukama. „Radši zkusím štěstí s Homerem Wellsem.“

Sestry Angela a Caroline podepsaly dopisy. Dozorčí výbor měl dostat také několik vzorků z korespondence Fuzzyho Stona s Wilburem Larchem; sestra Angela je vloží do obálky ke svému dopisu. Výbor měl být zpraven v tom smyslu, že všechny sestry a paní Groganová spolu o celé záležitosti hovořily. Wilbur Larch protentokrát nebude potřebovat éter, aby mu pomohl usnout – aspoň ne dnes v noci.

Paní Groganová, která obvykle spala, jako když ji do vody hodí, probděla celou noc; modlila se. Sestra Edna se dlouho procházela v jabloňovém sadu na stráni. I když při sklizni všichni přiloží ruku k dílu, bude těžké poradit si s tím množstvím jablek, jež se zde urodí díky Homerovi. Sestra Caroline jakožto nejčilejší ze všech (v tom se všichni shodovali) dostala za úkol důkladně se seznámit se všemi detaily životopisu a profesního vzdělávání zaníceného misionáře dr. Stona kdyby se dozorčí výbor začal vyptávat – jako že se to stane –, potřebují někoho, kdo by měl pohotově všechny správné odpovědi. Přes všechno své mládí a energii si sestra Caroline musela vzít Fuzzyho materiály s sebou i do postele, ale spánek ji přemohl dřív, než se prokousala k dětským průjmovým onemocněním.

Sestra Angela měla službu. Ženě čekající na potrat podala opět sedativum, budoucí rodičce donesla sklenici vody a pořádně uložila a přikryla jednoho kloučka – asi se mu něco zdálo, protože ležel na hromadě pokrývek s nohama na polštáři. Dr. Larch byl tak utahaný, že si šel lehnout, aniž by políbil aspoň některé chlapce. Sestra Angela se rozhodla, že to za něj udělá – a možná i sama za sebe. Když políbila posledního chlapečka, bolela ji záda, a tak se posadila na jednu neobsazenou postel. Poslouchala, jak hoši oddechují, pokoušela se vybavit si, jak vypadal Homer Wells jako kluk, připomenout si konkrétní zvuk jeho dechu také se snažila vzpomenout si, jak vypadal, když spal. Myšlenky na něj ji uklidnily. Bez ohledu na stáří, na Melony a na éter i ona raději chtěla zkusit štěstí s Homerem Wellsem.

„Prosím tě, vrať se domů, Homere,“ šeptala sestra Angela. „Prosím, vrať se domů.“

Byla to jedna z mála nocí, kdy sestra Angela usnula ve službě, a vůbec poprvé se jí to stalo v chlapecké ložnici. Když ji tam kluci ráno uviděli, byli z toho celí pryč; probudila se tím, jak se kolem ní hemžili, a honem musela ty mladší uchlácholit, že se jejich každodenní pořádek nijak zásadně nezmění, přestože ji našli spící mezi sebou. Doufala, že je to pravda. Jeden zvlášť maličký a pověrčivý klouček jí ale nedůvěřoval; byl přesvědčen o existenci bytostí, jež označil jako „lesní potvory“, ale odmítal upřesnit, jak vypadají; věřil však, že jeden z těchto démonů v noci proměnil sestru Angelu v sirotka.

„Když usneš, zarostou ti oči kůrou,“ vysvětloval jí.

„Proboha, to ne!“ přesvědčovala ho.

„Ano,“ ujistil ji. „A potom už tě adoptujou jenom stromy.“

„To je nesmysl,“ namítala sestra Angela. „Stromy jsou stromy. A kůra nikomu neublíží.“

„Některý stromy kdysi byli lidi,“ odporoval klučík. „Byli to sirotci.“

„Ne, ne, drahoušku. Ne, nic takového,“ naléhala sestra Angela. Posadila si ho na klín.

Bylo sice ještě brzy ráno, ale přesto slyšela ťukání psacího stroje; dr. Larch potřeboval ještě někomu něco sdělit. Chlapeček na jejím klíně se třásl a také naslouchal psacímu stroji.

„Slyšíš to?“ pošeptal sestře Angele.

„Ten psací stroj?“ zeptala se.

„Cože?“ podivil se.

„To je psací stroj,“ vysvětlovala, ale on jenom zavrtěl hlavou.

„Ne, je to kůra,“ prohlásil. „Vždycky se tu objeví po ránu nebo v noci.“

I když ji pořád bolela záda, zanesla sestra Angela chlapce až do kanceláře a ukázala mu zdroj hluku, který slyšel – dr. Larche u psacího stroje. Napadlo ji při tom, jestli Larch v tom stavu, v jakém se věnoval psaní, chlapce nepoleká ještě víc než jeho představy o lidech proměněných ve stromy.

„Vidíš?“ zeptala se kluka sestra Angela. „To je psací stroj a doktor Larch.“ Larch se na ně zamračil, podrážděný tím vyrušováním, a zabručel něco nesrozumitelného. „Doktora Larche přece znáš, ne?“ domlouvala chlapečkovi sestra Angela.

Ale klouček ani v nejmenším nepochyboval o tom, jak se věci mají. Ovinul sestře Angele paže kolem krku, potom váhavě jednu ruku uvolnil a ukázal na psací stroj a dr. Larche. „Lesní potvora,“ zašeptal.

Při psaní tohoto dopisu povolal Larch do zbraně všechny své pedagogické schopnosti; psal Homeru Wellsovi a napsal mu úplně všechno. Nedoprošoval se. Nepokoušel se tvrdit, že práce Fuzzyho Stona je důležitější než to, co dělá Homer Wells; nezmínil se o tom, že Homer Wells i Fuzzy Stone jsou oba podvodníci. Larch jenom napsal, že Angel docela určitě pochopí otcovu oběť – „Ocení, že cítíš potřebu být užitečný“ tak to formuloval Wilbur Larch.

„Mladí lidé obdivují riziko. Připadá jim jako hrdinství,“ argumentoval Larch. „Kdyby potraty byly legální, mohl bys odmítnout – vlastně bys musel odmítnout… při tvých názorech. Ale dokud jsou v rozporu se zákonem, jak můžeš odmítnout? Jak by ses mohl rozhodovat podle svého ve věci, kde tolika jiným je jakákoliv možnost volby odepřena? Ty ženy nemají na vybranou. Jak vím, i ty si uvědomuješ, že to není správné, ale jak bys mohl – právě ty, při všem, co sám víš – JAK BY SIS MOHL ČINIT NÁROK NA SVOBODNÉ ROZHODNUTÍ NEPOMÁHAT TĚM, KDO NEMOHOU POŽÁDAT O POMOC NIKOHO JINÉHO? Musíš jim pomoci, protože jim umíš pomoci. Mysli na to, kdo jim pomůže, když je odmítneš.“ Wilbur Larch byl tak unavený, že kdyby si dovolil jen na chvíli usnout, zarostly by mu oči stromovou kůrou.

„Ocitl ses v pasti,“ psal Larch Homerovi. „A není to moje past, já jsem tě nepolapil. Protože jsou potraty nezákonné, ženy, které je potřebují a chtějí, nemají na vybranou; a ty – protože víš, jak ten zákrok provést – si také nemůžeš vybírat. Dochází zde k porušení tvého práva svobodné volby a totéž platí i o svobodné volbě každé ženy. Kdyby potraty byly legální, ženy by si mohly vybrat – a ty také. Mohl by ses svobodně rozhodnout, že to dělat nebudeš, protože by to dělal někdo jiný. Ale v takové situaci, jaká je, jsi v pasti. A ženy jsou také v pasti. Ty ženy jsou oběťmi právě tak jako ty.

Jsi mým mistrovským dílem,“ psal Wilbur Larch Homeru Wellsovi. „Všechno ostatní jsem bral jenom jako práci. Nevím, jestli je v tobě něco mistrovského,“ napsal Larch Homerovi na závěr, „ale vím, co je tvoje práce, a ty to víš taky. Jsi lékař.“

List odešel spolu s dopisy a „důkazním materiálem“ pro dozorčí výbor; sestra Caroline nejen že zanesla poštu na nádraží, ale dohlédla i na to, aby ji naložili do vlaku. Když vlak odjel, zpozorovala obzvláště dezorientovanou mladou ženu, která vystoupila na špatné straně kolejí; přednosta se díval na televizi a nebyl k dispozici, aby ji nasměroval. Sestra Caroline se té zemdlené ženy otázala, jestli nehledá sirotčinec, a zjistila, že ano. Žena buď nemohla mluvit, anebo se jí nechtělo; jenom pokývla hlavou a vykročila se sestrou Caroline do kopce.

Dr. Larch právě dokončoval potrat u pacientky, která dorazila už včera a zůstala tu přes noc. „Lituji, že jste musela čekat, doufám, že jste tady měla dostatečné pohodlí.“ omlouval se jí.

„Ano, všichni na mě byli moc hodní,“ ujistila ho. „Dokonce i děti se mi zdály příjemné – ty, co jsem viděla.“ Doktora Larche tím svým „dokonce“ zaskočila. Proč by děti neměly vypadat příjemně? Potom ho napadlo, že možná ani netuší, jak St. Cloud’s a jeho obyvatelé působí na lidi odjinud.

Měl právě namířeno do lékárny, aby si trochu odpočal, když tu mu sestra Caroline představila novou pacientku. Mladá žena ještě stále nepromluvila, takže jí Larch poněkud nedůvěřoval.

„Víte určitě, že jste těhotná?“ otázal se. Přikývla. „Ve druhém měsíci?“ odhadoval Larch. Žena potřásla hlavou a zvedla tři prsty. „Ve třetím měsíci,“ řekl Larch, ale žena pokrčila rameny a ukázala čtyři prsty. „Možná čtyři?“ pochopil Larch. Roztáhla pět prstů. „Vy jste už v pátém měsíci těhotenství?“ vyptával se Larch. Teď mu ukázala šest prstů. „Možná v šestém?“ divil se Larch. Žena pokrčila rameny.

„Víte jistě, že jste v jiném stavu?“ začal Larch ještě jednou. Ano, přikývla. „Ale nevíte, jak dlouho?“ ptal se Larch, zatímco jí sestra Caroline pomáhala se svlékáním; byla silně podvyživená, Larch a sestra Caroline si okamžitě uvědomili, že je v pokročilejším stadiu těhotenství, než se původně domnívali. Larch ji prohlédl; měla horečku a na doteky reagovala velmi podrážděně. „Jste už skoro v sedmém měsíci,“ oznámil jí. „Je možné, že jste přišla moc pozdě,“ zdůraznil. Žena zavrtěla hlavou.

Larch se na to potřeboval podívat důkladněji, ale sestra Caroline pacientku jen s obtížemi dostala do žádoucí polohy. Zatímco jí Caroline měřila teplotu, Larch jí mohl jenom položit ruku na břicho, které bylo nesmírně napjaté – kdykoliv se jí Larch třeba jen lehce dotkl, zatajila dech.

„Nezkoušela jste s tím něco udělat sama?“ zeptal se mírně. „Neublížila jste si?“ Žena ztuhla. „Proč nechcete mluvit?“ chtěl vědět dr. Larch. Žena zavrtěla hlavou. „Jste němá?“ Opět potřásla hlavou.

„Nejste zraněná?“ vyptával se Larch. Žena pokrčila rameny.

Konečně se sestře Caroline podařilo ji pohodlně uchytit ve třmenech. „Teď se do vás podívám,“ vysvětloval Larch. „Tohle je poševní zrcátko,“ dodal a zvedl nástroj v ruce. „Možná to bude trochu studit, ale bolet to nebude.“ Žena zavrtěla hlavou. „Ne, opravdu, nezpůsobím vám bolest – jenom se podívám.“

„Má teplotu čtyřicet,“ pošeptala Larchovi sestra Caroline.

„Bude to pro vás příjemnější, když se uvolníte,“ poznamenal Larch vycítil ženin odpor proti zrcátku. Když se sklonil, aby ji prohlédl, mladá žena promluvila:

„Já to nebyla,“ řekla. „Tolik věcí bych si do sebe nikdy nenastrkala.“

„Tolik věcí?“ nechápal Larch. „Jakých věcí?“ Najednou neměl chuť ji prohlížet, dokud neuslyší odpověď.

„Já to nebyla,“ opakovala. „Něco takovýho bych neudělala.“

Dr. Larch se sklonil k zrcátku; musel zadržet dech. Zápach sepse a rozkladu byl tak silný, že by se snad zalkl, kdyby se pokusil nadechnout nebo polknout, a povědomé, syté zbarvení, způsobené infekcí (i když zmatnělé výtokem) by odradilo i ty nejstatečnější či nejméně zkušené jedince. Ale Wilbur Larch opět začal dýchat, pomalu a pravidelně; byl to jediný způsob, jak si zachovat pevnou ruku. Užasle si prohlížel zanícené tkáně té mladé ženy; byly tak rozpálené, že by od nich mohl shořet celý svět. Vidíš, Homere? otázal se sám sebe Larch. I skrze zrcátko cítil v oku její zář.

11.

Porušení pravidel

Melony, která do Ocean View dojela stopem, se ještě týž den vrátila stopem do Bathu; na česání jablek ji přešla chuť. Vrátila se domů, vymyslet si na dovolenou jiný program nebo požádat, aby se mohla vrátit do práce. Zašla do pizzerie, kam chodili všichni, a vypadala tak sklíčeně, že Lorna odešla od jakéhosi nevychovance, s nímž seděla u baru, a posadila se proti ní do kóje.

„Řekla bych, žes ho našla,“ poznamenala Lorna.

„Změnil se.“ Melony Lorně všechno vypověděla.

„Nebylo mi z toho tak zle kvůli mně samotný,“ vykládala Melony. „Já jsem stejně doopravdy nepočítala s tím, že by se mnou utek nebo něco podobnýho. To kvůli němu – myslela jsem si o něm, že je lepší klasa. Věřila jsem, že z něj jednou bude hrdina. Asi jsem byla pitomá, ale vypadal tak – jako kdyby z něj měl vyrůst hrdina. Připadal mi mnohem lepší než kdokoliv jinej, a přitom je to podvodník.“

„Nemůžeš vědět, co všecko zažil,“ odtušila Lorna filozoficky. Homera Wellse sice neznala, ale pro sexuální zauzleniny měla vždycky pochopení.

Člověk, který zauzloval její sexuální život, se právě začal otravovat u baru, kde na ni čekal. Byl to jistý budižkničemu jménem Bob a teď tedy zamířil k Melonině kóji, kde se obě ženy držely za ruce.

„S Homerem je asi zkrátka potíž v tom, že je to chlap,“ poznamenala Melony. „Poznala jsem jen jedinýho mužskýho, kterej svýmu bimbasovi nedovolil, aby mu organizoval život“ – měla na mysli Larche – „a to byl závislák na éteru.“

„Jseš tu se mnou, nebo ses vrátila k ní?“ vyrukoval Bob na Lornu, nespouštěl však oči z Melony.

Jen si povídáme, jsme starý kámošky,“ řekla Melony.

„Já myslel, že jsi na dovolený,“ prohodil Bob k Melony. „Proč nejedeš někam k lidožroutům?“

„Jdi si ho vyhonit do kýble,“ odsekla Melony. „Třeba nacákáš plnej kbelík – nebo aspoň lžičku,“ vyjela na něj, jenže Bob jí příliš prudce zkroutil ruku – a zlomil ji. Pak jí ještě o umakartovou desku stolu přerazil nos, než ho dělníci z loděnic od ní odtáhli.

Lorna odvedla přítelkyni do nemocnice, a když jí dali paži do sádry a srovnali jí nos – podařilo se jim ho skoro narovnat –, odvezla Lorna Melony zpátky do ženského domova, kam, jak se nyní opět shodly, obě dvě patří – a to spolu. Zatímco se Melony zotavovala, Lorna si k ní přivezla zpátky všechny věci. Otok na tváři splaskl za několik dní a černá barva kolem očí se změnila ve fialovo-zelenou a později ve žlutou, to vše asi během týdne.

„Jde o to,“ vykládala Melony, poraněnou tvář měla položenou na Lornině břiše a Lorna ji vískala ve vlasech, „že jako kluk míval fakticky úžasnou kuráž – nikdo ho nemoh jen tak postrkovat a nutit ho, aby dělal, co se mu řekne. A podívej se na něj teď: zbouchnul mrzákovi manželku a lže vlastnímu synovi.“

„Je to nechutný,“ souhlasila Lorna. „Co takhle zkusit na něj nemyslet?“ Když Melony neodpověděla, zeptala se jí Lorna. „Jak to, že jsi Boba nežalovala?“

„A co kdyby to vyšlo?“ opáčila Melony.

„Prosím?“ nechápala Lorna.

„Co kdyby Boba opravdu strčili do basy nebo ho někam odvezli?“ vysvětlovala Melony. „Až se zmátořím, už bych si ho nemohla najít.“

„Ahá,“ vydechla Lorna.

Homer Wells nepoznal hlas, který ho oslovil ze svitu reflektorů.

„Co máte v té brašně, Homere?“ zajímal se pan Rose. Cesta z Karolíny byla dlouhá a staré auto pana Rose praskalo a sténalo žárem a snad i bolestí. „Je to od vás fajn, Homere, že tu pracujete celou noc, abyste mi zkrášlil domov,“ dodal. Když se postavil před reflektory, stále ještě bylo obtížné rozeznat jeho černý obličej, ale Homer ho poznal podle pohybů – byly pomalé, leč čišela z nich jeho schopnost neuvěřitelně rychle se rozhýbat.

„Pane Rosi!“ zvolal Homer Wells.

„Pane Wellsi,“ usmál se pan Rose. Potřásli si rukama a tlukot Homerova srdce se zklidnil. Candy se ještě pořád schovávala v moštárně a pan Rose vycítil, že tu Homer není sám. Mžouravě hleděl do osvětlené kuchyně a pokoušel se dohlédnout až do tmavé noclehárny, když vtom už se na světle objevila provinile se tvářící Candy.

„Paní Worthingtonová!“ zvolal pan Rose.

„Pane Rosi,“ usmívala se Candy a podávala mu ruku. „Stihli jsme to jen tak tak,“ poznamenala k Homerovi a nenápadně do něj šťouchla. „Teprve před chviličkou jsme připravili všechno povlečení,“ vysvětlovala panu Rosovi, načež pan Rose poznamenal, že tu nikde nestojí auto ani dodávka – takže museli k moštárně přijít pěšky. Přece sem všechny ty pokrývky a prostěradla nenesli v náručí?

„Chci říct, že právě teď jsme to všechno jaksepatří poskládali,“ dodávala Candy.

Homer Wells si pomyslel, že pan Rose možná zahlédl světlo v kanceláři u střediska, když projížděl kolem. „Zůstali jsme dnes dlouho v kanceláři,“ vykládal panu Rosovi, „a najednou jsme si vzpomněli, že tu všechno to povlečení leží na jedné hromadě.“

Pan Rose s úsměvem přikyvoval. Potom se ozval dětský pláč. Candy vyskočila. „Psal jsem Wallymu, že přivezu i dceru,“ vysvětloval pan Rose a do osvětleného prostoru vstoupila mladá žena asi v Angelově věku, s dítětem v náručí.

„Naposled jsem tě viděl jako malou holku,“ oslovil Homer mladou ženu, která se na něj bezvýrazně podívala; s tak malým dítětem musela pro ni být cesta vyčerpávající.

„Moje dcera,“ představil ji pan Rose. „A její dcera,“ dodal. „Paní Worthingtonová,“ pokračoval pan Rose a představil i Homera Wellse.

„Candy,“ řekla Candy, podávajíc ruku mladé ženě.

„Homer,“ představil se Homer. Nemohl si vzpomenout, jak se Rosová dcera jmenuje a zeptal se jí na to. Zatvářila se trochu zaskočeně a pohlédla na otce – jako by ho žádala o vysvětlení nebo o radu.

„Rose,“ odpověděl pan Rose. Všichni se rozesmáli, i dcera. Dítě přestalo plakat a s údivem pozorovalo jejich rozesmáté tváře.

„Ale ne, já se ptám na křestní jméno!“ vysvětloval Homer Wells.

„Její křestní jméno je Rose,“ pravil pan Rose. Právě jste ho slyšel.

„Rose Rosová?“ divila se Candy. Dcera se usmála; netvářila se právě sebejistě.

„Rose Rosová,“ potvrdil hrdě pan Rose.

Opět se všichni dali do smíchu, i holčička se rozveselila a Candy si hrála s jejími prstíky. „Jak se jmenuje ona?“ vyptávala se Rose Rosové. Tentokrát mladá žena na otázku odpověděla sama.

„Ještě nemá žádný jméno,“ řekla Rose Rosová.

„Pořád nad tím dumáme,“ dodal pan Rose.

„Dobrý nápad,“ mínil Homer Wells, který znal tolik jmen udělených lehkovážně, jenom na čas nebo – jako v případě Johnů Wilburů a Wilburů Walshů – neustále se opakujících, bez špetky fantazie.

„Moštárna není moc vhodně vybavená pro malé děti,“ upozornila Candy Rose Rosovou. „Jestli chcete, pojďte k nám, mám tam pár věcí pro nemluvně, které by se vám mohly hodit – v podkroví je dokonce i dětská ohrádka, že, Homere?“

„My nic nepotřebujeme,“ namítal přívětivě pan Rose. „Může se k vám zajít podívat někdy jindy.“

„Myslím, že teď budu celej den spát,“ podotkla půvabně Rose Rosová.

„Kdybyste chtěla,“ nabízela se Candy, „pohlídám vám holčičku – abyste se mohla vyspat.“

„My nic nepotřebujeme,“ opakoval pan Rose. „Dneska určitě ne,“ dodával s úsměvem.

„Nechcete přece jenom trochu pomoct s vybalováním?“ zeptal se Homer pana Rose.

„Dneska ne,“ řekl pan Rose. „Co máte v té brašně, Homere?“ prohodil ještě, když si už popřáli dobrou noc a Homer s Candy se měli k odchodu.

„Jablka,“ přiznal Homer.

„To je ale zvláštní,“ divil se pan Rose. Homer zatáhl za zip a ukázal mu jablka.

„Vy jste doktor přes jablka?“ dobíral si ho pan Rose.

Homer málem odpověděl „jasně“.

„Ví to,“ řekl Homer Candy cestou zpátky do kanceláře.

„Ovšemže to ví,“ souhlasila Candy. „Ale co na tom sejde, pokud chceme se vším skoncovat?“

„Asi na tom nesejde,“ uznával Homer.

„Stejně už jsi byl připravený to Wallymu a Angelovi říct,“ dodala, „takže snad nebude těžké to opravdu udělat.“

„Po sklizni,“ potvrdil. Vzal ji za ruku, ale když se přiblížili k prodejnímu středisku a k osvětlené kanceláři, zase se pustili a pokračovali v chůzi každý sám.

„Na co je ta brašna?“ zeptala se Candy, ještě než ho políbila na dobrou noc.

„Ta je pro mě,“ pravil Homer Wells. „Aspoň myslím, že je pro mě.“

Před usnutím se ještě stačil podivit, jak dokonale pan Rose ovládá ten svůj svět – dokonce rozhoduje i o tom, jakým tempem se vymyslí jméno pro jeho vnučku (nemluvě o tom, že určitě rozhodne i o jménu samotném)! Homer se probudil před svítáním, vzal z nočního stolku plnicí pero a obtáhl jím – důkladně a jednou provždy – tužkou poznamenané číslo na zadní straně fotografie posádky Bušící příležitosti. Čáru napsanou tužkou zvýraznil tmavým inkoustem a nezvratnost toho úkonu na něj zapůsobila uklidňujícím dojmem – protože inkoustem sepsaná smlouva je závažnější než táž smlouva napsaná tužkou. Nemohl vědět, že i Candy už je vzhůru; měla podrážděný žaludek a ve Wallyho koupelně hledala nějaké léky. I ona považovala za nutné zabývat se tím, že se od Wallyho návratu z války dvě stě sedmdesátkrát milovali s Homerem. Candy však konečnost tohoto počtu nepovažovala za tak závažnou jako Homer. Místo aby číslo přepsala inkoustem, vzala Candy gumu a důkaz ze zadní strany fotografie, na níž učila Homera plavat, vygumovala. Pak se její žaludek uklidnil a ona opět usnula. Překvapilo ji, jak úžasně uvolněně vnímá skutečnost, že celý její život (v té podobě, jak ho až dosud znala) po sklizni skončí.

Homer Wells se ani nepokoušel znovu usnout; věděl, jak je na tom se spánkem, a právě tak věděl, že nemá smysl proti tomu něco dělat. Přečetl si článek v Novoanglickém lékařském magazínu o léčbě antibiotiky; řadu let již sledoval všechny způsoby po užívání penicilinu a streptomycinu. Méně se již vyznal v aureomycinu a terramycinu, ale měl za to, že u antibiotik si člověk řadu věcí snadno domyslí. Přečetl si o omezených možnostech využití neomycinu a poznamenal si, že achromycin a tetracyklin je jedno a totéž. Na okraji stránky časopisu si několikrát zkusil napsat slovo erythromycin, aby měl jistotu, že je umí napsat správně. Téhle metodě, jak si vštípit nové poznatky, ho naučil dr. Larch.

„E-R-Y-T-H-R-O-M-Y-C-I-N,“ napsal Homer Wells – doktor přes jablka, jak ho nazval pan Rose. I to si napsal na okraj stránky. „Doktor přes jablka.“ A ještě než vylezl z postele, napsal také: „Znovu Beduínem.“

Ráno Candy poslala Angela do moštárny, zeptat se, jestli Rose Rosová nepotřebuje něco pro dítě, a právě tehdy se Angel zamiloval. Před dívkami stejně starými jako on sám se ostýchal; stejně staří a o něco starší chlapci si z něj dělali legraci pro jeho jméno. Věděl, že je jediným Angelem ve státě Maine. Dokonce už předem, když se měl s nějakou dívkou setkat, ho přepadal ostych při pomyšlení, že jí bude muset povědět, jak se jmenuje. Ty hezčí a sebejistější z jeho spolužaček, ať už z Heart’s Rocku nebo z Heart’s Havenu, si ho nevšímaly – zajímali je starší chlapci. A ty, jimž se zřejmě líbil, byly ošklivé, nezábavné klevetnice, které si nejradši povídaly jen s takovými, jako byly ony, buď o sobě, anebo o tom, který kluk komu co řekl. Kdykoliv Angel promluvil s nějakým děvčetem, bylo mu jasné, že všechno, co jí poví, se do večera po telefonu donese i ke všem ostatním zanedbávaným spolužačkám. Druhý den ráno se mu pak pošklebovaly – jako kdyby každé z nich řekl jednu a tutéž hloupost. Proto se naučil raději mlčet. Pozoroval ve škole starší dívky; líbily se mu ty, co toho nejmíň napovídaly se svými kamarádkami. Připadaly mu zralejší – čímž asi mínil, že už doopravdy podnikají všelijaké věci, které před svými přítelkyněmi raději tají.

V roce 195– se dívky v Angelových letech těšily, až začnou chodit na rande; kluci v Angelově věku si přáli, aby už mohli začít provádět všelijaké věci.

Dcera pana Rose byla nejexotičtějším děvčetem, jaké kdy Angel poznal, ale navíc měla dceru, což znamenalo, že už musela něco provádět.

V moštárně bývalo po ránu chladno a lezavo; když Angel přijel, byla Rose Rosová venku na sluníčku a koupala dítě ve vědru. Holčička kolem sebe cákala a Rose jí něco povídala; neslyšela Angela přicházet. Možná Angela – jehož vychovával spíš otec než matka – podvědomě přitahovala ta scéna Madony s dítětem. Rose Rosová byla jen o pár let starší než on – vzhledem k jejímu věku bylo překvapující, že už je matkou. Když se zabývala dítětem, její gesta i výraz působily dojmem dospělé ženy a měla i plnou, ženskou postavu. Byla o něco vyšší než Angel. Měla chlapecký, oválný obličej.

„Dobré jitro,“ pozdravil Angel a děvčátko ve vědru se ho polekalo. Rose Rosová zabalila dcerku do ručníku a vstala.

„Ty budeš asi Angel,“ řekla ostýchavě. Ze strany se jí od nosu až k hornímu rtu táhla tenká jizva; pokračovala i na dásni, jak si Angel všiml, když pootevřela ústa. Později se dozvěděl, že se nůž zastavil o špičák, o který tím pádem přišla. Proto se usmívala jenom na půl úst. Vysvětlila mu, že nůž přeťal kořen zubu a ten později sám vypadl. Hned na první pohled se do ní tak bláznivě zamiloval, že mu i ta jizva připadala krásná; byla jedinou viditelnou vadou na její kráse.

„Jdu se zeptat, jestli nepotřebuješ pomoct s dítětem,“ řekl Angel.

„Asi se jí prořezávají zoubky,“ prozradila Rose Rosová na svoji dceru. „Je dneska trochu mrzutá.“

Z moštárny vyšel pan Rose, když uviděl Angela, zamával na něj a usmál se; pak přišel blíž a objal chlapce kolem ramen. „Jak se daří?“ zajímal se. „Koukám, že rosteš. Kdysi jsem ho nosíval na hlavě,“ vysvětloval pan Rose dceři. „Trhal jablka, na která jsem nedosáhl,“ dodal pan Rose a láskyplně plácl Angela do paže.

„Doufám, že vyrostu ještě o trochu víc,“ pravil Angel – to kvůli Rose Rosové. Nechtěl, aby si myslela, že už přestal růst; chtěl jí tím dát najevo, že jednou bude vyšší než ona.

Litoval, že si neoblékl košili; ne že by neměl dost svalnaté tělo, ale v košili člověk vypadá přece jen dospěleji. Potom ho napadlo, že se jí třeba líbí, jak je opálený, a přestal si s košilí dělat starosti; vrazil ruce do kapes džin a zalitoval, že nemá svou baseballovou čapku. Byla to ta čepice bostonského mužstva Red Sox a pokud ji chtěl nosit, musel se jí vždycky zmocnit hned ráno, jinak si ji vzala Candy. Už druhé léto spolu mluvili o tom, že koupí ještě jednu baseballovou čepici; Candy mu ji dluží, protože jak sama uznává, protrhla jednu z větracích dírek, do níž si zastrkávala tužku.

Candy při sklizni zapisovala načesané bušly a k tomu tužku potřebovala. Letos již podruhé bude zapisovatelem Angel a již druhé léto také bude s traktorem svážet jablka ze sadů.

Když Angel Homerovi pověděl, že děťátku Rose Rosové se prořezávají zoubky, Homer si hned věděl rady. Poslal Angela (s Wallym) do města koupit nějaké dudlíky a pak vypravil Angela do moštárny s balíkem dudlíků a sedmičkou bourbonu; Wally pil bourbon jen čas od času, velmi málo, a láhev byla ze tří čtvrtin plná. Homer Angelovi ukázal, jak má bourbon Rosovic dítěti nakapat na dásně.

„Dásně se tím znecitliví,“ vysvětlil Angel Rose Rosové. Namočil do whisky malíček a vstrčil ho dítěti do pusinky. Zprvu měl strach, aby se holčička neudusila – pod vlivem výparů se jí okamžitě rozšířily oči a maličko jí vyhrkly slzy. Ale hned potom dítě začalo žužlat Angelův prst s divokou náruživostí, a když ho vytáhl, aby na něj kápl ještě trochu bourbonu, rozplakalo se a chtělo prst zpátky.

„Ať ji neopiješ,“ strachovala se Rose Rosová.

„Neopiju.“ ujišťoval ji Angel. „Jenom jí znecitlivím dásně.“

Rose Rosová si prohlížela dudlíky. Byly gumové, vypadaly úplně stejně jako dudlíky na kojeneckých lahvích, jenom neměly dírku a každý vězel v umělohmotném kroužku, dostatečně velkém, aby ho dítě nemohlo spolknout. Při používání dudlíku z láhve, vysvětloval Angel Wells, dítě nasává dírkou vzduch a potom z toho říhá nebo trpí plynatostí.

„Jak to, že se v tom tak vyznáš?“ usmála se Rose Rosová. „Kolik je ti let?“

„Skoro šestnáct,“ odvětil Angel. „A tobě?“

„Asi tak stejně.“

Když se odpoledne Angel do moštárny vrátil, podívat se, jak pokračuje prořezávání zoubků, shledal, že Rosino dítě není jediným členem rodiny Rosových s dudlíkem v ústech. Na střeše seděl pan Rose a Angel spatřil – ze značné vzdálenosti, díky neskutečně bleděmodrému odstínu ochranného kroužku –, že i on si vzal dudlík.

„Taky se vám klubou zuby?“ zavolal na něj Angel. Pan Rose vyňal dudlík z úst, učinil tak zvolna, jako všechno, co dělal.

„Přestávám kouřit,“ oznamoval pan Rose. „Když můžeš mít v puse od rána do večera cumel, k čemu je ti cigareta?“ Vrazil si dudlík do úst a zeširoka se na Angela usmál.

V moštárně spala holčička s dudlíkem v puse a Angel překvapil Rose Rosovou při mytí vlasů. Stála k němu zády a skláněla se nad dřezem v kuchyni; neviděl jí na prsa, i když byla do půl těla nahá.

„To jsi ty,“ otázala se nejasně, stále otočená zády k němu – ale nepolekala se a nesnažila se zakrýt.

„Omlouvám se,“ řekl Angel a vycouval ven. „Měl jsem zaklepat.“ Teprve nyní se lekla a zahalila se. Vlasy měla ještě plné pěny; nejspíš se předtím domnívala, že přišel otec.

„Přišel jsem se jen podívat, jak to vypadá s těmi zoubky,“ vysvětloval Angel.

„Bezvadně,“ ujistila ho Rose Rosová. „Jsi fajn doktor. Dneska jsi můj hrdina.“ Opět se usmála na půl úst.

Po krku jí stékala lesklá stružka šamponových mydlinek na hruď a na zkřížené paže, jimiž si přidržovala ručník tak, aby jí zakrýval prsa. Usmívající se Angel Wells se dal na ústup od moštárny a narazil do starého automobilu zaparkovaného tak blízko u budovy, až se zdálo, jako by měl moštárnu podpírat. Uslyšel, jak se po střeše koulí droboučký oblázek, ale když mu spadl na hlavu – přestože si tentokrát vzal od Candy baseballovou čapku a nasadil si ji v nedbalém úhlu, se štítkem staženým do čela –, zabolelo to.

„Dostal jsem tě!“ vybafl pan Rose a usmál se.

Ale ve skutečnosti ho nedostal pan Rose. Cestou zpátky k nákupnímu středisku a do nobl baráku se Angel potácel jako zasažený bleskem.

Kdo je vůbec otcem toho dítěte? dumal Angel Wells. A kde je teď? A kde je paní Rosová? Zůstali snad pan Rose s dcerou úplně sami?

Angel se uchýlil do svého pokoje a začal sestavovat seznam jmen – dívčích jmen. Pár svých oblíbených jmen opsal ze slovníku a přidal několik dalších, která autoři slovníku opomněli. Čím jiným už by mohl zapůsobit na dívku, která si nedokáže vymyslet jméno pro své dítě?

Angel by byl pravým požehnáním pro St. Cloud’s, protože tamní postupy při vymýšlení jmen už byly poněkud obnošené. Sestra Caroline se sice na tento téměř každodenní úkol vrhla se vší energií svého mládí, avšak její především politicky motivovaný výběr narážel na odpor. Oblíbila si jméno Karl (kvůli Marxovi) a Eugene (jako Eugene Debs), ale všichni se postavili proti jménu Friedrich (po Engelsovi), takže jí nezbývalo než to změnit na Fred (což se jí však nezamlouvalo). Sestra Angela měla námitky i proti jménu Norman (podle Normana Thomase) – podle jejího mínění to bylo stejné jako Wilbur. Ale těžko říci, jestli by si Angel Wells dokázal uchovat své nadšení pro vymýšlení jmen, kdyby se jím měl zabývat téměř denně. Vymýšlení jména pro dcerku Rose Rosové bylo aktivitou u něj zcela nečekanou – ale naprosto typickou pro první chlapeckou lásku.

Abby? přemítal Angel Wells. Alberta? Alexandra? Amanda? Amelia? Antoinette? Audrey? Aurora? „Aurora Rosová,“ pronesl Angel nahlas. „Proboha, to ne,“ zděsil se a pokračoval dál podle abecedy. Jizva na tváři té mladé ženy, do níž se zamiloval, byla tak tenoučká, tak úžasně jemná – Angel si představoval, že by tu jizvu směl políbit. Že by ji dokázal vymazat. Pak se pustil do písmene B.

Bathsheba? Beatrice? Bernice? Bianca? Bridget?

Dr. Larch měl před sebou jiný problém. Zesnulá pacientka přišla do St. Cloud’s bez čehokoli sebemenšího, co by umožnilo ji identifikovat – přinesla si jen horečnatou infekci, neuvěřitelně silný výtok, mrtvý, leč nevypuzený plod (a několik nástrojů, jež si zasunula dovnitř – nebo jí je tam vsunul někdo jiný – ve snaze vyvolat vypuzení plodu), perforovanou dělohu, neutišitelnou horečku a akutní zánět pobřišnice. K dr. Larchovi přišla příliš pozdě, než aby ji mohl zachránit, ale on si přesto její smrt vyčítal.

„Když sem přišla, byla ještě živá,“ pravil dr. Larch k sestře Caroline. „A já jsem přece doktor.“

„Tak se tak chovejte,“ zpražila ho sestra Caroline, „a přestaňte fňukat.“

„Jsem už moc starý,“ tvrdil Larch. „Někdo mladší a pohotovější by ji byl mohl zachránit.“

„Jestli si to myslíte, tak jste asi doopravdy starý,“ hubovala sestra Caroline. „Protože nevidíte věci tak, jak jsou.“

„Tak, jak jsou,“ zopakoval Wilbur Larch a zavřel se v lékárně. Vždycky nesl těžce, když ztratil některého pacienta, ale sestra Caroline věděla, že tahle pacientka byla ztracená, už když sem přišla.

„Jestli je s to si dělat výčitky kvůli takovému případu,“ stěžovala si sestra Caroline sestře Angele, „potom si myslím, že by za něj opravdu měl přijít někdo jiný – skutečně je příliš starý.“

Sestra Angela byla téhož názoru. „Nejde o to, že by byl neschopný, ale jakmile si to o sobě začne myslet, je s ním konec.“

Sestra Edna se tohoto rozhovoru nezúčastnila. Stála za dveřmi lékárny a pořád dokola opakovala: „Nejste moc starý, nejste neschopný, nejste příliš starý.“ Ale Wilbur Larch ji neslyšel, setrvával pod vlivem éteru a byl na cestách. Cestoval daleko, do Barmy – viděl ji téměř stejně jasně jako kdysi Wally, i když Larch si (ani s pomocí éteru) nedovedl představit, jaké je tam horko. Stín pod stromem působil klamným dojmem, nebyl tam žádný opravdový chládek – určitě ne v tu část dne, již Barmánci označují slovy „hodina tichých nohou“. Larch pozoroval dr. Stona, jak obchází své nemocné. Ani polední vedro Fuzzyho Stona neodradilo od úsilí zachraňovat děti postižené úplavicí.

Wally by byl mohl Larchův sen vylepšit o některé podrobnosti. Například o to, jak kluzké jsou listy bambusu, když člověk stoupá do kopce. Že rohože na spaní jsou neustále provlhlé potem; jak je celá země (podle Wallyho mínění) zaplavená nižšími úředníky, na nichž se tak či onak negativně podepsal britský vliv – buď se snažili podobat se Britům, anebo se užírali nenávistí vůči nim. Jednou Wallyho nesli přes planinu hustě zarostlou plevelem a páchnoucí prasečím trusem. Nějací Britové si tam kdysi zbudovali tenisový dvorec. Síť teď sloužila místnímu úředníkovi jako visuté lůžko. Samotný kurt, obehnaný vysokým plotem, se výtečně hodil k chovu prasat; plot, jehož původním účelem bylo bránit míčkům, aby se ztrácely v džungli, nyní bránil leopardům zabíjet prasata. Wally by si byl vzpomněl, že na této zastávce na jeho pouti mu katétr do močové trubice zavedl sám tamní úředník; byl to laskavý člověk s kulatým obličejem a trpělivýma, pevnýma rukama. Použil k tomu účelu malou, stříbrnou kvedlačku na míchání nápojů – ta tam také zůstala po Britech. Úředník sice mluvil anglicky velmi špatně, ale přesto se Wallymu podařilo mu vysvětlit, k čemu ta věcička slouží.

„Brítové sou cvocí,“ pravil k Wallymu ten barmánský gentleman. „Že jo?“

„Ano, myslím, že jo,“ přitakal Wally. Mnoho Britů sice neznal, ale někteří z nich mu připadali dost praštění, takže mu nebylo zatěžko souhlasit – navíc měl za to, že je moudřejší vždycky souhlasit s tím, kdo drží v ruce katétr.

Stříbrná kvedlačka byla jako katétr dost neohebná a na jednom konci ji zdobil jakýsi erb, z něhož přísně hleděla královna Viktorie (v tomto případě byl ovšem nástroj, jehož se stala ozdobou, používán k účelu, který by ji možná šokoval).

„Jen Brítové sou takoví cvocí, vymejšlet míchátkové na pití,“ pochechtával se úředník. Navlhčil katétr vlastními slinami.

Wally, slzící bolestí, se pokusil zasmát.

A co dr. Stone na své obchůzce, což i on by mezi dětmi sužovanými průjmem nenarazil na řadu případů retenze moče, což i on by nemusel ulevovat jejich malým měchýřům stiženým distenzí, a to správným postupem, s použitím kvalitních katétrů? V očích Wilbura Larche, jež bloudily nad Barmou, byl dr. Stone obrazem dokonalosti – Fuzzy Stone by nikdy neztratil jediného pacienta.

Sestra Caroline si uvědomovala, že náhodné úmrtí té bezejmenné ženy se nebude vyjímat moc dobře vedle „důkazních materiálů“ zaslaných dozorčímu výboru a rozhodla se, že je na čase, aby i ona napsala Homeru Wellsovi. Zatímco Larch odpočíval v lékárně, sestra Caroline pomstychtivě bušila do psacího stroje v kanceláři sestry Angely.

„Nebuď přece pokrytec,“ začala, „doufám, že si vzpomínáš, jak vehementně jsi mě přemlouval, abych odešla z Cape Kenneth, protože mých služeb je víc zapotřebí tady – a měl jsi pravdu. Myslíš, že tvoje služby tu nepotřebujeme, že jich tu není zapotřebí právě teď? Myslíš, že bez tebe jablka neporostou? Jen si to představ: koho sem asi výbor pošle jako náhradu místo něj, pokud se ty sám nepřihlásíš? Jednoho z těch zbabělců, kteří dělají jen to, co se jim řekne, typického, opatrného zakřiknutého doktůrka – občánka dbalého zákonů, který tady nebude vůbec k ŽÁDNÉMU UŽITKU!“

Odeslala ten dopis, když zašla upozornit přednostu, že se v sirotčinci nachází mrtvola a bude třeba oznámit to příslušným úřadům. Od doby, kdy přednosta v sirotčinci naposledy spatřil mrtvá těla, už uplynula řada let, ale nikdy na ně nezapomněl – na svého předchůdce s hrudníkem otevřeným nůžkami na hrudní kost a docela určitě ne na rozpitvaný plod z Three Mile Falls.

„Mrtvola?“ opakoval přednosta. Sevřel rukama ze stran desku stolku, na němž neustále trůnila a zjevovala mu své roztřesené, více či méně zamžené obrázky televize – přednostovi však byly rozhodně milejší než mnohem živější obraz těch dávných mrtvol v jeho mysli.

„Žena, která nestála o své dítě,“ pravila sestra Caroline. „Hrozně se zřídila, když se ho pokoušela zbavit. Přišla moc pozdě, už jsme s tím nemohli nic dělat.“

Přednosta neodpověděl a nespouštěl oči ze zrnitých, třesoucích se postav na obrazovce. Přidržoval se stolku, jako by to byl oltář a televize byla jeho božstvem – přinejmenším spoléhal na to, že v televizi nikdy neuvidí nic takového, co mu právě popsala sestra Caroline, a tak se dál díval na televizi a na sestru Caroline ani nepohlédl.

Carmen? Cecelia? Charity? Claudia? Constance? Cookie? Cordelia? Angel Wells si posunul čepici mužstva Red Sox do správného úhlu; po ránu sice bylo ještě chladno, ale rozhodl se, že půjde bez košile. Dagmar? přemítal. Daisy? Dolores? Dotty?

„Kam jdeš v mojí čepici?“ chtěla vědět Candy, která právě sklízela nádobí od snídaně.

„Je to moje čepice,“ odtušil Angel a vyšel ze dveří.

„Láska je slepá,“ prohlásil Wally a odsunul se s vozíkem od stolu.

Mluví o mně, anebo o Angelovi? napadlo Candy. Homerovi i Wallymu dělalo Angelovo telecí okouzlení Rose Rosovou starosti, ale Candy mínila, že na tom opravdu nic víc nebude – prostě telecí láska. Věděla, že Rose Rosová je příliš zkušená, než aby Angelovi doopravdy zamotala hlavu. Homer však namítal, že o to přece nejde. Candy byla přesvědčena, že Rose Rosová má v malíčku víc zkušeností než… ale o to taky nejde, tvrdil Wally.

„Doufám, že vám nejde o to, že je barevná,“ naježila se Candy.

„Jde o pana Rose,“ prohlásil Wally. Homerovy rty očividně na poslední chvíli zadržely zvolání „jasně!“ Chlapi by chtěli o všem rozhodovat, pomyslela si Candy.

Homer Wells seděl v kanceláři u prodejního střediska. V poště byl dopis, který mu poslal dr. Larch, ale Homer nepřišel prohlížet poštu. To byla Wallyho práce a kromě toho, právě přijeli česáči. Sklizeň začne hned, jak se Homerovi podaří všechno zorganizovat.

Vyhlédl oknem z kanceláře a uviděl, jak jeho syn, svlečený do půl těla, mluví s Velkou Dot Taftovou. Otevřel zasklené dveře a zahalekal na Angela: „Hej, po ránu je chladno – vezmi si košili!“ Ale Angel už mířil ke skladištím za střediskem.

„Jdu zahřát traktor!“ zavolal na otce.

„Nejdřív se zahřej sám!“ trval na svém Homer, ale chlapec byl i po ránu rozpálený až dost.

Edith? Uvažoval Angel. Ernestine? Esmeralda? Eve! pomyslel si.

Vrazil do Vernona Lynche, mračícího se do hrnku s horkou kávou.

„Dávej pozor na cestu,“ hudroval Vernon na Angela.

„Faith,“ oznámil mu Angel. „Felicia! Francesca! Frederica!“

„Kreténe,“ zavrčel Vernon Lynch.

„Tak si říkej sám sobě,“ sjela ho Velká Dot Taftová. „Sám jsi kretén, Vernone!“

„Bože, jak já tu sklizeň miluju!“ rozplýval se Wally a pojížděl kolem kuchyňského stolu, zatímco Candy myla nádobí. „To je moje nejmilejší období.“

„Moje taky,“ usmála se Candy. Při tom si pomyslela: zbývá mi ještě šest týdnů života.

Přijel i kuchař Černej Kastról; Candy si musela pospíšit, potřebovala ho poslat na nákup. Muž, kterému přezdívali Broskvička, už u nich kdysi česal, ale v posledních letech tady nebyl; říkali mu Broskvička, protože mu nikdy nerostly vousy. Vrátil se i Muddy, toho už také nikdo neviděl několik let. Jednou v noci utrpěl v moštárně ošklivé poranění nožem a Homer ho musel odvézt do nemocnice v Cape Kenneth. Muddymu tam nadělali sto třiadvacet stehů; Homeru Wellsovi připadal jako nějaká pokusná klobása.

Muž, který ho poranil, už sem dávno nejezdil. Homer se domníval, že to patřilo k pravidlům pana Rose, možná to bylo nejdůležitější ze všech pravidel moštárny. Nikdo nesmí ubližovat druhým. Je možné člověka pořezat, aby se polekal, aby pochopil, kdo je tady šéf, ale nesmí kvůli tomu nikoho odvézt do nemocnice. V tu chvíli se tu objeví zákon a všichni v moštárně budou takhle malincí. Muž, který zranil Muddyho, nemyslel na blaho celého společenství.

„On mi fakt chtěl ufiknout zadek,“ vykládal překvapeně Muddy.

„Byl to amatér,“ prohlásil pan Rose, „a vůbec, teď už je pryč.“

Ze zbývajících členů party – s výjimkou dcery pana Rose – ještě nikdo v Ocean View nebyl. Pan Rose se domluvil s Angelem na tom, co budou Rose Rosová a její dcera celý den dělat.

„Bude jezdit s tebou a pomáhat ti,“ oznámil Angelovi pan Rose. „Může sedět na blatníku nebo stát za sedačkou. Taky na valníku může jezdit, než se naplní.“

„Samozřejmě!“ přitakal Angel.

„Kdyby se potřebovala s dítětem vrátit do moštárny, může jít pěšky,“ pokračoval pan Rose. „Nepotřebuje žádný milosti.“

„To ne,“ uznával Angel; překvapilo ho, že pan Rose takhle mluví o své dceři, která trochu rozpačitě postává vedle něj. Maličkou Rosovou s dudlíkem v pusince měla na ruce.

Občas by mohl na dítě dohlídnout Černej Kastról, dodal pan Rose a Rose Rosová přikývla.

„Candy říkala, že by ji taky pohlídala,“ připomněl Angel.

„Paní Worthingtonovou s tím nemusíme obtěžovat,“ namítal pan Rose a Rose Rosová zavrtěla hlavou.

Angel na traktoru při jízdě vždycky stál; i když si dal pod zadek polštářek (a jemu se zdálo, že polštářky potřebují jen staříci, co mají hemeroidy), nedohlédl pořádně na víčko chladiče. Měl strach, že kdyby jezdil vsedě, mohl by se přehřát motor a voda v chladiči by se vyvařila, aniž by si toho všiml. Ale především to lépe vypadalo, když při jízdě na traktoru stál.

Byl rád, že mu svěřili International Harvester; před lety na něm Raymond Kendall upravil sedačku tak, že se jí dalo otáčet. Posadil Rose Rosovou na sedadlo – s dítětem na klíně nebo bez něj – a sám se postavil jen trochu stranou vedle pootočené sedačky a bez obtíží řídil traktor. Byla tu jen nožní spojka, nožní brzda a ruční plyn. Nouzovou ruční brzdu měla Rose Rosová u boku a řadící páku u kolena.

„Proč nosíš tu baseballovou čepici?“ vyptávala se ho. „Máš hezký oči, a vůbec nejsou vidět. Taky vlasy máš pěkný a není na ně vidět. A neopálíš si čelo, protože ti do obličeje nejde sluníčko. Kdybys nenosil tu hloupou čepici, měl bys obličej stejně opálenej jako celý tělo.“

Angel z toho samozřejmě vyrozuměl, že se Rose Rosové líbí, jak je opálený, nezamlouvá se jí jeho bledé čelo a navzdory té čepici si stačila všimnout jeho očí a vlasů (které se jí také líbí).

Když se valník poprvé naplnil jablky, Angel se v sadu zašel napít ze džbánu s vodou a otočil si čepici štítkem dozadu, jak ji při hře nosívají chytači – a jak ji nosila i Candy, které vždy štítek zakrýval vlasy a zátylek. Candy to tak ale slušelo o něco lépe. Když Angela s takhle nasazenou čepicí spatřila Rose Rosová, prohodila: „Teď vypadáš hrozně hloupě, jako kdybys měl místo hlavy míč.“

Na druhý den přenechal Angel Wells čepici Candy.

Rosovic skvrně vysávalo dudlík jako čerpadlo o síle tří koňských sil a Rose Rosová se na Angela usmála.

„Kdepak je ta pěkná čepice?“ divila se.

„Ztratil jsem ji,“ zalhal.

„Škoda,“ litovala. „Byla moc hezká.“

„Já myslel, že se ti nelíbí,“ namítl.

„Nelíbila se mi na tobě,“ vysvětlovala Rose Rosová.

Příští den vzal čepici s sebou, a jakmile se Rose uvelebila na traktoru, posadil jí čapku na hlavu. Rose Rosová měla očividně ohromnou radost. Nosila tu čepici stejně jako předtím Angel – naraženou nízko do očí. Její dcerka měla štítek tak blízko u očí, až z toho šilhala.

„Tak tys ji ztratil a zase jsi ji našel, co?“ dorážela na Angela Rose Rosová.

„Jasně,“ řekl Angel.

„Radši si dávej pozor,“ varovala ho. „Se mnou by sis neměl nic začínat.“

Ale Angel se cítil polichocen a povzbuzen tím, že si vůbec povšimla jeho zájmu – zvlášť proto, že ani přesně nevěděl, jak by ten zájem měl dát najevo.

„Kolik je ti let?“ otázal se nedbale téhož dne, ale později.

„Asi jako tobě, Angeli,“ odpověděla stručně. Malá Rosová se sesula a opřela se jí o prs; před sluncem ji chránil bílý námořnický klobouček s plandavou střechou, ale bylo vidět, že holčička má strnulý pohled a je úplně vyčerpaná z celodenního přežvykování dudlíku. „Nevěřím, že ti pořád ještě lezou zuby,“ oslovila dceru Rose Rosová. Vzala za bleděmodrý kroužek a vytáhla holčičce dudlík z úst; ozval se zvuk, jako když z láhve vylétne zátka, což malou Rosovou polekalo. „Už je z tebe úplnej závislák,“ postěžovala si Rose Rosová, ale když maličká začala plakat, zastrčila dudlík zpátky na místo.

„Jak by se ti líbilo jméno Gabriela?“ nadhodil Angel.

„To jsem nikdy neslyšela,“ řekla Rose Rosová.

„A co třeba Ginger?“

„To je jako něco k jídlu,“ namítala Rose Rosová.

„Gloria?“ pokračoval Angel.

„To se mi líbí,“ pochválila ho Rose Rosová. „Pro koho je?“

„Pro tvoje dítě!“ prohlásil Angel. „Přemýšlím, jak by se mělo jmenovat tvoje dítě.“

„Proč o tom přemejšlíš?“ divila se.

„Chci ti pomoct,“ odpověděl rozpačitě. „Chci ti pomoct se rozhodnout.“

„Rozhodnout?“ opakovala Rose Rosová.

„Aby sis konečně vybrala,“ dodal Angel Wells.

Česáč zvaný Broskvička byl skoro stejně rychlý jako pan Rose. Vysypal svůj plátěný vak do přepravky a přerušil jejich rozmluvu.

„Zapíšeš mě, Angeli?“ požádal Broskvička.

„Už jsem tě zapsal,“ ujistil ho Angel. Někdy prohlížel načesané ovoce, pokud dotyčného česáče dobře neznal – aby se ujistil, že jablka nejsou potlučená. Byla-li potlučená nebo jinak poškozená kvůli příliš kvapné práci, nedostali od Angela maximální cenu za bušl. Ale o Broskvičkovi Angel věděl, že je zručný, a tak si jenom zapsal příslušné číslo a ani neslezl s traktoru, aby jablka zkontroloval.

„Nejsi náhodou kontrolor?“ zeptal se Angela Broskvička.

„Samozřejmě, už jsem tě zapsal!“ opakoval Angel.

„A to si mě ani nezkontroluješ? Radši se koukni, jestli jsem nenačesal hrušky nebo tak něco,“ zašklebil se Broskvička. Angel se šel podívat na jablka a v tu chvíli Broskvička utrousil: „Určitě nestojíš o to bejt s panem Rosem na kudly.“ A hned se odporoučel i se svým vakem a žebříkem, ještě dřív, než se Angel mohl vyjádřit ke kvalitě jeho jablek – samozřejmě byla bezchybná.

Angel se vrátil na traktor a konečně sebral odvahu. „Jsi ještě provdaná za otce tvého dítěte?“ otázal se Rose Rosové.

„Nikdy jsem nebyla vdaná,“ odtušila. „A žijete spolu?“ vyptával se Angel.

„Moje dítě nemá žádnýho tátu,“ odvětila Rose Rosová. „Nikdy jsme spolu nežili.“

„Líbilo by se mi Hazel nebo Heather,“ poznamenal po chvíli Angel. „Jsou to jména rostlin, takže by se hodila ke jménu Rose.“

„Nemám přece rostlinu, ale malou holku,“ namítala s úsměvem Rose Rosová.

„Taky Iris je pěkný jméno,“ dumal Angel. „Ale možná až moc sladký, taky je to kytka. Anebo Isadora.“

„Páni,“ nevěřila Rose Rosová. „To už je lepší nemít žádný jméno než nějaký takový.“

„A co třeba docela obyčejná, stará Jane?“ navrhoval Angel Wells, který už z toho byl zoufalý. „Jennifer? Jessica? Jewell? Jill? Joyce? Julia? Justine?“

Jemně se ho dotkla. Jenom mu položila ruku na bok, ale on málem převrhl valník a rozsypal celý náklad. „Jen dál,“ požádala ho. „Nevěděla jsem, že je na světě tolik jmen. Pokračuj,“ vybídla ho, i její ruka ho pobízela. Jen tak do něj maličko strčila a hned zase si položila ruku zpátky do klína, kde seděla malá Rosová, ukolébaná drncáním a rámusením traktoru.

„Katherine? Kathleen? Kirsten? Kitty?“ začal Angel Wells.

„Jen dál,“ pokývla Rose Rosová a její ruka se mu opět otřela o bok.

„Laura? Laurie? Laverne? Lavinia? Leah? To znamená ‚unavená‘,“ podotkl. „Leslie? Libby? Loretta? Lucy? Mabel? To znamená ‚milovaná‘,“ poučil ji. „Malvina? To znamená ‚hladký sníh‘,“ vysvětlil jí.

„Já jsem ještě nebydlela nikde, aby tam padal sníh,“ posteskla si Rose Rosová.

„Maria?“ pokračoval Angel. „Marigold? To je taky kytka. Víš? To znamená drozd, je to druh ptáka,“ dodal.

„Nemluv o tom, co znamenají,“ žádala Rose.

„Melissa? Mercedes?“ řekl Angel.

„Není to nějakej auťák?“ divila se Rose Rosová.

„Je to bezva auto,“ přisvědčil Angel Wells. „Z Německa. A stojí spoustu peněz.“

„Myslím, že jsem ho jednou viděla,“ řekla Rose Rosová. „Má na kapotě takovej divnej terč.“

„To je jejich logo,“ vysvětloval Angel.

„Jejich co?“

„Vlastně máš pravdu, je to něco jako terč,“ připustil Angel.

„Pověz to ještě jednou,“ žádala Rose Rosová.

„Mercedes,“ řekl.

„To je jen pro bohatý, ne?“ zeptala se.

„No,“ odvětil Angel, „je to drahý auto, ale to jméno znamená ‚Naše slitovná paní‘.“

„Jdi s tím někam,“ zlobila se Rose. „Neříkala jsem ti, abys nemluvil o tom, co znamenají?“

„Promiň,“ omluvil se.

„Proč vlastně nenosíš nikdy košili?“ zajímala se. „Není ti zima?“

Angel pokrčil rameny.

„S těma jménama můžeš pokračovat, kdy budeš chtít,“ sdělila mu.

Po prvních čtyřech či pěti dnech sklizně se obrátil vítr od Atlantiku; vanula silná bríza a rána bývala zvláště studená. Angel chodíval v tričku a přes ně nosil mikinu. Jednou ráno, když bylo tak chladno, že Rose Rosová nechala dítě u Candy, si Angel všiml, že se třese zimou, a půjčil jí svoji mikinu. Nosila ji celý den. Měla ji na sobě i večer, když Angel přišel do moštárny pomáhat s lisováním a chvíli spolu seděli na střeše. Seděl tam s nimi i Černej Kastról a vyprávěl jim o tom vojenském zařízení na pobřeží, které odsud každou noc pozorovali.

„Byla to tajná zbraň,“ vykládal. „A tvůj táta,“ ukázal Černej Kastról na Angela, „si pro ni vymyslel jméno – všichni jsme byli úplně podělaný strachy. Povídal, že je to nějaký kolo, kterým se posílaj lidi na měsíc nebo kam.“

„Bylo to ruské kolo,“ ozval se ze tmy pan Rose. „Obyčejné ruské kolo.“

„Jo, to je vono!“ přitakal Černej Kastról. „Jednou jsem ho taky někde viděl.“

„Ale to, co měli tam na pobřeží, to bylo něco jiného,“ pravil zamyšleně pan Rose. „Používali to pro válku.“

„Jo,“ přikývl Černej Kastról. „Stříleli z toho na někoho.“

Rose Rosová hleděla na pobřeží plné světel a prohlásila: „Odstěhuju se do města.“

„Možná až budeš starší,“ řekl pan Rose.

„Třeba do Atlanty,“ přemítala. „Já už byla v Atlantě,“ pochlubila se Angelovi, „a dokonce v noci.“

„To byl Charleston,“ opravil ji pan Rose. „Leda bys byla v Atlantě někdy jindy.“

„Říkals, že je to Atlanta,“ opáčila.

„Možná jsem říkal, že je to Atlanta,“ připustil pan Rose, „ale byl to Charleston.“ Černej Kastról se zasmál.

Rose Rosová zapomněla mikinu vrátit, ale potom ráno, když ještě bylo chladno, se objevila v jednom starém svetru pana Rose a mikinu podala Angelovi.

„Dneska ráno jsem se vystrojila ze svýho,“ prohodila k Angelovi; červenou čapku měla naraženou ještě víc do očí než jindy. Maličkou Rosovou hlídal Černej Kastról a Angel si až po chvíli uvědomil, že Rose Rosová má na oku modřinu – bílým lidem to obyčejně chvíli trvá, než si u černocha všimnou modřiny, ale tahle byla pořádná.

„Povídal, že tvoji čepici nosit můžu, ale svý triko si prej máš nosit sám,“ oznámila Angelovi Rose Rosová. „Říkala jsem ti,“ dodala, „že bys se mnou neměl mít nic společnýho.“

Ten den, když česáči skončili, zašel Angel do moštárny promluvit si s panem Rosem. Vysvětlil panu Rosovi, že tím nemyslel nic špatného, když půjčil Rose Rosové svoji mikinu dodal ještě, že má dceru pana Rose opravdu moc rád a tak dále. Angel se při tom docela pěkně rozohnil, ale pan Rose zůstal v klidu, jako dospělý chlap. Angel (i ostatní) už pochopitelně viděli, jak pan Rose asi tak za tři, čtyři vteřiny oloupal jablko a zbavil ho jádřince – obecně se předpokládalo, že by během půl minuty dokázal člověku vypustit všechnu krev. Uměl člověka dokonale zřídit a nenechat po sobě výraznější stopy, než jaké zanechá lehké říznutí při holení.

„Kdo ti pověděl, že jsem svou dceru zbil, Angeli?“ zeptal se jemně pan Rose. Angel to samozřejmě věděl od Rose Rosové, ale teď si uvědomil, že padl do léčky – jenom by jí přidělal další problémy. Pan Rose by se nikdy neopovážil vyvolat nějakou nepříjemnost s Angelem. Pan Rose znal pravidla, ta skutečná pravidla moštárny, pravidla česáčů.

„Myslel jsem, že jste ji uhodil vy,“ vycouval Angel.

„Já to nebyl,“ ujistil ho pan Rose.

Ještě než odjel zaparkovat traktor, promluvil Angel s Rose Rosovou. Navrhl jí, že jestli má strach bydlet v moštárně, může jít bydlet k němu – v jeho pokoji je ještě jedna postel anebo on se ze svého pokoje vystěhuje a bude z něj pokoj pro hosty, pro ni a její dítě.

„Pokoj pro hosty?“ Rose Rosová se zasmála. Řekla mu, že je ten nejhodnější člověk, jakého poznala. Pořád se chovala jaksi malátně, jako by spala vestoje – plnými údy pohybovala vláčně, jako pod vodou. Celé její tělo působilo lenivým dojmem, a přesto Angel v její přítomnosti vycítil onu schopnost bleskurychle se pohybovat, jež i pro jejího otce byla stejně příznačná, jako pro jiného tělesný pach. Z Rose Rosové někdy Angelovi běhal mráz po zádech.

Při večeři se ho otec zeptal: „Jak vycházíš s panem Rosem?“

„Mně by spíš zajímalo, jak vycházíš s Rose Rosovou,“ ozvala se Candy.

„To je jeho věc, jak s ní vychází,“ namítl Wally.

„Jasně,“ potvrdil Homer a Wally to ponechal bez povšimnutí.

„Ale naše věc je, jak vycházíš s panem Rosem, Angeli,“ pravil Wally.

„Protože tě máme rádi,“ dodal Homer.

„Pan Rose mi neublíží,“ odtušil Angel.

„Samozřejmě že ne!“ zvolala Candy.

„Pan Rose si dělá, co se mu zlíbí,“ tvrdil Wally.

„Má svá vlastní pravidla,“ doplnil Homer Wells.

„Bije svou dceru,“ žaloval Angel. „Nejmíň jednou ji praštil.“

„Do toho se nepleť, Angeli,“ varoval chlapce Wally.

„Přesně tak,“ souhlasil Homer..“

„Ale já se do toho budu plést,“ prohlásila Candy. „Jestli to děvče bije, pěkně si ho podám.“

„Ne, nepodáš,“ řekl Wally.

„Radši ne,“ přikývl Homer.

„Nepovídejte mi, co mám dělat,“ zpražila je a oni oba zmlkli; věděli, že nemá smysl Candy něco rozmlouvat.

„Víš to docela jistě, Angeli?“ zeptala se Candy.

„Skoro jistě,“ odpověděl chlapec. „Na devadesát devět procent.“

„Počkej, až to budeš vědět na sto procent, Angeli, než začneš tvrdit, že je to pravda,“ varoval ho otec.

„Jasně,“ zabručel Angel vstal a posbíral se stolu svoje nádobí.

„Dobře, že jsme si to ujasnili,“ poznamenal Wally, když Angel odešel do kuchyně. „Ještě že jsme všichni takoví experti na to, co je pravda a co ne,“ dodal, zatímco se Candy zvedla a začala sklízet se stolu. Homer Wells zůstal sedět.

Příštího rána se Angel dozvěděl, že Rose Rosová ještě nikdy nevlezla do moře – už sice na Floridě česala citrusy a v Georgii broskve, absolvovala cestu autem podél pobřeží až do Maine, ale ještě nikdy si neomočila ani palec u nohy v Atlantiku. A nikdy necítila pod nohama písek pláže.

„To je šílený!“ užasl Angel. „Někdy v neděli si vyrazíme na pláž.“

„A k čemu?“ podivila se. „Myslíš, že budu vypadat líp opálená? Proč bych chodila na pláž?“

„Zaplavat si!“ tvrdil Angel. „Je to oceán! Slaná voda!“

„Já neumím plavat,“ sdělila mu Rose Rosová.

„Aha,“ zarazil se. „Ale v oceánu si člověk užije, i když neumí plavat. Nemusíš chodit tam, kde nestačíš.“

„Nemám ani plavky,“ namítla.

„Aha,“ opakoval Angel. „Něco ti seženu. Vsadím se, že některé Candiny ti budou.“ Rose Rosová se zatvářila mírně překvapeně. Candiny plavky jí budou spíš těsné.

O polední přestávce Rose Rosová zkontrolovala, jak se její dcerce daří u Černýho Kastróla, a Angel ji zavezl do sadu nedaleko Kohoutího vrchu, osázeného jen mladými stromky, kde tím pádem nikdo nebyl. Na oceán jste odtud skoro nedohlédli. Byl vidět jenom nepřirozeně zarovnaný horizont – jak obloha najednou končí nevysvětlitelně rovnou čárou. Když si vylezli na traktor, mohli rozeznat různé tóny modré a šedé v místech, kde se nebe prolínalo s mořskou hladinou. Na Rose Rosovou to neučinilo velký dojem.

„Pojď přece,“ vybídl ji Angel. „Musíš mi dovolit, abych ti to ukázal!“ Objal ji jednou paží – jen tak z legrace, bylo to pouhé láskyplné gesto – ale ona najednou vykřikla když se od něj odvracela, přejel jí rukou po bedrech a pak zjistil, že má na ruce její krev.

„Mám měsíčky,“ lhala. Avšak i když je někomu teprve patnáct, ví, že při menstruaci se krev nemůže vyskytovat na zádech.

Chvíli se líbali a ona mu ukázala některá další poranění – ne ta na zadní straně nohou, ani na zadku; u těch se musel spolehnout na její slovo. Ukázala mu pouze řezné rány na zádech – byly to jemné, tenoučké řezy, jako od břitvy, nanejvýš uvážlivě a přesně provedené tak, aby se úplně zahojily asi za dva dny. Byly jen o trochu hlubší, než kdyby se o něco škrábla. Neměly po nich zůstat jizvy.

„Povídala jsem ti to,“ řekla Angelovi, ale dál ho rozdychtěně líbala. „Se mnou by sis neměl nic začínat. Nejsem k mání.“

Angel slíbil, že o těch zraněních nebude mluvit s panem Rosem, tím by všechno jenom zhoršil – o tom ho Rose Rosová přesvědčila. A jestli ji Angel chce vzít na pláž, třeba někdy v neděli, měli by se oba dva k panu Rosovi chovat co nejpěkněji.

Nejlépe to formuloval muž jménem Muddy, kterého kdysi museli dávat dohromady sto třiadvaceti stehy. Jednou prohlásil: „Kdyby mě pořezal starej Rose, nepotřeboval bych ani jeden štych. Vytekla by ze mě pinta krve za hodinu, možná i dřív, a když by bylo po všem, vypadalo by to, že mě někdo poškrábal tvrdším kartáčkem na zuby.“

V sobotu, když Angel po práci zaparkoval traktor, neoslovil ho Broskvička, ale právě Muddy. „Víš, neměl by ses motat kolem Rose Rosový. Nože nejsou tvý řemeslo, Angeli,“ pravil Muddy, objal chlapce jednou paží a stiskl ho. Muddy si Angela oblíbil, rád vzpomínal, jak ho tenkrát Angelův otec dovezl do nemocnice v Kenneth Cape právě včas.

Při příštím nočním lisování seděl Angel s Rose Rosovou na střeše moštárny a vyprávěl jí o oceánu. O zvláštní únavě, již člověk pociťuje na mořském břehu, o podivně těžkém vzduchu, o oparu, který se zjeví uprostřed letního dne, o tom, jak příboj ohlazuje všechny ostré předměty. Vypověděl jí celý ten dobře známý příběh. O tom, jak milujeme některé věci jen kvůli jiným lidem a že nás těší, podaří-li se nám své milované přimět, aby naše oblíbené věci viděli našima očima.

Angel si však nemohl nechat pro sebe tajemství nestvůrného jednání pana Rose. Všechno pověděl otci, Candy a Wallymu.

„On ji pořezal? Úmyslně ji pořezal?“ ptal se Angela Wally.

„Docela určitě,“ ujistil ho Angel. „Tentokrát to vím na sto procent.“

„Nedovedu si představit, že by něco takového provedl vlastní dceři,“ přiznával Homer Wells.

„A já zas si neumím představit, že si pořád jenom pochvalujeme, jak má pan Rose všechno pod kontrolou,“ otřásla se Candy. „Musíme s tím něco udělat.“

„Opravdu?“ řekl Wally.

„Přece to nemůžeme nechat být!“ rozčilila se Candy.

„Lidi to tak dělají,“ poznamenal Wally.

„Když s ním o tom budete mluvit, ublíží jí ještě víc,“ ozval se Angel. „A ona bude vědět, že jsem vám to prozradil já. Chci, abyste mi jen poradili, ne abyste sami něco dělali.“

„Já o tom nebudu mluvit s ním,“ prohlásila rozzlobeně Candy. „Myslím, že bych o tom měla povědět policii. Přece nemůže řezat do vlastního dítěte!“

„Ale pomůže jí to – když se on dostane do maléru?“ otázal se Homer.

„Přesně tak,“ přidal se Wally. „Nepomůžeme jí, když půjdeme na policii.“

„Ani když s ním o tom budete mluvit,“ dodal Angel.

„Vždycky je možné počkat, až se uvidí,“ prohodil Homer Wells. Za patnáct let se už Candy naučila tyhle řeči ignorovat.

„Mohl bych jí nabídnout, aby šla bydlet k nám,“ navrhl Angel. „Tím by se ho zbavila. Vlastně by tu mohla zůstat i po sklizni.“

„Ale co by tu dělala?“ nechápala Candy.

„Tady se žádná práce nesežene,“ potřásl hlavou Homer Wells. „Po sklizni ne.“

„Jedna věc je mít je tu jako česáče,“ začal Wally opatrně. „Tak je všichni berou, ale jsou to jen sezónní dělníci – bývají tu jenom na čas. Všichni vědí, že potom zase odejdou. Obávám se, že barevná žena s nemanželským dítětem by ve státě Maine nebyla příliš vítaná. Určitě ne, kdyby se tu rozhodla zůstat nastálo.“

Candy se naštvala. „Wally, za ty roky, co tady žiju, jsem ani jednou neslyšela, že by jim někdo říkal negři nebo je nějak pomlouval. Tady přece nejsme na Jihu,“ dodala hrdě.

„Ale jdi ty,“ uzemnil ji Wally. „Není to tady jako na Jihu, protože tu nežijí. Jen to zkus zařídit, aby se tu usadila, a uvidíš, jak o ní budou mluvit.“

„Tomu já nevěřím,“ odsekla Candy.

„To jsi ale hloupá,“ odtušil Wally. „Co říkáš, starouši?“ obrátil se na Homera.

Ale Homer Wells se díval na Angela. „Ty ses do Rose Rosové zamiloval?“ zeptal se syna.

„Ano,“ přiznal Angel. „A myslím, že ona mě má taky ráda – aspoň trochu.“ Uklidil po sobě nádobí a odešel nahoru do svého pokoje.

„On to děvče miluje,“ řekl Homer Candy a Wallymu. „ „To je přece jasný jako facka, starouši,“ odvětil Wally. „Kde to žiješ?“ Vyjel s vozíkem na terasu a několikrát zakroužil kolem bazénu.

„Co ty na to?“ zeptal se Homer Candy. „Angel je zamilovaný!“

„Doufám, že nás aspoň líp pochopí,“ odpověděla Candy. „To na to řeknu.“

Homer Wells však myslel na pana Rose. Jak daleko je schopen zajít? A jaká jsou ta jeho pravidla?

Když se Wally vrátil dovnitř, zmínil se Homerovi, že má v kanceláři u prodejny nějakou poštu. „Pořád si říkám, že ti ji přinesu,“ omlouval se Wally, „a vždycky na to zapomenu.“

„Tak na to zapomínej dál,“ poradil mu Homer. „Máme sklizeň. Stejně nemám čas odpovídat na dopisy, takže je ani nemusím číst.“

Přišel už i dopis od sestry Caroline čekal na něj spolu s dopisy od doktora Larche a od Melony.

Melony Homerovi vrátila dotazník. Nevyplnila ho, byla jen zvědavá a chtěla si ho důkladně prohlédnout. Několikrát si ho přečetla a dospěla k názoru – podle povahy položených otázek –, že dozorčí výbor se skládá z tuctových idiotů. „Chlapi v kvádrech,“ prohodila. „Taky tak nesnášíš chlapy v kvádrech?“ ptala se Lorny.

„Prosím tě,“ odtušila Lorna, „ty zkrátka chlapy nesnášíš, všechny chlapy.“

„Ale hlavně chlapy v kvádrech,“ zdůraznila Melony.

Napříč dotazníkem, který nikdy neměl být vyplněn, Melony napsala krátký vzkaz pro Homera Wellse.

MILEJ SLUNÍČKO,

MYSLELA JSEM, ŽE Z TEBE BUDE HRDINA. JE MI LÍTO, MOJE CHYBA. OMLOUVÁM SE ZA NEPŘÍJEMNOSTI.

LÍBÁM MELONY

Homer Wells si to přečetl mnohem později, týž večer, protože jako obyčejně nemohl usnout a rozhodl se, že si tedy půjde přečíst poštu. Přečetl si list od dr. Larche a také psaní sestry Caroline. Pokud ještě choval nějaké pochybnosti o tom, co znamená ta lékařská brašna se zlatými iniciálami F. S., vytratily se do temnot ještě před svítáním.

Homer neviděl důvod, proč by jejich nesnáze měl nějak ironizovat; rozhodl se, že Larchovi a sestře Caroline nepošle Meloninu odpověď na dotazníku – co by jim to pomohlo, kdyby zjistili, že se prozradili zbytečně, zatímco mohli ještě několik let nerušeně pokračovat? Odeslal jen jedinou stručnou zprávu adresovanou oběma. Byla formulována velmi jednoduše a matematicky přesně.

1. NEJSEM DOKTOR.

2. VĚŘÍM, ŽE PLOD MÁ DUŠI.

3. JE MI LÍTO.

„Líto?“ opakoval Wilbur Larch, když mu to sestra Caroline přečetla. „Tak jemu je líto?“

„Samozřejmě že není doktor,“ připustila sestra Angela. „Vždycky by měl strach, že třeba něco nezná, že se dopustí nějaké amatérské chyby.“

„Právě proto by z něj byl dobrý lékař,“ tvrdil dr. Larch. „Nejvíc amatérských chyb nadělají právě doktoři, co si myslí, že vědí všechno. Takhle musí správný lékař uvažovat: že se vždycky může vyskytnout něco, o čem neví. A že se mu vždycky může přihodit, že někoho zabije.“

„A teď v tom lítáme,“ poznamenala sestra Edna.

„Tak on věří, že plod má duši, jo?“ rozzlobil se Larch. „Fajn. Věří, že stvoření, které vede život podobný rybě, má duši – a jakou duši asi máme my všichni, co chodíme po světě? Měl by aspoň věřit vlastním očím! Když si chce hrát na boha a poučovat nás, kdo má duši, měl by se starat i o duše, které jsou schopné mu odpovědět!“ Řval na celé kolo.

Ozvala se sestra Angela. „Počkáme a uvidíme.“

„Já tedy ne,“ oponoval jí Wilbur Larch. „Čekat, až něco uvidí – to si může dovolit Homer,“ vztekal se. „Ale já ne.“

Usedl k psacímu stroji v kanceláři sestry Angely a napsal tento strohý, přesný vzkaz Homeru Wellsovi:

1. ZNÁŠ VŠECHNO, CO JÁ, A K TOMU VŠECHNO, CO SES NAUČIL SÁM. JSI LEPŠÍ DOKTOR NEŽ JÁ – A DOBŘE TO VÍŠ.

2. MYSLÍŠ SI, ŽE SI HRAJU NA BOHA, JENŽE TY PŘEDSTÍRÁŠ, ŽE ZNÁŠ BOŽÍ ZÁMĚRY. NEMYSLÍŠ, ŽE I TO ZNAMENÁ HRÁT SI NA BOHA?

3. MNĚ NENÍ NIČEHO LÍTO – NIČEHO, CO JSEM KDY UDĚLAL (LITUJU JEN JEDNOHO POTRATU, KTERÝ JSEM NEPROVEDL). NENÍ MI LÍTO DOKONCE ANI TO, ŽE TĚ MÁM RÁD.

Pak se dr. Larch odebral na nádraží a počkal si na vlak; chtěl se přesvědčit, že dopis opravdu odešel. Přednosta, jehož existenci Larch bral na vědomí jen vzácně, později připustil, jak ho překvapilo, že ho Larch oslovil; protože však Larch promluvil ve chvíli, kdy se vlak právě rozjel, přednosta měl dojem, že možná promlouvá k odjíždějícímu vlaku.

„Sbohem,“ pravil dr. Larch. Potom vykročil do kopce k sirotčinci. Paní Groganová mu nabídla trochu čaje, ale dr. Larch odmítl, že prý je na čaj moc unavený, chce si jít lehnout.

Sestry Caroline a Edna česaly jablka a Larch popošel kousek do stráně, že si s nimi promluví. „Vy jste už na česání jablek moc stará, Edno,“ domlouval jí Larch. „Nechte to na Caroline a na dětech.“ Cestou zpátky k sirotčinci šel kousek se sestrou Caroline. „Kdybych musel něčím takovým být,“ pravil, „asi bych byl socialistou, jenže já ničím takovým být nechci.“

Zašel do lékárny a zavřel za sebou dveře. Počasí už sice odpovídalo období sklizně, ale přece ještě bylo docela teplo a okno zůstávalo celý den otevřené; zavřel i to okno. Použil úplně novou, plnou plechovku s éterem, možná do ní udělal zavíracím špendlíkem příliš velký otvor nebo jím manipuloval příliš netrpělivě. Éter vytékal do masky rychleji než jindy; ruka mu sklouzla z trychtýře dřív, než uspokojil svou potřebu. Pootočil se mírně ke zdi, takže mu okenní parapet přidržel masku na ústech a na nose i poté, když povolilo sevření prstů. Trychtýř se opíral o okenní parapet přesně tak, jak bylo potřeba, aby neodpadl.

Tentokrát se vydal do Paříže; jak živé to bylo město – tehdy na konci první světové války. Místní děvčata mladého lékaře neustále objímala. Vzpomínal si, jak seděl v kavárně s jedním Američanem – pacientem po amputaci – a všichni štamgasti jim platili koňak. Ten voják uhasil doutník ve sklenici s koňakem, který už nemohl dopít – pokud měl udržet rovnováhu při chůzi na své jediné noze a o berlích – a Wilbur Larch zhluboka vdechoval tu vůni. Právě tak voněla celá Paříž – koňakem a popelem.

A také voňavkami. Larch vojáka doprovodil domů – byl dobrým lékařem už tam, už tenkrát. Pomáhal tomu opilému muži jako třetí berle, zastal jeho chybějící nohu. Vtom k nim přistoupila žena. Docela zjevně štětka, velmi mladá a velmi těhotná. Larch, který neuměl moc dobře francouzsky, si domýšlel, že ho žádá o potrat. Pokoušel se jí vysvětlit, že to dítě bude muset donosit a porodit, ale najednou pochopil, že se jich jen ptá na to, nač se ptají všechny štětky.

„Plaisir ďamour?“ zeptala se. Beznohý voják Larchovi v náručí usínal a ta žena tedy nabízela „milostné potěšení“ jen samotnému Larchovi.

„Non, merci,“ zamumlal Wilbur Larch. Ale voják se zhroutil. Larch tu prostitutku potřeboval, aby mu pomohla ho nést. Když vojáka dopravili do jeho pokoje, žena svoji nabídku Wilburu Larchovi zopakovala. Nataženou paží ji od sebe odstrkoval – ale jí se pokaždé podařilo nějak proklouznout a přitisknout se k němu svým pevným břichem.

„Plaisir ďamour!“ naléhala.

„Non, non“ bránil se a mával kolem sebe rukama, aby ji odehnal. Jednou rukou, pohupující se podél postele, srazil plechovku éteru se zaraženým zavíracím špendlíkem. Na linoleu se pomalu vytvořila kaluž. Silné výpary ho přemohly – ta žena v Paříži také voněla velmi silně. Měla silný parfém a kromě toho z ní vanul pach jejího řemesla. Ve chvíli, kdy Larch odvrátil hlavu od okenního parapetu a trychtýř konečně odpadl, začal se už dusit.

„Princové z Maine!“ pokusil se zavolat, ale nevydal ani hlásek. „Králové Nové Anglie!“ Zdálo se mu, že je k sobě povolává, ale nikdo ho neslyšel a vedle něj ležela ta Francouzka a tiskla se k němu svým těžkým břichem. Objala ho tak pevně, že nemohl dýchat, z její syté, nakyslé vůně mu po tvářích tekly slzy. Zdálo se mu, že zvrací; bylo to tak.

„Plaisir ďamour,“ zašeptala.

„Oui, merci,“ odpověděl, podléhaje. „Oui, merci.“

Příčinou smrti byla zástava dýchání v důsledku vdechnutí zvratků, jež vedla i k zástavě srdce. Členové dozorčího výboru – ve světle předložených důkazů – to čistě soukromě považovali za sebevraždu; toho člověka přece čekala ztráta cti, říkali si. Avšak ti, kdo ho znali a věděli o jeho návyku na éter, tvrdili, že se jednalo o nehodu u tak unaveného člověka pochopitelnou. Paní Groganová docela určitě věděla – a právě tak to věděly i sestry Angela, Edna a Caroline –, že to rozhodně nebyl člověk, jemuž by mohla hrozit „ztráta cti“, spíš se stal mužem, jenž už nemohl být nikomu k užitku. A Wilbur Larch vždycky věřil, že je na světě – jen proto, aby byl užitečný.

Mrtvolu našla sestra Edna, která potom nějakou dobu skoro vůbec nepromluvila.

Paní Groganová s hlavou plnou úvah o tom, že se odebral do lepšího světa, začala v dívčím oddělení předčítat hlasem připomínajícím přerývané drozdí pípání rozechvělou pasáž z Jany Eyrové.

Sirotci milují rutinu, připomínaly všechny ženy jedna druhé.

Sestra Caroline byla tvrdá jako křemen; Dickense považovala za sentimentálního otravu, ale jeho jazyk jí nečinil žádné problémy a podařilo se jí téměř procítěně přečíst chlapcům pasáž z Davida Copperfielda. Při pomyšlení na večerní požehnání se však málem zhroutila.

Nakonec to všechno odříkala sestra Angela, přesně podle pravidel.

„Buďme šťastni za doktora Larche,“ sdělila pozorným dětem. „Doktor Larch našel svoji rodinu. Dobrou noc, dr. Larchi,“ pravila sestra Angela.

„Dobrou noc, doktore Larchi,“ opakovaly děti.

„Dobrou noc, Wilbure,“ vypravila ze sebe Edna, zatímco sestra Angela sbírala síly k obvyklému zakončení a sestra Caroline se v naději, že jí večerní vítr osuší slzy, vydala dolů na nádraží, oznámit přednostovi, že se v St. Cloud’s nachází další mrtvola.

Do Ocean View zavítalo v neděli indiánské léto a Homer Wells se vydal na šoulačku – ne že by opravdu vyrazil na lov, kořistí, po níž pásl, byly podrobnější informace o vztazích mezi panem Rosem a jeho dcerou. Seděli spolu na střeše moštárny a většinou mlčeli. Homer se domníval, že z pana Rose může něco vytáhnout jen tehdy, když nebude mít moc řečí.

Pod nimi Angel učil Rose Rosovou jezdit na kole. Homer se nabídl, že Rose Rosovou s Angelem odveze na pláž (a ve smluvený čas pro ně zase přijede), ale Angel si zakládal na tom, že on a Rose Rosová jsou samostatní – kdyby se nechal odvézt na pláž, znamenalo by to zdůraznění skutečnosti, že ještě není dost starý, aby směl vlastnit řidičský průkaz. Pěšky to bylo na pláž daleko a Homer Angelovi zakázal jet stopem; ty čtyři míle či pět mil však bylo snadné ujet na kole a silnice vedla většinou po rovině.

Pan Rose sledoval výuku nevzrušeně, ale Homerovi čím dál víc záleželo na tom, aby Rose Rosová jízdu na kole zvládla; věděl, kolik příprav si ten zamýšlený výlet vyžádal – jak Angel pečlivě vybíral mezi svým a Candiným kolem a jak důkladně probíral (s Candy), které z jejích plavek by se pro Rose Rosovou nejlépe hodily. Nakonec spolu vybrali jedny smaragdově zelené se zakrouceným růžovým proužkem. Candy si byla jistá, že Rose Rosové padnou lépe než jí. Candy totiž byly příliš volné přes prsa i na bocích.

„Takovéhle věci by se asi člověk měl naučit jako dítě,“ komentoval Homer Wells výuku jízdy na bicyklu. Angel utíkal podle roztřeseného kola, na němž se Rose Rosová pokoušela jet. Jakmile se kolo rozjelo dostatečně rychle, Angel ho pustil a Rose Rosová buď přestala šlapat – držela se kola, dokud neztratilo rychlost a nespadlo –, nebo naopak šlapala jako divá, ale zapomínala držet rovnováhu. Zdálo se, že nedokáže současně udržovat balanc a k tomu šlapat. Ruce na řídítkách měla úplně ztuhlé; udržovat rovnováhu, šlapat, řídit, a to všechno současně, jí připadalo jako zázrak, jenž se jí stále více vzdaluje.

„Vy na tom umíte jezdit?“ zeptal se Homera pan Rose.

„Nikdy jsem to nezkoušel,“ přiznal Homer Wells. „Asi bych s tím měl trochu potíže,“ uznával, i když na pohled mu to připadalo jednoduché. V sirotčinci neměli kola; děti by je mohly použít k útěku. Jediné kolo v St. Cloud’s míval přednosta a ten na něm jezdil jen zřídkakdy.

„Já to taky nikdy nezkusil,“ řekl pan Rose. Díval se, jak se jeho dcera přehnala přes malé návrší, zaječela, kolo se pod ní podvrtlo, ona spadla a Angel utíkal pomoci jí vstát.

Chlapi seděli dole a opírali se zády o stěny moštárny; popíjeli kávu nebo pivo a všichni sledovali lekci v jízdě na kole. Někteří povzbuzovali – hlasitě, jako fandové při vesnickém sportovním utkání –, jiní přihlíželi nevzrušeně jako pan Rose.

Trvalo už to nějakou chvíli a občasné pochvalné výkřiky zaznívaly stále řidčeji.

„Nevzdávej to,“ napomínal Angel Rose Rosovou.

„Já to nevzdávám,“ bránila se Rose Rosová. „Řekla jsem snad, že to vzdávám?“

„Vzpomínáte si, jak jste mi kdysi vyprávěl o pravidlech?“ zeptal se Homer pana Rose.

„O jakých pravidlech?“ opáčil pan Rose.

„Však víte, o těch, co je každý rok vyvěšuju v moštárně,“ řekl Homer. „Vy jste tehdy mluvil o tom, že máte jiná pravidla – vaše vlastní pravidla, kterými se tu řídíte.“

„Aha, tahle pravidla,“ přikývl pan Rose.

„Myslel jsem, že podle vašich pravidel nesmí nikdo nikomu ublížit – myslel jsem, že hlavně nabádají k opatrnosti,“ pokračoval Homer. „Asi podobně, jako ta moje.“

„Poslyšte Homere, co tím myslíte?“ otázal se pan Rose.

„Nestalo se někomu něco?“ chtěl vědět Homer Wells. „Nejsou snad letos nějaké potíže?“

Rose Rosová seděla na bicyklu; mračila se a ona i Angel byli celí zpocení. Homer měl dojem, že Rose Rosová dopadá na sedlo až příliš tvrdě, jako by si schválně chtěla ublížit; možná chce být na sebe tvrdá, aby povzbudila svoji snahu o zvládnutí stroje. Kymácivě sjížděla s kopce a ztratila se jim z očí za nějakými jabloněmi. Angel sprintoval za ní.

„Proč nejdou pěšky?“ divil se Broskvička. „Toudle dobou už by tam byli.“

„Nebo by je moh někdo odvízt autem,“ poznamenal jiný muž.

„Chtěj si to udělat po svým,“ poučil je Muddy. Zasmáli se tomu.

„Chovejte se trochu uctivě,“ řekl pan Rose. Homer zprvu myslel, že mluví k němu, ale jeho slova byla určena chlapům, kteří se hned přestali smát. „Za chvíli to kolo rozbijou,“ podotkl pan Rose k Homerovi.

Rose Rosová měla na sobě modré džíny, těžké pracovní boty a bílé tričko; protože se zpotila, prosvítaly pod tričkem linie i barvy smaragdově zelených a růžových plavek.

„Představte si ji, jak se učí plavat,“ poznamenal pan Rose.

Homer Wells soucítil s Angelem, ale mnohem víc ho tížilo něco jiného.

„Mluvili jsme o tom, jestli se někomu něco nestalo,“ připomněl Homer. „O pravidlech.“

Pan Rose sáhl do kapsy, velmi pomalu, a Homer napůl očekával, že se objeví nůž, ale to, co pan Rose vyňal z kapsy a velmi jemně položil Homerovi do dlaně, nebyl nůž – byl to zbytek dohořelé svíčky. Té svíčky, kterou v moštárně zapálila Candy, aby se spolu mohli pomilovat. V záchvatu panického strachu, že je přistihl Wally, na ni zapomněla.

Homer sevřel svíčku v prstech a pan Rose ho poplácal po ruce.

„Tohle je taky proti pravidlům, ne?“ zeptal se Homera pan Rose.

Černej Kastról pekl žitný chléb a z moštárny se linula lahodná vůně až na střechu vyhřátou ranním sluncem. Zanedlouho tu bude nesnesitelné horko.

„Je ten chleba už hotovej?“ zahalekal do kuchyně Broskvička.

„Ještě ne,“ odpovídal z moštárny Černej Kastról. „A neřvi, probudíš dítě.“

„Do prdele,“ zaklel Broskvička. Černej Kastról vyšel ven a nakopl – nepříliš silně – Broskvičku opírajícího se o stěnu moštárny.

„Až bude chleba hotovej, taky ho pošleš do prdele?“ zajímal se Černej Kastról.

„Nikoho jsem do prdele neposílal, jenom jsem to řek,“ bránil se Broskvička.

„Hlavně neřvi,“ opakoval Černej Kastról. Pohlédl na probíhající lekci v jízdě na kole. „Jak jim to jde?“ zeptal se.

„Dřou na tom,“ opáčil Muddy.

„Vymejšlej novej sport,“ poznamenal Broskvička a všichni se zasmáli.

„Trochu úcty, povídám,“ okřikl je pan Rose a všichni zmlkli. Černej Kastról se vrátil do moštárny.

„Oč se vsadíte, že ten chleba spálí?“ řekl tiše Broskvička.

„Jestli ho spálí, tak jen kvůli tomu, že tě pořád musí kopat do prdele,“ odbyl ho Muddy.

Bicykl se rozbil. Buď se zadní kolo přestalo točit, nebo se do něj zamotal řetěz.

„Máme ještě jedno kolo,“ ujišťoval Angel Rose Rosovou. „Můžeš to zkoušet na něm a já zatím tohle spravím.“ Ale zatímco opravoval Candino kolo, Rose Rosová se musela týrat s pánským kolem a ke všemu ještě uklouzla a dopadla rozkrokem na řídítka. Homera ten těžký pád polekal, a tak se jí zeptal, jestli si něco neudělala.

„Mám jenom trochu křeč,“ zavolala na něj, ale zůstala schoulená, dokud Angel neopravil Candino kolo.

„Nejspíš je to beznadějné,“ sdělil Homer důvěrně panu Rosovi.

„Co jste mi chtěl kvůli pravidlům?“ otázal se pan Rose. Homer schoval svíčku do kapsy. Zadívali se s panem Rosem jeden na druhého, měřili se navzájem pohledy, jako by soutěžili.

„Mám starost o vaši dceru,“ ozval se po chvíli Homer Wells. Spolu se dívali, jak Rose Rosová opět spadla s kola.

„O ni si starosti nedělejte,“ opáčil pan Rose.

„Někdy se mi zdá nešťastná,“ dodal Homer.

„Není nešťastná,“ tvrdil pan Rose.

„Vy o ni nemáte starost?“ vyptával se Homer.

„Když si jednou o někoho začnete dělat starosti, nakonec se budete starat úplně o každýho, no ne?“ odvětil pan Rose.

Homeru Wellsovi se zdálo, že ten úder při pádu na řídítka Rose Rosovou ještě pořád bolí, protože pokaždé, když spadla s kola, zůstala chvíli stát s rukama opřenýma o kolena a se sklopenou hlavou (jako kdyby ji bolelo břicho).

Homer s panem Rosem propásli ten okamžik, kdy to konečně vzdala. Všimli si jí až ve chvíli, kdy utíkala k sadu Na pánvičce a Angel běžel za ní; obě kola zůstala ležet na zemi.

„Je to škoda,“ mínil Homer. „Na pláži by si užili. Možná jsem je měl přemluvit, aby mi dovolili je tam odvézt.“

„Nechte je být,“ řekl pan Rose; Homer měl pocit, že to není návrh, že mu to přikazuje. „Co by chodili na pláž,“ dodal pan Rose mírnějším tónem. „Jsou ještě mladí a nevědí, jak příjemně se dá trávit čas,“ pokračoval. „Jen si představte, co by se jim na té pláži mohlo stát. Můžou se utopit. Nebo se třeba někomu nebude zamlouvat, že tam vidí bílého kluka s černou holkou – a oba v plavkách. Radši ať nikam nejezdí,“ uzavřel pan Rose. Tím bylo téma vyčerpáno, protože hned potom se pan Rose zeptal: „Jste šťastný, Homere?“

„Jestli jsem šťastný?“ opakoval Homer.

„Proč pořád všechno opakujete?“ zlobil se pan Rose.

„Ani nevím,“ přiznal Homer. „Někdy bývám šťastný,“ připustil obezřetně.

„To je dobře,“ pokývl pan Rose. „A co pán a paní Worthingtonovi, jsou šťastní?“

„Řekl bych, že většinou jsou velice šťastní,“ mínil Homer.

„To je dobře,“ opakoval pan Rose.

Broskvička, který už urazil pár piv, opatrně přistoupil k Angelovu kolu, jako by ten stroj byl nebezpečný, i když jen tak leží na zemi.

„Dávej pozor, ať tě to nekousne,“ zavolal na něj Muddy. Broskvička nasedl na kolo a zazubil se na ostatní.

„Jak se to startuje?“ vyptával se a všichni se dali do smíchu.

Muddy se odlepil od zdi a zamířil ke Candinu kolu.

„Dáme si závod,“ navrhl Broskvička.

„Jo,“ ozval se Černej Kastról ze dveří moštárny. „Uvidíme, kterej z vás spadne jako první.“

„To moje nemá nic uprostřed,“ prohlížel si Muddy Candino kolo.

„Tím rychlejc to pojede,“ ujišťoval ho Broskvička. Zkusil se na Angelově kole rozjet a odstrkoval se nohama, jako by to byla pádla.

„Ty ten krám šoustáš, místo abys na něm jel,“ křikl někdo z chlapů a všichni se rozesmáli. Černej Kastról přiběhl k Broskvičkovi a zatlačil, aby se rozjel rychleji.

„Jdi s tím do prdele!“ ječel Broskvička, ale Černej Kastról už kolo roztlačil tak rychle, že s ním nedokázal držet krok.

„Nemůžu závodit, když mě taky někdo neroztlačí,“ ozval se Muddy a dva chlapi přiskočili a roztlačili ho ještě rychleji než Broskvičku, který mezitím zmizel za kopcem v sousedním sadu (odkud bylo slyšet jeho křik).

„Kristova noho!“ zahulákal Muddy, jen co se také rozjel. Šlapal tak usilovně, až se mu přední kolo zvedlo od země a bicykl se zpod něj vysmekl. Chlapi řvali smíchy a Černej Kastról zvedl Muddyho kolo; teď bylo na něm, aby to zkusil.

„Půjdete si to taky vyzkoušet?“ zeptal se pan Rose Homera.

Protože ho tu nemohl vidět Angel ani Candy, Homer si pomyslel, že by mohl. „Jistě,“ odvětil Homer. „Příští na řadě jsem já!“ zahalekal na Černýho Kastróla, který s kolem balancoval na jednom místě, protože mu nohy klouzaly z pedálů. Zřítil se na bok ještě dřív, než se rozjel.

„To nebylo doopravdy!“ křičel Černej Kastról. „Zkusím si to ještě jednou.“

„Nechcete to taky zkusit?“ otázal se Homer pana Rose.

„Já ne,“ odmítl pan Rose.

„Děcko brečí,“ upozornil kdosi.

„Zajděte tam někdo,“ ozval se druhý.

„Já to zařídím,“ ujistil je všechny pan Rose. „Postarám se o děcko a vy si zatím hrajte.“

Na kopci se objevil Broskvička. Kolo vedl vedle sebe a kulhal.

„Nabouralo se mnou do stromu,“ vysvětloval. „Vlítlo přímo do stromu, jako by to byl nějakej nepřítel.“

„Musíš ho přece řídit,“ radil mu Muddy.

„Řídí se samo,“ stěžoval si Broskvička. „Mě neposlechne.“

Homer pomohl Černýmu Kastrólovi nasednout podruhé na Candino kolo. „A jedem,“ zvolal odhodlaně Černej Kastról, ale pořád držel jednu paži přehozenou kolem Homerova krku; řídítka svíral jen jednou rukou a nešlapal.

„Musíš šlapat, aby to jelo,“ pobídl ho Homer.

„Tak do mě strčte,“ žádal Černej Kastról.

„Něco se pálí!“ vykřikl někdo.

„Do hajzlu, můj žitnej chleba!“ zděsil se Černej Kastról. Prudce vyrazil do strany a při tom se pořád držel Homera kolem krku, takže Homer upadl s ním – přímo na bicykl.

„Povídal jsem, že ten chleba spálí,“ řekl Muddymu Broskvička.

„Půjč mi to kolo,“ vyzval ho Muddy a vzal si od Broskvičky Angelovo kolo.

Homera roztlačili dva chlapi.

„Už jedu, už to mám v ruce,“ tvrdil Homer, a tak ho nechali být. Jenomže to v ruce neměl. Ostře zatočil jedním směrem, potom zpátky, přímo proti mužům, kteří ho roztlačili a teď mu museli utéct z cesty; nakonec se pod ním kolo složilo; on sebou plácl na jednu stranu a kolo na druhou.

Teď se smáli úplně všichni. Broskvička si prohlížel Homera Wellse, jak se válí po zemi.

„Někdy nepomůže ani bejt bílej!“ povykoval Broskvička na Homera. Všichni řvali smíchy.

„Ale většinou to pomáhá, když jste bílí,“ ozval se pan Rose. Stál ve dveřích moštárny, z místnosti za ním se valil kouř ze spáleného chleba, v náručí držel vnučku – zdálo se, že má dudlík v pusince už natrvalo. Když pan Rose domluvil, vrazil si i on dudlík do úst.

V samém srdci údolí, jež se rozkládalo v nejnižším místě sadu Na pánvičce, kde se zdálo, že oceán je stovky mil daleko a kam nikdy nedosáhl dech mořského vánku, ležela Rose Rosová na zádech v tmavé trávě pod dosud neočesanou jabloní druhu Northern Spy. Angel Wells se natáhl vedle ní. Její paže mu volně spočívala na břiše, on jemně přejížděl prsty po její tváři, po linii jizvy od nosu až ke rtu. Když dospěl ke rtu, přidržela mu ruku a políbila ho na prst.

Sundala si pracovní boty a džíny, ale Candiny plavky a tričko si nechala na sobě.

„Na pláži by se mnou stejně nebyla žádná zábava,“ tvrdila.

„Pojedeme tam jindy,“ řekl Angel.

„Nikam nepojedeme.“ Chvíli se líbali. Potom Rose Rosová poprosila: „Povídej mi o tom ještě.“ Angel Wells začal popisovat oceán, ale ona mu skočila do řeči. „Ne, o tomhle ne,“ zarazila ho. „Žádnej oceán mě nezajímá. Povídej o tom druhým – jak budeme bydlet všichni v jednom domě. Ty a já a moje dítě a tvůj táta a pán a paní Worthingtonovi,“ dožadovala se Rose Rosová. „To se mi líbilo nejvíc,“ usmála se.

A tak začal znovu. O tom, že je to možné. Byl si jistý, že otec ani Wally a Candy nebudou mít nic proti tomu.

„Jsi úplnej cvok,“ sdělila Angelovi. „Ale povídej dál,“ dodala.

Angel ji ujistil, že je tam všude spousta místa.

„A nebude někomu vadit, že mám děcko?“ vyptávala se. Zavřela oči, protože se zavřenýma očima viděla to, o čem Angel vyprávěl, o něco lépe.

Tehdy se Angel Wells stal spisovatelem, i když o tom ještě nevěděl. Tehdy se naučil, jak docílit toho, aby se pro něj vymyšlená představa stala důležitější než skutečný život; tehdy pochopil, jak vykreslit obraz, který sice není skutečný a nikdy skutečný nebude, ale má-li mu každý uvěřit – byť by to bylo i ve slunném babím létě –, je třeba, aby vypadal lépe než skutečnost; musí být přinejmenším pravděpodobný. Angel mluvil celý den; prostě mluvil a mluvil, pořád dál, do soumraku se z něj stal spisovatel. V jeho příběhu spolu Rose Rosová i všichni ostatní úžasně vycházeli. Nikdo si na nikoho nestěžoval. Všechno zkrátka klapalo, jak se říká ve státě Maine.

Rose Rosové občas ukápla slzička; mnohem častěji se však líbali. Jen několikrát ho přerušila, obyčejně chtěla, aby jí zopakoval nějakou pasáž, která jí připadala zvlášť nepravděpodobná. „Počkej chvíli,“ požádala Angela. „Radši to řekni ještě jednou, asi mi to nedochází.“

Pozdě odpoledne je začali obtěžovat komáři a Angela napadlo, že by se jednou mohla zeptat Wallyho, jak vypadají komáři v rýžových polích.

„Komáři z Ocean View se s japonským moskytem B nedají vůbec srovnat,“ vysvětlil by jí Wally, jenže k téhle části své fantazie se už Angel ve vyprávění nedostal. Začala vstávat, když tu ji očividně popadla křeč nebo se jí vrátila bolest od toho pádu na řídítka. Sklesla na kolena, jakoby ji někdo srazil kopancem, a Angel ji vzal kolem ramen.

„Ty sis na tom kole ublížila, že jo?“ strachoval se.

„Snažila jsem se,“ připustila.

„Cože?“ vyjevil se.

„Chtěla jsem si ublížit,“ vysvětlovala Rose Rosová, „ale asi se mi nepovedlo udělat to pořádně.“

„Jak, pořádně?“ nechápal.

„Abych přišla o to dítě,“ řekla.

„Ty jsi těhotná?“ zeptal se Angel.

„Už zase,“ odvětila. „A zase a zase budu, aspoň myslím,“ dodala. „Nejspíš někdo potřebuje, abych pořád měla nový děti.“

„Kdo?“ chtěl vědět Angel.

„To je fuk,“ odtušila.

„Někdo, kdo tady není?“ vyzvídal.

„Ba jo, je tady,“ opáčila Rose Rosová. „Ale to je fuk.“

„Ten otec je tady?“ ujišťoval se Angel.

„Otec tohohle dítěte – jo, ten je tady,“ poplácala se po plochém břichu.

„Kdo to je?“ dotíral Angel.

„Na tom nesejde, kdo to je,“ odpověděla. „Vyprávěj mi to celý znovu, ale radši bys tam měl počítat s dvouma dětma. Já, ty všichni ostatní a dvě děti,“ vypočítávala. „Nebyla by to legrace?“

Angel se na ni podíval, jako by mu vlepila facku; Rose Rosová ho políbila, objala ho – a také změnila tón.

„Už chápeš?“ zašeptala a sevřela ho pevně v objetí. „Na ty pláži by nebyla žádná zábava, Angeli.“

„Stojíš o to dítě?“ zeptal se jí.

„Stojím o to, který už mám,“ odpověděla. „To druhý nechci!“ Při slově „druhý“ se ze všech sil udeřila do břicha; pak se opět schoulila, měla vyražený dech. Ležela v trávě v poloze, jež Angelovi neodbytně připomněla polohu lidského plodu.

„Chceš mě jenom milovat, nebo mi pomůžeš?“ zeptala se.

„Obojí,“ odpověděl nešťastně.

„Žádný obojí, to nejde,“ zdůraznila. „Jestli jsi chytrej kluk, bude ti stačit, když mi pomůžeš, to je jednodušší.“

„Můžeš přece bydlet u mě,“ začal Angel – znovu.

„Dej už s tím pokoj,“ rozzlobila se Rose Rosová. „A taky už přestaň vymejšlet jména pro mý dítě. Stačí, když mi jenom pomůžeš.

„Jak?“ chtěl vědět Angel. „Udělám všecko,“ sliboval.

„Zařiď mi potrat,“ prosila Rose Rosová. „Nejsem zdejší, nevím, koho bych se měla zeptat, a nemám peníze.“

Angel soudil, že peníze, které si našetřil na první auto, by na potrat mohly stačit – nastřádal už asi pět set dolarů –, ale potíž byla v tom, že ty peníze měl uložené ve spořitelně a účet spravoval jeho otec s Candy; bez jejich podpisu odtud Angel nemohl nic vybrat. Když zašel za Herbem Fowlerem domů, dostalo se mu na otázku o potratech typicky neurčité odpovědi.

„Dělá je jistej starej paprika, jmenuje se Hood,“ vykládal Herb Angelovi. „Je to bejvalej doktor z Cape Kenneth, teď už je v penzi. Ale tuhle práci provádí ve svým letním domě u Sladkovodního jezera. Máš kliku, že je ještě skoro léto. Slyšel jsem, že to tam dělá i uprostřed zimy.“

„Nevíš, kolik to stojí?“ vyptával se Angel.

„Hromadu peněz,“ odtušil Herb. „Ale ne tolik, kolik by tě stálo děcko.“

„Díky, Herbe,“ řekl Angel.

„Gratuluju,“ odvětil chlapci Herb Fowler. „Netušil jsem, že už máš tak velkýho ptáčka.“

„To si piš,“ nafoukl se Angel.

Ale když začal Angel pátrat v telefonním seznamu mezi množstvím Hoodů žijících v této části státu Maine, žádného dr. Hooda nenašel a křestní jméno toho člověka Herb Fowler neznal. Angel si uvědomoval, že nemůže obvolávat všechny Hoody a vyptávat se jich, jestli nejsou potratáři. Také věděl, že bude muset promluvit s Candy a otcem, aby se dostal k penězům, a tak se rozhodl, že to nebude odkládat a všechno jim poví.

„Proboha, ten Angel je ale prima kluk!“ poznamenal později Wally. „Nikdy nic nezatají. Se vším přijde úplně na rovinu, ať je to co chce.“

„Nesvěřila se ti, kdo je tím otcem?“ zeptal se Angela Homer Wells.

„Ne, to mi nechtěla říct.“

„Možná Muddy,“ nadhodil Wally.

„Spíš Broskvička,“ hádala Candy.

„A co má být, že nechce prozradit otce? Hlavní je, že nestojí o to dítě,“ prohlásil Homer Wells. „Hlavní je zajistit pro ni potrat.“ Wally a Candy byli zticha v těchto věcech nehodlali zpochybňovat Homerovu autoritu.

„Ale jak poznáme, kterému Hoodovi máme zavolat, když v seznamu není napsáno, kdo z nich je ten doktor?“ chtěl vědět Angel.

„Já vím, který z nich to je,“ řekl Homer. „Ale žádný doktor to není.“

„Herb tvrdil, že je to doktor na penzi,“ namítl Angel.

„Je to učitel biologie na penzi,“ opravil ho Homer Wells, který hned věděl, o jakého pana Hooda se jedná. Také si vzpomněl, jak si pan Hood popletl králičí a ovčí dělohu. Kolikpak děloh si asi pan Hood představoval, že má žena? Zdalipak by byl opatrnější, kdyby věděl, že je jenom jedna?

„Učitel biologie?“ opakoval Angel.

„A ne moc dobrý,“ dodal Homer.

„Herb Fowler ví starou bačkoru,“ prohlásil Wally.

Homer Wells pomyslel na to, co asi ví pan Hood, a otřásl se.

„K žádnému panu Hoodovi nepůjde,“ rozhodl Homer. „Budeš ji muset vzít do St. Cloud’s,“ oznámil Angelovi.

„Ale já myslím, že ona to dítě fakt nechce,“ namítal Angel. „A kdyby se narodilo, nezdá se mi, že by ho chtěla nechat v sirotčinci.“

„Angeli,“ začal Homer, „netvrdím, že to dítě musí v St. Cloud’s porodit. Dá si tam udělat potrat.“

Wally přejížděl s vozíkem sem a tam.

Ozvala se Candy: „Mně tam taky jednou dělali potrat, Angeli.“

„Tobě?“ nevěřil Angel.

„Tehdy jsme si mysleli,“ vysvětloval Wally, „že můžeme mít jiné dítě, kdy nás napadne.“

„Stalo se to ještě před Wallyho zraněním – před válkou,“ řekla Candy.

„Udělá jí to dr. Larch?“ obrátil se Angel na otce.

„Jasně,“ ujistil ho Homer Wells. Myslel na to, že musí Angela s Rose Rosovou posadit na vlak do St. Cloud’s co nejdřív; Homer netušil, jak dlouho ještě bude Larch moci po těch materiálech, co poslali dozorčímu výboru, provozovat praxi.

„Zavolám dr. Larchovi hned teď,“ prohlásil Homer. „Odjedete s Rose příštím vlakem.“

„Mohl bych je tam odvézt v cadillaku,“ nabízel se Wally.

„Nemůžeš jet takovou dálku autem, Wally,“ namítl Homer.

„Rosovic děťátko zůstane tady u mě,“ rozhodla Candy.

Usnesli se, že bude nejlépe, když Candy okamžitě zajede do moštárny a přiveze Rose Rosovou a dítě do domu. Pan Rose by mohl mít nějaké řeči, kdyby se tam uprostřed noci objevil Angel a chtěl Rose i s dítětem odvést.

„Se mnou se hádat nebude,“ tvrdila Candy. „Řeknu, že jsem našla spoustu dětského oblečení a že musíme s Rose holčičce vyzkoušet všechno, co jí padne.“

„V noci?“ připomněl Wally. „Prokristapána, pan Rose není pitomec.“

„Je mi jedno, jestli mi uvěří nebo ne,“ prohlásila Candy. „Chci zkrátka to děvče i s dítětem přivést co nejrychleji sem.“

„Ono to tak spěchá?“ nechápal Wally.

„Obávám se, že ano,“ přisvědčil Homer Wells. Neřekl zatím Candy ani Wallymu o přání dr. Larche, aby ho nahradil v jeho funkci, ani o sděleních a výmyslech odeslaných dozorčímu výboru. Sirotek ví, že některé věci je lepší si nechat pro sebe; umí mlčet. Pokud vůbec ze sirotka něco vymáčknete, jde to velmi pomalu.

Když Homer Wells zatelefonoval do St. Cloud’s, ozvala se mu sestra Caroline v šoku a zármutku, uprostřed truchlení pro dr. Larche se ženy dohodly, že nejpevněji zní v telefonu hlas sestry Caroline. Zatím všechny důkladně studovaly plány dr. Larche a také se seznamovaly s rozsáhlými Stručnými dějinami města St. Cloud’s. Při každém zazvonění telefonu se lekaly, že volá dozorčí výbor. „Caroline?“ řekl Homer Wells. „Tady Homer. Zavolej mi starého pána.“

Sestra Angela, sestra Edna i paní Groganová milovaly Homera Wellse až za hrob – ale sestra Caroline byla mladší než ostatní, necítila vůči Homerovi onu zavazující něžnost, jež vyvěrá z vědomí, že jste dotyčnou osobu znali už jako nemluvně. Měla pocit, že dr. Larche zradil. A navíc to pochopitelně nebyla ta pravá chvíle, aby se dožadoval hovoru se „starým pánem“. Když Larch zemřel, sestry Angela a Edna i paní Groganová přiznávaly, že teď prostě nedokážou Homerovi zatelefonovat; sestra Caroline mu volat nechtěla.

„Co chceš?“ zeptala se chladně sestra Caroline. „Nebo sis to snad rozmyslel?“

„Je tu jedna kamarádka mého syna,“ vysvětloval Homer Wells. „Patří k partě česáčů. Má už jedno dítě, které nemá otce, a teď čeká druhé.“

„To už bude mít dvě,“ sdělila mu sestra Caroline.

„Caroline!“ rozzlobil se Homer. „Nech si ty kecy. Chci mluvit se starým pánem.“

„Já bych si s ním taky ráda promluvila,“ odtušila sestra Caroline zvýšeným hlasem. „Larch umřel, Homere,“ dodala o něco tišeji.

„Nech si ty kecy,“ opakoval Homer Wells; cítil, jak se mu zběsile rozbušilo srdce.

„Přehnal to s éterem,“ dodala. „V St. Cloud’s už boží dílo nenajdeš. Jestli to někdo z tvých známých potřebuje, musíš to udělat sám.“

A zavěsila – doopravdy mu třískla telefonem. V uchu mu zvonilo; slyšel rachot klád narážejících o sebe v proudu, který spláchl manžele Winkleovy. Takhle ho naposledy pálily oči tenkrát ve Watervillu, u Draperových v pokoji s kamny, když se oblékal před útěkem. A v krku ho tak hrozně nebolelo – ta bolest vystřelovala až hluboko do plic – ode dne, kdy hulákal nad řekou a snažil se donutit mainské lesy, aby mu vrátily ozvěnou jméno Fuzzyho Stona.

Snowy Meadows nalezl štěstí u nábytkářské rodiny Marshových; Snowy měl štěstí, pomyslel si Homer Wells. Napadlo ho, že jiní sirotci by možná uprostřed nábytku tak šťastní nebyli. Musel uznat, že on byl čas od času velmi šťasten tady, uprostřed jablek. Věděl, co by mu na to řekl Larch: že o jeho pocit štěstí vůbec nejde, že je mnohem méně důležitý než jeho užitečnost.

Homer zavřel oči a v duchu sledoval ženy vystupující z vlaku. Vždycky vypadaly mírně dezorientované. Vzpomínal, jak jezdily na saních osvětlených plynovou lampou – zvlášť živě si připomínal jejich tváře ozářené jiskrami od sanic, když se saně místo po sněhu smýkly po holé zemi; jak při tom skřípavém zvuku pokaždé zamrkaly. A potom, když na krátký čas město zajistilo autobusovou dopravu, jak izolované mu ty ženy připadaly v uzavřeném autobusu; jejich tváře se ztrácely za zamženým sklem. Když je Homer pozoroval skrz okna autobusu, vídal je právě tak, jak ony viděly svět těsně předtím, než je omámil éter.

A teď kráčely od nádraží. Homer viděl, jak míří do kopce; bylo jich víc, než na kolik si vzpomínal. K nemocnici v sirotčinci jich pochodovala celá armáda; všechny utrpěly jedno a totéž zranění.

Sestra Caroline je odolná, ale kam se podějí sestry Edna a Angela a co se stane s paní Groganovou? strachoval se Homer Wells. Vzpomněl si na nenávist a pohrdání v očích Melony. Kdyby Melony otěhotněla, pomohl bych jí, napadlo ho. A s tou myšlenkou přišlo i uvědomění, že si opravdu tak trochu hraje na boha.

Wilbur Larch by ho byl poučil, že na boha si člověk nemůže hrát jenom trochu; jakmile jen připustí, že by si mohl hrát na boha, je v té hře až po uši.

Hluboce zamyšlený Homer Wells sáhl do kapsy a narazil na oharek svíčky, který mu vrátil pan Rose – „Tohle je taky proti pravidlům, ne?“ zeptal se ho pan Rose.

Na nočním stolku mezi lampičkou na čtení a telefonem ležel ohmataný výtisk Davida Copperfielda. Homer knihu ani nemusel otevřít, aby si vzpomněl, jak celý příběh začíná. „Prokázat, zda se jako hrdina vlastního příběhu projevím sám, anebo zda toto místo zaujme někdo jiný, bude úlohou následujících stránek,“ citoval zpaměti.

Paměť měl vynikající. Vzpomínal si na různé rozměry trychtýřů pro aplikaci éteru, které si Larch vyráběl zásadně sám.

Bylo to docela primitivní zařízení: Larch vytvaroval do kornoutu obyčejný plátěný ručník a mezi vrstvy plátna vložil tvrdý papír, aby kornout držel tvar. V otevřeném konci kornoutu byl chomáč vaty, do které se kapal éter. Byl to hrubý nástroj, ale Larch ho dokázal vyrobit ve třech minutách; pro různé obličeje měl různé velikosti.

Homer dával přednost průmyslově vyráběné Yankauerově masce z drátěného pletiva, ve tvaru naběračky na polévku, obalené deseti či dvanácti vrstvami gázy. Pozůstatky svíčky z moštárny odložil Homer právě do staré Yankauerovy masky na svém nočním stolku. Ukládal do ní drobné a někdy i hodinky. Teď do ní nahlédl. Maska obsahovala plátek žvýkačky v zašlém zeleném papírovém obalu a želvovinový knoflík od jeho tvídového saka. Gáza na masce byla zažloutlá a zaprášená, ale stačilo by jenom vyměnit ji. Homer Wells se konečně rozhodl: stane se hrdinou.

Sešel dolů do kuchyně, kde Angel vozil Wallyho kolem dokola – tuhle hru spolu hrávali, když oba neměli stání. Angel stál na zadní příčce vozíku a odstrkával se nohou jako na koloběžce; vozík ujížděl stále rychleji – mnohem rychleji, než jak ho dokázal rozpohybovat Wally, byl-li odkázán sám na sebe. Wally jenom řídil – pořád někam zatáčel. Dařilo se mu nevrážet do nábytku, ale přes všechnu jeho zručnost bývalého pilota a navzdory velkým rozměrům kuchyně Angel nakonec vozík rozjel příliš rychle, než aby bylo možné ho ještě ovládat, a vždycky do něčeho narazili. Candy to pokaždé rozzlobilo, ale oni to příště udělali zas (zvlášť když nebyla doma). Wally tomu říkal „létání“. Nejčastěji to provozovali, když se nudili. Candy odjela do moštárny pro Rose Rosovou a pro dítě. Angel s Wallym mohli jezdit po libosti. Jakmile uviděli, jak se Homer tváří, zastavili.

„Copak se stalo, starouši?“ zeptal se přítele Wally.

Homer poklekl před Wallyho vozíkem a položil Wallymu hlavu do klína.

„Doktor Larch umřel,“ řekl Wallymu a Wally mu držel hlavu, zatímco Homer plakal. Trvalo to však jen krátce; pokud si Homer vzpomínal, jediným sirotkem, který kdy plakal dlouho, byl Curly Day. Když se Homer utišil, oznámil Angelovi: „Musím ti vyprávět jeden menší příběh – a budu potřebovat, abys mi pomohl.“ Vyšli ven, do kůlny na zahradnické náčiní, a Homer s pomocí zavíracího špendlíku narazil jednu plechovku s éterem. Výpary mu vehnaly do očí slzy; nikdy nepochopil, co na tom svinstvu Larch má.

„Navykl si na to,“ vysvětlil synovi Homer. „Ale jinak s tím uměl zacházet nesmírně jemně. Viděl jsem pacientky, které si s ním v narkóze povídaly a vůbec nic při tom necítily.“

Zanesli éter nahoru a Homer Angelovi přikázal, aby ve svém pokoji ustlal i druhou postel – nejdřív gumové prostěradlo, které používali, když Angel ještě nosil plínky, a navrch běžné povlečení, ovšem čisté.

„To bude pro Rosovic děťátko?“ vyptával se Angel.

„Ne, ne pro Rosovic děťátko,“ odvětil Homer. Když vybalil nástroje, sedl si Angel na druhou postel a díval se, co dělá.

„Voda už se vaří!“ hlásil nahoru Wally.

„Vzpomínáš, jak jsem ti vyprávěl, že jsem býval pomocníkem dr. Larche?“ zeptal se Homer Angela.

„Jasně,“ přikývl Angel Wells.

„Tak tedy, moc mi to šlo – to pomáhání,“ pokračoval Homer. „Uměl jsem to moc dobře. Nejsem žádný amatér,“ ujišťoval syna. „O to tedy jde – to je ten malý příběh,“ dodal Homer a přichystal si všechno potřebné tak, aby na to viděl; všechno vypadalo, jako by to tu takhle leželo odjakživa, všechno bylo dokonalé.

„Tak dál,“ pobízel otce Angel Wells. „Jak je ten příběh dál.“

Zdola slyšeli, jak Wally projíždí ztichlým domem z pokoje do pokoje. Pořád ještě létal.

Nahoře Homer Wells rozmlouval se synem a při tom vyměňoval gázu na Yankauerově masce. Začal starou historií o božím díle a ďáblově díle a pak o tom, že pro Wilbura Larche to všechno bylo dílem Páně.

Candy sebou vylekaně trhla, když reflektory džípu ozářily temné siluety mužů rýsující se proti obloze; seděli na střeše moštárny v řadě vedle sebe jako obrovští ptáci. Napadlo ji, že jsou tam snad úplně všichni – ale mýlila se. Pan Rose s dcerou byli spolu v moštárně a chlapi nahoře čekali, jak měli přikázáno. Když Candy vystoupila z džípu, nikdo na ni nepromluvil. V moštárně se nesvítilo; kdyby světla auta neodhalila muže vysedávající na střeše, Candy by si myslela, že už šli všichni spát.

„Ahoj!“ zavolala Candy na střechu. „Jednou pod vámi ta střecha spadne.“ Najednou dostala strach, že s ní nebudou chtít mluvit. Ale oni měli ještě větší strach než Candy; nevěděli, co by řekli – věděli jen tolik, že to, co pan Rose provádí s dcerou, je špatné, ale že mají strach s tím něco udělat.

„Muddy?“ zavolala Candy do tmy.

„Ano, paní Worthingtonová,“ ozval se Muddy. Zamířila k rohu moštárny, kde střecha klesala nejblíž k zemi; právě tudy všichni lezli nahoru. Stál tu opřený starý česáčský žebřík, ale nikdo na střeše se nepohnul, aby jí ho podržel.

„Broskvičko?“ zavolala Candy.

„Ano, madam,“ ozval se Broskvička.

„Prosím tě, podrž mi nějak ten žebřík,“ požádala. Muddy s Broskvičkou jí drželi žebřík a Černej Kastról jí podal ruku při přelézání na střechu. Chlapi jí udělali místo a ona si přisedla k nim.

Nebylo moc dobře vidět, ale kdyby tu byla Rose Rosová, poznala by ji. A kdyby tady byl pan Rose, Candy věděla, že by na ni už promluvil.

Když k ní z moštárny ten zvuk dolehl poprvé – vycházel odněkud přímo zpod ní – pomyslela si Candy, že je to dítě, že žvatlá nebo nabírá k pláči.

„Když byl váš Wally ještě kluk, vypadalo to támhle jinak,“ ukazoval jí Černej Kastról. „Tenkrát to tu bejvalo úplně jiný.“ Upřeně hleděl k osvětlenému pobřeží.

Hluk pod střechou moštárny zazněl zřetelněji a Broskvička prohodil: „Máme to dneska pěknej večer, že jo, madam?“ Docela určitě nebyl pěkný večer; byla větší tma než obvykle a ona konečně pochopila, co znamenají ty zvuky v moštárně. Na okamžik dostala strach, že se pozvrací.

„Při vstávání dávejte pozor, paní Worthingtonová,“ varoval ji Muddy, ale Candy už oběma nohama zadupala na střechu; potom poklekla a začala do plechu bušit oběma rukama.

„Ta střecha je stará, paní Worthingtonová,“ upozorňoval ji Černej Kastról. „Radši dejte pozor, abyste nepropadla skrz.“

„Dostaňte mě dolů, sundejte mě,“ přikázala jim Candy. Muddy s Broskvičkou ji vzali pod paží a Černej Kastról šel před nimi k žebříku. I při obyčejné chůzi po střeše se Candy snažila dupat co nejhlasitěji.

Slezla po žebříku a vykřikla: „Rose!“ Nedokázala vyslovit celé to směšné jméno Rose Rosová a nemohla se přinutit, aby ze sebe vypravila oslovení „Pane Rosi!“ A tak volala jen neurčitě „Rose!“ Ani pořádně nevěděla, kterého z nich volá, ale ze dveří moštárny jí vyšel vstříc pan Rose. Ještě se oblékal – zastrkával si košili a zapínal si kalhoty. Připadal jí hubenější a starší než předtím, a přestože se na ni usmál, v jeho pohledu dnes chyběla sebedůvěra – ten jeho obvyklý, zdvořilý nezájem.

„Vůbec na mě nemluvte,“ zpražila ho Candy, ale co by jí také řekl? „Vaše dcera a její dítě pojedou se mnou.“ Candy prošla kolem něj do moštárny, nahmatala vypínač a při tom přejela prsty po otrhaném seznamu pravidel.

Rose Rosová seděla na posteli. Natáhla si už džíny, ale ještě je neměla zapnuté, a také si oblékla tričko. V klíně však měla Candiny plavky – nebyla na ně zvyklá a nedokázala si je obléknout ve spěchu. Našla jenom jednu pracovní botu, kterou svírala oběma rukama. Druhá ležela pod postelí. Candy ji našla a obula ji na tu správnou nohu – Rose Rosová nenosila ponožky. Pak jí Candy zavázala i tkaničky. Rose Rosová jenom seděla na posteli, zatímco Candy šněrovala i druhou botu.

„Pojedeš se mnou. Tvoje dítě taky,“ oznámila dívce Candy.

„Ano, madam,“ pípla Rose.

Candy jí vzala z ruky plavky a otřela jimi Rose slzy.

„Už je to dobrý. V pořádku,“ ujistila ji Candy. „A brzo ti bude mnohem líp. Nikdo ti neublíží.“

Děťátko tvrdě spalo a Candy si dala dobrý pozor, aby je neprobudila, když holčičku zvedla a vložila do náruče její matce. Rose Rosová nejistě vykročila a Candy ji objala jednou paží; z moštárny vyšly společně. „Budeš zase v pořádku,“ ujistila Rose Rosovou Candy. Políbila mladou ženu na šíji a Rose se o ni celá zpocená opřela.

Ve tmě mezi džípem a moštárnou stál pan Rose, ale ostatní chlapi ještě stále seděli na střeše.

„Vrátíš se,“ prohlásil pan Rose. Nezakončil tu větu otazníkem; nebyla to otázka.

„Řekla jsem vám, abyste na mě nemluvil,“ osopila se na něj Candy. Pomohla Rose Rosové a dítěti do džípu.

„Mluvil jsem na svou dceru,“ opáčil důstojně pan Rose.

Ale Rose Rosová otci neodpověděla. Seděla jako socha ženy s dítětem v náručí, zatímco Candy otočila džíp a rozjela se. Než dojely do nóbl baráku, Rose Rosová se těžce opřela Candy o rameno a zašeptala: „Nemohla jsem s tím vůbec nic dělat.“

„Samozřejmě že ne,“ upokojila ji Candy.

„Tátu mýho prvního dítěte nenáviděl,“ svěřovala se Rose Rosová. „Od tý doby mi nedal pokoj.“

„Teď už bude všechno v pořádku,“ ujistila dívku Candy, ještě než spolu vešly do domu; oknem viděly Wallyho, jak poletuje sem a tam, z pokoje do pokoje.

„Znám svýho tátu, paní Worthingtonová,“ zašeptala Rose Rosová. „Bude mě chtít zpátky.“

„Nedostane tě,“ uklidňovala ji Candy. „Nemůže tě přinutit, aby ses k němu vrátila.“

„On má na všecko svý vlastní pravidla,“ namítala Rose.

„A co otec té tvé překrásné holčičky?“ zajímala se Candy a podržela dveře, aby Rose Rosová s děťátkem mohly vejít. „Kdepak je?“

„Táta ho pořezal. Už je dávno pryč,“ odpověděla Rose Rosová. „Nechtěl už se mnou mít nic společnýho.“

„A tvá matka?“ vyptávala se Candy, když vcházely do domu.

„Je mrtvá,“ odvětila Rose Rosová.

Vtom Wally oznámil Candy, že také dr. Larch je mrtvý. Nebyla by to poznala z pohledu na Homera, který už byl v plné práci; sirotci se umí držet zpátky a ukrývat všechno v sobě.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Candy Homera, zatímco Wally vozil Rosovic holčičku po celém přízemí a Angel odvedl Rose Rosovou do svého pokoje, který už byl pro ni připraven.

„Jsem trochu nervózní,“ přiznával Homer. „Určitě nejde o techniku, a taky mám všechno, co potřebuju – vím, jak to udělat. Jde jen o to, že pro mě je to lidská bytost. Neumím ti popsat ten pocit – už jenom vzít do ruky kyretu… například. Když se dotkneš živé tkáně, ona reaguje – nějak,“ vykládal Homer, ale Candy ho přerušila.

„Třeba ti pomůže, když budeš vědět, kdo je otcem,“ prohlásila. „Je to pan Rose. Otcem je její otec – jestli je to tak pro tebe snazší.“

Když se Rose ocitla v Angelově pokoji a podívala se na upravenou postel jako ze škatulky a blyštící se nástroje rozložené úhledně na vedlejším lůžku, ztuhla a současně se rozpovídala.

„Asi to nebude žádná legrace.“ Vtiskla si sevřené pěsti do klína. „To druhý mi vyndali vrchem – ne normální cestou,“ vysvětlovala Rose Rosová. Provedli jí císařský řez, zjišťoval Homer, možná kvůli jejímu tehdejšímu věku a vzrůstu. Ale Homerovi se nedařilo ji přesvědčit, že tentokrát bude všechno mnohem snazší. Nebude muset nic „vyndávat vrchem“.

„Jdi za Wallym, Angeli,“ pobídla chlapce Candy. „Povozte na vozíku Rosovic holčičku. Klidně při tom zbourejte všechen nábytek,“ dodala a políbila syna.

„Jo, měl bys jít pryč,“ řekla Angelovi i Rose Rosová.

„Ničeho se neboj,“ chlácholila ji Candy. „Homer ví, co dělá. Jsi v těch nejlepších rukou.“ Začala Rose Rosovou omývat červeným merthiolátem, zatímco Homer jí ukazoval své nástroje.

„Tohle je poševní zrcátko,“ vysvětloval. „Možná to zastudí, ale nebude to bolet. Vůbec nic nebudeš cítit,“ ubezpečil ji. „Tohle je dilatátor,“ pokračoval Homer, ale Rose Rosová zavřela oči.

„Vy už jste to dělal dřív, žejo?“ zjišťovala Rose Rosová. Připravil si éter.

„Normálně dýchej,“ řekl jí. Při prvním nadechnutí otevřela oči a odvrátila se od masky, ale Candy jí položila ruce na spánky a velmi jemně jí pootočila hlavou zpátky do správné polohy. „Při prvním nadechnutí je ten zápach nejostřejší,“ poznamenal Homer Wells.

„Prosím vás, dělal jste to už někdy?“ otázala se znovu Rose Rosová. Maska její hlas ztlumila.

„Jsem dobrý lékař – opravdu ano,“ chlácholil ji Homer Wells. „Jenom se uvolni a normálně dýchej.“

„Ničeho se neboj,“ uslyšela ještě Rose Rosová Candin hlas, než ji éter začal vymaňovat z vlastního těla.

„Umím na tom jezdit,“ zabreptala. Rose Rosová měla na mysli bicykl. Homer se díval, jak pohybuje prsty u nohou. Rose Rosová zakoušela poprvé pocit chůze po písku. Byl příliv a ona cítila mořskou vodu, jež jí sahá až ke kotníkům. „Nic moc,“ zamumlala. Tím myslela oceán.

Homer Wells pohyboval zrcátkem, dokud neměl dokonalý výhled na děložní hrdlo, vsunul první dilatátor a hrdlo roztáhl – hledělo na něj jako oko. Cervix se zdál být vláčný, vypadal zdravě, jen mírně zvětšený a pokrytý zdravým, čirým hlenem – něco tak úžasně růžového Homer nikdy neviděl. Zdola zazníval hluk vozíku řítícího se po domě – Rosovic holčička se bez ustání hlasitě smála.

„Zavolej na ně, ať to s tím děckem nepřehánějí,“ přikázal Candy Homer, jako by už léta byla zdravotní sestrou, které je zvyklý dávat pokyny a ona je vždycky do puntíku vyplní. Nenechal se však rozptýlit tím rámusem (ani Candinými snahami utišit je). Pozoroval děložní hrdlo, dokud se dostatečně neroztáhlo. Vybral kyretu potřebné velikosti. Po tomhle prvním, říkal si Homer Wells, ty ostatní už snad budou snazší. Věděl, že kdyby si teď dál chtěl hrát na boha, byla by to hra v tom nejhorším smyslu slova; jestli může operovat Rose Rosovou, jak by mohl odmítnout pomoc cizí ženě? Jak by vůbec komukoliv mohl odmítnout pomoc? Taková rozhodnutí náleží jen bohu. Prostě udělám, co se ode mě bude chtít, umiňoval si. Sirotka nebo potrat.

Homer Wells dýchal pomalu a pravidelně. Překvapilo ho, jak má pevnou ruku. Když ucítil, že se kyretou něčeho dotkl, ani nemrkl; ani neodvrátil oči, když se stal svědkem zázraku.

Tu noc spala Candy na druhém lůžku v Angelově pokoji – chtěla být nablízku, kdyby Rose Rosová něco potřebovala, ale ta spala jako zabitá. Měla pootevřené rty a mezerou po chybějícím zubu vydávala tichý, hvízdavý zvuk. Candy to ani v nejmenším nerušilo a také ona spala velmi tvrdě.

Angel se uložil dole, Wally se s ním podělil o širokou postel. Zůstali dost dlouho vzhůru a povídali si. Wally Angelovi vyprávěl, jak se poprvé do Candy zamiloval; Angel ten příběh už sice slyšel, ale pod dojmem, že je sám zamilovaný do Rose Rosové, mu teď naslouchal mnohem pozorněji. Wally také Angela upozornil, že nesmí podceňovat jisté temné stránky světa, v němž jeho otec vyrostl.

„Je to stará vesta,“ tvrdil Angelovi Wally. „Homera ze St. Cloud’s sice dostaneš, ale nikdy nedostaneš St. Cloud’s z Homera. A pokud jde o to, že jsi zamilovaný,“ pokračoval Wally, „pamatuj, že nemůžeš nikoho do ničeho nutit. Je přirozené, že si přeješ, aby člověk, kterého miluješ, dělal to, co by sis ty přál nebo co si myslíš, že by pro něj bylo nejlepší, ale musíš zkrátka nechat všechno na něm. Nesmíš se plést do životů lidí, které miluješ, o nic víc než do životů těch, které vůbec neznáš. A to není snadné,“ dodal. „Protože často bys měl sto chutí zasáhnout – chtěl bys sám všechno naplánovat.“

„Je to těžké, když chceš někoho chránit, ale nesmíš,“ poznamenal Angel.

„Nemůžeš nikoho chránit, cvrčku,“ namítal Wally. „Můžeš jenom milovat.“

Když usnuli, cítil Wally opět pohybující se vor na řece Iravadi. Jeden z jeho barmských přátel se nabízel, že ho vycévkuje. Namočil bambusovou rourku do hnědé říční vody, do sucha ji vytřel jedním z hedvábných pruhů na košíku, který nosil na hlavě, a pak na ni plivl. „Chceš teďka čůrat?“ otázal se Barmánce Wallyho.

„Ne díky,“ odpověděl Wally ve spánku. „Teď žádný chcaní,“ řekl nahlas a Angel se musel usmát, ještě než sám usnul.

Homer Wells ležel nahoře ve velké ložnici a byl dokonale vzhůru. Dobrovolně si vzal na noc na starost maličkou Rosovou. „Stejně budu celou noc vzhůru,“ vysvětloval. Zapomněl už, jak rád dohlíží na malé děti. Nemluvňata Homerovi připomínala jeho samého; vždycky něco potřebovala uprostřed noci. Ale malá Rosová, jen co jí podal její láhev, zase usnula a Homer Wells opět osaměl; přesto to byla radost, moci se dívat na tu maličkou. Černý obličejíček v posteli vedle něj nebyl větší než jeho ruka; tu a tam zvedla ruce, rozvírala a svírala prstíky, sahala po něčem, o čem se jí zdálo. Přítomnost jiné dýchající bytosti v jeho pokoji Homeru Wellsovi připomněla ložnici v St. Cloud’s; s jistými obtížemi si představil nezbytné oznámení.

„Buďme šťastni za doktora Larche,“ řekl tiše Homer.

„Doktor Larch našel svoji rodinu. Dobrou noc, doktore Larchi.“ Představoval si, která z nich to asi pronesla. Usoudil, že nejspíš sestra Angela, a proto dopis adresoval jí.

Po smrti dr. Larche potěšení paní Goodhallové z představy, že toho starého nepraktikujícího homosexuála nahradí někým jiným, pozbylo na síle. Nicméně ji to povzbudilo k úsilí získat na jeho místo onoho mladého misionáře, který se mu tak ostře postavil. Dr. Gingrich měl pocit, jako by se na obzoru konečně zjevil obláček spravedlnosti, má-li být Larch vystřídán člověkem, který ho dohnal k šílenství, ale situace v St. Cloud’s dr. Gingriche tolik nezajímala. Fascinovalo ho zejména jeho tajné zkoumání mysli paní Goodhallové, v níž odhaloval složitou změť falešných pokryteckých představ a planoucí nenávisti.

Dr. Gingrich i ostatní členové výboru pochopitelně toužili po setkání s mladým dr. Stonem, ale dr. Gingrich se nejvíc těšil na to, jak při tom setkání bude sledovat chování paní Goodhallové. Paní Goodhallová si vypěstovala tik – kdykoli ji někdo obzvlášť potěšil nebo namíchl, mimoděk se jí stáhly svaly na pravé straně obličeje. Dr. Gingrich si představoval, že při setkání s misionářským lékařem bude paní Goodhallovou stíhat jedna křeč za druhou, a už se nemohl dočkat, až to bude moci pozorovat.

„Musíte výbor zdržet,“ psal Homer sestře Angele. „Vysvětlete jim, že se dr. Stona nedaří kontaktovat, protože se zrovna stěhuje z jedné indické misie do druhé. Třeba z Ásámu do Dillí. Vysvětlete jim, že se s ním budete moci spojit nejdřív za týden, možná později a že – pokud vůbec bude ochoten uvažovat o přijetí místa v St. Cloud’s – nebude k dispozici dřív než v listopadu.“

Homer Wells doufal, že tak aspoň bude mít dost času povědět všechno Angelovi a dokončit sklizeň.

„Musíte výbor přesvědčit, že nejste jen dobré zdravotní sestry, ale i schopné porodní asistentky a že dokážete poznat, kdy je nutné odkázat pacientku na lékaře,“ napsal Homer sestře Angele. „Omlouvám se, že to bude trvat tak dlouho, ale možná i výboru se budu zdát důvěryhodnější, když na mě všichni budou muset čekat. Přece to chvíli trvá, než člověk přijede z Asie.“

Dále požadoval, aby mu poslaly všechno, co mají o minulosti Fuzzyho Stona, a vysvětlily mu všechno, na co snad dr. Larch zapomněl – i když si Homer nedovedl představit, že by Larch cokoliv vynechal. Jen ve zcela krátké větě Homer sestře Angele sdělil, že „Larche miloval jako otce“ a že od Melony se „nemají čeho obávat“.

Chudák Bob, který jí zlomil ruku a přerazil nos, měl sice na obavy z Melony spoustu času, jenže nebyl dost chytrý, aby se jí bál. Když jí sundali sádru z paže a její nos vypadal opět víceméně jako dřív, Melony s Lornou se začaly potloukat po starých známých místech – mimo jiné chodily i do pizzerie v Bathu – a Boba jeho nenápaditý instinkt přivedl k tomu, že je začal znovu otravovat. Melony ho odzbrojila ostýchavým úsměvem – pokorně odhalila své polámané zuby – a zatímco Bob oblažoval Lornu svými hulvátskými pozornostmi, Melony mu ustřihla hořejšek ucha elektrikářskými kleštěmi (běžným, věrným nástrojem každého elektrikáře). Potom Melony Bobovi přerazila pár žeber a nos a židlí ho zmlátila do bezvědomí. Pokud šlo o St. Cloud’s, měla srdce na pravém místě, ale jinak Melony věřila v zásadu oko za oko, zub za zub.

„Ty moje hrdinko,“ rozplývala se Lorna. Tohle slovo však nebylo radno před Melony používat; ona přece tak dlouho věřila, že Homer Wells je uhněten z hrdinského těsta.

Homer se stal hrdinou v očích Rose Rosové; celé pondělí proležela na lůžku v Angelově pokoji, Candy jí občas přinesla dítě a Angel zaskočil na návštěvu, kdykoliv to jen bylo možné.

„Nakonec si tenhle pokoj zamiluješ,“ tvrdil Angel.

„Jseš úplnej cvok,“ říkala Rose Rosová, „ale já už jsem si ho zamilovala.“

Tento den sklizni příliš neprospěl; pan Rose nepracoval a polovina chlapů byla celá rozbolavělá po pádech z kola. I Homer Wells, který se ten příšerný vynález nikdy nenaučil ovládat, měl oteklé koleno a mezi lopatkami modřinu velkou jako meloun. Broskvička odmítal vylézt na žebřík; celý den jenom nakládal valníky a sbíral spadlá jablka. Muddy kňoural a stěžoval si, ale on jediný se doopravdy naučil jezdit. Černej Kastról prohlašoval, že dneska bude nejlepší se postit.

Zdálo se, že i pan Rose drží půst. Vysedával před moštárnou na mírném sluníčku zahalený do pokrývky ze svého lůžka; seděl tam jako indián a s nikým nemluvil.

„Povídal, že vyhlásil česáčskou stávku,“ pošeptal Muddymu Broskvička. Muddy to řekl Homerovi a dodal, že pan Rose nejspíš drží taky hladovku – a „vůbec stávkuje úplně ve všem“.

„Nějak se bez něj budeme muset obejít,“ oznámil chlapům Homer, ale všichni kolem pana Rose chodili po špičkách, zatímco on seděl před moštárnou jako na trůně.

„Spíš to vypadá, že zapustil kořeny jako strom,“ poznamenal Broskvička.

Černej Kastról mu donesl hrnek kávy a kus čerstvého žitného chleba, ale pan Rose se ničeho ani nedotkl. Občas se zdálo, že přežvykuje jeden z dudlíků. Bylo chladno, a když se slábnoucí slunce schovalo za mraky, přehodil si pan Rose pokrývku přes hlavu; pak tam seděl zahalený a totálně odříznutý od ostatních.

„Je jako indián,“ všímal si Broskvička. „Nechce se s nikým dohadovat.“

„Chtěl by vidět dceru,“ vyřizoval Muddy Homerovi na sklonku dne. „Říkal mi to – nic jinýho neřek. Prej ji chce jenom vidět. Povídal, že se jí ani nedotkne.“

„Tak mu vyřiď, ať se za ní přijde podívat do domu,“ odpověděl Muddymu Homer Wells.

Při večeři se však u kuchyňských dveří objevil jen Muddy.

Candy ho pozvala dál a nabídla mu, aby s nimi povečeřel – Rose Rosová seděla s nimi u stolu –, ale Muddy byl moc nervózní, než aby tady zůstal. „Říká, že nepřijde,“ sdělil Muddy Homerovi. „Prej má za ním přijít do moštárny. Povídal, že mají svoje vlastní pravidla. A vy je prej porušujete, Homere.“

Rose Rosová u stolu strnula a přestala i žvýkat; chtěla se ujistit, že jí neunikne ani jediné Muddyho slovo. Angel se pokusil vzít ji za ruku, která byla úplně studená, ale ona ji odtáhla a sepjala obě ruce na ubrousku v klíně.

„Muddy,“ ozval se Wally, „vyřiď mu, že Rose Rosová bydlí v mém domě a v mém domě platí moje pravidla. Řekni mu, že sem může kdykoliv přijít, bude tu vítán.“

„To on neudělá,“ namítl Muddy.

„Musím jít za ním,“ ozvala se Rose Rosová.

„Ne, nemusíš,“ zarazila ji Candy. „Pověz mu, že buď se s ní setká tady, anebo nikde, Muddy,“ prohlásila Candy.

„Ano, madam. Přivez jsem zpátky kola,“ obrátil se k Angelovi. „Jsou trochu domlácený.“ Angel vyšel ven podívat se na kola a v tu chvíli mu Muddy vtiskl do ruky nůž.

„Ty ho nebudeš potřebovat, Angeli,“ uklidnil chlapce Muddy. „Ale dej ho Rose. Vyřiď jí, že chci, aby si ho nechala. Aby nějakej měla.“

Angel pohlédl na Muddyho nůž; byl to zavírák s kostěnou střenkou, část kosti se ulomila. Měl pojistku, která čepel držela ve vzpřímené poloze, takže se nemohla nedopatřením sklopit a pořezat člověka na prstech. Čepel měla na délku skoro šest palců; pokud ho někdo nosil v kapse, musel být nůž dost nápadný. Během let zřejmě často přicházel do styku s brouskem; čepel byla broušením velmi úzká a velice ostrá.

„Ty ho nepotřebuješ, Muddy?“ otázal se Angel.

„Nikdy jsem nevěděl, co bych si s ním počal,“ přiznával Muddy. „Ještě by mě dostal do maléru.“

„Dám jí ho,“ slíbil Angel.

„Od jejího táty jí vyřiď, že ji má rád a chce se s ní vidět,“ dodal Muddy. „Jenom vidět,“ zdůraznil.

Angel ten vzkaz uvážil. „Víš, Muddy, já mám Rose Rosovou moc rád.“

„Jistěže to vím,“ přikývl Muddy. „Já ji mám taky rád. Všichni ji máme rádi. Rose Rosovou má rád každej – v tom je taky ta potíž.“

„Jestli ji pan Rose chce jenom vidět,“ nechápal Angel, „proč mi pro ni dáváš nůž?“

„Aby nějakej měla,“ opakoval Muddy.

Angel jí nůž odevzdal po večeři, když spolu seděli v jeho pokoji. „Posílá ti ho Muddy,“ řekl.

„Já vím, od koho je,“ přikývla Rose Rosová. „Vím, kdo má jakej nůž – poznám je všechny.“ Nebyl to vystřelovací nůž a s Angelem trhlo, když viděl, jak rychle ho umí otevřít jednou rukou. „Koukej, co s ním Muddy proved,“ zasmála se. „Nabrousil ho jako nějakej zabiják, celou půlku ubrousil.“ Opřela si nůž o bok a zacvakla čepel; její prsty jím pohybovaly tak hbitě, že si Angel ani nestačil všimnout, kam ho schovala.

„Ty se v nožích vyznáš?“ vyptával se Angel.

„Táta mě to naučil,“ odpověděla. „Naučil mě všecko.“

Angel se na posteli posunul blíž k ní, ale Rose Rosová se na něj jen bezvýrazně podívala. „Říkala jsem ti,“ začala trpělivě, „že bys se mnou neměl mít nic společnýho – nemůžu ti o sobě nic říct, ani bys to nechtěl slyšet, věř mi.“

„Já tě ale miluju,“ naléhal prosebně Angel.

Když ho políbila – a dovolila mu, aby jí sáhl na prsa –, řekla mu: „Angeli, to, že někoho miluješ, není pokaždý to hlavní.“

Potom se probudila malá Rosová a Rose se musela o dcerku postarat. Víš, jak se bude jmenovat?“ zeptala se Angela. „Candy,“ oznámila mu Rose Rosová. „Tak to bude – je to Candy.“

Ráno všichni v domě pod strání, na níž probíhala sklizeň, vstávali časně, ale nikdo nevstal tak brzy jako Rose Rosová. Angel, který sám sebe jaksi povýšil na nočního strážce celého domu, zjistil, že Rose Rosová i s malou jsou pryč. Angel s Homerem skočili do džípu a ještě před snídaní se rozjeli do moštárny – ale toho rána se jim nepodařilo Rose Rosovou nikde předběhnout. Chlapi už vstali, tvářili se znepokojeně a pan Rose opět zaujal svoji stoickou pózu na trávě před moštárnou – celý zahalený do pokrývky, jen obličej mu bylo vidět.

„Jdete pozdě,“ oznámil jim pan Rose. „Už je dávno pryč.“

Angel se rozběhl do moštárny, ale po Rose Rosové a její dceři nebylo nikde ani stopy.

„Vzkazuje vám, že pojede stopem,“ sdělil Homerovi a Angelovi pan Rose. Naznačil stopařské znamení – jen na vteřinu při tom vystrčil ruku zpod pokrývky a hned ji zase schoval.

„Neublížil jsem jí,“ pokračoval pan Rose. „Ani jsem se jí nedotkl, Homere,“ tvrdil. „Jenom ji miluju, to je všechno. Chtěl jsem ji jen vidět – ještě jednou.“

„Je mi líto, že máte potíže,“ řekl tomu člověku Homer Wells, ale Angel utíkal pro Muddyho.

„Mám ti vyřídit, že jsi ze všech nejhodnější,“ oznamoval chlapci Muddy. „Tvůj táta prej je hrdina a ty jsi nejhodnější.“

„Neříkala, kam půjde?“

„Sama nevěděla, kam má jít, Angeli,“ opáčil Muddy. „Věděla jenom, že musí pryč.“

„Mohla přece zůstat u nás!“ zvolal Angel. „U mě.“

„Vím, že o tom přemejšlela,“ ujišťoval ho Muddy. „A ty by sis to radši měl taky ještě promyslet.“

„Já to mám promyšlené – celou dobu jsem na nic jiného nemyslel!“ zlobil se Angel.

„Asi ještě nejsi dost starej, abys to uměl promyslet pořádně, Angeli,“ odvětil Muddy mírně.

„Já ji miloval!“ vykřikl chlapec.

„Ona to ví,“ ujistil ho Muddy. „Ale taky ví, kdo je ona, a že ty ještě pořádně nevíš, kdo jsi ty sám.“

V tomto ohledu se Angel hodně poučil, když se ji vydal hledat a při tom na ni nepřestával myslet. Ujížděli s Candy podle pobřeží na jih celou hodinu a pak zas dvě hodiny na sever. Uvědomovali si, že i Rose Rosová ví o státu Maine alespoň tolik, aby se nepouštěla do vnitrozemí. Také je napadlo, že mladá černoška s miminkem v náručí bude mezi mainskými stopaři velmi exotickým zjevením; určitě ji někdo sveze spíš než Melony – a Melony se vždycky podařilo někoho si stopnout.

Pan Rose setrvával ve své bezmála buddhistické pozici; ani při obědě se nepohnul, ale odpoledne požádal Černýho Kastróla, aby mu přinesl trochu vody, a když česáči pro ten den skončili s prací, zavolal si Muddyho. Muddy měl hrozný strach; když přistoupil k panu Rosovi, zastavil se asi šest stop od něj.

„Kde máš svůj nůž, Muddy?“ zeptal se pan Rose. „Ztratils ho?“

„Neztratil,“ řekl Muddy. „Ale nemůžu ho najít.“

„Chceš říct, že tu někde je?“ zajímal se pan Rose. „Někde tady je, ale ty nevíš kde.“

„Nevím, kde je,“ připustil Muddy.

„Stejně ti nikdy k ničemu nebyl, co?“ prohodil pan Rose.

„Nepoužíval jsem ho,“ uznával Muddy. Bylo chladné, zamračené pozdní odpoledne, ale Muddy se potil; ruce mu visely podél boků jako dvě leklé ryby.

„Jak k tomu noži přišla, Muddy?“ zeptal se pan Rose.

„K jakýmu noži?“ opáčil Muddy.

„Pokud jsem viděl – vypadal jako tvůj nůž,“ pravil pan Rose. „Dal jsem jí ho,“ přiznal Muddy.

„Za to ti děkuju, Muddy,“ řekl pan Rose. „Jsem rád, že má u sebe nůž, když jede stopem.“

„Broskvičko!“ zaječel Muddy. „Honem sežeň Homera!“ Broskvička vyšel z moštárny a zůstal koukat na pana Rose, který nepohnul ani svalem; pan Rose se na Broskvičku vůbec nepodíval. „Černej Kastróle!“ křičel Muddy, zatímco Broskvička odklusal pro Homera Wellse. Černej Kastról vyšel z moštárny, oba dva si klekli na zem a společně zírali na pana Rose.

„Buďte všichni v klidu,“ ubezpečil je pan Rose. „Už je pozdě,“ dodal. „Nikdo ji nechytí. Měla na to celej den,“ zdůraznil pyšně pan Rose.

„Kam vás trefila?“ vyptával se pana Rose Muddy, ale on ani Černej Kastról se neodvážili nakouknout pod pokrývku. Jenom pozorovali pana Rose a jeho oschlé rty.

„Umí to s nožem báječně – líp než by ses to kdy naučil ty!“ oslovil pan Rose Muddyho.

„Já vím, že je dobrá,“ zabručel Muddy.

„Skoro nejlepší,“ tvrdil pan Rose. „A kdo ji to naučil?“ otázal se.

„Vy,“ odpověděli.

„Přesně tak,“ souhlasil pan Rose. „Proto je skoro tak dobrá jako já.“ Velmi pomalu, aniž se odkryl – pořád s pokrývkou kolem celého těla kromě obličeje – se pan Rose položil na bok a přitáhl si kolena k hrudi. „Už mě to sezení unavuje,“ oznámil Muddymu a Černýmu Kastrólovi. „Chce se mi spát.“

„Kam vás trefila?“ opakoval Muddy.

„Nemyslel jsem, že to potrvá tak dlouho,“ přiznával pan Rose. „Trvalo to celý den, a přitom se zdálo, že to půjde pěkně rychle.“

Všichni stáli kolem něj, když dorazil džíp s Homerem a Broskvičkou. Homerovi toho pan Rose už moc neřekl.

„Vy taky porušujete pravidla, Homere,“ zašeptal pan Rose. „Určitě víte, jak se cítím.“

„Vím, jak se cítíte,“ přikývl Homer Wells.

„Jasně,“ zašklebil se pan Rose.

Nůž vnikl do pravého horního kvadrantu břišní dutiny, těsně pod žebry. Homer věděl, že při úderu vedeném vzhůru musela čepel těžce poškodit játra, jež potom určitě krvácela – i když jen mírně – po mnoho hodin. Pan Rose možná několikrát přestal krvácet a pak zase začal. V mnoha případech bodná rána v játrech krvácí velmi pomalu.

Pan Rose umřel Homerovi v náručí dřív, než do moštárny dorazila Candy s Angelem, ale dávno poté, co se jeho dceři zdařil dokonalý útěk. Pan Rose ještě dokázal namočit čepel svého nože do rány a docela nakonec Homera požádal, aby úřadům oznámili, že se probodl sám. Kdyby se nechtěl zabít, proč by jinak vykrvácel ze zranění, které nemuselo být nutně smrtelné?

„Moje dcera utekla,“ řekl jim všem pan Rose. „A mně to tak vzalo, že jsem se probodl. Radši řekněte, že se to stalo takhle. Chci slyšet, jak to řeknete!“ zvýšil na ně hlas.

„Takhle se to stalo,“ pronesl Muddy. „Zabil jste se sám,“ přidal se Broskvička.

„Přesně tak to bylo,“ ozval se Černej Kastról.

„Slyšíte je, Homere?“ otázal se pan Rose.

Homer tedy nahlásil, že k úmrtí pana Rose došlo právě takto – tak, jak si to pan Rose přál, v souladu s pravidly moštárny. Rose Rosová samozřejmě porušila pravidla, ale v Ocean View všichni věděli, jaká pravidla s ní porušoval pan Rose.

Na konci sklizně, za šedavého jitra, kdy od oceánu silně foukalo, jediná žárovka na stropě moštárny dvakrát blikla a praskla. Stříkance jablečné drti na stěně u drtičky a lisu se ocitly v tmavém stínu a zdálo se, že tu na zdi ulpělo listí ze stromů, které sem při bouřce navál vítr.

Chlapi si posbírali každý svých pár věcí. Byl tu i Homer Wells – přinesl jim šeky s příplatky – a Angel ho doprovodil, aby se rozloučil s Muddym, Broskvičkou, Černým Kastrólem a všemi ostatními. Wally se dohodl s Černým Kastrólem, že příští rok bude parťákem on. Wally měl pravdu, pokud šlo o to, že kromě pana Rose neumí nikdo z nich pořádně číst a už vůbec ne psát. Muddy se přiznal Angelovi, že si o pravidlech připíchnutých na zdi vedle dveří do kuchyně vždycky myslel, že mají něco společného s elektrickým rozvodem.

„Protože to viselo hned u vypínače,“ vysvětloval Muddy. „Myslel jsem, že to jsou nějaký instrukce kvůli osvětlení.“

Ostatní, kteří neuměli psát ani číst, si seznamu vůbec nevšimli.

„Muddy, kdybys ji náhodou potkal,“ prohodil Angel, když se loučili.

„Nepotkám ji, Angeli,“ řekl chlapci Muddy. „Už je dávno pryč.“

A potom byli pryč všichni. Muddyho už Angel nikdy neuviděl – ani Broskvičku či někoho z ostatních, až na Černýho Kastróla. Wally pak zjistil, že Černej Kastról je jako parťák k ničemu; byl to kuchař, nikoliv česáč – a parťák přece musí být v terénu se svými lidmi. I když se Černýmu Kastrólovi povedlo shromáždit slušnou partu, nikdy ji jaksepatří neovládal – ovšem v budoucnu už se v Ocean View neobjevil žádný vůdce, který by česáče ovládal tak dobře jako pan Rose. Nějaký čas to Wally zkoušel s Frankokanaďany koneckonců, odtamtud je to do Maine mnohem blíž než z Karolíny. Ale Frankokanaďané bývali hádaví, často se opíjeli a Wally je každou chvíli musel tahat z basy.

Jednou zkusil Wally najmout jakousi komunu, tito lidé však s sebou přivezli spoustu malých dětí. Všichni byli nervózní, když mladé těhotné ženské lezly po žebřících. Jednou nechali něco vařit na plotně celý den a způsobili v kuchyni malý požár. A jejich muži při lisování dovolovali dětem ráchat se v nádrži s moštem.

Nakonec se Wally zaměřil na Jamajčany. Chovali se přátelsky, nenásilně a uměli vzít za práci. Přinesli s sebou zajímavou hudbu a nepokrytou, i když uměřenou vášeň pro pivo (a pro trochu marihuany). S ovocem uměli zacházet a nikdy jeden druhému neubližovali.

Avšak po onom posledním létě, jež v Ocean View prožil pan Rose, již nikdy česáči – ať byli odkudkoliv – nesedali na střeše moštárny. Prostě je to nenapadlo. A nikdo již nevyvěšoval seznam pravidel.

Jediným, kdo v příštích letech sedával na střeše moštárny, byl Angel Wells. Měl rád ten zvláštní výhled na oceán a také si rád připomínal onen listopadový den roku 195-, kdy se k němu po odjezdu Muddyho a ostatních jeho otec otočil (byli v moštárně sami) se slovy: „Co takhle posadit se chvíli na střechu? Je na čase, abych ti pověděl celý příběh.“

„Už zase nějaký menší příběh?“ divil se Angel.

„Řekl jsem celý příběh,“ pravil Homer Wells.

A přestože byl studený listopadový den a od moře vlhce a ledově foukalo, otec se synem proseděli na střeše drahný čas. Přece jen to byl dlouhý příběh a Angel kladl spoustu otázek.

Candy jela kolem moštárny, uviděla je tam sedět a dostala strach, jaká jim musí být zima. Rozhodla se však, že je nebude rušit, a pokračovala v jízdě. Doufala, že je zahřeje pravda. Zajela k prvnímu skladišti za prodejním střediskem a požádala Everetta Tafta, aby jí pomohl natáhnout na džíp plátěnou střechu. Potom zašla pro Wallyho do kanceláře.

„Kampak jedeme?“ divil se Wally. Zabalila ho do deky, jako kdyby ho chtěla odvézt za polární kruh. „Nejspíš někam na sever,“ usoudil, když mu neodpovídala.

„K tátovu přístavišti,“ oznámila mu. Wally věděl, že přístaviště Raye Kendalla i všechno ostatní, co Rayovi patřilo, vyletělo do povětří, ale zůstal zticha. Ohyzdný drive-in restaurant, který si tu zbudoval Bucky Bean, měl v zimě zavřeno, byli tu sami. Candy s džípem projela skrz prázdné parkoviště až na skalnaté nábřeží, jež sloužilo v heartshavenském přístavu jako vlnolam. Zastavila co nejblíž u vody, u starých sloupů, jež tvořily součást otcova přístaviště – kde tehdy dávno s Wallym strávili tolik večerů.

A potom, protože tohle nebyl vhodný terén pro vozík, přenesla Wallyho asi o deset yardů dál, přes kamení a písek, vyhledala na rozervaném pobřeží poměrně rovnou římsu a tam ho posadila. Zabalila Wallymu nohy do pokrývky a sedla si obkročmo za něj, aby jim oběma bylo co nejtepleji. Seděli čelem k Evropě, jako by se chystali rozjet se s kopce na sáňkách.

„To je legrační,“ prohodil Wally. Opřela se mu bradou o rameno; dotýkali se tvářemi, ona ho objímala kolem paží a hrudi a jeho znehybnělá bedra tiskla mezi nohama.

„Miluju tě, Wally,“ začala Candy svůj příběh.

Koncem listopadu, v sezóně hubení myší, dozorčí výbor pro St. Cloud’s schválil jmenování dr. Fuzzyho Stona stálým porodníkem a ředitelem sirotčince. Členové výboru přijali zaníceného misionáře v kancelářích výboru v Portlandu, rodném městě zesnulého Wilbura Larche. Dr. Stone, jenž vypadal poněkud unaveně po svých asijských dobrodružstvích a také v důsledku jakéhosi – jak sám uvedl – „lehčího průjmového onemocnění“, zapůsobil na výbor správným dojmem. Choval se zasmušile, vlasy měl prokvetlé a ostříhané na ježka skoro jako voják („To ti hindští holiči,“ omlouval se s umírněným smyslem pro humor. Ve skutečnosti ho ostříhala Candy). Homer Wells se nedbale oholil, oděv měl čistý, ale pomuchlaný – s cizími lidmi rozmlouval bez rozpaků, jen trochu netrpělivě, jako člověk (domýšleli se členové výboru), který má před sebou spoustu naléhavé práce a jemuž na jeho zjevu nezáleží ani za mák; nemá na to čas. Výbor schválil i lékařské a náboženské kvality dr. Stona – později zmíněné by podle vyjádření paní Goodhallové měly pomoci dr. Stonovi dosáhnout v St. Cloud’s jisté „vyváženosti“, již tam ona za působení dr. Larche postrádala.

Dr. Gingrich vzrušeně sledoval křečovité stahy ve tváři paní Goodhallové po celou dobu jednání s mladým dr. Stonem, který si vůbec nevzpomněl, že je oba před časem nakrátko zahlédl v hotelu Ogunquit. Dr. Gingrichovi tvář mladého muže připadala příjemně povědomá, ačkoliv si vůbec nespojoval jeho misionářský zápal se zasmušilým pohledem, jehož si povšiml tehdy ve tváři milence. Tik paní Goodhallové možná nepříznivě ovlivnil její schopnost vidění – ani ona mladého muže z hotelu nepoznala. Nebo by ji možná nikdy nenapadlo, že člověk oddaný službě dětem by sám mohl vést aktivní pohlavní život.

Pro Homera Wellse nebyli dr. Gingrich a paní Goodhallová natolik významní, aby si je zapamatoval; jejich utrápené, mrzuté tváře se mu nezdály být ničím výjimečné. A ve chvílích, kdy byl s Candy, míval Homer úplné jiný pohled než při většině ostatních příležitostí.

Dr. Stone výbor překvapil svým postojem k potratům; byl naprosto přesvědčen, že by měly být legalizovány, a oznámil jim, že za tím účelem má v úmyslu podnikat příslušné kroky. Nicméně, ujistil je dr. Stone, dokud jsou potraty v rozporu se zákonem, hodlá se přísně držet zákonných norem. Věří v potřebnost pravidel a v nutnost je dodržovat, sdělil výboru. Zamlouvalo se jim, že v jeho tváři vidí vepsané stopy těžkého života, obětavosti a odříkání, jež spatřovali ve vráskách kolem tmavých očí – vnímali také nos a tváře, spálené krutým asijským sluncem, pod nímž se ze všech sil snažil zachraňovat děti sužované úplavicí. (Ve skutečnosti se úmyslně nechal spálit Candiným horským sluníčkem.) A pokud jde o náboženské hledisko – jež výboru a zvláště paní Goodhallové bylo více po chuti – dr. Stone prohlásil, že on sám by potraty nikdy neprováděl, ani kdyby to zákon dovoloval. „Prostě bych to nedokázal,“ lhal nevzrušeně. Samozřejmě, kdyby to zákon umožnil, zkrátka by tu dotyčnou nešťastnici odkázal „na některého z těch lékařů, kteří to jsou schopni a ochotni provádět“. Bylo zcela zřejmé, že „tyto lékaře“ dr. Stone nemá příliš v lásce – a že navzdory své loajalitě vůči Larchovi dr. Stone tyto Larchovy praktiky považuje za zločiny proti přírodě.

O „křesťanské snášenlivosti“ dr. Stona však jasně hovořila skutečnost, že navzdory dlouholetým sporům, jež s dr. Larchem vedl o tomto choulostivém tématu, se mladý misionář o Larchovi vyjadřoval s velkou dávkou shovívavosti – docela určitě zaujímal o mnoho shovívavější stanovisko než dozorčí výbor. „Vždycky jsem se za něj modlil,“ řekl o Larchovi dr. Stone s planoucím pohledem. „Stále se za něj modlím.“ Byla to chvíle plná emocí, možná ji ovlivnilo i ono zmiňované „lehčí průjmové onemocnění“ – a výbor byl dle očekávání velmi dojat. Tik paní Goodhallové se docela rozběsnil.

Ohledně socialistických názorů sestry Caroline dr. Stone výbor uklidnil, že u té ženy – je ještě tak mladá – se jedná pouze o špatné nasměrování její touhy zasazovat se o správnou věc. Povypráví jí trochu o komunistických bojůvkách v Barmě a to jí otevře oči. Dr. Stone též výbor přesvědčil, že ty starší sestry i paní Groganová jsou schopné ještě několik let odvádět kvalitní práci. „Jde jenom o to, zajistit jim dobré vedení,“ sdělil výboru dr. Stone. No, to bylo něco pro dr. Gingriche!

Dr. Stone rozevřel dlaně; na to, že je doktor, je má dost mozolnaté, pomyslela si paní Goodhallová – okouzlovalo ji pomyšlení, že tento léčitel dětí nejspíš pomáhal při stavbě chýší a pečoval o zahrádky a bůhví jaké jiné hrubé práce tam ještě musel vykonávat. Při slově „vedení“ Homer Wells pozvedl rozevřené dlaně jako kněz zdravící shromáždění věřících, pomysleli si členové výboru; nebo jako lékař vítající nově zrozené dítě na svět, napadlo je.

Bylo velmi vzrušující, jak jim požehnal, když pohovor skončil. A jakým exotickým výrazem je pozdravil!

„Nga sak kin!“ pravil doktor-misionář.

Ach, co to řekl? Všichni to chtěli vědět. Wally Homera samozřejmě naučil, jak se to vyslovuje – byla to jedna z mála věcí, které si Wally z Barmy zapamatoval správně, i když se nikdy nedověděl, co to znamená.

Homer Wells jim tu větu přeložil – Wally se vždycky domníval, že je to jméno. „To znamená,“ vykládal Homer blaženým členům výboru, „Bůh ochraňuj tvou duši, ať jí nikdo neublíží.“

Ozvalo se hlasité pochvalné mručení. Paní Goodhallová žasla: „Tolik významu v tak krátké větě!“

„Je to pozoruhodný jazyk,“ odvětil zamyšleně dr. Stone. „Nga sak kin,“ řekl ještě jednou. Všichni to po něm museli opakovat. S radostí si představoval, jak těmito slovy budou jeden druhému žehnat. Bylo by ho potěšilo ještě víc, kdyby věděl, co ten výraz skutečně znamená. Je přece úžasné, volají-li na sebe členové dozorčího výboru na potkání „rybí kuličky na kari“.

„Řekl bych, že mi to prošlo,“ oznámil Homer Wallymu, Candy a Angelovi při pozdní večeři v Ocean View.

„To mě nepřekvapuje,“ ujistil svého přítele Wally. „Mám všechny důvody se domnívat, že tobě projde vždycky všechno.“

Nahoře po večeři Angel pozoroval otce, jak si balí věci do černé lékařské brašny – a také do jiných brašen.

„Neboj, tati,“ ujišťoval otce Angel. „Určitě ti to půjde jak po másle.“

„Tobě taky jistě všechno půjde,“ odpověděl synovi Homer. „O to nemám strach.“ Slyšeli, jak dole Candy vozí Wallyho. Hráli spolu tutéž hru, kterou tak často hrával Wally s Angelem – a kterou Wally nazval „létání“.

„No tak,“ naléhal Wally, „Angel to umí rychleji.“

Candy se smála. „Rychleji už nemůžu.“

„Přestaň si pořád dělat starosti o nábytek,“ domlouval jí Wally.

„Prosím tě, dohlédni na Wallyho,“ požádal Homer Angela. „A poslouchej maminku,“ dodal.

„Jasně,“ přikývl Angel Wells.

V neustále se měnícím počasí ve státě Maine, zejména bylo-li pod mrakem, jste i v Heart’s Rocku mohli zažít podobnou atmosféru jako v St. Cloud’s. S nepříjemnou jistotou jste ji rozeznali v nehybné strnulosti masy vzduchu visící nad Sladkovodním jezerem (jako vodní hmyz, jako ty vodoměrky, které se tu vyskytovaly skoro pořád). Dokonce i v mlze valící se sem od pobřeží přes svěží trávníky heartshavenských bohatců, přinášel vzduch provázející blížící se bouři tíživý, ponurý pocit, jenž byl trvalou součástí ovzduší v St. Cloud’s.

Candy, Wally a Angel budou do St. Cloud’s jezdit o Vánocích a vždycky, když bude mít Angel ve škole delší prázdniny. Až Angel získá řidičský průkaz, bude smět otce navštěvovat, jak často se mu zachce, což mělo být hodně často.

Ale když se do St. Cloud’s vypravil Homer, jel vlakem – přestože mu Wally nabízel vůz. Homer věděl, že tam auto nebude potřebovat, a přál si přijet tam stejnou cestou jako většina jeho pacientek; aby si zkusil, jaké to je.

Koncem listopadu už sněžilo; vlak ujížděl k severu a do vnitrozemí, a když dorazil do St. Cloud’s, všude ležely vysoko napadané ledově namodralé závěje a stromy se ohýbaly pod tíhou sněhu. Přednosta, který jen nerad odcházel od televize, právě odhazoval lopatou sníh z nástupiště, když vlak zastavil. Přednosta měl dojem, že poznává Homera Wellse, ale přísná, černá lékařská brašna a nově vypěstovaný vous ho ošálily. Homer si nechal růst vousy, protože ho při holení bolel obličej (po tom, co se tak spálil horským sluncem), a jakmile mu brada trochu povyrostla, napadlo ho, že by mu ta změna mohla posloužit. Nehodí se snad k jeho novému jménu plnovous?

„Doktor Stone,“ představil se Homer přednostovi. „Fuzzy Stone,“ dodal. „Kdysi jsem tu býval jako sirotek. Jsem nový lékař.“

„Aha, hned jsem si říkal, že jste mi nějakej povědomej!“ zaradoval se přednosta; uklonil se a potřásl Homerovi pravicí.

Jinak v St. Cloud’s vystoupila jen jedna cestující a Homerovi nedalo moc práce poznat, co tu asi hledá. Byla to útlá mladá žena v dlouhém kožichu z ondatry, v šátku a v lyžařském kulichu naraženém skoro až přes oči. Přecházela po nástupišti a čekala, až Homer domluví s přednostou. Její pozornost upoutala lékařská brašna, a tak jen co se Homer domluvil s povaleči, kteří se tu obvykle vyskytovali, že mu odnesou ta těžší zavazadla, a zamířil do kopce k sirotčinci jen s lékařskou brašnou v ruce, mladá žena se vydala za ním.

A tak stoupali do stráně, mladá žena úmyslně zůstávala o několik kroků za ním, až došli skoro k dívčímu oddělení. Tam se Homer zastavil a počkal na ni.

„Jde se tudy k sirotčinci?“ otázala se mladá žena.

„Jasně,“ ujistil ji Homer Wells. Od té doby, co si nechal narůst plnovous, měl tendenci se na lidi až příliš zeširoka usmívat; zdálo se mu, že kvůli vousům se nedá poznat, jestli se usmívá nebo ne.

„Vy jste doktor?“ vyzvídala mladá žena a prohlížela si jeho zasněžené boty – a nejistým pohledem i lékařskou brašnu.

„Ano. Jsem doktor Stone,“ odpověděl. Vzal ji pod paží a vedl ji k nemocničnímu vchodu chlapeckého oddělení. „Mohu vám pomoci?“ otázal se.

A tak přišel, jak později říkala sestra Edna, a přivedl si boží dílo s sebou. Sestra Angela se mu vrhla kolem krku a začala mu šeptat do ucha. „Ach, Homere!“ špitla. „Já věděla, že se vrátíš!“

„Říkejte mi Fuzzy,“ odpověděl také šeptem, protože věděl, že Homer Wells je už (stejně jako Rose Rosová) dávno pryč.

Sestra Caroline si jím v prvních dnech nebyla tak docela jistá, ale stačilo několik operací a pár porodů, aby se ubezpečila, že je to ten pravý člověk. Dr. Stone dokonce i díky svému jménu bude výtečným nástupcem dr. Larche. Což právě Stone – tedy kámen – není tím nejlepším, pevným, střízlivým, spolehlivě znějícím jménem pro lékaře?

Paní Groganová si navíc pochvalovala, že si nikdy tak báječně neužila předčítání jako tenkrát, za dávných, už skoro zapomenutých časů Homera Wellse. Všem se ulevilo, když se u Fuzzyho Stona neprojevily skoro žádné příznaky někdejších potíží s dýcháním, stejně jako kdysi Homer Wells nejevil známky srdeční slabosti.

Candy a Wally Worthingtonovi se vrhli s plným nasazením do pěstování jablek. Wally byl dvakrát po sobě zvolen předsedou Mainského pěstitelského spolku; Candy jednou vykonávala úřad předsedkyně Newyorské a novoanglické společnosti šlechtitelů jabloní. A Angel Wells, jehož Rose Rosová uvedla do světa lásky a představivosti, se jednoho dne stal romanopiscem.

„Ten kluk má fabulaci v krvi,“ říkával Wally Homeru Wellsovi.

Podle Candina mínění se romanopiscem stal i Homer Wells – protože romanopiscem, jak tomu slovu rozuměla Candy – může být i nepravý doktor, který je přesto výborným doktorem.

Homerovi nikdy nevadilo, že se vzdal svého jména – především to nebylo jeho skutečné jméno – mohl být stejně snadno Fuzzym, jako byl kdysi Homerem. Stejně snadno (či nesnadno) se mohl stát Stonem jako kýmkoliv jiným.

Když byl unaven nebo ho sužovala nespavost (případně obojí), stýskalo se mu po Angelovi nebo myslel na Candy. Občas zatoužil znovu vynést Wallyho do příboje nebo si s ním zalétat. Někdy v noci si Homer představoval, že bude dopaden, anebo se trápil starostmi, co si počne, až sestry Edna a Angela příliš zestárnou a nebudou se moci věnovat božímu dílu. A jak se mu podaří nalézt náhradu za paní Groganovou? Čas od času, když byl opravdu velmi unaven, snil o tom, že jsou potraty legální, a tak je může přestat provádět (protože je bude dělat někdo jiný) –, ale tolik unavený býval málokdy.

Po nějakém čase Candy napsal, že se stal socialistou; přinejmenším prý sympatizuje se socialistickými myšlenkami. Candy z tohoto přiznání vyrozuměla, že Homer spává se sestrou Caroline, a uznávala, že je to dobře – tento nový vývoj událostí byl totiž dobrý jak pro Homera a sestru Caroline, tak i pro Candy.

Stále se opakující každovečerní předčítání z Jany Eyrové, Davida Copperfielda a Nadějných vyhlídek přinášelo Homeru Wellsovi nové a nové pohledy na život. S úsměvem vzpomínal, jak kdysi usoudil, že je Dickens „lepší“ než Brontëová. Jestliže oba dokázali tak úžasně pobavit i poučit, co na tom záleží? říkal si – a kde se vlastně vzala tahle dětinská představa, že něco musí být vždycky „lepší“? V Grayově anatomii sice zábavu nenašel, zato mu však byla trvalým zdrojem poučení.

Nějaký čas mu však cosi chybělo – a právě se chystal si to objednat, když mu tu chybějící věc doručili i bez objednávky. „Jako by ji poslal sám Bůh,“ pravila paní Groganová.

Přednosta mu poslal vzkaz: na nádraží se objevila mrtvola zaslaná na jméno dr. Stona. Přišla z nemocnice v Bathu – což byl dlouholetý zdroj mrtvol i pro dr. Larche, když si ještě nějaké objednával. Homer Wells si byl jist, že to bude nějaká mýlka, ale zašel se na nádraží podívat – aby přednostu ušetřil zbytečného rozčilení.

Homer stál a velmi dlouho upřeně shlížel na mrtvé tělo (dokonale vypreparované), až přednosta začal ztrácet nervy. „Byl bych rád, kdybyste si to odnes k vám nahoru, anebo to poslal zpátky,“ hučel do něj přednosta, ale Homer Wells toho idiota odehnal mávnutím ruky; chtěl se na Melony podívat v klidu.

Lorna oznámila patologovi v Bathu, že si Melony přála, aby s jejím tělem bylo takto naloženo. Viděla fotografii v Bathských novinách, psalo se tam o jmenování dr. Stona ředitelem v St. Cloud’s. Melony Lornu požádala, aby v případě její smrti (k níž došlo při nějaké nehodě s elektrickým proudem) tělo poslala dr. Stonovi do St. Cloud’s. „Konečně mu budu moct bejt užitečná,“ řekla své přítelkyni. Homer si samozřejmě vzpomněl, jak kdysi Melony žárlila na Kláru.

Odepsal Lorně a nějaký čas si dopisovali. Lorna mu sdělila, že v době, kdy se jí stala ta nehoda, byla Melony celkem šťastná. Podle jejího mínění právě to, jak se Melony uvolnila, možná souviselo s její smrtí při elektrikářské práci. „Chodila pořád jako ve snách,“ tvrdila Lorna. Homer věděl, že všichni sirotci mívají sklony ke snění. „Vy jste se nakonec stal přece jen jejím hrdinou,“ napsala mu Lorna.

Jakmile spatřil její mrtvé tělo, bylo mu jasné, že ji nemůže použít jako pomůcku pro osvěžování anatomických znalostí; vzkáže si do Bathu pro jinou mrtvolu. Melony už toho má za sebou až dost.

„Nemám to poslat zpátky, doktore?“ zašeptal přednosta.

„Ne, patří sem,“ odpověděl mu Homer Wells, a tak Melony dopravili na kopec. Nejdůležitější bylo zabránit tomu, aby ji v tomhle stavu uviděla paní Groganová. Homer všechny informoval, že si Melony přála být pochovaná v St. Cloud’s, a tak se také stalo – pohřbili ji na kopci pod jabloněmi. Byla to trýznivá dřina, vykopat tam odpovídající jámu (všude překážely husté kořeny stromů). Konečně se podařilo vyhloubit dostatečně široký a hluboký otvor, i když s tím byla taková lopota, a sestra Caroline poznamenala: „Neznala jsem ji, ale určitě to s ní nebylo snadné.“

„Nikdy to s ní nebylo snadné,“ potvrdil Homer Wells.

(„U nás v St. Cloud’s,“ napsal kdysi Wilbur Larch, „se každý naučí mít rád všechno nesnadné.“)

Paní Groganová přednesla modlitbu kardinála Newmana a Homer za Melony odříkal jinou modlitbu (jen v duchu). Vždycky toho od Melony chtěl příliš mnoho, ale ona mu nakonec dala víc, než mohl očekávat – poučila ho, osvítila ho. Pomyslel si, že byla více Sluníčkem než on sám. („Buďme šťastni za Melony,“ odříkával v duchu. „Melony našla svoji rodinu.“)

Zejména však, hlavně pro své poučení, si pročetl (zamýšleje se nad každým slovem) Stručné dějiny města St. Cloud’s. V tomto úsilí s ním neúnavně držely krok sestry Edna a Angela, paní Groganová i sestra Caroline, protože tím vraceli Wilbura Larche životu.

Všechno ovšem Homer nepochopil: pozdější zápisy ve Stručných dějinách města St. Cloud’s mlžily krátké záchvěvy inspirace a rozličné průpovídky, jež Larche napadaly pod vlivem éteru. Například, proč Larch napsal „rýmuje se s bims!“? Larchově povaze také neodpovídala velmi drsná poznámka: „To já jí vložil poníkův penis do úst! Já k tomu přispěl!“ Jak by něco takového mohl udělat? nechápal Homer, protože se nikdy nedozvěděl, jak dobře znal dr. Larch dceru paní Eamesové.

S přibývajícími léty Homer Wells (alias Fuzzy Stone) nalézal zvláštní uspokojení v nevysvětlitelném odhalení, jež objevil v písemnostech Wilbura Larche.

„Vyřiďte dr. Stonovi,“ psal Wilbur Larch – a toto byl jeho poslední zápis, byla to poslední Wilburova slova: „že s Homerovým srdcem není vůbec nic v nepořádku.“ Homer Wells věděl, že až na jeho slabost pro éter nebylo nikdy nic v nepořádku ani se srdcem Wilbura Larche.

Sestra Edna, jež byla zamilovaná, a sestra Angela, která zamilovaná nebyla (ale ve své moudrosti pojmenovala Homera Wellse i Fuzzyho Stona), věřily, že ani nejmenší poskvrnka neulpívá na srdcích dr. Stona a dr. Larche, jediných princů z Maine, králů Nové Anglie, kteří kdy žili.

Doslov

Nadějné vyhlídky korunního prince z Maine

„Poodešel jsem stranou, abych uviděl,

jak mě přízraky oněch dní míjejí. Jsou pryč,

a já znovu vstupuji na cestu svého příběhu.“

Charles Dickens: David Copperfield, kapitola XLIII.

Anglicky psaná literatura má památnou sociální scénu, při níž se sevře srdce i voličům pravicových stran: někdy v roce 183– poprosí Dickensův Oliver Twist, šizený a vyhladovělý chovanec sirotčince v městečku, „jehož jméno bude z mnoha důvodů moudré zamlčet“, o trochu ovesné břečky navíc. Cholerický správce ho za tu opovážlivost praští naběračkou, strčí ho na týden do ajnclíku a poté se chlapce, „jenž bude jednou viset“, zbaví ve veřejné aukci jako levné pracovní síly, která už víckrát neohrozí obecní rozpočet. Když se na onen příšerný škleb z tehdejší sirotčí praxe dívá s odstupem půldruhého století americký spisovatel John Irving (1942) v Pravidlech moštárny (The Cider House Rules, 1985), duch doby ho logicky nutí přesunout trauma povahy utilitární do roviny psychologické a s elegantní úhledností zdůraznit jeho nespravedlnost. Vždyť u doktora Larche v sirotčinci St. Cloud’s děti mezi oběma světovými válkami netrpí podvýživou ani nehnijí ve špeluňkách podobných slumu, mají veškerou lásku ošetřujícího personálu a s ní na první pohled vše, co potřebují. Kromě toho, co si přejí. Jako čerstvě odložený „vedlejší produkt“ milostného vztahu, který se ženě ani muži zrovna nehodil, postrádají totiž svou soukromou historii i s kořeny, a to někdy spaluje mnohem víc než chybějící sousto, poněvadž u Olivera Twista aspoň tušíme, že jeho matkou byla chuděra Agnes Flemingová, a vidíme, jak se hoch souhrou šťastných náhod nakonec dobere svého. Nicméně dvacátý věk v sociálním románu už utopickým reformátorům příliš nefandí, a tak je pro Larchovy prince z Maine největším životním ternem „najít si rodinu“. Malý Homer Wells se však z osvojovacích pokusů několikrát vrátí a náhradní domov se mu chtě nechtě stane i domovem skutečným, ve kterém vyrůstá jako tabula rasa. A když prvně zjistí, oč jde za zavřenými dveřmi Larchovy ordinace, patří mu na první list jeho nepopsané duše plnou měrou krédo, jímž kdysi Charles Dickens nadepsal deník Davida Copperfielda: „Prokázat, zda se jako hrdina vlastního příběhu projevím sám, anebo zda toto místo zaujme někdo jiný, bude úlohou následujících stránek.“

Klasik anglického realismu vůbec přešlapuje v záhlaví Irvingova psaní víc, než bývá obvyklé pro spiklenecké choutky budoucího spisovatele, který po zdolání puberty opouští své jinošské literární modly ve prospěch existencialistů či postmodernistů s navlas stejnou přirozeností, s jakou právě vrátil baterku používanou pro čtení pod peřinou do tátova přístěnku s nářadím. Jenže Irvingův obdiv ke „králi románu ve století, v němž se zrodily základní literární formy“, a zejména k jeho „dokonale napsaným“ Nadějným vyhlídkám vytrval. A stále trvá. Učitelský synek z neúplné rodiny, který vyrostl uvnitř univerzity v Exeteru s tehdy neznámou dyslexií (ta mu sice nepřekážela v oblíbeném zápase řecko-římském, ale povážlivě mu zhoršovala studijní výsledky), by věru našel nejeden důvod k tomu, aby pevnost tohoto kmotrovského pouta obhájil. V tomto partnerství však nezůstalo jen u společně sdílené víry v ryzího životního outsidera, při jehož vstávání z popela Dickens ani Irving nejsou slepí vůči směšným momentům tohoto počínání, nýbrž zajde se daleko za běžnou příbuznost zápletek. Irving začíná tuto velkou dickensovskou benefici analogiemi a paralelami s jednotlivými románovými protagonisty (vystopovat je například v profilu T. S. Garpa nebo Owena Meanyho není ani pro začátečníka těžká úloha), pokračuje otevřeným začleňováním kmotrových knih do svého textu a jejich klíčovými citacemi (kterých zejména v Pravidlech moštárny najdeme hojně) a končí přijetím jeho stylu. Charles Dickens podle slov Vladimíra Nabokova – naprostého, byť uctivého romanopiscova antipoda – „nepsal každou větu tak, jako by právě na ní závisela jeho pověst“, a to se zdá být typické též pro jeho dnešního dědice. Daleko podstatnější než větná a tvarová prozódie je totiž pro oba vášeň pro absolutní moc vyprávění a popisu, rozkošatělý inventář a bestiář postav a v neposlední řadě hluboký soucit a hoře z rozumu, že spisovatel nepřemůže lidskou bolest jinak než řinčením slov. A speciálně v Pravidlech moštárny k tomu z Irvingovy strany poprvé a naposledy přistupuje také autorův souhlas přispět ke změně státu quo tím, že se dobrovolně vydá na umělecky vratkou půdu motivovaného románu.

Příběh o iniciaci nedotčeného Homera Wellse dozajista nepředstavuje takové tendenční dílo, jaká pod kuratelou marxistických literárních teorií Gyorgye Lukácse páchali představitelé poválečného socialistického realismu. Nicméně naroubování aktuálního tématu, jímž je eticky a politicky citlivá otázka umělého přerušení těhotenství, na sentimentální vývojovou prózu bytostně anglosaské odrůdy novel of apprentice (učednický román) vytváří poměrně stísněný literární prostor, z něhož se tvůrci sotva uniká snáz než za cenu takzvaného románu á la these. Pokud se mu však tohoto divokého hřebce podaří aspoň zkrotit do správných kolejí – jak se to povedlo Irvingovi mimo jiné i díky tomu, že odmítl pro žánr kanonickou, ale v tomto případě problémovou ich formu, ucítíme rušivou přítomnost klíčové myšlenky, jíž má být dosaženo a k níž vše cílí, pouze místy. Text bude občas formálně zatížen sporem, který tu vedou dvě hlavní mužské postavy jako prototypy obou protilehlých postojů, a čtenářsky zase tušením pointy, protože už ze sokratovských dialogů nebo ze středověkých hádání je nabíledni, že jeden z oponentů musí být nakonec s větší či menší razancí rozcupován. K tomuto riskantnímu kroku, který ne vždycky dopadne uspokojivě a i v nejlepším případě za sebou trousí drobečky mentorství, přiměla autora vnitropolitická situace na počátku 80. let, kdy příchod republikána Ronalda Reagana do Bílého domu oživil sociálně konzervativní nálady ve společnosti a znovu vytáhl na pořad dne diskusi o mravní regulérnosti soudního precedentu Roeová versus Wade, podle něhož se v americkém právním systému odvozují současné legislativní podmínky pro provedení potratu.

Zrekapitulujme si onen důležitý soudní případ. V roce 1970 se neprovdaná těhotná Texasanka Norma N. McCorneyová cítila být zkrácena na svých občanských právech a pod výmluvným fiktivním jménem Jane Roeová (roe znamená v angličtině „srnka“ a „jikra“) zažalovala sto dvacet let staré protipotratové zákony domovského jižanského státu poukazem na to, že postupují v příkrém rozporu s Prvním, Čtvrtým, Pátým, Devátým a především Čtrnáctým dodatkem k Ústavě Spojených států amerických. Žaloba byla podle platných norem podána na státního návladního okresu Dallas Henryho Wadea a po obvyklých peripetiích byla roku 1973 coby věc lomcující přímo majestátem práva postoupena Nejvyššímu soudu, jehož porotci většinou hlasů 7:2 shledali, že tyto a jim podobné legislativní úpravy nejsou přípustné. Když předčítal Kongresu obsáhlý nález ostře sledované kauzy, zdůraznil Nixonův pověřenec Harry Blackmun, že dosavadní zdrženlivost zákonodárné moci vůči potratům byla nejenom důsledkem licoměrnosti a idealismu viktoriánské éry, která jejich perzekucí od 40. let devatenáctého století chtěla současně ztrestat poklesky vůči manželské morálce, nýbrž že vyplývá rovněž z obav moderního státu, který umělé přerušení těhotenství považuje za riskantní medicínskou proceduru a má současně vlastní zájem „na ochraně zdraví a potenciálního života“. Nicméně „právo na soukromí je široce dostačující, aby obsáhlo i ženino rozhodnutí, zda přerušit, či nepřerušit těhotenství“, praví se v nálezu Nejvyššího soudu, „a toto rozhodnutí je ve své podstatě rozhodnutím lékařským, v němž nepřísluší zasahování ze strany státu“.

Tolik litera Jejich Ctihodností. První výhra liberálů na tomto zanedbaném poli občanských svobod prakticky znamenala, že na základě obsáhlých expertiz samostatnosti plodu není v prvních třech měsících těhotenství ženino rozhodnutí podstoupit potrat americkým státem „regulováno“ a zůstává čistě mezi pacientkou a jejím ošetřujícím lékařem, přičemž stát je zbaven povinnosti takový zákrok financovat. Po uplynutí prvního trimestru si naopak stát vyhrazuje právo legislativní regulace; pokud by však průběh těhotenství vážně ohrožoval zdraví matky nebo plodu, ponechává rozhodnutí na odbornících. Nález Nejvyššího soudu přesto praví, že toto právo „nelze vymáhat absolutně, zejména tehdy, není-li těhotenství přílišným břemenem“, což je voda na mlýn konzervativců, kteří se s přispěním křesťanských lobby, nadačních fondů a protestů časovaných doprostřed předvolebních karnevalů snaží rozhodnutí oslabit řadou restrikcí. Vágnost formulace o „přílišném břemenu“ zejména ke konci Reaganovy administrativy vyústila ve vleklé procesy Webster versus Reproductive Health Service (uzavřen 1989) a Planned Parenthood versus Casey (1992), v nichž oponenti dosáhli jistých ústupků. A o tom, že kauza Roeová versus Wade zůstává problémem nadále otevřeným, svědčí i silácká předsevzetí jinak pramálo výrazného republikánského prezidenta George W. Bushe při nástupu do úřadu v roce 2000, který ze záležitosti učinil jedno z hlavních témat své kampaně, připomněl je hned druhý den po nástupu do úřadu a vyvolal tím nové kolo široké občanské diskuse.

V Pravidlech moštárny se o tom diskutuje také, přestože mezi jednotlivými koly jsou desítky stránek hrdinova zrání a tuny zralého ovoce mezi léty 193– a 195-. Pro vymodelování sporu o to, zda odnětím nenarozeného života smíme vstupovat do řádu Přírody, Irving studoval gynekologické a porodnické příručky o vitalitě embrya včetně spisů svého děda dr. Fredericka C. Irvinga, posunul děj románu do doby tvrdé perzekuce, aby zvýraznil příkoří způsobené zoufalým matkám i nevinným novorozencům, a jeho zasazením do sirotčince v rodné novoanglické krajině ještě ironicky plivnul do facky mířící na hlavy puritánů, kteří mají ve státu Maine jednu ze svých bašt. Diskutuje se – ale tak jako ve skutečnosti se oba aktéři názorového střetu nenechají zviklat ve své pravdě. Šéf St. Cloud’s Larch nadále tajně provádí nelegální zákroky, aby ženám poskytl svobodné rozhodnutí – a s ním skutečné vědomí mravní zodpovědnosti – a aby zamezil smrtelně nebezpečnému diletantismu andělíčkářek, zatímco jako „velmistr v čekání“ trpělivě doufá v den, kdy jeho korunní princ konečně prohlédne. Homer, ačkoli se v jeho ordinaci zručně vyučil technice dilatace a kyretáže, naopak názory svého skoro-otce z přesvědčení odmítá, protože chápe zárodek už od početí jako lidskou bytost. Musí tedy odejít na cestu Tam a zase zpátky, kterou jako sirotek nejvíc nenávidí, jelikož nalezenci rádi stabilitu, a v prostředí jablečného ráje si nechá popsat „list“. Zhřeší, život ho zmoštuje dvojsečností věcí, a protože jedině „porušením pravidel se dá něco napravit“, vrací se a přebírá žezlo po Larchovi, aby udržel život ve vlastní režii.

„Dneska už si dokonce svazek o sto padesáti, dvou stech stránkách říká ‚román‘. To je nesmysl. Psát velké výpravné texty se teď zkrátka nenosí, ale já se přesto cítím být romanopiscem z devatenáctého století a věřím v tento zlatý věk románu,“ hlásal v 90. letech Irving na evropských turné neochvějnou dickensovskou víru, která však dlouhou dobu zabraňovala tomu, aby Pravidla moštárny mohla být převedena na filmový pás. Autor o to usiloval už od prvního vydání knihy s režisérem Phillipem Borsosem, ovšem teprve hollywoodský příslib reagující na předvolební renesanci tématu a výzva scenáristicky upravit vlastní text ho přiměla „porušit svoje pravidla“: prosekat se roštím mnohomluvnosti a přesvědčit svět, že zvládne vyprávět ucelený příběh také ve sto dvaceti minutách. Nakonec se podařilo obojí. Dvojnásobně oscarový snímek Lasseho Hallstroma z roku 2000 – s první soškou pro Michaela Cainea za vedlejší roli Larche a s vytouženou druhou pro scenáristu, který si v závěru filmu zahrál roličku výpravčího, jenž Homerovi vlídně kyne při návratu domů – má po tomto pročištění časovou a místní jednotu, s níž se adaptace dalších tří Irvingových děl (Svět podle Garpa, Hotel New Hampshire a Modlitba za Owena Meanyho) nedokázaly poprat a utopily se v prostřizích z jednoho časoprostoru do druhého. Tady však autor prořezal román do dvou jablečných sezón, uhladil politické „nekorektnosti“, škrtl postavu mstitelky Melony a hlavně nedal vzniknout a vyrůst Homerovu a Candyinu synu Angelovi. Namísto toho vypíchl bídu Rose (která v knize dítě donosí), takže výsledek sice formálně nevybočí z linie soudobých melodramatických zkratek, nicméně je jedním ze zřídkavých případů, kdy zjednodušení literární látky vizuální adaptaci prospělo tak, že to docení nejen sekundární analfabeti odkázaní na biograf.

U autora, kterému u nás v minulém desetiletí – vůči ostatním americkým kolegům snad mírně nevyváženě – vyšlo všechno vyjma univerzitních esejů a sloupků pro lokální periodika, by bylo nošením dříví do lesa, kdybychom se ještě pokoušeli o podrobnou filipiku jeho jednotlivých próz. Vytrvalý a důvtipný čtenář vytušil, kdy se v nich spodní víry podemílající v Irvingově románovém světě stále vratší americký sen o osobní svobodě vyčerpaly natolik, že už v novém seřazení nefungují. Pravidla moštárny, byť jejich filmová podoba naznačuje určité makrobiotické vlastnosti původní fabule, však patří mezi jeho knihy nejzdařilejší a také nejněžnější, třebaže se tu autorova záliba v náhlých smrtích dotýká samé Ultimy Thule. Pokud bychom měli vedle jejich poselství bojujícího, které porušilo pravidla „čistého“ umění v zájmu věci veřejné, chtěli hledat také jejich umělecké vyhlídky, není od věci si připomenout sentenci jako vystřiženou z kursů tvůrčího psaní, kterou spisovatel v předešlé próze Hotelu New Hampshire vkládá do úst vídeňské anarchistce Fehlgeburtové (Fehlgeburt je v němčině „potrat“): „Jediným prvkem, který odlišuje americkou literaturu od ostatních, je jakási závratná, nelogická naděje. Technicky je velmi sofistikovaná, ideologicky přitom zůstává velmi prostá.“ Závratná naděje sirotčí epopeje Johna Irvinga spočívá v tom, že za nás všechny vroucně věří, že vzdor pokrytcům bude mít sebezmoštovanější jedinec v tísni vždycky možnost volby. Sofistikovaná je v tom, kterak učedník rozvíjí svého milovaného Mistra: Dickensův Pip z Nadějných vyhlídek je poslán do iluzorního světa Havishamových, aby „se ohnul“ a prozřel, zatímco Homerovi se k dokončení vývoje dostane podmínek doslova z masa, kostí i placenty. A prostá tím, že je člověku vykonat dlouhou a bolavou cestu, než pochopí univerzální pravdu, že patří tam, odkud vyšel.

Petr Matoušek

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai