Miroslav Jandovský Člověk omezené důstojnosti

2

1.

Má-li člověk dceru, musí se vším počítat.

Uvažuji nad touto větou, která z nějakého důvodu opustila mou mysl, a zmáhá mne pochybnost, zda nejsem s logikou na štíru. S čím vším musí otec počítat? S náhodami, které člověka překvapují, počítá každý. Je dcera tak výjimečný fenomén? Co jsem tím chtěl říct mimo to, že na mne doléhá

únava obvyklá u muže mých vlastností na konci čtyřicítky, kdy jedna životní etapa končí a druhá

začíná? Pozná a pochopí to každý, kdo se dožije. Proč se tedy divím, že mne dcera překvapuje svým chaotickým pohybem po své pomyslné životní dráze?

Tady musím mávnout rukou a zavřít oči.

Dostali jsme pozvání na jedno soirée. Večerní společenské posezení. Paní de Foucold má

obrovský byt v Pařížské třídě, rozlohou patrně zahrnuje celé jedno, v tomto případě třetí patro. Sem vyjdete s mírným vzdycháním předstírajíce, že zmáhat vysokohorské tůry jsou vaše oblíbená činnost. Není to tak úplně pravda, ale co.

“Přemáhej se,” špitne má žena. Tak se přemáhám a vycením chrup na paní de Foucold. Stála v otevřených dveřích právě proti nejezdícímu výtahu. Světlezelená róba, přiměřená výzdoba krku, hrudi, paží až k předloktí.

“To nám tady dělají sousedi schválně. Vyjedou s výtahem až nahoru a nechají otevřené dveře.” Stěžuje si na nepřející partaje. Naštěstí jsme už na místě, zezdola další návštěvník buší do dveří

výtahu. Samozřejmě, že marně.

To se už mísíme mezi hosty. Pár žen chtivých úsměvů a proporcí přibližných proporcím paní de Foucold. Prkennost manželů se postupně rozpustí pod vlivem přátelské debaty a alkoholu. Pomlouvat je patří mezi můj zvyk. Každý, koho neznám, je mým potenciálním protivníkem. Snad to patří k věci jako dědictví po předhistorických předcích, přemýšlet o tom se mi nechce. Zvlášť, když

kolem sebe slyším věty o okouzlující a báječné hostitelce.

Za chvíli vyfuní další dvojice. Vidím, že mi počítač slovo vyfuní červeně podtrhl jako nevhodné. Ano, další dvojice s jistými obtížemi dovrávorala k paní domu. Někdo by měl dojít nahoru pro výtah. Jsou tu dvě servírky půjčené hotelem, který zajistil občerstvení. Ale ty byly angažovány pro plnění

jiných úkolů.

“Anežko, doběhni nahoru pro ten zatracenej výtah,” řeknu stranou k dceři. Poslechla. Mírně žasnu. Za chvíli přihrká s výtahem a vystoupí za děkovného pokřiku paní de Foucold.

3

“Máte obdivuhodnou dceru,” j ásá paní. Chce se mi říct, že mne taky udivila, ale proč bych se přiznával.

Společnost se usadila, kde se dalo, nově příchozí si s námi tisknou ruce a já Anežce vracím sklenici, kterou jsem obětavě držel.

“Máme obdivuhodnou dceru,” říkám významně své ženě.

“U nás feminismus neslaví přílišné úspěchy,” říká za mnou ženský hlas. Moje žena s pochopením kývne hlavou. Nevím, zda souhlasí s hodnocením naší dcery nebo ji zaujal místní neúspěch feminismu. Ještě slyším, že naše ženy jsou rozumné a dávají přednost manželské náruči. Trochu to se mnou zamávalo, ale nedal jsem na sobě nic znát. Myslet a říkat si u nás může každý

co chce.

Pan de Foucold je uzenář. Spíš velkouzenář. V době otevřených dveří koupil v Čechách krachující

masokombinát, vyrábí tu vepřové šunky a vyváží je do Francie. Jeho česká choť přijímá návštěvy a blýská drahokamy. Vznešenost sama.

Zábava nenuceně pokračuje. Je co pít, je co jíst. Doufám, že někdo sedne ke klavíru a zapěje. Obdivuhodná dcera by mohla, ale nenapadlo ji to. Naštěstí. Sedí a zaraženě kouká kolem. V okolí

není nikdo jí přiměřeného věku.

Hostitelka zjevně přehání vděk za její ochotu vyjít pěšky tři patra. Když se člověk rozhlédne po jejích hostech, pochopí, že riziko infarktu je v několika případech možné. Strmý výstup může podobným nebezpečím hrozit. Teď si nad Anežku stoupla a mile na ni shlížela přes vlnolam své

hrudi.

“Máte milou a hodnou dcerušku,” obrátila se ke mně.

“Nejsem jeho dcera,” řekla dcera hlasitě. “Jsem nemanželské dítě své matky.” Zaznělo to, jako by v místnosti někdo odpálil šrapnel. Šok. Okolí ztichlo. Sám sobě jsem se divil, že jsem zachoval klidnou tvář. Zato má žena vyděšeně vyjekla. Hostitelka tiše zírala. Ticho bylo husté. Někdo se ho pokusil zředit voláním po nápojích.

“V každé rodině je něco, co se vymyká normálu. U nás je to naše dcera,” slyším se říkat. Upíjel jsem z prázdné sklenice a sháněl myšlenky do houfu.

“Skutečně pozoruhodné dítě.” Madam de Foucold kráčela nejistě k sousedům a ujišťovala je, že dnešní večer je skutečně báječný. Mně se podařilo vymámit ze sebe skřípavý smích.

“To se ti povedlo, dceruško,” povídám nahlas. “Podívej se na svoji matku. Umíš uplatnit přiměřené oživovací úkony?“

4

Nejhorší bylo, že jsme nemohli jen tak odejít. Bylo by to chápáno jako útěk a potvrzení

nepříjemné, diskreditující skutečnosti.

Po chvíli jsem na rameni ucítil lehkou ruku. Ruka patřila ženě, podle vzhledu feministce. Paní domu se k tomuto hnutí totiž hlásila a nějak je podporovala. Asi na jejich sezení posílala šunkový salám a klobásy. Zmíněná ruka patřila ženě, která se nějak představila a dodala, že je novinářka.

“Máte pozoruhodnou dceru. Mohu se s n í seznámit?”

Další obdivovatel. Kolik jich ještě bude?

Řekl jsem, že je už rok dospělá, i když o tom její chování občas nesvědčí. Vzala to jako

souhlas a posadila se vedle Anežky. Pak si tam spolu špitaly a smály se zcela nevávaně.

Má žena byla jako na trní.

Výrobce šunky a jeho choť nebyli v dohledu. Někde asi porcovali vepřovou nohu. Zábava kolem nás opět proudila.

“Hlavu vzhůru,” naklonil jsem se k ženě.

“Co ji to posedlo?” utrousila na půl úst.

“Ber to jako daný fakt. Jako historickou pravdu. Kdo ví, jak na to přišla. Nešťourala se ti v nějakých záznamech?”

“Proboha!” zasyčela, “snad tomu nepřikládáš váhu?!” Pohledem, kterým na mne ulpěla, mne mohla krájet na stravitelné porce.

“Chápu to jenom jako projev odporu k pořádkům, které panují v tomto domě.”

“Tím domem, který má šest pater, myslíš byt, ve kterém jsme hosty?”

“Obdivuji tvůj smysl pro detail. Správně. Vyjádřil jsem se nepřesně. Přesto myslím, že nás sem už

podruhé nepozvou. Nemáš naději. Padlá žena, která není s to svou dceru vychovat k přiměřené

licoměrnosti, má tady zavřené dveře.”

Vzala má slova mlčky na vědomí. Patrně uvažovala o tom, šlo-li v tomto případě o licoměrnost. Pak se na mne obrátila osoba, která až dosud rozmlouvala s Anežkou. Představila se a vnutila mi ruku. Drobnou, teplou ruku s dlouhými prsty. Jméno mi nic neříkalo, proto jsem je vzápětí

zapomněl. Zpozorněl jsem, až když dodala, že je redaktorkou jednoho z bulvárních časopisů, který

jsem neměl nikdy v ruce.

“Čeká nás tedy veřejná ostuda,” řekl jsem znechuceně.

5

“Není důvod myslet si něco takového.” Dobře pochopila, co jsem myslel. “Anežka je přátelské

děvče. Moc se mi líbí.”

Viděl jsem, jak se Anežka za jejími zády šklebí. Přátelské děvče. Omluvil jsem se, vstal jsem a šel si ke stolku s nápoji naplnit sklenici. Vstala a šla za mnou. Zahlédl jsem, jak nás obě mé ženy sledují.

“Mohl jsem vám sklenici donést.”

“Ráda se protáhnu v kříži. To sezení v měkkých klubovkách je příšerně deformativní.” Deformativní. Co tím myslela? Měla štíhlou postavu, na to, že se jistě už blížila ke čtyřicítce, pořád byla ve formě. Osoba, která ví, co chce. Nakročil jsem zpátky, jenže mne chytila za loket. Věděl jsem, že to má žena bude výrazně komentovat. Taky jí poklesla spodní čelist.

“Anežka se mi svěřila, že máte pozoruhodné schopnosti.”

“Prosím vás, co může dcera vědět o schopnostech svého otce?” Zapomněl jsem, že jsem jí byl před chvílí označen za pěstouna. Nebo někoho podobného. Hlasitě jsem vypustil vzduch z plic.

“Schopnosti.” Teď jsem to slovo opakoval zbytečně, jako bych byl jakýchkoliv schopností prost.

“Prý máte dar vidět do minulosti.”

“Na dvě, tři generace dozadu dohlédne přece každý. To není žádný dar.” Cítil jsem, jak se o mne opírá očima. Ne, že je na mne upírá. Měla velké, černě orámované oči. Čekal jsem, zda

mrkne. Nemrkla. A umělé řasy. Někomu se to může líbit. Představil jsem si tu hlavu, jak kontrastuje s bílým povlakem polštáře. Inu mužský. To mi nemůže mít nikdo za zlé. Proto jsem rychle nakročil k fotelu. Šla váhavě za mnou.

“Ta holka, myslím tu naši kačenu, jí namluvila nějaké nesmysly. Zasedla si na nás, děvenka,” informoval jsem svoji ženu. Nahlédl jsem do její sklenice. “Chceš přinést něco k pití?” Odmítla. Ani jsem se nedivil.

Pak přichvátala hostitelka.

“Je čas, Mistře, abyste se chopil slova a přečetl nám jednu svoji povídku, jak jste slíbil.” Na to jsem zapomněl. Doslova jako na smrt.

“Milostivá,” cítil jsem, že rudnu. “Já jsem něco slíbil a měl bych slovu dostát. Jenže jsem zapomněl a navíc nejsem vůbec v kondici. Kdybych něco četl, bylo by to druhé fiasko tohoto večera.”

Bylo vidět, že jsem ji tím zklamal.

“Škoda. Je tu nakladatel Ryba a těšil se na to.”

6

Tím mne samozřejmě provokovala, ale mohlo to tak být. Jenže co by nějaký slušný nakladatel měl z toho, že uslyší povídku o tom, jak se sexem uvolněná energie převádí na kilowaty?

Také její manžel pokládal za nutné mne přemlouvat. Neuměl česky, proto by ze čtení nic neměl, ale hájil čest a kulturní pověst domu.

“Myslím, že bychom měli jako náhradu za mé čtení dopřát mé dceři, která je slušná klavíristka, aby nám něco zahrála. Pokud vím, tak celkem dobře ovládá píseň Když jsem husy pásala, zimou jsem se třásala. To se bude určitě líbit.”

Zvláštní bylo, že jsem se netrefil. Sedla si ke klavíru celkem ochotně a pak se dům třásl, lustry se kývaly a lidé zírali. Ten hluk měl řád a byla to ryčná americká muzika padesátých let. Jak to na přítomné působilo? Každý se natřásal, mnohými to dokonce cloumalo.

“Je to lepší než nějaká extravagantní povídka,” říkám hostitelce.

“Máte asi pravdu, pokud vám jde o to, aby hudba jit řila smysly.” Díval jsem se na ni udiveně. Jitření smyslů, jiskření smyslů. Ta věta mi s paní de Foucold příliš

neladila, nebo alespoň s názorem, který jsem si o ní udělal.

Kdosi pojal nápad a hlasitě ho vyjádřil, že čtyři čtvereční metry plochy uprostřed pokoje stačí na improvizovaný taneční parket. A Anežka hrála a hrála. Divoké rytmy střídaly plouživé melodie, až

nakonec zůstalo jen u nich, protože tanečníci postupně odmítali hopsat a chovat se nevázaně. Někoho napadlo, že by se měli složit na hudbu, a pánové vyjímali šrajtofle a tiskli hudebnici do rukou bankovky a ona je se smíchem, ve kterém bylo víc rozpaků než vděku, přijímala.

“Udělali jste dobře, že jste přišli s dceruškou. Bylo to báječné oživení naší párty,” vzdychala paní

domu.

Takže je naděje, že nás opět pozve, říkal jsem si a tvářil se kysele. Ale co, nebýt té trapné situace, kterou naše dcera zosnovala, mohlo všechno proběhnout hladce. Až na toho nakladatele, který se nepřihlásil. Možná, že by se sem hodila i ta povýtce neslušná, erotická povídka.

2.

Anežka si smluvila s redaktorkou schůzku. Nic o tom neřekla. Proč taky? Byla to už, jak jsem naznačil, dospělá osoba. Sešli se v deset hodin dopoledne u Národního divadla. Protože se obloha zatáhla a slibovala déšť, uchýlily se pod střechu. Kavárna Slávie byla naproti.

7

„Říkej mi Anno,“ nabídla jí redaktorka, když se usadily u okna, ze kterého byl rozhled na celou křižovatku s částí mostu přes řeku.

„Proč?“

Otázka ženu zaskočila.

„Proč ne? Já se tak alespoň jmenuji a lidé se obvykle oslovují jménem.“

Anežka na to nic neřekla, jen si společnici prohlížela. Byla to pořád tatáž žena, která vedle ní

seděla na večírku a která si s ní smluvila schůzku.

“Co si dáš?”

Číšník nad nimi postával a trpělivě mával ubrouskem.

“Dvě deci červeného,” řeklo naše dítě. “Pokud máte frankovku.” To platilo číšníkovi. “Na Pavláku je hospoda, kde mají frankovku, dvě deci za sedmnáct korun. Jsem zvědavá, co za to budou chtít tady.”

“S tím si nelam hlavu, jsi můj host.”

“Stejně si hlavu lámu. Proč jste mne pozvala?”

Kavárna byla poloprázdná. U okna sedělo pár dvojic, jakési stařeny, zvyklé zřejmě tu posedávat než bude čas jít na oběd, pily kávu, některá se šlehačkou. Jeden stařík listoval v novinách.

“Mne zajímají záhady.”

Když hlasitě vydechnete hlásku “pf”, zvuk, který je slyšet, nemusí znít dost společensky. Může být zdůrazněn a pak jde o pohrdavé hodnocení něčeho, co bylo předtím vysloveno.

“Já jsem záhadná asi tak,” tady se Anežka zamyslela, “jako pečená makrela. Stačí přivonět a víte na čem jste.”

Přivonět. Anežka voněla mýdlem a nějakou voňavkou, kterou používala její matka. Redaktorka ji hravě identifikovala, ale o to nešlo.

“Když už je o tom řeč, tak vůně je součást lidské osobitosti. Každý nějak voní, mezi dvěma mezními póly máme každý svoje místo.”

“Někdo voní, někdo smrdí, chtěla jste říct.”

“Ne, to jsem říct nechtěla. Chtěla jsem naznačit, že naše tělesná vůně nás prozrazuje. Vypovídá

totiž o nás něco, co se většinou snažíme zatajit. Kdo jsme, jací jsme. Jak žijeme. Tohle lidé zastírají a maskují se voňavkami.”

“Sice mne to nenapadlo, ale něco na tom bude. Když se parádně navoníte, chlapi kolem začnou větřit. Hned jim začne pracovat fantazie.”

“To jsem neměla na mysli.”

8

“Tak jak je to s těmi záhadami?” Anežce se zdálo, že předehra je už dost dlouhá a měly by jít konečně na věc. Přiťukly si červeným vínem, Anežka se pohodlně opřela o lenoch židle a čekala, s čím ji redaktorka překvapí.

“Jde mi o tvého otce.”

“A jéje,” Anežka mávla rukou s naznačeným pohrdáním.

“Počkej, neukvapuj se. Tvůj otec je spisovatel.”

“No jo, popisuje papír.” Víc pohrdání se do tohoto výroku zřejmě nemohlo vejít.

“Nejde mi o to hodnotit jeho tvorbu. Jde mi o to, cos nazna čila, když jsme tam seděly na tom zatraceným divanu, ze kterého mne ještě teď bolí záda. že má schopnost rozmlouvat s našimi předchůdci.”

“To že jsem řekla?”

“Možná, žes to řekla jinak, ale já jsem to takhle pochopila.” Většina omylů, které mají vliv na lidské vztahy, má svůj původ v sémantice. Byla to Anežčina maturitní otázka, ale teď si nebyla jistá, jestli by věc přiměřeně vysvětlila. Něco jsem asi řekla, ona si to jinak vyložila a je to. Proto vznikl problém. Je lepší přiznat pravdu a říct, že si dělala legraci, což

málokdo jen tak lehce stráví, nebo pokračovat v započaté hře a ponoukat fantazii?

“Některé věci se dceři říkají těžko.”

“Nevím, jestli mluvíš tak docela s přesvědčením. Včera jsi svého otce zapřela a nedělalo ti to potíže.”

Začervenala se? Těžko říct.

“To je pravda, jenže to byla recese. Taky mi to ani nevyčítal. Vzal to sportovně, jenom matka se čertila.”

“Dáš si ještě jednu?”

“Ne. Budu muset jít. Odskočila jsem si ze školy.”

“Já jsem myslela, že už máš po maturitě.”

“To mám, ale protože mne nevzali na školu, chodím do jazykovky. Za půl hodiny mi pokračuje výuka.”

“Tak si musíme přichvátnout. Jak je to s těmi výjimečnými schopnostmi tvého otce, který umí

rozmlouvat se svými předky?”

“Náš táta je keltolog. Víte, co to je? Zabývá se Kelty a jejich kulturou. Víte, o co jde? Jde o to,” tady jistě pracně dobývala slova, “že oni věřili, že vedle toho našeho světa tu je ještě jeden, který není

9

vidět.” Teď se dlouze zadívala do podmalovaných očí. Stačí to, nebo má ještě pokračovat? Dala by přednost tomu, kdyby to stačilo.

“Chceš mi dát najevo, že tvůj otec hledá cestu do toho jiného světa? Nebo že ji už našel?”

“Ále, co já vím? Alespoň o tom docela zajímavě vypravuje. Dejte si s ním spicha a jestli bude k řeči, tak uvidíte. Nevím, jestli vám ovšem něco řekne. že bych však slyšela, jak si povídá s duchy, to jsem neslyšela. Můj táta není žádný spiritista, který by volal prababičku, aby mu prozradila, jak dělala guláš ze srdíček. To prý byla její specialita.”

“Děláš si legraci. Jak jsem četla jeho knížky, tak musím říct, že tam něco je, co mi dělá těžkou hlavu.”

“Proboha! Doslova těžkou hlavu? To přeháníte. Na našem tátovi není nic, co by mohlo někomu dělat těžkou hlavu!”

Bylo na redaktorce, aby uvažovala. Dívčina měla k rodičovi kritický vztah. Ovšem, to bylo normální. Pohled na hodinky potvrdil, že je třeba vstát a odejít. Před tím zaplatit.

3.

Když jsem se ptal, kolik stojí ve Slávii dvě deci červeného, samozřejmě jsem se nic nedozvěděl. Nevšimla si. Vzpomněl jsem si, že jsem tam v zadní části, kde byla restaurace, byl jednou na obědě s Maďarkou, která v Praze studovala nějakou školu. Dala si plněné papriky a s pohrdáním je vrátila. Číšník usoudil, že jsou na ni moc pálivé. Řekla, že ten člověk u nich v Maďarsku nikdy nebyl. Nebyl. Když jsem tam byl já, nabídli mi, že mne vezmou za Maďara, jen když sním talíř rybí polévky. Z

talíře koukala rybí hlava se smutným rybím okem. Někdo mne zachránil, Maďarem jsem se nestal. Ani tato informace nevzbudila dceřin zájem.

“Můžeš se dočkat toho, že tě ta madam bude shánět,” řekla významně. “Jmenuje se Anna. Ostatní

jsem zapomněla. Pokud ti nabídne tykání, tak se nezdráhej. Vypadá jako Maďarka, ale Maďarka není.”

Podobné rady skutečně miluji, zvlášť, když mi je udílí moje dcera. Proto jsem se už na nic neptal a řeč odvedl k nějakým reáliím našeho soukromí.

Co ode mne může redaktorka chtít? Co jiného než informace o mé práci. Samozřejmě, že nic jiného. Co píši a jak mi to jde. Pracovní styl. Co to je pracovní styl? Sednu k mašině a zaznamenám vše, co mne napadne. Ovšem, že podle nějakého klíče. Mám přece myšlenku, kterou sleduji. Zaujetí

10

mne zase tak rychle nepřechází. Otázka je, co je hlavní: zaujetí, nebo myšlenka? Mám se snad přiznat, že se vždycky nějaká myšlenka najde, ale že bez zaujetí je myšlenka k ničemu? Zaujetí jsou vlající

fábory. Touha přeskočit potok, který je širší něž jsou mé skokanské možnosti. A přece se rozběhnu a skončím ve vodě. Proč ne? Vždyť to bylo jenom jednou za život. Třeba. Slovo zaujetí je špatný termín. Zaujmout mne může cokoliv a kdokoliv. Ale to vzepjetí citu, vůle a touhy, které člověk prožívá ve chvíli milosti, to je něco tak unikátního, že to nemohu ponížit nějakým vulgárním chtěním. Intelektuální orgasmus. To by tak bylo ono, kdyby ten výraz nebyl tak konkrétně zaměřený.

Tuhle zkušenost si nemám kde ověřit. S kým si o tom promluvit? Se ženou? Vyloučeno. Její

realismus mne sice vhodně doplňuje, ale to je všechno. Vždyť mé opusy ani nečte. Nechce si o mně

zkazit dojem. Nabyla jakousi představu o mých schopnostech a nemíní ji měnit. To chápu, že se nechce zklamat. Ale potom vůbec neví, s kým tu vlastně žije. Dotýká se mne to. Jenže ji nepředělám. Dobře, že nedošlo ke čtení u paní de Foucold. Pokud mne ještě někdy pozvou, půjdu tam sám. Na co se ta osoba může ještě ptát? Na plno věcí. Už se mne někdy nějaký novinář na něco ptal?

Neptal. Nestál jsem jim za to. Takový už je osud člověka. Jenže mně na tom, co si kdo o mně myslí, nezáleží. Fakt. Mluvím skoro pravdu. Taky žádné novinářské rozhovory s kolegy spisovateli nečtu. Řeči o hlubokém intelektu mi zvedají adrenalin. Když někdo překopává jednu stránku celý týden, tak tam naseká všechnu moudrost, co je k mání. Jenže to není obraz jeho nitra. To zní skutečně

vznešeně. Obraz nitra. Moje nitro tam je skutečně nefalšované, bez nějaké inženýrské konstrukce. Já

píšu jak to cítím, paní redaktorko. žádné přetvařování. Je to tak a basta. Některý takový

spisovatel je víc vědec než umělec. Ona je to taky otázka, jakou roli tady hraje kalkul. Záměr, snaha čtenáře doběhnout. Přelstít. Fuj! Přinutit ke spolupráci, často proti jeho vůli. Lehne si s knížkou na kanape, chce se bavit a ty ho nutíš k přemýšlení! Ke spolupráci. Dokázat, aby padl na zadek a žasnul. Pane jo, to je nádhera! Takhle jsem se na ten pitomej svět kolem sebe ještě

nepodíval. To je hlava, ten pan spisovatel. Člověk by to do něj neřek. Když ho vidím, jak si ráno kupuje rohlíky ke kafi, vypadá jako vošoust. A zatím je to prostě bedna. Skutečně. Mistr je slabé

slovo. Umí se slovy mistrovsky nakládat. Ví, kam které patří a jaký vyvolá ohlas v mé duši. Nějak takhle, paní redaktorko.

Možná, že je to všechno jinak, ale proč ne? Člověk má svůj názor, který není nikdy definitivní. Zní to možná nevhodně, ale nemám co skrývat. Přijde řada nových poznatků, nových zkušeností a já

začnu tvrdit něco jiného. Chybí mi zásady? Přece nebudu říkat něco, co jsem dávno opustil jenom proto, že jsem to někdy vyznával? Některé názory drží víc, některé méně. Dřív, jako kluk, jsem měl

11

rád brunety a vzal jsem si blondýnu. Taky jsem polevil ze své zásadovosti. Plést zásady do politiky, to by se dneska člověk zcvoknul. Poslanci přeskakují z jedné strany do druhé a je to OK. Tak co chcete. Chápu, tady jsem to mírně přehnal. Politik musí nějaké zásady držet. Jinak si ho voliči přehnou přes koleno a dají mu pocítit ruku politického trhu. Teď jsem něco vymyslel. Tržiště idejí. Spíš

tržnice. Nádhera. Trh informací snad existuje. Televizní společnosti si navzájem prodávají senzační

informace. Je to přece zboží. Takže jsem nic nevymyslel. Pak se dál ovšem ideje neprodávají, ale vnucují. Nabízejí lidem k použití. Nejdřív je někdo koupí a pak je lidem vnucuje, nabízí k uplatnění. Nikde se nic nedává zadarmo. Jenom právě ideje. Zadarmo. Nepřišlo vám to k smíchu? Kdybych nevěděl, co je schované za tím obchodem, tak bych tomu třeba i věřil. Když jsem chtěl na spisovatelské organizaci, aby mi zveřejnila adresu mé internetové stránky, dozvěděl jsem se, že to nejde, protože by to byla reklama. Tak, reklama. A co recenze, to snad není

reklama? Čtěte, ale abyste mohli číst, kupujte. Reklama jako hrom a to jde. Vidíte, paní redaktorko, že mne poškodili. Ve vašem časopise nebudou snad tak úzkoprsí, aby mi tu stránku nezveřejnili. Všechno to jsou jenom zmatky. Nic se nestačilo usadit, lidé tápou. Radil jsem se s kolegou, který sedí naproti mně, jak to zařídit, abych dostal dva týdny dovolené

uprostřed roku. Musím něco dokončit a nemohu se soustředit.

“Jenom neblbni,” radil mi. “Dovolenou ti dají rádi, jenže napořád. To nevíš, že budou snižovat stav? Každý se drží židle, jak umí. A ty tohle. Myslíš, že by ses psaním uživil?”

“Ani náhodou.”

“Tak vidíš. Seď na zadku a počkej, až jak to dopadne. Možná, že si svobody užiješ víc, než ti bude svědčit.”

To je druhá strana spisovatelské mince. Tvůrčí svoboda se koná jenom v přísném soukromí. Je to stejně charakter, ten Koláček. Místo, aby byl rád, že sám odejdu, a tím zvětšil jeho naděje na udržení, tak mne varuje před unáhleným jednáním. Měl bych se mu obdivovat. Myslím, že jsem byl na tu redaktorku dobře připravený. Počítal jsem, že se brzy ozve, trvalo jí to týden. Málem jsem se prořekl, ale na poslední moment jsem to zvládl. Jenom jsem byl mírně

nerudný, což je můj přirozený stav.

“Nepostřehl jsem, pro jaké noviny pracujete,” ozval jsem se po záplavě jejích plků.

Přiznala, že pro noviny nepracuje. Přesto by se mnou ráda mluvila.

“Jste si jistá, že to bude mít smysl? Myslím jako ten rozhovor.” Zarazila se. Takhle s redaktory asi nikdo nemluví. Spíš se jim lidé vnucují a oni se svou nadřazenou pozicí počítají. Možná, že jsou takoví i v soukromí.

12

“Ovšem. Jinak bych vás neobtěžovala,” řekla po pauze, kdy si ujasňovala situaci.

“Až mne začnete obtěžovat, určitě si toho všimnu.”

To ovšem přesáhlo předpokládanou mez. Nejspíš měla zavěsit a dál se na věky odmlčet.

“Omluvte mne, dnes nejsem ve formě,” řekl jsem do ticha, které se rozléhalo ze sluchátka. Domluvili jsme se, že se příležitostně domluvíme. Až bude mít ona čas a já chuť. Pak se sejdeme třeba tam, kde je dneska Václavské náměstí, na jehož spodním konci býval kdysi můstek, po kterém zbylo jméno místa. Tak je tomu v Praze zhusta. Jedna zastávka městského autobusu se ze záhadných důvodů jmenuje “Kuchyňka”, i když tam nic kuchyňku nepřipomíná. Stejně je tomu Na můstku. Může nás jenom těšit skutečnost, že je tomu tak v Evropě všude. Minulost přesahuje záhadně do dnešních dnů, a my si tím už ani nelámeme hlavu.

4.

Když jsem už myslel, že vše vzala voda, soiristka se ozvala. Chápu, že to slovo, vlastně označení

povýtce profesní, zní skoro jako slovo neslušné. Taky mi ho počítač červeně podtrhl. Netuší, mašina nevzdělaná, že soirista je novinář, který referuje o podvečerních setkáních, která pořádá lepší

společnost. Ostatně netuším, jestli jsem z oné dámy neudělal něco, co není. Možná, že u paní de Foucold byla jen tak jako host, jako třeba já. Jenže já tam byl jako ozdoba, jako spisovatel, který

přečte něco ze svých opusů. Jak to dopadlo, viz výše.

Dělal jsem trochu drahoty. Zavolala večer, protože během dne u nás není nikdo doma a mně

právě nepracovala fantazie, tak jsem ji pozval na druhý den na šestnáctou hodinu na roh Václaváku a Vodičkovy ulice. Tam se nemůže člověk s někým, koho někdy viděl, minout. Taky jsme se neminuli. Jenže tam byla dost nechutná strkanice. Kam se s dámou uchýlit? Obligátní hospoda mi přišla dost vulgární, zvlášť, když podniky, které přicházely v úvahu, byly tak nacpané, že žíznivými hosty přímo přetékaly. Já nejsem vulgární, alespoň to předstírám.

“Tuším, že tímhle směrem je park. Vedle v pasáži je divadlo. Nebo bylo, dneska je všechno jinak, než bylo včera. Víte o tom?”

Věděla, jmenovala jak divadlo, tak zahradu. Jde se tam z Jungmannova náměstí. Ovšem. Z

Jungmannova náměstí. Taky mne to mohlo hned napadnout.

Šli jsme, já jsem si ji v tom lidském chumlu nenápadně prohlížel. I když ji už tlačila léta, nebylo to moc vidět. Hned jsem se ohradil proti vlezlé myšlence, abych si sám sebe prohlédl v nejbližší

výkladní skříni.

13

“Slyšel jste o tom, že naše hostitelka měla s tím večírkem jisté potíže?” Měla jistě na mysli

paní de Foucold. O jejích potížích, na kterých měli zřejmě účast její hosté, jsem neslyšel. Nebylo od koho.

“Nájemníci z druhého patra si stěžovali na hluk, který jsme tam dělali. Měli na mysli tanec, nebo možná Anežčina klavírní sóla.”

Uvažoval jsem, co na to mám říct. Nic mne nenapadlo. Jenže to pan de Foucold prý vyřešil po svém způsobu. Prohlásil, že ten dům koupí, je stejně na prodej, a všechny stěžovatele vyhodí.

“Ten pán je zřejmě od rány. Správná podnikatelská povaha. Mám obavu, že za těchto poměrů

tam bude moje dcera pravidelným hostem.”

Zatímco se smála, jsme došli pasáží ke vchodu do Františkánské zahrady.

“Přiznám se, že jsem byl a pořád jsem zvědav, kvůli čemu jste mne pozvala na tuto schůzku. že by byl příčinou můj přirozený šarm, pochybuji. Ani můj spisovatelský věhlas vám nevrtá v hlavičce.” To deminutivum mi vyklouzlo jaksi navíc. Kdyby jí bylo o patnáct let méně, bylo by na místě. Takhle si o mně bude myslet, že na mne začíná dotírat páprdovité období, kdy se to v řeči staříků hemží

hlavičkami a podobnými slovními pitomůstkami.

Nic neříkala. Vyhlížela volnou lavičku. Postávali jsme v rohu zahrady čekajíce, až se někdo zvedne.

“Já fakt nevím, jak to říct,” řekla konečně. “Možná, že bych se měla zeptat, na co jste odborník.” Panebože! Novinářka si se mnou domluví schůzku a pak se zeptá, co jsem zač!

“Jak se jmenuji, víte. Nebo ne? Co dělám, taky. Tak o co jde. Na co jsem odborník? Přiznám se, že na intelektuální orgasmus. To je moje specialita. Fakt.” Poznala, že jsem se rozčílil.

„Svého času žil na císařském dvoře, alespoň myslím, že to bylo za císaře Rudolfa, hvězdář a matematik Jan Kepler. Má někde na domě kde bydlel desku. Možná, že se pletu a ta deska je někde v kostele, kde ho pohřbili. To není podstatné. Podstatné, alespoň pro mne je, že řekl, cituji volně: Cesty, po nichž lidé dospívají k poznatkům o věcech nebeských, inu hvězdář, mi připadají stejně

úžasné, jako ty věci samy. Řekl přesně to, co cítím pod oním intelektuálním orgasmem.“

“Přiznám se, že jsem vám moc nerozuměla. Poznala jsem jenom, že jste se mírně naštval. Když

se chlap naštve, tak mu tadyhle na čele začnou cukat žíly. Alespoň některému. Vám tady jedna krásně

dokazuje stav vašeho nitra. Co to orgasmus je, samozřejmě vím. Podrobnosti nemusím zveřejňovat. Vaše odbornost tedy je v dosahování rozkoše z tvorby. Mám pravdu?”

“Chytrá hlavička.”

14

Zase ta hlavička.

Seděli jsme, pálilo do nás slunce, nebylo to milé.

“Vaše Anežka je ve věku, kdy je člověku všechno příznivě nakloněno. Na všechno se dívá ze skeptického nadhledu. Tomu rozumím. Řekla mi o vás všechno, co jsem si chtěla ověřit. Bude to znít dost extrémně, ale řeknu to. žije v nás, myslím v každém z nás, minulost národa a lidstva. Jak?” Chvíli jsem seděl a nevěřil svým uším. Pak mne napadlo, že bych měl slušně pozdravit a odejít. Každý normální chlap by to za těchto okolností udělal. Snad by se ani neurazila. Protože ten, kdo klade podobné otázky, nemá nárok na to, aby se ho drsnější reakce dotkla. Pak jsem ale uvážil, že až

dosud vypadala jako normální ženská. Možná, že ji chybí bližší nebo soustavnější

zkušenost právě s tím orgasmem. To by mohlo být ono. Prostě jsem zůstal sedět a tvářil se, jako že přemýšlím. Pak jsem ze sebe vysoukal celkem logicky znějící větu: “Ptáte se, zda je tu pořád přítomno to, co tu kdysi bylo a co pominulo? Jako by to zmizelo v čase a ono ne? Je to tak? Co o tom soudíte?”

“Ptala jsem se já. Nedávejte mi otázky.”

“Otázky dávám proto, abych získal čas a stačil si promyslet odpověď. Tedy, milá dámo, jestli jste tu otázku myslela vážně,” kývala hlavou, že ji myslela vážně, “pak berme v úvahu, že tu kolem nás je všude racionální svět. Já, vy, ta tráva před námi, modrá obloha, plno lidí. Ale je tu taky snad tušené, ale fungující iracionálno. To tu je souběžně s tím světem smysly uchopitelným. Těžko je říci, jak dlouho se těmito dvěma pojmy my, lidé, potýkáme. Patrně od chvíle, kdy jsme si sami sebe jako lidé

uvědomili. Strach z tajemna tu byl patrně odnepaměti. Člověk něco tušil a dobře nevěděl co. Z toho tušeného, co se nedalo zahnat klackem, šel ovšem strach. Co chápeme jako tajemství, jsou asi neviděné, netušené příčiny oněch dějů a jevů. Ty jsou někde, kdo ví kde a cení na nás z houští

zuby.“

“Nezačínáte příliš ze široka?”

“Mám takový dojem, že jste si objednala přednášku. Když se to už stalo, nezdráhejte se ji vyslechnout.” Všechno mi to přišlo nezvyklé, ale nezvyklých situací si má člověk vážit. „Vezměme to zkrátka. Za jistých okolností, nebudu zbytečně konkrétní, jednám tak, jako jednával můj otec. Ten zase stejně jako jeho otec a tak dál, prostě tady byla řada obdobných zkušeností. Minulost se tady nenápadně prolnula se současností. Nikdo o tom nepřemýšlel, tak tomu bylo.“ Po chvíli mlčení:

“Musím se ovšem přiznat,” řekl jsem , “že dobře nevím, na co jste se ptala. Pokud máte dojem, že věřím na duchy, řeknu rovnou, že ne.”

“Stejně,” poposedla, “stejně jsem teď v rozpacích.” Na její rozpaky se dalo koukat.

15

“Vaše rozpaky vycházejí z neujasněné výchozí pozice. Pokud znám Anežku, rodiče si obvykle namlouvají, že svým dětem rozumějí, pak do řeči s vámi určitě zamíchala Kelty. Jestli se tak skutečně

stalo, pak hned řeknu, že ti věřili v souběžnou existenci reálného a nereálného světa. Tím jsem samozřejmě skoro nic neřekl, protože to je na delší vyprávění. Snad se někdy najde příležitost.” To bylo ode mne ovšem rafinované. “Irové například toho o svých předcích vědí hodně. Ve starých keltských zpěvech je právě o víře v iracionální svět plno dokladů. Bylo by jistě zajímavé, kdyby se tu zhmotnil nějaký váš předek a důrazně vás varoval: nesedej si, Aničko, s tímhle člověkem, je to chlap záludný, připraví tě o věno. Když ne o věno, tak o klidný spánek určitě.” Smála se a to bylo dobře.

“Klidný spánek je to jediné, o co byste mne mohl připravit.”

“Aniž bych to chtěl nějak snižovat,” pokračoval jsem v nabízeném tématu, protože mi dávalo vyniknout tam, kde to nestálo žádnou námahu, “řeknu hned, že tenhle iracionální svět, který zasahuje do našeho racionálního světa, výrazně ovlivňuje naše jednání. Je tady zatraceně dobře znát.” Nějak se do sebe schoulila, jako by ji zamrazilo. To se mi však asi jenom zdálo.

“Všimněte si, jak ochotně se z tohoto svého světa snažíme vymanit. A skoro nic nás to zdánlivě

nestojí. Třeba alkohol. Když mám všeho dost, dám si panáka a je mi hned líp. Už se na ten svůj svět dívám jinak. Nebo drogy. Jedete metrem a proti vám sedí mládenec a kouká jako

náměsíčný. Ani neuvažuje, že jedna dávka ho přijde na patnáct stovek. Kde je bere? V parku vám vyrve kabelku s nadějí, že je plná peněz, tedy plná vstupenek do jiného světa. Paralelní svět je nám na dosah. Je za to sice krutý trest, ale kdo na to myslí? Když se vrátí zpátky, je mu tak zle, že musí honem spěchat pryč.”

“Tohle je tedy ten váš jiný svět?” zeptala se a v jejím hlase zazněl výrazný nesouhlas. “Asi jsem si to představovala trochu jinak. Alespoň podle Anežčiny řeči. Něco jste mi však připomněl.” Otevřela kabelku, spíš kabelu než kabelku, při chůzi jí visela na řemeni přes rameno, a vyndala kůží potaženou placatici. Kůže vypadala, jako by byla hadí, ale co je dneska to, za co se vydává?

“Nosím to s sebou, kdyby se někomu z přátel udělalo mdlo. Nenabízím vám ovšem únik do paralelního světa, jenom číšku koňaku.”

“Vidím, že musíte být trvale obklopena mnoha přáteli,” řekl jsem, když z hnědé krabičky vyndala dvě do sebe zapadající číšky. Jistě se jich do toho miniaturního prostoru vešlo šest do sebe naskládaných.

“Překvapila jste mne,” řekl jsem, když jsme si symbolicky přiťukli. “Stylové by snad dneska bylo pít whisky.”

16

“Dávám přednost koňaku.” Nabídla další dávku, s díky jsem odmítl.

“Může tohle být jedna z cest do toho vedlej šího světa?”

“Zdá se, že těch cest bude víc. Tahle patří mezi ty vulgární.”

“Třeba, jak jste mluvil o intelektu álním orgasmu?”

„Třeba. Určitě. To taky působí na člověka jako droga. Únik do jiného, lepšího světa. Když se z něj vrátíte, tak vám není špatně, jenom smutno.”

Rychle jsem vytáhl z kapsy telefon, ale ona mi se smíchem řekla, že to byla sýkorka.

“To je zvláštní, řekl bych, že zarážející. Příroda se tady dostává do sporu s technikou. Což je lidská příroda. Víte, dámo,” řekl jsem po chvíli s jistými rozpaky, “jestli je na tomhle světě něco, co stojí za něco, pak to jsou iluze o tom našem světě.”

Přiznávám, že to už bylo skoro moc.

“Já jsem se ale chtěla na něco zeptat,” řekla. “Vy jste napsal v jednom p říběhu, jak za jisté vypjaté

situace mrtví opouštěli hroby, mísili se mezi živé a ti zase k nim do hrobů přicházeli žádat o radu. Tohle jste si přece nemohl jen tak vymyslet. Musel jste mít nějakou věcnou pohnutku.” Něco podobného jsem čekal.

“Jde o celkem jednoduché vyjádření, že naše minulost je trvale přítomná. Mohl bych to vzít od lovců mamutů a neminout národy, které postupně proudily Evropou, aniž po nich zbyly věcné

doklady jejich přítomnosti. Ty jsou ukryty někde hluboko v nás. Nejsou, bohužel, konkrétně

doložitelné.”

“Lidská paměť se tedy nedá dešifrovat?”

„Snazší bude ji definovat než dešifrovat.“

„Pokuste se o to.“

“Jde o to, co právě pamětí myslíte. Jak tady spolu sedíme, jsme dědici minulosti člověka. Jeden každý a všichni dohromady. Pamětí většinou rozumíme to, co se někdy stalo a na co si osobně

pamatujeme, nebo jsme o tom slyšeli. Jde zřejmě o schopnost vybavit si minulé děje.

Říkám to s vědomím nepřesnosti tohoto tvrzení. Jenže pak je tady mnohé, co má vliv na naše jednání a myšlení a my nevíme, kde se to tu vzalo. Někdo nám poskytl důvod, o kterém už nevíme, ale který

tady zůstal, i když původce zmizel v čase. To se samozřejmě nějak přetaví díky našim individuálním dispozicím a našim schopnostem reagovat na tu naši přítomnost, která má snahu nás formovat.” Nebyl jsem si jistý, jestli mi rozumní. Já sám bych potřeboval o tom všem trochu déle uvažovat.

“Neměli bychom se podle toho chovat?” řekla posléze.

17

“Milá dámo,” řekl jsem s předstíraným nadšením, protože jsem nevěděl, jak odpovědět. “Nevím o vás absolutně nic. Jen to, jak vypadáte a jaké mámení z vás sálá. Nějak se mi to v hlavě kombinuje s mým, nebo lépe s přijatým kodexem, no, neříkám to přesně, každý máme nějakou soustavu hodnot, kterou buď vlastníme nebo jejíž vlastnictví alespoň předstíráme. Na vaši výzvu, že bychom se podle toho měli chovat, říkám, že se podle toho přece chováme. Nemějte strach.” Chvíli o tom přemýšlela.

“Když se v noci vracím domů, někdy ten strach na mne skutečně padne.”

“Právem. Nemáte chodit sama.”

Podíval jsem se na hodinky. Bylo na čase se zvednout, mohl bych začít mluvit o věcech, které by mne mohly mrzet.

“Myslím, že máte tak akorát čas. Jestli se nemýlím, máte někde být.” Neřekla na to nic, jenom poslušně vstala. Chytrá holčička. Políbil jsem jí za to ruku. Dívaly se na mne hluboké, mírnými vráskami už obkroužené oči.

Přece jenom jsi kus pitomce, říkal jsem si cestou z parku. Chtějte na nějakém chlapovi, aby byl rozumný.

5.

Má se člověk stydět za své sny?

Na toto téma se toho už tolik napsalo, rozšiřovat tu spoustu se mi nechce. Někdy takový sen ovšem může být i užitečný. Stalo se mi nejednou, že jsem se vzbudil a sháněl se po tužce a papíru. Ve snu mne napadlo řešení příběhu, se kterým jsem si v bdělém stavu lámal hlavu. žádná záhada. Řešení

tam už bylo, jenom se nestačilo vyvrbit. Hlava si to sama přebrala a vyzvala k uvědomění. Sen je nehmatný obraz reality, který jde často proti jejím zákonům. Staví je na hlavu a často se chová nelogicky, stejně jako já. Čeho se neodvážím ve dne, to hravě zmohu v noci.

Dvojsmyslnost tohoto tvrzení beru na vědomí.

Nebudu to natahovat. Prostě se mi o Anně zdálo. Vzbudil jsem se utahaný až běda. A taky vzteklý. Na obě své ženy jsem u snídaně křičel a přeslechl poznámku své dcery, že “náš táta je v přechodu.” Nebyl jsem si jistý, jak bych měl proti takové impertinenci zakročit. Na facky už byla moc stará, případné kázání by asi mělo obsahovat pasáž o úctě k rodičům. Jakoupak úctu, když na otce chodí takové sny? Byl jsem k sobě nezvykle objektivní.

“Měl jsem děsný sen,” řekl jsem jako na omluvu. Prohlížel jsem krajíc namazaný máslem, jako by k snídani bylo někdy něco jiného. Má žena postrádá elementární stopy gastronomické fantazie.

18

“Taky ses sebou pořád zmítal. Už jsem tě chtěla vzbudit.”

“Z toho všeho mi na duši zbyla tíha, která mne bude celý den tlačit.”

“O čem byl ten sen?” vyzvídala dcera.

“To tak vědět,” zalhal jsem. “Zbyla po něm jenom tíha, jako pro nějakém provinění. Jako bych něco spáchal a čekal na trest.”

Má žena je životem už dost zkoušená, proto se na nic neptala. Upíjela čaj a nahlížela do novin, které nám novinová služba už v pět hodin dává do schránky.

“Na to se vybodni a mysli na něco příjemného,” radila dcera. “Třeba na bujně vyvinuté

blondýny.”

“Nepřeháníš to?” řekla její matka, sama vyvinutá blondýna. Celý den to na mně leželo jako můra. Je to, samozřejmě, ponižující, ale vymýšlel jsem rozumně

znějící důvod, který by vysvětlil nebo omluvil fakt, že jí zavolám. Všechno bylo pitomě průhledné.

“To dneska nejdeš na oběd?” řekl v poledne kolega Koláček a skepticky prohlížel plastikovou krabici s kuřecím sendvičem. Koupil jsem ho v kiosku u stanice tramvaje hned ráno, když jsem šel do práce.

“Nemám chuť, tohle mi stačí. Za pětadvacet korun je toho dost.”

“Bude tě po tom pálit huba,” přidal ještě zasvěcenou informaci. Nějak tak to je, řekl jsem si, když jsem osaměl. Pro spisovatele vděčné a přitom věčné téma. Manželská nevěra. Co je to jiného, co mi straší v hlavě? Touha po té ženské. Touha je ovšem termín zde asi nenáležitý. Touha snad obsahuje čistý cit a tohle je jenom chuť, nechci říct, nebudu se ponižovat oplzlými výrazy. Český jazyk je zatraceně proměnlivý. Dva výrazy pro totéž. Někdy je to touha, jindy je to chuť. Určitý rozdíl tady ovšem bude. Nikdy bych nemohl říci ženě, že na ni mám chuť.

Otázka ovšem je, kde se to všechno tak najednou vzalo. Bylo v té osobě něco, čím mne provokovala? Na nic jsem nemohl přijít. Od mé ženy se lišila jenom málo. Byla štíhlejší a nebyla blondýna. Jakou tedy měla přednost?

Ovšem, samozřejmě. Nebyla moje. Jasně. To, že mi nepatřila, byla hlavní příčina mého uvažování. Nechci přímo říct, ale to jsem už zavrhl jako nepatřičné. Docela běžný samčí pud. Tos teda dopadl, kamaráde! Civilizace šla kolem, ani jsi to nepostřehl. Ochotně se vrátíš mezi prapředky, kteří se živili sběrem a bez zábran se množili. Tak nějak to bude. Násilím jsem se přinutil myslet na svoji ženu. Jenže se mi vybavovaly samé nepříjemné obrazy. Lidské tělo má své libé a nelibé stránky. Každé tělo, slyšíš? Tedy i to, o kterém jsi ochoten smýšlet

19

jako o nadtěle. Pitomý neologismus. Nadčlověk, nadžena. Slovník nadženu nezná. Jenže ono to nebude v těle, které je jenom schránkou, čeho je schránkou? Mělo by mne napadnout, že duše. Jenže duše není celý člověk. City, rozum, zkušenosti, touhy a vábení, čert ví, co všechno z nás dělá

lidi, konkrétní, neopakovatelné bytosti, které jsou sice svou podstatou univerzální, ale přece jen jsme každý jiný a každý objektem nějakého mámení. Pokud ten, ke kterému směřujeme, který se dostane do oblasti našeho vlivu, to jako mámení pocítí. Cítí Koláček, který sedí proti mně, nějaké mámení?

Tady jsem se musel zasmát a raději jsem rozlomil schránku se sendvičem. Byly tam dva a byly lákavě vláčné. Neměl pravdu, pálily jenom střídmě.

Vzal jsem si Koláčkovy noviny a obrátil poslední stránku.

Co přinese mi zítřek, co jen, říkám si tady nespokojen, za dnešním dnem tam leží skryt, parafrázoval jsem nepřesně Puškina. Znechuceně jsem listoval v novinách a pak je vrátil přibližně na jejich původní místo. V kapse se mi ozval telefon. Srdce se mi rozbušilo, byla to však dcera.

“Kde máš, prosím tě, první svazek Shakespearových dramat? Prohledala jsem celou knihovnu, ostatní svazky tu jsou, první chybí.”

“Někdo si to asi půjčil a už nevrátil.”

“A víš, kdo to byl?”

“To je právě to, co si nepamatuji.”

“Máš v tom teda pěkný pořádek.”

“Myslíš v knížkách nebo mezi kamarády? Podívej se tam kolem, možná že to, co hledáš, bude někde v jiném vydání jako sólo.”

“Ve starobylém překladu z poloviny devatenáctého století. Děkuji pěkně.”

“Nemáš zač. Ty staré překlady mají ovšem své kouzlo. Je tam třeba Childe-Haroldova pouť od lorda Byrona v překladu Elišky Krásnohorské. Nahlédni a duše pookřeje.” Tu radu jsem ovšem nabízel hluchému telefonnímu sluchátku.

Zdali pak měla má žena někdy mimomanželský kontakt? Otázka, která mne až dosud nikdy nenapadla. Takové pitomé nápady. Až mi naskočila husí kůže. Ale co? Snad je to přirozené, že když

se chlap dívá po ženských se svou samčí touhou rozmnožovatele, tak musí žena nahlížet na mužské s podobným zaujetím. To by tady mimo nás musel existovat nějaký jiný živočišný druh vybavený

mimopohlavním rozmnožováním. Jenže ženy jsou asi odpovědnější. Ony to jsou, kdo rodí děti a proto přistupují jinak k manželským vztahům. To si však namlouvám. Dneska, při rozvinuté

antikoncepci! Ha, ha! Odpovědněji. Vždyť to vidíš kolem sebe.

20

Má Anna muže? Nějakého mít bude. žena a muž vytvářejí jednotu. Nukleární jednotku, četl jsem někde. A ona vypadala, že je normální. Takže dost úvah, není to k ničemu, není to zdravé, alespoň ne pro duši. Duše úpí pod chaotickým náporem smyslů.

V plastové krabici, která měla tvar trojúhelníku, zbylo pár drobtů. Něco zelenožluté masy, která

teď nevypadala nijak vábně. Všechno jsem to hodil do koše na odpadky. Takhle tedy končí mnohé z iluzí, které si člověk vytváří v nestřeženém okamžiku jako obraz své ideální existence. Za ním by měl jít a dožít se zaslouženého zklamání. Co jiného? Vždyť iluze jsou jenom nehmatné, neskutečné

představy. Chtělo se mi říct platonické představy. Možná, že by to byl přesný termín. Pak se to stalo.

Záblesk, jiskření, proud vědomí se valil, překážky drtil. Hmoty se přesouvaly, jedna na druhou se vršila, slovní tříšť bez obsahu a smyslu zaplavovala všechno kolem. Slyšel jsem dunění, přicházelo odněkud z dálky, nebo mi snad dunělo v hlavě? Viděl jsem koruny dubů ohýbané větrem. Byly tam blyštivé hladiny vod. Nad nimi letní oblaka na vysokém nebi. Z toho všeho zmatku a chaosu vystupovala posléze jedna čitelná věta. Nevím, jestli jsem ji viděl napsanou nebo snad slyšel: Jsem, a to je dobře. Kolem tohoto pilíře, který musel být pomyslný, snad se promítal jenom do mé hlavy, který byl z nějakého důvodu mnou pohrdaný, se rojily divoké včely myšlenek. Řídily se svým včelím řádem, který byl neznámý člověku. Alespoň dnešnímu člověku. To jsem nějak podvědomě tušil, že náš dávný předchůdce měl ke včelám a jejich pořádkům blízko. Pak někdy v průběhu věků o ten dar přišel, nahradil ho jinými dary, kterých byl žádostiv. Jen milostivá chvíle mohla člověka k těmto původním darům přivést.

Pominula tak rychle, jak přišla.

Seděl jsem a tupě zíral.

Nebyly tam žádné průvody, ani jásání davů.

Přišel kolega a ptal se, co mi je.

“Co by mi mohlo být po tak dobrém obědě?“

“Vypadáš, jako by ti ulétly včely.”

“Jasnozřivost je vlastnost velkých duchů.”

“Jen žertuj, je to k tvojí chvále.” Pak vypravoval, že byl na obědě s někým, kdo měl víc informací

a kdo mu svěřil, pod pečetí mlčenlivosti, jak to s námi vypadá. Nějak to s námi vypadá; podle toho, jak se kolega tvářil, vypadá to zle. V tu chvíli mi to bylo kupodivu jedno.

21

6.

Za týden se chmurné předpovědi staly skutečností. Majitelé podnik prodali se vším všudy, prakticky nastojato, jak se říkalo v časech naší agrární minulosti. Byla to tenkrát idyla jenom proto, že se nad jejím časem a nad jejími bolestmi zavřela voda? Tak vidíš, kamaráde. Když přišli lidé o existenci, měli vždycky příležitost klást si otázku, co s námi bude?

Nový majitel přišel s novou koncepcí, s novým programem, s novými lidmi. Nám dají tříměsíční

plat a mějte se dobře. Snad budete mít štěstí. Něco jste si prozíravě našetřili, jako rozumní tvůrci nové společnosti jste museli se vším počítat.

„Já abych se oběsil. žena v invalidním důchodu. Budu muset prodat byt a odstěhovat se na vesnici. Ještě dobře, že jsem se o tu chalupu staral. Jak je to s předčasnými důchody? Od kolika let je možno o ně žádat?“ To byl Koláček.

Starosti. To je dneska celonárodní problém. Kdekdo se s ním potýká, trápí se, nedává to znát, protože by vyšlo najevo, že byl neúspěšný. Neúspěšní mají malou šanci v tomhle zatím nerozjetém běhu za životními cíli. Pořád máme v koutku duše stín minulých jistot, kdy za nás ručil stát. Snad to nebude tak zlé, jen se podívejte, mladé maminky tlačí kočárky za tisíce, jejich děti vypadají zdravě, těch aut na silnici a většinou cizí značky. Hlavu vzhůru, zbrojnoši!

„Jo, hlavu vzhůru,“ řekl Koloušek. To se ti to mluví, zejména když ještě nevíš, o co vlastně jde. To jsem já, blbec, zvonil klíčema. Ať žije nová doba, ve které nebudou ušmudlaní domovní

důvěrníci. Pryč se zatuchlými jistotami socialismu. Teď se budu s hrůzou budit a ptát se, co bude za měsíc, až dojdou úspory. Kolik myslíš, že jsem toho stačil našetřit? Ta ponižující cesta na pracovní

úřad. Nebo někam pro nuzáckou podporu. Už je vám padesát? Dokonce pryč? Na kremaci snad máte, nebo ne?“

Co na tohle říct? Neviděl jsem situaci úplně shodně, jenom podobně.

„Není dobře to vzdávat dřív, než to vlastně začalo.“

Z Kolouška sálala nakažlivá skepse. Bylo jí tolik, že se dala téměř nahmátnout.

„Řešení se vždycky najde,“ říkám a raději se dívám z okna aby mi neviděl do očí. „Nemáme se za co stydět, tuhle situaci jsme si nezpůsobili. Lidí bez práce jsou dneska tisíce.“

Řekli jsme si, že se budeme navzájem o situaci informovat .

„Budeš si něco hledat?“ ptala se mne moje žena.

„Cos myslela? že ti budu viset na krku? Možná, že budu, doufám však, že jen krátkou dobu.“

22

Nebyla to odpověď příliš zdvořilá. Usoudila, že situace vyžaduje trpělivost a jisté ohledy.

„Jestli zavedou na vysokých školách školné, jak někteří poslanci hrozí, bude si muset Anežka hledat práci.“

„Ještě dobře, že jsme jí neustoupili a nekoupili toho koně:“

Kůň je teď mezi mladými dámami velká móda. Byl jsem toho názoru, že pro mladou holku je lepší starat se o koně než někde „v kouři a čmoudu, v pletenci oudů mačkat tělo na tělo.“ Tak to je. Doba se pohnula a Anežku s koněm minula.

„žádné strachy, já si na školu vydělám,“ prohlásila, když jsme ji seznámili s nešťastným posunem událostí.

„To jsem zvědav,“ prohodil jsem a dal najevo obavy. „Jak si dneska dívky vydělávají peníze?“

Naše dcera byla ve věku, kdy bylo všechno možné.

„Ten otcovský pesimismus mi už začíná dělat starost o jeho psychické zdraví,“ řekla a dávala nepokrytě najevo, co asi říkala v soukromí za zavřenými dveřmi. „Proč myslíš jenom na nejhorší

věci? Proč máš strach, že mne na nejbližším přechodu pro chodce porazí auto? že když si chci vydělávat, že to mohu dělat jenom jako prostitutka?“

Měl jsem jít do sebe a taky jsem šel. Raz, dva.

„Volala paní de Foucold,“ řekla žena.

„Já nikam nejdu. To není společnost, kam by měli nezaměstnaní přístup. Měli by strach, že se jim tam poztrácejí stříbrné lžičky.“

„Teď jsi to, tatíčku, skutečně přehnal. Rezignace na lidskou důstojnost. Tu už je vrchol.“

Šly tam obě a šly tam samy. Já jsem trucoval doma. Vrátily se v povznesené náladě. Hodnotil jsem to s jistou skepsí. Nejen to, že slečna excelovala bujnou hrou na klavír, ale dokonce tam četla jakousi moji povídku. Nepřítomný Mistr doma odpuzuje nějakou virovou nákazu.

„Pozdravuje tě Anna a ptala se matky, jestli ti může zavolat.“

S pokleslou čelistí jsem čekal, co na to má žena řekne. Patrně jsem se tvářil dost nejapně, což je prý můj běžný výraz, protože řekla, že proti tomu samozřejmě nic neměla.

„Já bych řekl, že manželka má v podobných případech nakládat s dobrou vůlí opatrněji.“ Vyloudil jsem tu větu ze sebe jaksi proti své vůli. Byl jsem vyzván, abych nedělal hloupé vtipy. Hloupé vtipy.

*

Pračlověk existoval jako sběrač. Podmínkou přežití bylo najít něco k jídlu. Pokud to byl zákon, tedy zákon přežití, tak ten tady byl odjakživa. Sběratelství má ovšem rozmanitější podobu.

23

Hromadíme statky pro jistotu. Co kdo ví, jaké mohou přijít časy? Jsme závislí na mnoha věcech. Přijde sucho nebo deště a co potom? Kdo si nadělal zásoby, prokázal jistou prozíravost. Pud sebezáchovy může mít rozmanité projevy. Přitom potřeba hromadit statky může mít i ušlechtilejší

podobu.

*

Jsme lidé a žijeme v lidských souvislostech. Už nechodíme po lese a nesháníme něco k jídlu. To jenom v omezenou letní dobu a náš život na tom nestojí. Existenční statky vytvářejí lidé a všichni se snaží přežít. Scházeli jsme se s kolegy z práce a navzájem ronily slzy na poskytnutých bedrech. Za situace, jaká byla naše, existuje celkem ustálené řešení. Hledat pracovní místa

nejdřív na úřadech, které se na podobnou práci specializují, potom listovat v novinách, nabídku pracovních míst najdete všude, ale většinou v oborech, ve kterých nevynikáte. Nebo za podmínek, které vám nevyhovují. Ze začátku máte plno optimismu. Člověk asi je ve své podstatě optimista. Věří, že se vše v dobré obrátí. že na konci kariéry bude buď očistec, to není nejhorší, protože je naděje, že si tu lhůtu nějak protrpí, nebo ráj, což je žádoucí terno.

Nejlepší by bylo stýkat se s lidmi, kteří mají blízko k moci. Nebo kteří se k moci právě derou. To proto, že moc nad druhými lidmi dává příležitost získat snáze vše potřebné. Jen se na podobné

podívejte! Peníze jim zajistí klid a pohodu delšího života bez strádání a bez rizika, které nabízí

náhoda. Jenže nikdo jsme právě takové neznal.

Také známí jsou angažováni a vyzýváni k hledání. Záleží však na jejich kvalitě, protože jsou známí, kterých se zeptat stydíte. Jak už výše naznačeno.

„Zeptej se v nějaké redakci. Třeba, co víš, třeba by tě mohl někdo zaměstnat,“ vyzývala mne žena.

„Kdybych byl v nějaké partaji, tak bych měl možná šanci. Nebo kdybych psal výrazně

kontroverzní romány, kdybych provokoval masy, nebo, já nevím, co bych měl dělat, ale takhle? Víš, kolik je u nás spisovatelů? Jenom Obec jich registruje skoro tisíc. O něco méně, ale moc jich do toho čísla určitě nechybí. Kolik se jich psaním uživí? Několik. Ti ostatní mají své občanské povolání. Nakladatelů je jako much, a mají-li se také uživit, musejí vydávat trháky a nesmějí za to moc platit. Znám případy, kdy autor dostal pár desítek knížek s výzvou, aby si je někde prodal. Věř, nevěř.“

Už jsem jí chtěl sám zavolat, ale zdržel jsem se. Zavolala třetí den dopoledne.

Předpokládala, že má žena bude v práci. To jsem se však domýšlel a patrně jsem jí ubližoval, což je můj špatný zvyk. Neměla důvod něco skrývat. Takže jsem byl navíc podezíravý, a to bude vada charakteru.

„Rád vás slyším,“ oznámil jsem halasně.

„Opravdu?“

24

„Proč ta otázka. Konstatoval jsem jenom, jak se věci mají. Nic víc.“

„Tak.“

Na rozhovor toho bylo málo.Chvíli jsem uvažoval, ona zřejmě taky.,

„Měla jste něco na srdci, co za vás nemohu říct. Tak hlavu vzhůru a do toho.“

„Anežka říkala, že vás potkaly nějaké potíže. Myslíte, že bych se měla rozhlédnout po světě?“

„Rozhlédněte. Všude kolem je plno zdatných čtyřicátníků, kteří najednou zjistili, že jejich život potřebuje změnu, protože se až dosud trmáceli ve stereotypech, které ubíjejí duši i tělo. Za rozhlédnutí to stojí.“

„Vidím, že jste se rozhodl být protivný. Ještě však mám pořád dobrou vůli.“

„Být protivný je můj životní postoj, nebo snad přístup ke světu. Přesněji: k lidem, kteří jsou mi blízcí. Průběžně všechny kolem sebe odrazuji. To je ale jenom proto, že mám¨příliš útlou dušičku, která chřadne, když na ni foukne větérek něčí lhostejnosti. Tak raději držím každého dál od sebe. Aby mi neublížil.“

„Teď nevím, jestli si ze mne děláte legraci, nebo předstíráte legraci a myslíte to vážně.“

„Už jednou jsem měl příležitost o vás říci, ovšem jenom v duchu, že jste chytrá hlavička. Nevím však, při jaké to bylo příležitosti.“

„Myslíte, že byste si vzpomněl?“

„Pochybuji, že by to bylo nutné. Chytré hlavičce podobných důkazů netřeba.“

„S uspokojením pozoruji, že vás ta situace nezlomila. Kdy ž teď necháme výměnu vtipností na jindy, dovolím si vám udělat návrh.“

„Ale!“

„Docela neškodný, mezi normálními lidmi normální, běžný návrh.“

„To jsem opravdu zvědavý, jak vypadá takový normální, běžný návrh, který dělá pohledná a celkem chytrá žena neúspěšnému čtyřicátníkovi..“

Úplně jsem na dálku cítil, jak se netrpělivě ošila.

„Prosím, chápu, ale buďte tak laskav. Jde o toto. Jedu na pár dní do Tábora za určitým pracovním úkolem. Už jsem spoluúčast nabídla vaší Anežce, je ochotna se mnou jet. Já to však nabízím i jejímu otci. Dělali byste mi společnost a vypadli na chvíli ze svých pražských starostí. Jen na pár dní. Co říkáte? Přišel byste na jiné myšlenky a možná, že by to bylo i inspirativní.“

Překvapila mne. Čekal jsem leccos, jenom tohle ne. Konečně to tak v životě nějak chodí. Je tu mnoho možností, různobarevnost reality však nakonec člověka vždycky může zaskočit. Pojedu s ní

do Tábora a tam mne případné zaujetí přejde. Výborně. Za vydatného přispění dcery Anežky.

25

„Souhlasím. Jak pojedeme?“

„Mým vozem a já zamluvím ubytování.“

„Pojedeme tam jako rodina, nebo jako pracovní kolektiv?“

Chvíli bylo zase ticho.

¨“Už zase žertujete.“

„život se nám vytrvale snaží chystat překvapení. Někdy se mu to i daří.“

*

Vidím z okna, že jediný optimista v okolí je sluneční kotouč. Ten se na všechno dole dívá

s naprostou převahou. Má své trvalé, zatím trvalé existenční jistoty. Pokud jich člověk dosáhne na své lidské úrovni, musí se v tomto stavu opevnit. Obklopit se lidmi shodné povahy a přesvědčení, že jednají správně. Proti komu? Proti konkurenci, která chce na jejich místo. Pak ozdobí svůj program slušivými myšlenkami. Chamtivost musí být skryta, protože odpuzuje. Ušlechtilé ideje se rozlévají po okolí a vyzývají člověka, aby je přijal za své. Za takovou růžovou clonou pak právníci nabádají k drancování státní kasy. Lid, zblblý propagandou skanduje na náměstí, že svoboda je to, na co čeká, zatím co mluvkové si za jeho zády rozdělují statky. Je to tak? Tak tomu být nemůže. Kdyby to tak náhodou bylo, pak by bylo lépe snad vůbec nebýt. Člověk by nemohl ničemu věřit. Musel by vyjít z jeskyně s pazourkovým nožem v ruce a se smrtí v očích. Ach bože, to jmění, které několik generací shromažďovalo, se skutečně ztratilo. Nabízí se jediné vysvětlení: Nahromadili, jinými slovy - nakradli je komunisti. Proto se stalo dobře. Až na to, že po tomto vysvětlení zůstane v duši blivno. Duši je na blití. S tím se však nedá nic dělat. Už je taková doba, člověk vydržel horší věci. Přežije i tohle.

7.

V košili mi zadrnčel telefon. Nezvonil, drnčel, dost nepříjemně. Kdybych ho položil na stůl, doskákal by až na hranu.

Koláček.

„S uspokojením pozoruji, že nemáš co dělat. Potřebuješ, aby tě někdo povzbudil.“

Trochu mne to nadzvedlo.

„Jak jsi k tomu přišel, že takhle hýříš altruismem? V okolí není žádný strom, ze kterého bys mohl sledovat a hodnotit mou aktivitu.“

26

„Usoudil jsem, že potřebuješ jít na vzduch.“

Co ho to, chudáka, drží?

„Kde se v tobě vzala taková míra , já nevím čeho, asi starosti o mé zdraví? Dokud mne za to platili, byl jsem pilný a přičinlivý. Doufám, že se to postupně vyvinulo v můj charakterový rys. Jak to víš, že nemám právě co dělat?“

Rozhlížel jsem se kolem, jestli na mne nekouká někde schovaný za nábytkem. Koláček schovaný za skříní! Jako černé úřednické svědomí z pohnutých časů.

„Vylez z domu, máš tu kolem něco jako přírodu, trochu se projdeme a přijdeme na jiné

myšlenky.“

On prozíravě počítal s tím, že musím přijít na jiné myšlenky!

„Čekám na tebe u vchodu do domu.“

Co ho to napadlo? Nikdy u mne nebyl, nikdy jsem ho nepozval a on najednou stoj í za dveřmi. Opravdu tam stál a tvářil se přívětivě.

„Takhle lidi překvapovat. Takového tě, Koláčku, neznám. Když už jsi mne vytáhl z domu, dojdu si při té příležitosti nakoupit.“

„Proč překvapovat? Vycházel jsem z toho, že tě překvapit už nic nemůže. Tahle doba přece na překvapeních stojí. Nebo z nich alespoń vychází.“

Stejně mne překvapil, i tím, jak vypadal. Koláček, vždycky decentně oděný do tmavého dvouřadového obleku, tady šel v jakýchsi plátěných kalhotách ušmudlaného vzhledu, v bundě

koupané na tržišti. Prostě, Koláček prodělal komplexní proměnu. Šli jsme parkem, já pořád ještě v rozpacích. Neměl jsem ho pozvat domů? Uvařit návštěvě

kafe? Kolem byl klid, ani ¨důchodkyně se psy nebyly v dohledu. Jen auta bylo trochu slyšet.

„Máš to tady docela příjemný bydlení. I když je to pořád Praha, dokonce poblíž centra.“

Pomalu jsem se přestával divit. Celá léta jsme s Koláčkem seděli v jedné místnosti a přitom jsme o sobě nic nevěděli. Teď jdeme vedle sebe jako dva blízcí cizinci. To, čím jsme si byli blízcí, bylo přece pryč. Náhle to odešlo díky nějakým politickým proudům. Teď na to místo nastoupila nejistota existence.

„Kamaráde,“ řekl Koláček. Takhle mne nikdy neoslovil! „My, společenští vyděděnci, musíme držet spolu a dodávat si sílu.“

Tak. Sílu. Koláček se rozhodl dodávat mi sílu.

27

„Proč myslíš, že jsme společenskými vyděděnci? Najdeme si práci a budeme tam, kde jsme byli. Uprostřed proudu. Teď jsme dočasně na mělčině. No a co?“

„Pamatuješ, jak to dřív bylo? Kdo byl v partaji, ten měl práci a všechno. Teď to bude taky. Partaj je a asi vždycky byla výtah k moci.“

„Nebo k penězům,“ dodal jsem jenom abych něco řekl.

„Peníze má ten, kdo má moc. Jen se podívej kolem sebe. Jak svým souvěrcům rozdávají

úřady. Posty, ze kterých něco kape. Samozřejmě, že hubu mají plnou národa, lidu, zejména pracujícího. Protože ho jednou za čtyři roky potřebují, aby jim pomohl přerozdělit tu

moc.“

Dostávalo to podobu pokleslé hospodské rétoriky.

„Vidíš to všechno strašně jednoduše. To jako myslíš, že mezi nimi nejsou slušný lidi? že se všichni drali do politiky jenom kvůli penězům?“

Teď se Koláček rozhlížel kolem sebe, dokonce se sehnul, aby utrhl něco žlutého, co se zapomnělo u kraje cesty.

„Pampeliška,“ řekl. „Slušní lidé,“ opravil mou češtinu, „mají malý prostor k uplatnění. Co to jsou slušní lidé v dnešním pojetí? To jsou ti, kteří dbají na objektivní zákony, které ovládají

společnost. Trh je určující síla, kamarádíčku. Trh. Prachy. Peníze, řeknu slušně. Prachy, to je sice vulgární, ale výstižný výraz. Když chce takový slušný člověk dělat politiku, musí se podřídit těm zákonům, které jdou přes jeho hlavu. Ty zákony, to je děsná síla. Vzpomeň na komunisty. Nejdřív měli plno ideálů. Tři prdele ideálů.“

„Proboha, Koláčku, takhle jsem tě neznal,“ zmohl jsem se na chabou repliku.

„Co funkcionář, to chuďas. Jako ta jejich třída. A jak šel čas, najednou se soudruzi přizpůsobili těm, které před tím vyhodili ze sedla. Už žádný okresní funkcionář nejel na schůzi na kole. Začali tady stavět vily, paničky chodily v kožiších, otevírali obchody se západním zbožím, ovšem terminologie byla nová. Už žádná korupce, ale stranická výpomoc. Nebo socialistická

výpomoc?“ Po chvíli, kdy se asi rozmýšlel, co ještě řekne o socialistické výpomoci: „Systém svazuje lidi. Řád jim vymezuje prostor. Nezbývá nám buď se řádu podrobit, nebo vyrazit dveře do světa. Pokořit ho. Ti chytří a ctnostní to udělali tak, že se dali na politiku a jako myšky si ten řád přizpůsobují své potřebě. Co koukáš? Všichni nejsou v parlamentě jenom proto, aby ti, občánku, bylo dobře. Ti ctnostní politici, kolik je mezi nimi nenažranců, svatoušků s plnou prkenicí? To je jedna možnost, zmocnit se politické moci. A ti ubozí, kteří nedosáhnou až na poslaneckou lavici? Ti resignují na právo. Řek jsem to hezky, ne? Správě po česku, to je:

28

kradou. Nejlepší je ovšem, že se obě tyto cesty kombinují. Jak bys jinak přišel k miliónům?

Nesmíš se nechat spoutávat právem, paragrafy. Rozumíš?“

Tak takhle smýšlí český člověk o svých mluvčích? Český člověk Koláček?

„Mne se neptej, já u toho nebyl,“ odvážil jsem se namítnout.

„Všechno je to pořád dokola. Nešťastný člověk, který má paměť.“

Tak jsme šli, já jsem za sebou tahal nohy, on si strkal pampelišku k nosu.

„To si jako myslíš, že bude kvůli tobě vonět?“ řekl jsem po chvíli.

„Cos říkal?“

„Neměli bychom si nějakou tu politickou stranu založit? S tebou by bylo na politickém nebi veseleji.“

Jako by zapomněl na to, co říkal před chvílí: „Nevíš, jak bych vydělal hodně peněz a nemusel přitom nic dělat?“

„To se ptáš mne?“

„Ty jsi takovej znalej člověk.“

„Kdybych to věděl, sám bych si je vydělal.“

„Proto se tě ptám,“ řekl se zřejmou resignací na logiku.

„Kdybych to věděl, neřekl bych ti to.“

„Proč?“

„Protože by to bylo nemravné.“

„Co by bylo nemravné? žes je tak pokoutně vydělal nebo to, že ses tím ještě chlubil?“

Na to jsem neměl co říct. Po chvíli, která se zdála být dlouhá, řekl:

„Je to tam stejně samej žid,“ řekl konečně.

„Proboha, Koláčku,“ zastavil jsem se zíral na něj zděšeně, „snad nejsi antisemita?“

„Já jsem totiž taky žid, jmenoval jsem se Kolberg, tak mám na soukmenovce čuch. Do synagogy nechodím, svátky nesvětím. Z celé rodiny Kolbergů zbyla jenom moje teta a já. Tetě

zůstal z celé rodinné tradice jenom strach. V tomhle životním prostoru se židi přece museli pořád jenom bát. Tady přece od středověku bývaly masivní pogromy. Dějiny mám proštudovaný. Ať

nikdo neví, že jsme židi. Teď jí to mám, chudince, dodatečně za zlé. Minulý týden jsem si zašel do synagogy a nevěděl jsem, co tam mám dělat.“

Musel jsem si přiznat, že nemám co říct.

29

„Až se ti přičinliví parlamentní jinoši vyčerpají v boji proti komunismu, pak zase dojde na antisemitismus. Vsaď se, taková je logika dějin. Jo, kup si motýlka a jako člověk na úrovni zavrhni kravatu.“

Věděl jsem, že nebyl v žádné straně a že taky nechodil volit. Měl plno výhrad, ale to taky bylo všechno.To je ovšem v Čechách normální. Všichni mají plno řečí a kdyby měli pohnout kostrou, aby se poměry trochu vylepšily, tak s tím nechtějí nic mít. Po vlasti jde jeden hlas, že politika je svinstvo. Co politik, to zloděj. Ať skutečný, ať potenciální, tedy možný. Říkal jsem to jenom proto, abych něco řekl. Povrchní myšlení, povrchní řeči. To jsem léta seděl proti němu.

„Cože?“

Naštěstí neposlouchal. Taky to, co jsem řekl, nestálo za to. Vrtat v hlavě mi to začne až za chvíli. Kdy se narodil? Za války? Komu? Kdo ho kde ukrýval? Mé povaze odpovídalo dát jeho příběhu romantický ráz. Nebo snad má na ruce vytetované číslo? Nech toho, nebo tě ten jeden lidský osud zahltí. Máš toho dost k uvažování.

„Pojď se vrátit, uvařím ti kafe.“

Tak se taky stalo.

8.

Leželo to na mně jako deka. Už je to tak, že člověk druhému poradí, sám se sebou si však rady neví. Alespoň některý. Když na sobě objeví takovou vadu, jako je nedostatek

životaschopnosti, svádí vinu na předky. Prý s nimi umím rozmlouvat. Jak to mohlo tu holku napadnout?

V historii mé rodiny je taková malá záhada. Alespoň to matka vypravovala, klopila přitom zrak a mluvila tak, jak mluví matky se syny o rodinných tajnostech. Tajnosti přece nemají zapadnout v zapomnění. Všechno má svoji cenu, svůj význam, i když by bylo lepší o nich snad nevědět. Když bylo mé babičce šestnáct, podle fotografií byla dívka plná sil a mladistvého půvabu, bloudil jejich krajem malíř. Prostě vesnická banalita. Nic jiného, jenže taková banalita může pohnout lidským osudem. Zbyla po něm moje matka a obrázek, který měla maminka nad svou postelí. Byl to Francouz, česky neuměl a vzájemná domluva mezi oběma milenci se musela vést velice prostě, všelidsky univerzálně.

ženich se pro mlynářovu dceru našel snadno. Nikdo po ničem nepátral, ani děda, který ještě

nedávno žil. Ten obrázek mi měl něco napovědět. Romantická silueta hradu na kopci. Dramatická

hradba mraků, v popředí clonící větev stromu. Decentně kolorovaná perokresba. Podpis

zcela

30

nečitelný. Klikyhák na bílém spodním okraji. Vše ve zřejmě amatérsky upravené paspartě, černý

rámeček držící sklo už časem uvolněné.

Kdo by znal poměry, hrad by patrně mohl určit, a tím snad i oblast malířovy příslušnosti. Určitě

to nebyl amatér. Jenže kde je ho konec? Možná, že to byl Mistr, možná, že student, kterého osud zavedl do Čech. Je to pryč, ani vzpomínka nezůstala. Jak snadno člověk pomine. Je to spravedlivé?

Možná, že ani nevěděl, že tu po něm něco zůstalo. To bude pravděpodobné. Šestnáctiletá dívka je ještě plná zmatků a v sobě se nevyzná.

Své zmatky mám na koho svést.

Nikomu jsem o tomto příběhu neřekl. Je také možné, že jsem si všechno vymyslel, snad jednou napíši román o tom, jak jisté geny putovaly Evropou.

Nedělej si legraci z věcí, které hýbou lidskými osudy! A nevrtej se ve své psychice. Stejně tomu nerozumíš a děláš si jenom starosti.

Na mém pracovišti docházelo k likvidačním pracím. Odevzdávali jsme klíče a vše, co patřilo podniku. Nějaká polopolicejní služba bděle bděla nad tím, aby si nikdo nic neodnesl. Mírné potíže jsem měl s literaturou, kterou jsem si nosil do práce a nad kterou teď uvažoval pořízek s vyholenou hlavou. Vedoucí kanceláře musela nahlédnout do seznamu, který jsem pořídil, a potvrdit, že všichni právníci oddělení mají svou vlastní pomocnou literaturu a své zákoníky, proto si je mohou odnést. My, lidé, jsme vlastně takoví mezihvězdní tuláci. Bloudíme časem, zatíženi starostmi si ani svoji pouť neuvědomujeme. V jednom století se zdržíme déle, v jiném, kratší dobu. Přitom se snažíme poslat do tohoto bídného světa dalšího následníka, který po nás převezme tu zatracenou touhu se s životem nějak vyrovnat. Vůbec nám nedojde, že máme vůči těm za námi nějakou odpovědnost. Co když si ta naše holka řekne, že to už stačilo? Uzavře proud časnosti, celou tu nekonečnou řadu radosti a starosti, běd, moudrosti i omylné naivity, kterou vládli naši předkové. To jen ve chvíli naivní

důvěřivosti soudíme, že to, co minulo, co bylo, bylo vždycky to pravé, nezbytné a žádoucí. Proto přisuzujeme předkům velikost činů a nádheru myšlenek. Ne, byli takoví jako jsme my, měli i naši touhu trvat. Bez ohledu na potíže a těžkosti. Na rozdíl od nás však měli jistotu, že dílo uzavřeli. To je to, co nás dělá netrpělivými, ta tušená, vrávoravá nejistota, která se až ve smrti změní v jistotu. Tak nějak to je, kamaráde.

Teď mohu volně a bez zábran spřádat sen o galských válečnících, kteří dávali zabrat Římanům. Komu se s tím svěřit? Jenom Anně? Ne. Je to příliš důvěrné, příliš intimní. Ostýchám se vycenit na zubařku chrup, protože tím odkryji něco, co je jenom moje, kam nemá nikdo přístup. Nikdo nemůže nahlížet do mých myšlenek. Bohužel ani moje žena, která si k nim sama zavřela cestu. Tak to

31

alespoň píšu na papír doufaje, že je všechno dostatečně zamaskované. že mne v tom nikdo nepozná. Ubohého poutníka v čase. Teď mi dochází, že Josef Čapek byl moudrý člověk. Moudrost člověk docení, až když se k ní sám přiblíží.

Omlouvám se sám sobě. Nikdy by mne nenapadlo takhle uvažovat. To jen ta slabá

chvilka, kdy se člověku zableskne před očima a on hned nepřijde na to, odkud se to vzalo. Tak se dívám z okna, nabírám slunce do očí, pak je zavřu a říkám si, že přesně tohle cítili dávní

moji předci, když se zbavili starosti, která na ně právě doléhala, a rozhlédli se po krajině. Tentýž pocit volného prostoru, který čekal na zaplnění. A já jsem se v tu chvíli cítil být lepším, silnějším než ve skutečnosti jsem, protože jsem cítil jejich oporu. Stojí za mnou a mají snahu mne postrčit, podržet, dodat sílu.

Je to tak? Je!

9.

„Musí si to všechno nechat člověk líbit?“

Otázku položil kolega Koláček a patrně nečekal odpověď.

Protože jsem šel právě vedle něj, musela otázka mířit na mne. Na co se to vlastně ptal? Co všechno si člověk nechává líbit? Který člověk? Bylo zřejmé, že má na mysli naši společnou situaci lidí

právě nezaměstnaných. Mohl však taky myslet na univerzálního člověka, občana této republiky. Ale myslel na sebe, na člověka Koláčka. Doufal jsem jen, že nezačne se židovskou otázkou. Šli jsme z Malostranského náměstí Letenskou ulicí. Kolem nás hustě proudily automobily. Spíš

postávaly než proudily. V Praze je jeden automobil na méně než dva obyvatele. Kdo je na to hrdý, ať

zvedne ruku. Toho hluku a toho smradu! Bylo zcela příhodnější se ptát, proč jsme šli pěšky. A vůbec

, proč jsme tady, když je tolik vhodnějších míst k pobytu. Přece otevřeli Ledeburskou zahradu. Prostě nádhera, viděl jsem to v televizi. Blízko je Valdštejnská zahrada. Nešli jsme tam, protože se všude platí vstupné, nebo proto, že nás to právě nenapadlo? Pro naše starosti se hodí toto hlučné a zapáchající prostředí.

My si klademe neurčité otázky, na které není určitých odpovědí.

„Našel jste nějaký paragraf, na kterém byste se mohl otočit?“ zeptal jsem se konečně, když mi přišlo hloupé jít jen tak vedle něj a mlčet.

„Našel jsem leccos, ale nebylo by to k ničemu. Rozhora není žádný hlupák. Je to vlčák, ne nadarmo si najali právě jeho. Bylo by to jenom drahé a bez efektu.“

32

Advokátní kancelář doktora Rozhory zastupovala nového majitele.

„Radíte v míru ustoupit, přijmout podmínky a hledat novou příležitost jinde?“ zeptal jsem se. Myslím, že jsme si za jeho návštěvy u mne doma tykali, ale teď jsem to nepřipomínal a on taky ne.

„V zájmu zachování zbytků svého zdraví se neperu, když nemám naději na přiměřený výsledek. Je to jako šachová úloha s jistým koncem. Všechny naše tahy by vedly k matu. Takový je život, pane kolego.“

„Myslíte, že tenhle pesimismus je prospěšný vašemu zdraví?“

„Není to nic jiného, než konstatování objektivní nutnosti.“

„No jo, člověk žije, žije až dožije. Patří tohle tvrzení taky do souboru vzpomenutých objektivních nutností?“

„To nebyl vhodný příklad. Než se dostanete až sem, projdete mnohými cestami, které nevedou přímo. Máte plno možností a příležitostí k odbočení. Máte možnost volby. Kdybych si

mohl dovolit parafrázovat Johna Lockeho, nebo Locka? Tak bych řekl, že možnost našeho chybného usuzování je způsobena převahou strastí posílených naší poddajnou vášnivou přirozeností .“

Koukal jsem na něj s mírně přitroublým úsměvem.

„Jestli jsem vám rozuměl, chtěl jste říci, že pod vlivem nepříznivých okolností o svých možnostech nesprávně usuzujeme. Můžeme jít dokonce tak daleko, že přijdeme na to, že zbavit se tohoto zaměstnání může vést k našemu budoucímu štěstí. Pokud to říká John Locke, o němž vím jenom to, že kdysi byl, budu mu dodatečně vděčný.“

Uvažovali jsme nad tím, každý zvlášť a jen tak pro domo sua, k výsledům úvahy jsme se nepřiznali. Co bychom taky mohli chtít, když pravidla hry určují právníci. Na tramvajové zastávce jsme se rozloučili. Já jsem šel na metro, on se svou filozofickou náladou čekal na osmnáctku. Kolik let jsem sedal v jeho blízkosti? Ale pryč se sentimentalitou!

10.

Večer mne překvapila Anežka. Nejen mne.

„Našla jsem si práci. Páni rodičové, stanu se spoluživitelkou rodiny.“

„To snad přeháníš!“ volám dřív, než stačí věc objasnit. „To mne chceš vyhodit z kolejí?“

„Z jakých kolejí, pane otče? Chci jenom přispět do jinak chudého rodinného rozpočtu.“

„Chceš dostat pár pohlavků, to je jisté. Proč mluvíš o chudém rodinném rozpočtu?“ Čekám s jistou obavou, že začne rozvíjet mou existenční situaci.

33

„Když mi nejste schopni koupit koně, tak přece nemohu jásat a mám taky právo na jistý stupeň

pesimismu.“

„Tady bych mluvila spíš o míře pesimismu,“ ozvala se matka.

Stupeň nebo míra, tento detail neměl vliv na Anežčinu náladu. Natřásala se pyšně, rozhazovala rukama za synchronního vrcení boků.

Nezbylo mi než pochybovačně nakrčit spodní ret.

„Nech toho divadla a povídej.“ Matka je realistka.

„Pamatujete se na pana Drábka? Takový kulaťoučký pán, černý, určitě obarvený knír a holá

hlava.“

„Jistě.“ Paměť mi občas slouží. „Odbarvený knír, vyholená lebka natíraná sádlem, to kvůli lesku, italský mafián z Feliniho filmů.“ Pokud měl Felini ve svých filmech mafiány, vypadali asi takto. Byl nám představen na soiré madam Foucoldové. Měl měkkou, vláčnou ruku a zlaté spodní stoličky.

„Ale tatíčku,“ napomenula mne káravě. „Tenhle pan Drábek vlastní v centru tři noční podniky. Když jsme byly s matičkou u Foucoldů, zatím co tys doma trucoval, nabídl mi pan Drábek práci.“

„Hrůza! To budeš nahoře bez roznášet nápoje? Nebo budeš opilcům hrát a podněcovat tak akumulaci?“

Zadívala se pátravě na matku, jestli to nechá na ní. Nechala to na ní.

„Všechno na světě se dá vyjádřit dvojím způsobem. Každá mince má rub a líc. Ty na všem vidíš

jenom zápory. Řekla bych, že máš v nepořádku zažívání.“

„Mé zažívání nech stranou. Dopověz, cos nám chtěla říct.“

„Třikrát týdně po třech hodinách. Honorář za mé hraní víc než slušný. Příští týden si to vyzkouším a nastoupím, až se vrátíme z Tábora.”

„Znamená to, že ses tam byla podívat? Proč jsi mi o tom návrhu nic neřekla?“ zeptala se matka dotčeně.

„Protože to byl jenom návrh, ze kterého taky nemuselo nic být. Byla jsem se tam podívat v době, kdy měli zavřeno. Pan Drábek mi všechno ukázal, představil několika lidem, kteří tam pracují. Normální lidi. Mají děti a běžné starosti. Klavír nechá naladit než se vrátíme z Tábora. Jsem celá

netrpělivá, jak tam lidi moje hraní přijmou. Pan Drábek je toho názoru, že když to budu vypalovat jako u Foucoldů, tak to lidi přitáhne.“

„Jo. Za čas se budeš domů vracet opilá a sbohem sny o škole, o slušném životě.“

„To by ovšem byla tvoje prohra, pane otče. Důkaz, že sis dal s výchovou málo práce.“

Vzal jsem to tedy na vědomí, co mi zbývalo?

34

Ten večer jsme udělali k večeři špagety. Špagety jsou jídlo, které se dá jíst pořád. Alespoň podle mého vkusu. Tím chci říct, že jsem je vařil sám. Obě ženy přihlížely a shodou okolností k mému jednání neměly poznámky. Až když byl kopec špaget na talířích, řekla dcera, že by se ty nudle taky daly jíst méně hlasitě.

„Jak to myslíš, méně hlasitě? Dáváš mi tím najevo, že to jím jako barbar? že si v duchu říkáš, že tvůj otec ty nudle nejí, ale přímo žere?“

To slovo se k našemu stolu nehodilo, pokud vím, až dosud je nikdo nepoužil, až já při této příležitosti. Mé ženě jako výraz protestu poklesy ruce nad talířem, dcera sklopila zrak a zeptala se, jestli bude ještě někdo kečup.

„Nezamlouvej to. Snažíme se chovat tak, abychom se navzájem neuráželi. Nejen to, abychom se nijak ve zlém navzájem nedotýkali. To ještě neznamená, že se to občas nemůže přihodit. Protože se to neděje neustále, je to spíš výjimka než pravidlo. Ty zatracený nudle navinu na vidličku a vkládám do úst. Některá však visí ven a já ji tam pak musím nějak dostat. Ne vždy se to povede nezvučně. Nejím to jako tvoje matka, která je krájí a vidličkou nabírá. Já je vinu za pomoci lžíce stejně jako ty. Tak o co jde? O nedostatek ohledů jednoho k ostatním, nebo o co?“

Seděla, nic neříkala. Dojedli jsme mlčky, snažil jsem se dojíst jako jindy, ale vztek jsem měl. Bylo to na mně vidět. Taky jsem se příliš nesnažil to skrývat. Vstal jsem od stolu a ani jsem se nanabídl, že pomohu s nádobím. Trapný detail. Od takových maličkostí se mohou odvíjet dalekosáhlé pohromy. Je to možné? Je. Proč? Protože někde v sobě máme přehradu, hrázičku, která drží záplavovou vlnu. Drží ji na uzdě. Dýchej zhluboka, velí. Jsou chvíle, kdy ji nejsme s to poslechnout. Pak se dějí věci. Většinou je s lítostí hodnotíme až dodatečně.

Za tím Drábkem jsem zašel druhý den dopoledne. V tu dobu si moje dcera dávala dohromady repertoár. Sepisovala seznam melodií, které tam hodlá uplatnit, všelijaké skladby cvičila. O některých jsme nabyl názor, že se do baru nehodí, ale to byla její a Drábkova věc. Přivítal mne přátelsky.

„Pochopte mne, ta moje holka je ještě ve věku, kdy na ni musí rodič dohlížet. Neví o tom, že jsem za vámi šel. Rád bych se přesvědčil, pochopte mne, jsem z toho trochu v rozpacích. Jde přece o noční podnik.“ Koktal jsem a pan Drábek mé rozpaky sledoval s pochopením.

„Noční podnik je jako jiný podnik, ve kterém se lidé baví, jen se liší zavírací dobou. Vaše dcerka skončí třicet minut před koncem. Takže bude odcházet, aniž by ji někdo musel sledovat. Rozumím tomu, co máte na mysli. Dohlédnu na to a taky můj personál dostane instrukce. Tím, že

ji najmu, jí

35

vlastně vyjdu vstříc. Pochopte, že nezaměstnaných klavíristů je dneska plno. Jsou to studenti různých hudebních škol, hráči orchestrů, práci hledá kdekdo.“

„Uznávám, že je to z vaší strany dobrá vůle. Měl bych vám za to být vděčný. Zatím však mám spíš starost o to děvče.“

„K úhoně dneska přijde všude. I v kanceláři, na ulici, všude, kde se zdržují lidé. Proto se musíte spolehnout na ni samotnou. Jak se mi však jeví, nemusíte mít strach.“

Tvářil se jako dobrák dobrodinec a mně bylo trochu stydno za můj otcovský strach. Otcovský strach. O co, o koho jsem se to vlastně bál?

Když jsem šel domů, zvedl se najednou vítr. Hnal proti mně vlnu prachu a odpadků. Se zavřenýma očima jsem tápal po průjezdu. Lidé si drželi klobouky a vzdorovali náporu živlů. Ve výklenku domu, kam jsem se schoval, se už krčil nějaký člověk.

„Tedy jo, to je dílo,“ řekl.

Co odpovědět? To je dílo.

„Bouřka. Slyšíte?“

Zahřmělo. Lidé zpozorněli. Vždycky tak učiní, když se děje něco, na co nemají vliv. Pokud jsem koho viděl, přikrčil se, přidal do kroku. Koukal jsem na to nerozhodně. Měl bych taky vyrazit, dřív než začne pršet nebo čekat, až začne a přestane? Ulicí se hnaly dva klobouky.

„Ty už nedoženou,“ liboval si soused, i když se vzápětí v našem výhledu mihli dva mužští, lovci klobouků. Bylo slyšet jak tam, ve směru jejich běhu, brzdí auto.

„Eště by se kvůli pitomýmu klobouku nechal přejet.“

žádostivě vyhlížel z úkrytu. Majitelé klobouku patrně přejeti nebyli. To by mužík určitě nenechal bez komentáře.

Vítr se utišil tak náhle, jak náhle začal. Podíval jsem se nahoru, temná mračna jsou nezbytnou předzvěstí deště. Taky nezbytnou předzvěstí příští slunečné pohody. Všechno má svůj řád. Nejdřív strasti a starosti a pak zase pohoda.

11.

Nemohu se zbavit tísně, která na mně vytrvale leží. Kolik lidí přede mnou se dostalo do podobné

situace? Milióny? Toto zjištění však nemá vliv na mou náladu. Je to přece normální, a když nepřímo normální, že se člověk dostane do nějakého soukolí, které běží přes jeho hlavu. Existenční změně

podléhal člověk vždycky a vždycky z toho byl nešťastný? Asi nebudu docela v pořádku.

36

Kdosi mi dal brutálně najevo, že mne nepotřebuje. že jsem nevýznamný, zanedbatelný, a proto nepotřebný.

Zvláštní pocit, jsem nepotřebný. Až dosud jsem na to, že se mi něco takového může přihodit, nepomyslel. Všude kolem se to hemží lidmi bez zaměstnání a já se divím, že se mi to taky stalo. Proč

mne to tak tíží? Uvažuji, jsem tomu zvyklý, povahu svých muk vidím v souvislostech. Problém není

v tom, zda se rodina uživí. Jsou tady společenské souvislosti. Mít zaměstnání přece není

jenom o penězích, i když peníze hrají taky svoji roli. Zaměstnání, to je prestiž. Místo na společenském žebříčku. Každý se snaží být na nějaké jeho příčce, a když už tam je, šplhat nahoru. Člověka bez společenské pozice, která je dána profesí a místem v její hierarchii, si ti výše postavení neváží. Zbyla mu jenom lidská hodnota a ta není vidět. Vidět je jeho pověst odborníka a člověk bez práce tuto pověst ztrácí.

No a co takoví, kteří nemají nic jiného než peníze? O nichž nikdo neví, jak k nim přišli? Jejich prestiž je pak asi v tom, co peníze přinášejí. Peníze nahrazují hodnoty, které si druzí lidé dobývají

dlouholetou prací, trpělivým budováním své osobní prestiže.

Tak jsem si to vysvětlil, ale myslíte, že se mi ulevilo? Neulevilo.

„Jestli jsi dopoledne doma, mohl bys dojít nakoupit,“ řekla žena a položila na stůl lístek se seznamem zboží, které bych měl donést domů. Nahlédl jsem a vidím, samé potraviny.

„Kam pro to mám jít?“

„Samoobsluha je ve vedlejší ulici.“ Protože se dívám nerozhodně, dodává, že na vozík musím mít pětikorunu, „ale to snad víš.“

Tak, pětikorunu. V drobných, nebo pětikorunovou minci? Řekla pětikorunu, tak minci. Tyhle věci mne až dosud nevzrušovaly. Zní to divně, bohužel to je pravda. Má emancipace dosáhla podivuhodného, zřejmě patologického stádia.

Zvykej si, patří to k věci.

V samoobsluze jsem se orientoval jenom chvíli. Přece nejsem žádný idiot. Pětikorunu jsem vložil na správné místo a pak mezi regály zkoumal, zda mají všechno, co jsem měl domů donést. Co jsem nenašel, po tom jsem pátral trochu déle. Jedna z žen v bílém plášti, která mne se zájmem sledovala , mi poradila.

„Jak to vypadá, budu tady teď denní host, musím si zvyknout na to, že káva je tady na kraji a pečivo na druhém konci. Mějte se mnou trpělivost,“ říkal jsem s úsměvem, který opětovala. Vysvětlila mi, že uspořádání zboží v regálech sleduje jistou logiku, která mi nebyla zcela blízká, ale věřil jsem jí, že si nakupující musí zvyknout. Na otázku jestli to je ve všech samoobsluhách stejné, se

37

jenom smála. Takže i v tomhle je vidět tlak na kupující. Zvykni si tady a choď jenom sem. Jinde budeš bloudit a bude ti nepříjemné, že čokoládu mají tam, kde my máme cukr a prášky do pečiva. Vida, objevil jsem něco, co jsem až dosud netušil.

Donesl jsem zboží domů a rozložil je na kuchyňském stole. Teď vše nějak uložit, zejména to, co patří do ledničky.

Co mne čeká ještě? Luxování. Mytí oken. Tak dost s těmi katastrofami. Možná, že na mně budou chtít, abych taky žehlil prádlo. Při žehlení si snad nemohu ublížit. Zavolal jsem Koláčkovi.

„Tak co, pane kolego, jak se vám daří?“

„Jsem vám vděčný, že jste se ozval. Všichni postižení se zavřeli do sebe a dělají, že nejsou. Každý

si shání práci, některým se to už povedlo.“ Jmenoval pár lidí. „Já si požádám o předčasný důchod. Prý to půjde a nebudu ani tak moc škodný. A co vy?“

„Budete chodit krmit holuby do parku?“

„Holuby sotva.“

Tak Koláček má už taky jasno. Já jsem vlastně nezačal nic hledat. Skutečnost, že musím začít, mne dělá nervózním. Večer budu muset odpovědět na otázku, co jsem dělal celý den. Co jsem dělal celý den? Bloumal, potácel se od ničeho k ničemu. Co mohu vůbec dělat? Chodit po

ulici se standartou: POTŘEBUJETE MNE?

Teprve teď mi to začínalo docházet, co mne vlastně postihlo. A nebyl jsem z toho vůbec veselý. Večer, když se Anežka dívala vedle v pokoji na televizi, podala mi žena list papíru.

„Čti, to stojí za to.“

Četl jsem. „Co z toho?“

„No, jen čti.“

Když jsem se k tomu neměl, vzala list sama a četla: „Styk Řeků s mezopotámskou civilizací

považuje Oppenheim za prokázaný“

„Kdo to byl Oppenheim?“

„Nevím, asi nějaký učenec. Čtu dál: Já si bohužel nepamatuji o koho šlo.“

„Kdo si nepamatuje? Ty si nepamatuješ?“

„Čtu tady z papíru. Tak si nepamatuje Anežka. Dál: Což je jedno, protože mytologie starých Babyloňanů, Sumerů a kdo tu ještě byl, se dá snad předpokládat. A myšlenka se šíří přes hranice volně. Obchodní kontakty s Řeckem doloženy až kolem roku 539 před Kristem, kdy se Kýros

38

zmocnil Babylonu. Jestli stačilo v Egyptě prohrabat smetiště a najít tam papyry s řeckou literaturou, v Mezopotámii pršelo. Takže nic.“

Seděli jsme u stolu, u kterého jsme před chvílí večeřeli, a dívali se na sebe.

„Co tomu říkáš?“ zeptala se.

„Zajímavé. že se kdy Kýros zmocnil Babylonu, slyším poprvé. Ty jistě taky.“

„O to přece nejde. Uvažuj trochu.“

„Ať uvažuji, jak uvažuji, nechápu, o co ti jde. O něco ti jít musí, když se tak ptáš.“ To jsem byl už

mírně dotčený. Patrně proto, že mne asi tou otázkou v něčem předběhla.

„Místo aby se připravovala na přijímací zkoušku na školu, čte si v mezopotámské historii. O to mi jde.“

„Holka má široký kulturní záběr. To bys měla asi schvalovat. Je tam ještě něco?“

„Jen jednověté poznámky: Zachoval se dopis obyvatel Babylonu (Ašurbanipalovi), že i pes je svobodný, když vstoupí do Babylonu.“

„To je strašně zajímavá věta. Tu bych chtěl vysvětlit. Jenže kdo mi ji vysvětlí? Jaké tam byly poměry? Musel bych se zapsat někam do školy. Asi na univerzitu třetího věku a na to jsem ještě dost nezestárnul. Co ještě?“

„Izajáš: 21,11: Strážce, kolik zbývá z noci? To je z Bible, můžeme to najít.“

žena obrátila list papíru na druhou stranu. Ta byla nepopsaná.

„Není na tom nic zvláštního. Dělá si poznámky z četby. Ty se vždycky mohou hodit. Takže i pes se cítil být v Babylonu svobodný. Jistě mu to kdekdo záviděl.“

Jenže se to tak snadno nedalo přejít. Něco jsem chvíli povídal, že v době Izajáše neměřili čas na hodiny, že by bylo zajímavé vědět, co stráž tazateli odpověděla, ale poměrně brzy mi došlo, že mluvím do větru. žena se na mne upřeně dívala. Ach jo.

Lidé spolu žijí celý život, myslí si, že se nemohou ničím překvapit, a pak poznají, že si vlastně

nerozumějí. Věděl jsem o ní všechno, co jsem vědět chtěl. Jenže tady byly oblasti, ve kterých jsem nepátral. Třeba jsem ani netušil, že jsou. Třeba: Co si právě teď myslí o své dceři. Vždyť jí klíčila v jejím těle. Zní to hrozně, klíčila. Jako rostlinka, doslova. Sledoval jsem to

tenkrát se zájmem a s nadšením. Byl jsem přece nevědomým původcem toho zázraku. Nevědomým proto, že jsem neměl ani potuchy, co se to stalo, co se to děje. A ona se zamlženým zrakem obracela do svého nitra a tam pátrala po tom klíčícím životě.

Když pak ucítila její pohyb, byla z toho celá nesvá. Byla přímým účastníkem všedního zázraku života. žádný zázrak nemůže být všední, to jen situace rodičů se taková může zdát, protože se to

39

děje všude na světě a děje se to neustále. život vzniká všude, často za nedůstojných okolností, vědomě i nevědomky. A teď se tady se mnou diví.

„Je to svébytný organismus.“

„Jaký organismus? Je to moje dcera, žádný organismus.“

„Snad abych řekl, že je to naše dcera, i když mne nedávno zapřela. To jsem však nechtěl říct. Měl jsem na mysli, že se tento, námi společně do světa vypuštěný jedinec, rozvíjí po svém způsobu. Do značné míry nezávisle na nás dvou. že to je neopakovatelná lidská bytost, která

se řídí zákony své jedinečnosti. S tím nic nenaděláš. Můžeš jenom radit, pomáhat pokud stačíš. Své jsme pro ni udělali a ještě se budeme nějakou dobu snažit. Ale záleží na ní, na tom, jestli využije to dobré, co jí z nás zbylo.“

„Proč říkáš, co jí z nás zbylo?“

„Máš pravdu, nebylo to přesné. Po zbytek života si nás bude připomínat. Bude žít z našich předností i slabostí a nebude tušit, že to jsou naše přednosti, kterými se třeba pyšní.“

„Bože, mám já to muže!“

„Co si to tady šuškáte?“ ozvalo se od dveří. Možná, že nás svým náhlým vstupem připravila o něco, co se třeba už nebude opakovat.

12.

Telefon. S napětím pádím k přístroji. Koláček. S ustupující srdečností se ptám, co se děje.

„Co by se dělo? Nic se neděje. Čet jsi noviny?“

Tak si zase tykáme.

„Noviny čtu jenom v pondělí, vždycky když nezapomenu vsadit do sportky.“

Mlčel. Přehazoval si tu informaci v hlavě. Nevěděl, že sázím ve sportce. Já až do této chvíle taky ne. Bylo to pro něj pozoruhodné zjištění.

„Takže nic nevíš a ani nic netušíš.“ Řekl to po chvíli, kdy jsem začínal uvažovat, zda tam ještě je.

„Přiznám se ti, že celkem ani nic vědět nechci. Noviny jsou dneska plné jobových zvěstí, zejména takových, které člověku nedělají radost.“ Jako by nějaká jobovka dělala někomu radost.

„Především člověku v mé situaci.“

Rozhlížel jsem se po pokoji a uvažoval, jestli bych neměl vyluxovat. Určitě bych měl. Snad se ten Koláček vysloví k věci trochu jasněji.

„Dneska byla v novinách otřesná informace o tom, jak se nakládá se státními penězi. Miliardy

40

určené na stavbu veřejných komunikací tečou do kapes soukromých firem. A všechno je to legální. Kdo ví jak na to, ten se pase. Jako prase. Já ti to přečtu, dávej pozor.“

Bylo slyšet, jak v něčem listuje.

„Už několik let upozorňují kontroloři z Nejvyššího kontrolního úřadu, média i stavební experti na to, že tahle bezprecedentní investice má vadu na kráse. České dálnice se staví výrazně dráž než ve většině evropských zemí a přednost před jednoduššími variantami autostrád dostávají méně

ekologické a nákladnější projekty. Co si o tom myslíš?“

Zaskočil mne, kolega. Co si o tom mám myslet? že krade každý, kdo má ruce?

„Tady bych byl v hodnocení opatrný. Nevidím do toho. Nějaké vysvětlení tam snad je. Nebo není? Já opravdu nejsem expert na stavbu silnic a nevím, co je hodně nebo co je málo peněz. Vím jen, že kilometr dálnic stojí děsný prachy.“

„Jenže ty děsný prachy jdou z našich kapes, rozumíš? Z našich daní.,“ teď už na mne křičel.

„Chápeš to? Ti parchanti žijí z naší práce.“

Odkud se ty peníze na stavby mají brát? říkám si potichu. že žijí z naší práce, i když ji právě my nemáme? Kdybych to řekl nahlas, byl by to kopanec, který by mi asi neodpustil.

„Bože, kolego, copak to není všeobecný projev zejména našeho kapitalismu? Ukaž mi na nějakou oblast, kde se nekrade, ať už přímo nebo skrytě. Všichni to vědí, ale dělat se s tím asi moc nedá. Někoho zavřou a ostatní se poučí. Vymyslí nějaký nový trik jak přijít k penězům. My jsme, bohužel, na nic podobného nepřišli, proto si musíme hledat nějakou práci.“

Na druhém konci bylo ticho, asi uvažoval, jak mne zdeptat.

Ještě měl něco na srdci. Sociální a zdravotní pojištění. O tom jsem se ještě s nikým nebavil.

„Až dosud tady nebyl problém,“ říkal přesvědčivě. „Bezplatná zdravotní péče. Co na tom bylo špatného? Nebyla to vymoženost socialismu? Věc je asi v tom, že na tom doktoři a lékárníci nevydělali. Když člověk skončí na ulici, tak si samozřejmě pojištění neplatí. Nemá z čeho. Pak někde v koutě skomírá, ostatní vandráci ho utěšují, že umře jako svobodný, tak proč si stěžuje. Nějaký lidumil ho odvleče do nemocnice, tam si ho znechuceně prohlédnou a pošlou do sprchy. Za dozoru sestry se vykoupe a pak ho doktor znovu vyšetří. Zjistí, co se na něm dá zadarmo spravit. Když pozná, že nic, pošlou ho zpátky na ulici. Předtím se bedlivě rozhlédnou, jestli není nějaký lidumil v dohledu.“

Co jsem na to měl říct? Odmlčel se, proto jsem si vzal slovo:

„Kamaráde, na podobné debaty je telefon nevhodné zařízení. Ne proto, že nás snad někdo poslouchá, ale proto, že je to dneska drahá zábava. Kolik stojí minuta hovoru, a my už mluvíme

41

hezky dlouho. Až ti přijde účet, tak se prohneš.“

„Volám od sestry.“

že se tedy prohne sestra jsem mu nechtěl připomínat. Kdo ví, jestli nemá nějaké výhody. Sestra, samozřejmě. Přesto jsem se s ním raději rozloučil.

13.

Zase telefon. Koláček přišel na něco, co mi nestačil říct? Naštěstí jsem se v odhadu zmýlil.

„No né!“ volám zbytečně hlasitě. „Tak jsem si vás přece jenom přivolal. Sešlo z toho, co?“

„Pesimisty nemám ráda. Stačí, že já sama jsem škarohlíd.“

„Zarmoutila jste mne. Opravdu. Vypadáte na bytostného optimistu.“ Jak asi vypadá bytostný

optimista? Jen aby se mne na to nezeptala.

Jak vypadá bytostný optimista jsem se nedozvěděl, ale že se má jet v pondělí, to mi řekla. Ve čtvrtek jsme doma. Přes neděli musí zpracovat materiál a v pondělí ho odevzdat. Tedy nejde o žádný

výlet, žádné projížďky na koních sedlaných, ale o prostou novinářskou zabíračku, při které já

s dcerou budeme překážet. Držet přístroje a zvonit na domovní zvonky, odhánět dotěrná psiska a tak.

Co sis myslel, kamaráde? Nebylo by lepší zůstat doma? Vymluvit se na úřad práce?

Prosím. Pan spisovatel rezignoval na kus života. Normální lidský život, život pracovní, navíc v oboru sice příbuzném, popisuje se tam papír, ale vlastně neznámém, opovrhovaném. Je mi líto, ale je to něco, co si neumím dobře představit. Zveřejňuje se tady kus lidského osudu a nebere se přitom za něj odpovědnost. Tak jsem si to představoval. Taky jsem už přečetl něco z toho, čím redakce krmily čtenáře. Trochu násilí, trochu sexu, pak několik slz a je to. Dej za to dvacet korun a těš se na další číslo. Přitom nádherné balení, barvy a všechno jako ze života. Z jakého života? No právě. Z toho života kolem tebe. Víš starou belu a mluvíš. Pan spisovatel je přece člověk zasvěcený. život je jeho pracovní prostor. Tak to musí vědět. Se vším, co říkala, jsem souhlasil. Budu muset říci dceři, aby jí zavolala, jinak se nedovím, co mi vlastně chtěla říct. Mnou to prošlo jako vítr lesem. Musel jsem si dát velkého panáka importované

whisky, shodou okolností z Kanady. No, pít se to dalo. Po třetí sklence jsem si řekl, že se to všechno nějak vyvrbí. A měl jsem jako vždy pravdu, pardon, jako někdy.

42

Díval jsem se z okna a říkal si, už aby někdo přišel domů. To je jedno, která přijde dřív, ale už by tu měla být. Je tu bez nich smutno. Když si teď lehnu, usnu a ona mezitím, co budu spát, přijde domů.

Když jsem se probral, byly doma obě.

„Teda, tatíčku, to se ti povedlo.“ Byl to hlas dcery, hlas káravý, vyčítavý.

„Co máš na mysli?“ Bolela mne hlava. „Špatně jsem ležel, nějak jsem si namohl krční páteř.“

„To není krční páteř.“ S výčitkou ve zraku zvedla láhev, kterou jsem zapomněl uklidit. „Když

jsem ji viděla naposled, byla ze tří čtvrtin plná, teď je ze tří čtvrtin prázdná.“

„Co má být? Chceš mne snad dodatečně formovat, vychovávat, jak se říkalo? Bylo mi tu samotnému smutno a lituji toho.“

„Správné je litovat nevhodných činů. Jenže vzdělanec není nikdy sám. Jsou s ním jeho myšlenky. Dokud ti to myslí, nemůže ti být smutno.“

To měla být lekce udílená nezdárnému otci.

„Co dělá máma?“

„Večeři.“

Podíval jsem se na hodinky. Opravdu byl čas večeře.

„Už jste dlouho doma?“

Jak jsou dlouho doma nebylo podstatné. Hlavně, že jsou tady. život si bez nich neumím představit. Možná, že to bylo tím alkoholem, možná, že tu byly jiné příčiny, najednou jsem cítil neskonalou touhu je obě obejmout a svěřit se jim. S čím? Nebuď trapně banální. Každý přece k

někomu patří, co na tom? Zbytečně se rozlítostňuješ.

Počkal jsem, až mne záchvat dojetí přejde, a teprve potom jsem šel do kuchyně. Změřila si mne a nic neříkala. Mohl jsem si myslet, že mám ohleduplnou ženu.

„Volala ta redaktorka,“ řekl jsem poté, co jsem vypil půl láhve minerálky.

„No a? To je všechno, co mi řekneš?“ To byla Anežka, která se přidala k rodičům, patrně

v očekávání, že bude svědkem další výchovné lekce, tentokrát v manželském podání.

„Zavolej jí, dozvíš se. Myslím, že se už pojede do toho Tábora.“

Vrtěla nechápavě hlavou. Pak netrpělivě vyklepala číslo. „Dovolali jste se do schránky“

„Zatracená ženská. Jak to, že vypíná telefon.“

„Nechce asi, aby ji někdo doma rušil. Má třeba malé děti, a když zavře krám, mění se v soukromnici.“

„Nic o ní nevíš. žádné děti nemá.“ Netrpělivě vytáčela státní linku. „Obsazeno. Tak to je doma.“

43

„Teď jsem si vzpomněl. Jede se až v pondělí a vracíme se ve čtvrtek.“

S tím zase nesouhlasila moje žena.

„To tady mám být čtyři dny sama? Řeklabych, že to od vás není příliš odpovědné.“

Taky jeden závislý. Ještě že Anežka netrpí něčím podobným.

„Holky, nevíte, jak jsem rád, že vás mám.“ To jsem skutečně řekl a myslel jsem to upřímně. Dívaly se na mne s jistými pochybnostmi.

„Tím jako mámě vysvětluješ, že tady sice bude sama, ale ty ji budeš na dálku vroucně milovat?“

„Ne. Nic nevysvětluji. Pouze se přiznávám, vlastně říkám něco, co bych neměl. Člověk je ve své

podstatě velice slabý produkt přírody.“

„Mami, co tomu říkáš? Máme tady sice pozoruhodný, ale v postatě slabý produkt přírody.“

žena na to nic neřekla, jenom po mně sjela pohledem. Už jsem ji znal dost dobře, mohl jsem si tuto mimoslovní komunikaci celkem správně vyložit.

„Ne, opravdu si nedělám legraci. Ani netrpím výčitkami svědomí. Taky nemá důvod, proč bych trpěl. Jenom jsem chtěl naznačit, že bez druhého člověka je lidský život na pováženou. Já mám vás dvě a to je štěstí.“

„Tohle poznání se dostaví, když člověk vypije půl kbelíku kořalky?“

„Nejsi náhodou příliš prostořeká?“

„Nech toho. Nemáš nic na práci?“ obrátila se matka na dceru.

„Tušíš, matičko, proč mne provokuje?“

„Člověk přichází k určitým názorům různými cestami. Tvůj otec není žádný opilec. Musíme být k sobě shovívaví.“

Má žena je dobrá žena, samozřejmě, že až na výjimky. A ty jsou pominutelné. Přesto jsem se musel ohradit.

„Nejde o názory probuzené nějakou nezvyklou, to zdůrazňuji, nezvyklou situací. Já jsem chtěl pouze říci něco, co se obvykle neříká.“

Právě proto, že to bylo nezvyklé, se má dcera ohradila. Teď se na mne obě soustředěně zadívaly. Co jsem to řekl nezvyklého? Člověk se tady vyznává z určitého vztahu sounáležitosti a ony to po několika větách zapomenou? To mne tedy zaskočily, děvenky. Nebudu to opakovat, konec konců

mne to už přešlo. Nevím, zda ke společné škodě, ale ono přece není nutné některé samozřejmosti zdůrazňovat.

„Nevím, jestli si ten Tábor nerozmyslím. Cestovat někudy s nějakou feministkou, matka tady bude sama, kdo jí vynese odpadky a dojde nakoupit? Asi si to rozmyslím.“ Zavřel jsem za sebou

44

dveře a vztekle jsem se vrátil do pokoje. Tam jsem si lehl na gauč a uvažoval, proč jsem dostal vztek a proč jsem jednal pod jeho vlivem.

Slyšel jsem je, jak si v kuchyni povídají. Tlumené hlasy, sem tam vyskočila dceřina intonace. Však tomu neujdu. Je tu pouze otázka, jestli mám trvat na názoru, který jednou vyvstal v mé hlavě a byl pak neuváženě zveřejněn. Cítil jsem se být něčím dotčený? Určitě. Měl bych si to ujasnit, protože tím mohu ovlivnit naše společné poměry. Zabořil jsem hlavu do polštáře a dělal, že nejsem. Přicházely ke mně jenom nepříjemné myšlenky. Jak to, že se v člověku nálady tak rychle střídají?

To bude ten alkohol, metla lidstva. Člověka vyžene na vrchol a pak ho svrhne dolů. Co tam ty dvě

ženské proti mně pečou? Jak se mám, jako otec, zachovat?

Zachoval jsem se celkem jednoduše. Pomohla mi dcera.

„Tatíčku,“ řekla hned u dveří, „ty jistě víš, kdo byl Konfucius.“

Tak, Konfucius. Ani jsem neuvažoval, co tím myslí. Hlavu jsem hlouběji ponořil do polštáře a hádal, které neslušné slovo tahle situace unese. Konfucius.

„Já nevím, jestli je to pravda, ale on prý prohlásil, že ctnost a čest jdou spolu ruku v ruce. Co si o tom myslíš?“

Naléhala. Odmítal jsem myslet na Konfucia. Dokonce jsem se přiznal k výsledku pozorování, že se tady někdo „zcvoknul,“ protože klade-li mi tady podobné otázky, nemůže mne napadnout jiné

hodnocení. Když však nedala jinak, přiznal jsem se, že je mi celkem jedno, co si ten pán kdy myslel.

„Nevím o něm nic,“ řekla, „ jenom to, ale taky to nemusí být pravda, že ho jeho tatíček zplodil v osmdesáti letech s osmnáctiletou matičkou. To měl o ctnostech už jistě dobré povědomí a synek musel mít pevné základy. Ale ty mne provokuješ k výrokům, které mi nejsou ke cti.“

„Počkej, ty mne mateš.“ Teď jsem se v tom přestával orientovat. Dělala si legraci, nebo všechno myslela vážně? Kdejaký obstarožní smilník si ochotně vzpomene na Konfucia a doufá, že jeho případný poklesek bude mít obdobné následky.

„Měla jsem na mysli, jestli každý čestný člověk musí být taky nezbytně ctnostný.“

Rozvalil jsem se na pohovce, lehl si na záda abych na ni dobře viděl. Tvářila se ctnostně.

„Kdo to je čestný člověk?“

„Jak to, že se mne ptáš?“

Viděl jsem, že zatlouká.

„Když se ptáš na něco, jistě víš, na co se ptáš.“

„No, počkej chvíli. Čestný člověk nelže a nekrade.“

Byla ráda, že se jí alespoň tohle vybavilo.

45

Posadil jsem se. „Nelže a nekrade. Kdyby to bylo tak jednoduché, to by na světě bylo dobře. A taky se nevraždí, nebo se tohle může? Pro svatou věc národa může? Takže lhát, krást pro

svatou věc národa se může?“

Viděl jsem, že jsem ji uvedl do rozpaků. Zase jsem se položil. Chvíli přešlapovala a opírala se koleny o lůžko. Byla to docela pěkná kolena. Jako otec bych měl být dost spokojený s finálním projevem svého manželského snažení.

„Tak nějak to s námi lidmi je. Nic není podle Vilímkova kalendáře. Nevíš, co byly Vilímkovy kalendáře? Člověk potřebuje takové velké pravdy, které nad ním bloudí jako svatozář. Nedosahuje na ně, ale ví, že tu jsou a to ho samo o sobě uspokojuje. Říká si, že jednou bude taky čestný a spravedlivý, jak je třeba. Jen co vyřeší právě tenhle svůj problém, který mu leží na srdci. Rozumíš

mi?“

„Ne.“

„Alespoň že jsi upřímná, když už nejsi přímo, no, nechci se tě dotknout. Hlavně, že jsi ctnostná

a čestná. Protože čestná se asi přímo nekryje s naším, myslím tím dívčím pojetím ctnosti. Nebo kryje?“

„Takže si o mně myslíš, že jsem jenom pitomá holka. To se ti tedy povedlo, tatíčku.“

„Kdybych si něco takového myslel, musel bych tak smýšlet především o sobě. Bývám k sobě

někdy mimořádně kritický, ale že bych byl přímo pitomý, to tedy určitě nejsem.“ Po chvíli jsem připojil větu: „Často jsem ovšem mnoha lidem zavdal příčinu si něco podobného myslet.“

„To o sobě říkáš vážně? Před svojí dcerou?“

„Proč ne? Jde o rafinovaný pokus předběhnout tě. Protože pokud jsi už nestačila na něco podobného přijít, tak se tak dřív nebo později stane.“

Teď si sedla na kraj lůžka a dívala se na mne dost rozpačitě. Já jsem uvažoval, jestli jsem neudělal nějakou chybu. Asi udělal. Jenže to už nebyla malá holčička. Je to vlastně už dospělá ženská. Budu se muset své ženy zeptat, ale co, ani myslet se mi nechtělo, že by byla dospělá ve všech oblastech dospělosti.

Z kuchyně se konečně ozvalo, že je večeře na stole. Přiznám se, že jsem na toto volání čekal jako na vysvobození. Ani jsem se jí nezeptal, co ji přimělo klást tak nezvyklé otázky.

*

Svíravý pocit na duši. Nejistota. Nevím, jak dopadnu, zda budu úspěšný, zda mne někdo nepředběhne, zda neskončím na konci řady všemi opovrhován. Tenhle pocit zná dneska kdekdo.

46

Snad to nikdy nebylo jinak. I ten dneska úspěšný netuší, zda bude úspěšný ještě zítra. Nejistota prostupuje náš život ve všech směrech. Přitom ho rozprostíráme do všech jeho oblastí. Nejedna nevěrná manželka, která podlehla návnadě lichotivých slov a dosud se nestačila obrnit rezem lhostejnosti, si na duši nese tohle znamení.

Vytvářej si sám svůj svět jistot. Když se ti to podaří, nikdo tě neohrozí tím bacilem rozkladu. Dá

ti sílu zvládnout přemíru protivenství, která na tebe útočí.

Co mi tady kážeš o jistotách? Jaké jistoty? Jistota denního chleba byla vždy jistotou základní. Tak co! Jistota prestiže, která vychází z tvého místa mezi lidmi, opírá se o množství statků, které jsi stačil nahromadit. O články v novinách, které snad o tobě napsali snaživí novináři. Ach bože, kdo na tom staví, trvalé radosti se nedočká.

To říkám proto, že nemám na čem stavět. Tak na čem mám stavět? Na nejistotě, která mne

svírá

a i ve snu mi nadbíhá? Mám to chápat jako trvalého průvodce člověka v dějinách? Dotírá, dotírá, klid od něj nemáš. Tak moci odejít na poušť. Mnozí ze světců se tam uchylovali, patrně ze stejných důvodů.

14.

Napadají mne myšlenky, bláboly introvertovy. Já a kosmos. Já a lidstvo. Já a česká společnost. Já a moje rodina. Já, já. Co jsi zač, ty Já? Tak vidíš. A neplivej tady, vzdělanče. To všechno proto, že jsem přišel o práci.

Pak mne napadlo, jak by to vypadalo, kdybych k tomu Já připojil Annu. Anna jako zdroj napětí. Anna jako temná vášeň. Temná proto, že je zapovězená. Je zapovězené

temné? Nebo lépe, musí být zapovězené vždycky temné? Temné. To je klišé. Co je zapovězené a člověk po tom přesto touží, je zkrátka zapovězené. Vytváří to napětí. Nesmíš! Ale můžeš. Když

riskneš výčitky svědomí, tak můžeš. Když riskneš následné pohromy, tak můžeš. Vystavuješ ty, kteří

ti věří, riziku zklamání. Jejich jistoty jsou otřeseny. Nový druh napětí. Přišel jsi i ty o své jistoty. O

jistoty, které jsou zdrojem, čeho jsou zdrojem?

Nechce se mi uvažovat, protože všechno, co je zdrojem vyrovnanosti, rovnováhy mezi možnostmi a skutečnostmi, je pohnutkou k životu? Nesmysl. Napětí je pohnutkou k životu. Klid je zápecí, které je pohnutkou k línému užívání života. Televizní divák by řekl „k vychutnávání života.“

Fuj. To sloveso zní tak odporně, že se mi ho ani nechce napsat. A počítač je nepodtrhl červeně. Zvykla si, mašina, na pokleslý slovník.

47

Jestli tomu rozumím, je potenciální manželská nevěra pohnutkou k upevnění manželského svazku. To by za „nějakých“ okolností mohla být pravda. Jde jenom o to, které okolnosti by to měly být. Vždycky jsou ve hře nějaké okolnosti a tyto úvahy svědčí o tom, že se ti v podlebí klube zvrhlá

potřeba manželské nevěry.

Ohrožení.

Všude jsou mraky žen. Nepřeberné množství. Přibližně tolik jako mužů. Kdybys na každé chtěl uplatnit tuto nepřiznanou praktiku, no, potěšpánbu! Je nějaká naděje, že tyhle nápady přepadají

každého chlapa nebo jenom tebe? Kdyby jenom tebe, byl bys patrně vyšinutý. Pokud by to bylo normální, tak jde jenom o podobu toho biblického hada, který sváděl Evu ke hříchu. Ještě že mne to napadlo, hned se mi ulevilo.

Takové myšlenky člověka zdržují od podstatnějších záležitostí. Zjišťuji s předstíraným zděšením, že není podstatnějších záležitostí. Když ovšem nevezmu v úvahu, že bych si měl začít hledat práci. Na to dojde hned, jen co se vrátíme z Tábora. Zatím jenom pátrám v sobě, jestli se tam najde něco, co by stálo za to. Nějaká dispozice k něčemu, z čeho by vyhlížel budoucí úspěch. Kolega Bárta našel uplatnění v kovoprůmyslu. Jitka Kovářová sleduje trestnou činnost brojlerů v drůbežářském podniku někde na kraji Prahy. Libují si. Práce je, na nájem je, na pravidelnou výživu taky. Jen ty tady uvažuješ o manželské nevěře. To je svým způsobem přirozené, protože

když nic jiného, sex nás opustit nemíní. Třeba ve své nežádoucí podobě. Výjimečná situace, výjimečné potřeby. Ha, ha!

Snad by bylo lepší držet při sobě - já a moje rodina - nezatěžovat se pochybnými úvahami, ze kterých nic nekouká. Vlastně, z nich se čerpá vnitřní neklid, nežádoucí napětí, slabost ducha a nakonec i těla.

Takže by bylo lepší nikam nejezdit. Zůstat doma a hledat si práci. Přiznat, že mne ta ženská

pobláznila. Snad o tom ani neví, určitě o tom neví. Jsem přece člověk se závazky a ty jsou vidět. Když však zůstanu doma, odnese to Anežka a já budu sám před sebou vypadat jako zbabělec. Jako mátoha. Jako srab. Co je teda lepší? Podstoupit tuhle zkoušku charakteru, nebo si doma vyčítat, že jsem nejel, protože se cítím být slabý?

Dobrá rada drahá.

Věděl jsem však, že jsem se už rozhodl. Bylo to jenom takové škádlení, rozum si říkal: přece to nemůžeš nechat jen tak, kamaráde. Musíš sám se sebou svádět spor. Ano, spor. O co mám svádět spor?

Tak, tak..

48

Viděl jsem se, jak máchám rukama, i když jsem je měl v kapsách. Když řekne člověk tak, tak, měl by máchat rukama. Dát neurčitě najevo, že se svými názory tak úplně nesouhlasí, ale co se dá dělat, už tady jednou jsou a zamítnout je může být obtížné. Zvlášť, když se ustalovaly po delší dobu. Celá věc spočívá v tom, teď jsem zapojil rozumovou složku, že mne propuštění z práce vyhodilo z normálních poměrů. Byly to normální, zažité poměry. Normální vztahy. Když jsem o ně přišel, zjistil jsem ke svému zděšení, že mám sklon chovat se nezvykle. Nejen myslet na něco, co je proti přijatým zásadám, ale dokonce byl bych ochoten tak i jednat. To nejsnazší, co člověka prostého napadne, je myslet na cizí ženu. Až dosud jsi na ni nemyslel, protože jsi na to zkrátka neměl čas. Teď

sedíš doma, tak čas máš.

Nesmysl. To není otázka času ani příležitosti. Copak všude kolem mne nebylo plno ženských?

Copak jsem si nezakládal na tom, že moje duševní rovnováha má svůj zdroj v rovnováze rodinných vztahů? No, prosím.

Díval jsem se kolem sebe na loňské listí, které nestačilo zetlít, na ulomenou borovičku, kterou nějaký, nechci říct idiot, i když mne nic jiného nenapadá, zničil, aby si na ní vyzkoušel svoji životní

energii. Dopoledne v parku plném důchodkyň se psem. Měly by jít domů a začít chystat oběd. Já tam mám žehlení, celou jednu pračku ložního prádla. Přiznávám, že se mi při tom dobře uvažuje. Svět se zmenší na rozměr jedné pánské košile. Začínám límečkem, pak to obrátím a vyžehlím záda, nakonec rukávy. Dámské prádlo ve mně nevyvolá žádné asociace. Už jsem dostatečně otrlý. Dávám si s tím práci, jenom povlaky odbývám. Složím je na čtvrtiny a vezmu tak, jak se to nabízí. Kam bych přišel, kdybych se tím zabýval jako moje žena. Stejně si do toho člověk lehne a za jednu noc je to zase zmačkané. Horká žehlička to má desinfikovat nebo snad spálit bakterie? Jaký je mezi tím rozdíl?

Uvažuji, co si udělám k obědu. Ani jsem si nevšiml, co je v ledničce. žádné příkazy stran nákupu jsem nedostal. Starostlivě jsem prozkoumal displej telefonu. Nikdo nevolal. To je zvláštní. Nikdo se neozve a já si hned myslím, že na mne svět zanevřel. Asi se mi v hlavě líhne nějaká předtucha. Tahle závislost na telefonu! Nedávno mi vyprávěla sestřenice, jak z letadla vynesli dámu, která nebyla ochotná vypnout telefon. Měla ho u ucha, i když ji tahali ven. Zdržela

odlet o půl hodiny, protože museli najít její zavazadla. Když letadlo konečně odlétalo, seděla tam na kufru a pořád telefonovala. Je to divná doba, ve které žijeme.

Ještě jsme si na ni nestačili zvyknout. Snad se nám to někdy povede.

49

15.

Anna se soustředěně dívala před sebe, kde rozměrný náklaďák ne a ne odbočit na vedlejší cestu, a když si všimla, že ji pozoruji, zeptala se: „Co teď píšete?“

Chápal jsem, že chtěla odvést pozornost od způsobu svého řízení, řazení rychlostí a o předjíždění

ani nemluvím. Jenže to byla otázka velice nešťastná. Nesnáším, a to absolutně, když se mne někdo ptá: proč píšu, co píšu, za kolik píšu a je možno uplatnit ještě řadu variant na toto téma. Anežka věděla, co přijde, proto mne předběhla otázkou, jestli se chystá toho troubu předjet. Dozvěděla se, že on už musí brzy odbočit, protože nemá táborskou značku.

„To je fakt, ale co když jede do Budějovic?“

„V tom případě zavřete oči a já na to šlápnu.“

„Vidím, že budu muset chvíli dělat instruktora jízdy. Ty tam vzadu se připoutej a vy dejte na mé

dobré rady, protože dám vzápětí najevo, že to s vámi oběma myslím dobře.“

Položil jsem jí ruku na loket, málem jsem ji vzal za koleno, ale včas jsem se ovládl.

„Jen klid, žádný učený z nebe nespadl. Jízda autem je věc praxe. I když znám dámy, které jezdí

dlouhá léta a dosud neumějí zacouvat na parkoviště.“

„Vedle takové sedíte,“ zaznělo tiše.

„No a je pokoj. Měla jste pravdu. Zahnul k pumpě.“ Můj jásot byl oprávněný. Taky se mi dost ulevilo.

„Co jsi tam vzadu tak zticha, křepelko?“ obrátil jsem se k dceři.

„Neodpověděl jsi Anně na otázku.“

Pokud jde o literaturu, mám v hlavě pusto a prázdno. Přiznat se, nepřiznat?

„Inspirace je věc, nebo přesněji, Múza vrtkavá. Běhá někde po lukách a já na ni nemám právě

štěstí.“ Nasadil jsem žoviální tón, kdybych měl před sebou místo, rozmáchl bych se rukou do široka.

„Takže nic neděláš. Někde jsem slyšela, že spisovatel musí denně něco napsat, jinak by vyšel z cviku.“

„Spisovatelství, milá dcero, není záležitost hbité ruky a pravidel pravopisu. Celá věc se soustřeďuje sem, do hlavy. Je to záležitost pojetí věci, myšlenkových pochodů. Citového zaujetí.“

„To jsou řeči, tatíčku. Máš snahu nás poučovat, patrně vycházíš z toho, že mluvíš

s polointeligentní třetinou populace. Nemůžeme ti to mít za zlé, protože ta vaše mužská domýšlivost

50

je zděděná po předcích, kteří lovili a úlovek nosili ženám, které v jeskyni udržovaly oheň. Vcelku trapné a ponižující.“

Zděšeně jsem se obrátil. Dívala se přes moji hlavu někam k Benešovu. Pěkně nám to začíná. Mám požádat řidičku, aby laskavě zastavila, že musím na dceři z výchovných důvodů spáchat násilí?

Nebo to mám mlčky přejít a demonstrovat tak svoji otcovskou neschopnost? Anna v šak zpomalila a loudala se u pravé krajnice.

„Nechci ti radit, Anežko, ale měla by ses otci omluvit.“ Dál se dívala před sebe, ani se dozadu neohlédla, ani do zrcátka se nepodívala. Já jsem taky ani nemukl. Bylo to na ní, na děvence. Podobalo se to lítosti, myslím to, co jsem cítil? že jí to musel cizí člověk připomenout?

Mlčela dlouho. Už jsem si myslel, že naše cesta za reportáží bude mít ráz morálního kolapsu. V tom případě bych sedl na vlak a jel domů. Jenže pak se konečně rozhoupala a omluvila se. Hlas měla zadrhlý, možná, že slzela. To jsme s Annou nezjišťovali. Pár pohlavků občas potřebuje, děvenka. Dřív na to stačila pravá ruka. Teď už to musí víc zabolet. Běda dětem, které přerostou rodičům přes hlavu!

Pak se mi v kapse ozval telefon.

„Sakra, Koláčku, co tě to posedlo? To jsi zase navštívil sestřičku? V poslední době sourozenecké

vztahy jenom kvetou.“

„Není od tebe hezké, že se mnou takhle mluvíš.“

„Máš pravdu, omlouvám se. Nebylo to na úrovni. Jsem na cestě do Tábora. Mám v autě dvě

ženské, jednu hezčí než druhou. Proto počítej s tím, že je hovor cenzurován. A pak členitost krajiny může mít vliv na kvalitu signálu.“

Koláček uvažoval, výsledek vzápětí zveřejnil.

„Co si od toho slibuješ?“

Pochopil jsem, že myslí cestu do Tábora.

„To ti možná řeknu až se vrátím.“ Nebo taky neřeknu, dodal jsem v duchu.

„Proč ti volám? Lehla na mne beznaděj. Taková příšerná tíha na mně leží, Nevím si rady Zažil jsi něco podobného? Když jsem si jako kluk uv ědomil svoji smrtelnost, padlo to na mne podobně. Jenže jsem byl kluk a nep řipouštěl jsem si to. Řekl jsem si: Musí to být a je to daleko. Teď je to, bohužel, jinak.“

„Nepřipouštěj si to, kamaráde. Všichni jsme na tom stejně. Až budu mít chvíli, zavolám ti. Právě jsme dojeli do Tábora.“

Obě ženy šlechtilo, že mi nekladly otázky.

51

V recepci hotelu jsme se nejdřív dohadovali o tom, kam strčit auto. S pokojem, nebo lépe s pokoji to zařídila Anna s Anežkou. Vzadu za hotelem byl prostor pro pohodlné parkování, jenom vědět, kudy se tam jede. Recepční mi to vysvětlil a já jsem si vzal od Anny klíče. Když jsem vozidlo zajistil pokud možno i proti vloupání, naštěstí tam měla několik hejblátek, která najít by lupičům dělalo jistou potíž, vrátil jsem se, vzal si občanku a dozvěděl se číslo pokoje.

„Vycházel zřejmě z toho, že jsme manželé,“ řekla s jistými rozpaky. Určitě však vyšel z toho, že mu to nerozmluvila.

„Těžko říci, jestli by normální mužský proti tomu měl námitky. Jenže já k vám budu muset poslat Agnešu. Souhlasíte?“

Souhlasila.

„Snad ses tady už neutábořila?“ vykřikl jsem, když jsem otevřel třetí pokojík zprava. „Seber si svoje saky paky a upaluj. Až půjdete na večeři, nebo někam jinam, dej mi vědět.“

Tvářil jsem se urputně. Pořád ve mně ještě bloudily zážitky z cesty. Nemysli si, děvenko, že tak snadno zapomenu na to, jak jsi mne ponižovala před cizím člověkem. A nemusel u toho být ani cizí

člověk. Převedla ses skutečně na úrovni!

Když odešla, lehl jsem si na lůžko.

Cizí prostředí. Chybí tady souvislosti, nejsou žádné vzpomínky, nemám tu přátele ani známé. Jak se v takovém případě člověk cítí? Já bídně.

Pak ale zaklepala Agneša, tedy moje dcera Anežka, a já jsem se opět cítil normálně.

„Máma tě pozdravuje a diví se, žes jí nezavolal.“

„Udělal jsi to za mne. Kam se jede?“

„Nikam. Anna svolává válečnou poradu.“

Dozvíme se, o co tady půjde. Rozdáme si úkoly a budeme se cítit jako normální pracující lid této svobodné a taky celkem demokratické republiky.

„Vidím, že neplýtváte časem, a to vám schvaluji,“ řekl jsem hned v úvodu, když mi nabídla židli. Byly v pokojíku jen dvě, dcera si sedla na postel. I když jsem se o vybavení pokojů nezmínil, bylo to proto, že zmiňovat se nestálo za to. Snad je to v jiných městech lepší, nebo v jiných hotelích zdejšího města. Alespoň nás to nebude stát příliš. Což, jak se později ukázalo, byl mylný předpoklad.

„Dneska si projdeme náměstí, seznámíme se s terénem.“

„Předpokládám, že je jich tady víc. Které náměstí máte na mysli?“ zeptal jsem se s mírně

přidrzlou intonací.

52

„Ovšem. Mám na mysli historické náměstí, kde stávala kašna s příslušným vybavením táboritského komunismu. Dál mne prosím nepřerušujte, dotazy a připomínky až na konec. Nám, tedy naší redakci, se dostalo informace, kterou jsem přijela prověřit a napsat o ní zprávu. Spíš článek, který pan Vávra doprovodí fotografiemi. Kolega Vávra přijede ve středu. O co jde? Jde o to, že paní

Čemusová, která vlastní dům právě na tomto náměstí, číslo vám zatím nic neříká, informovala jednoho známého o tom, že ji někdo vyloupil a s ní i ostatní dvě partaje, které v domě bydlí. Vyloupil je postupně a to dokonale. Neodnášel nábytek, ale vše, co bylo cenné. Přitom to udělal vždy, když

nebyl majitel bytu doma. Běžná loupež.“

Tady jsem se držel dost obtížně. Kvůli vykrádačce jsme nemuseli jezdit do Tábora. Praha by jim posloužila naprosto dokonale. Nic jsem neříkal, ale bylo vidět, na co myslím.

„Chápu, co chcete říct. Podobně byly vyloupeny další čtyři domy v řadě. Vchodové dveře nedotčeny, jako by měli lupiči klíče. Elektronika nedotčena. Jedním z domů z řady je spořitelna. Jako v nějaké detektivce. Zapnutý alarm, lupiči nikde. Kamerový systém tam nemají. Policie je pochopitelně zdrženlivá. Kolik ukradli, nebylo zveřejněno.“

„Jaká je v tom záhada?“ neudržel jsem se a vydržel varovný pohled své dcery.

„Policie má svá tajemství..“

„Vy jste přijela, abyste pomohla záhadu vyluštit?“

„S tím mne sem poslal šéfredaktor,“ řekla a znělo to hrdě.

To jsem tedy zvědavý! Občas jsem četl detektivky, které jsem nosil domů z veřejné knihovny. Stateční jedinci, kterým to myslelo a byli od rány, se vůbec nepodobali téhle dámě,

která ovšem mohla poskytnout jejich tvrdé mužné dlani přiměřenou pohodu svých oblých partií. Byla to dost příšerná věta, kterou jsem dal najevo, ovšem jenom v duchu, co si myslím o jejích detektivních, nebo snad investigativních schopnostech. Taky jsem o nich nic nevěděl, jenom jsem usuzoval z jejího motoristického umění, kterým detektivové určitě překypují.

„Tati, tváříš se jako kačer Donald, když ho bolí břicho.“

„Tyhle domy,“ pokračovala Anna a nedbala, že má mezi posluchači kačera Donalda, „patří mezi nejstarší domy ve města. Tenkrát co dům, to svým způsobem pevnost. Domy měly ve sklepech studně. Dnes se z nich voda sice nečerpá, ale je tam. Sklepy mají vesměs dvě patra. Spodní patro se studnou je v nejstarší části domu. Dnes jsou tyhle studny zajištěny, aby do nich nikdo nespadl, poklopy. A paní Čemusová si jednou všimla, že poklop, připomínám, že dřevěný, který kryl její

studnu, není tak docela na svém místě. Byl tam, ale trochu posunutý. Podrobila celý prostor zevrubné prohlídce a zjistila, že se tam někdo pohyboval.“

53

„Hlásila to policii?“

„Ne. Požádala svého synovce, který bude po ní dědit, což je informace zcela irelevantní, o radu.“

Usoudil jsem v duchu, že i ve vypravování je Anna ve shodě s příslušnou literaturou.

„A synovec poradil.“

„Neporadil. Budu stručná. Nejdřív silnou baterkou prosvítil studnu, pak si přivezl potápěčskou výstroj a vlezl do vody.“

„Pane jo,“ vzdychla dcera. Určitě si vybavila hrdinu, jak se potápí do temných vod studně a vynáší na povrch poklady naloupené od středověku po dnešek.

Anna se odmlčela, prohlížela si naše tváře, pátrala po dojmu, jaký v nás vyvolala. Začínalo to být zajímavé. Anežka hořela netrpělivostí, já, životem otřískaný jedinec, jsem se ovšem držel a nedával najevo nadměrný zájem. Nebylo to ode mne hezké, kazil jsem té dívce vstup do děje.

„No tak, nenapínejte nás.“ Nakonec jsem se odhodlal přispět k všeobecné zábavě.

„Všech pět domů je asi metr pod hladinou vody propojeno úzkou chodbou. Jak voda stoupla, chodba se zaplnila a nakonec se na ni zapomnělo. U pátého domu je chodba zazděná.“

„Perfektní nápad. Umím si představit jak nějaký náš předek v noční hodině prochází z domu do domu a uléhá do lůžka krásné sousedky, aniž by o tom kdo co tušil. Trapné ovšem je, že se při tom musel namočit. Připomíná mi to Dekameron, sem by se to hodilo. Ovšem nikoliv k táborským revolučním tradicím. Co myslíte?“

„Myslím, že realita není dnes náchylná přijímat romantický nádech nějakých středověkých taškařic. V jednom z těch domů žije někdo, kdo své sousedy vykrádá. Přišel na tu chodbu a obratně ji využil.“

Já bych ovšem raději zůstal u těch středověkých romantických příběhů. Dalo by mi to nebývalou příležitost rozvinout fantazii. Kde jinde a jindy seženu tak kouzelné téma? Pro tyto úvahy však nebyla chvíle příhodná. Přemohl jsem se a položil otázku:

„Jaká je v tom případě vaše role? Chcete na lupiče nalíčit past?“

„Past líčit nebudu. Jenom to celé, jak se všechno mohlo stát, popíšu. Doložím fotografiemi a zvednu tak náklad našeho časopisu. Prodám to některé televizi jako zajímavý doklad.“

„Doklad čeho? Doklad porušování kterého paragrafu, podle něhož je občan, který je svědkem trestného činu, povinen vše neprodleně hlásit policii?“

Uvažovala.

„Nebyla jsem svědkem žádného trestného činu. Jenom jsem uvažovala.“ „Neříká se tomu dedukce?“ zeptala se letošní maturantka.

54

„Správně. Dedukovat můžu z čehokoliv o čemkoliv. Když na něco přitom náhodou přijdu, je to moje věc.“ Pak ještě řekla, že stejně zavolá šéfredaktorovi, který ji sem s tímto úkolem poslal.

„To je hezké, ale stejně nesete kůži na trh. Nikdo se vás nebude ptát, jestli jste sem jela z vlastního popudu. Otázka bude znít: Proč jste nám nic neřekla? Protože po vašem upozornění

lupiči zahladí stopy.“

Po chvíli uvažování, kdy jsem dospěl k soukromě položené otázce, proč ji vlastně straším, když

jsem viděl, jak se v jinak krásných očích redaktorské kamarádky šíří mlha nejistoty, jsem se zeptal, proč to nehlásila dotyčná paní, jejíž jméno jsem zapomněl.

„Protože se bojí pomsty lupičů. Musí to být někdo, kdo bydlí v jednom z těch pěti domů. Vlastně

ze čtyř, protože v domě spořitelny nebydlí nikdo.“

„Jako vysvětlení to je pochopitelné. Ale jistě by se to dalo nějak zařídit, aby její jméno nevyšlo navenek. A neříkejte mi, že by si policajti s touhle informací neporadili. Anekdoty o blbých policajtech jsou historickou anomálií. Když mi dá pokutu za špatné parkování, tak mu zcela nutně po straně nebo i veřejné spílám. To je stejné, jako rozšířené tvrzení, že blondýny jsou od přírody blbí

tvorové. Kdekdo po nich vztahuje ruce, a když přes ně dostane, vysvětlí svůj neúspěch právě tím, že sníží jejich inteligenci. To je stará vesta.“ Pozoroval jsem přitom, jak se tváří moje blonďatá dcera a marně jsem hledal stopu souhlasu s otcovskou logikou.

„Mám obavu, že si budu muset zavolat do Prahy,“ řekla Anna.

„Já bych to klidně napsala a nechala bych na šéfredaktorovi, ať s tím udělá, co uzná za vhodné. Snad má možnost se s někým poradit,“ přidala se Anežka.

„V každém případě z toho kouká, že se dnes můžeme jít v klidu projít. A zvenku si ty domy prohlédnout.“ Má rada byla uznána za rozumnou. Jak taky jinak.

16.

Vydali jsme se na náměstí a chovali se jako turisti. Rozhlíželi se po okolí a vybavovali si vzpomínky na školní hodiny dějepisu. To Anna a já. Dcera nahlížela do výkladních skříní a srovnávala zdejší

sortiment zboží s tím, co se prodávalo v Praze.

„Historik, ať jakékoliv orientace, se neobejde bez ideologického zaujetí,“ povídám. „Každý

něčemu straní a na jeho výkladu objektivních dějů je to vidět.“ Mluvím rádoby zasvěceně o Mackovi, o Pekařovi, obě ženy to však berou jako povinnou daň člověka, který nabyl jakési vzdělání a pokládá

55

za nutné to zdůraznit. Proto jsem s poučováním přestal a rozhlížel se s nimi po patricijských domech, které lemovaly náměstí.

„Které to asi budou domy?“ zeptala se Anežka.

„Když víš, že je mezi nimi záložna, snadno je najdeš.“

„Ví dotyčná paní,“ ptám se Anny, „kdy přijedete?“

„Ovšem. Mám k ní zajít zítra ráno.“

Podíval jsem se na hodinky. „Teď je na odpočinek brzy, taky nás cesta nijak nevyčerpala. Možná, že by stálo za to,“ naznačil jsem, že by neměla váhat a vyrazit na lov informací. Trochu se ošívala, ale posléze nahlédla do papírů, rozhlédla se po domovních číslech a vyrazila. Ohlédla se jenom jednou.

„Zeptejte se, jestli s vámi můžeme zítra přijít. Víc hlav, víc smyslů,“ křičel jsem zbytečně za jejími zády. Stejně zbytečně přizvukovala Anežka, že víc děr znamená víc syslů. Několik lidí se po nás ohlédlo, já jsem se ohlédl po dceři, abych zjistil, zda mne nemíní

ironizovat, ale neviděl jsem nic nápadného než její nenápadnou vizáž, teď mírně sešklebenou.

„Jak tam může být dlouho?“ zeptal jsem se sám sebe. Hned jsem si odpověděl, že od jedné

minuty tak do jedné hodiny. Musíme proto obcházet náměstí a družně rozmlouvat. Měli jsme spolu několik tradičních témat: Co je nového ve škole, co dělají kamarádky, který

kantor ji zajímá jako odborník, na čem byla naposled v biografu. A taky co právě čte, co ji ze čteného zajímá. Co absolutně nepřicházelo v úvahu, byli potenciální ženiši. Zeptat se, jestli právě s někým chodí, by znamenalo si už nepromluvit. Nanejvýš se dozvědět, že to je jenom její věc a nikomu jinému, tím by myslela mne, do toho nic není. S matkou ovšem toto téma prý probírala zcela upřímně. Proto má rodičovská potřeba tohoto typu mohla být uspokojena pouze po diskrétní

rozmluvě s mou ženou. Ovšem za předpokladu, že nedám nic najevo. Protože matka nechtěla nic riskovat, informacemi velice šetřila. Konečně, mnohé věci je lépe nevědět. Ponořeni do svých osobních úvah jsme šli pomalu, noha nohu míjela váhavě, snad proto, že jsme šli po dlažbě, o které jsme se asi mylně domnívali, že po ní chodily škorně husitských válečníků. Loudali jsme se jako lidé, kteří si mohou dovolit se loudat, pokojně si užívat světa a života. Přijeli jsme do Tábora v den, který byl pro nás dnem pohody. Možná, že to bylo výjimečné, ale ani na nikom z lidí v okolí nebylo vidět, že by se vzrušoval. Jako by nikde nebyly atomové pumy chystající

se na někoho spadnout, po zákeřných útocích teroristů ani vidu, Irák byl daleko a nikde žádný

muslim. Kdyby byl, byl by přátelsky okukován. Zejména muslimky v burce. V krámech okolo se prodávalo asi jako jindy, na upravených výlohách jsme mohli posoudit, jak se tu daří konkurenci.

56

Z prodejny masa se linula příjemná vůně teplých uzenin a kdo ví jakých ještě rozkoší. Pohodu dne rušil jenom obchod s konzervovanou muzikou. Na mou představu o jižních Čechách to byl hluk zcela nepatřičný. Hluk, vlastně kravál, jaký vydávají křepčiví derviši.

„Víš, co to je?“ řekla dcera a já tušil, že mne chce v tom hluku orientovat.

„Nevím a vědět nechci. Vím jen, že se to sem nehodí.“

U chodníku zastavilo policejní auto a já jsem rychle sáhl do kapsy, jestli mám po ruce občanku. Panebože, kde se to ve mně vzalo? Jenže policajt, který vystoupil, nás rychle minul a zašel do trafiky, asi pro cigarety.

Nikde žádný alkoholik s utlumeným mozkem, který by tápavě klopýtal po chodníku. Jenom dívky mnoha rozměrů a velikosti intimního prádla, které jsem, s ohledem na přítomnost své dcery obhlížel jenom střídmě.

„Tady se zastav a zavři oči. Jsi v patnáctém století. Kolem tebe hlučí dav, lidé vykřikují něco nesrozumitelného, patrně volají po nějakých právech, po nichž právě ty teď ani netoužíš, protože jsou běžně po ruce.“

Podívala se na mne shovívavě.

„To myslíš, že bych měla dělat Matěje Broučka a vydat se na výlet do patnáctého století?“

Sejmula ze mne břemeno úvahy na téma jak to tady asi bylo, a co se na tomto náměstí dělo. Stejně bych neuspěl, i kdybych se snažil. Proto jsem se raději nesnažil.

„Takové středověké město bylo jako ostrov. Obepínaly je hradby. Pamatuješ na Budvu? Bylo to kouzelné městečko opevněné jako nějaký starověký městský stát. Tak si představuji Athény starověku. Ne ten dnešní, benzinovými plyny zahlcený kolos. Ale uzavřený prostor, kde se všichni mají rádi, protože mají k sobě blízko a všichni se řídí jedněmi pravidly.“

„Což je, tatíčku, tvoje iluze. Naznačuješ, že žít tam byla pohoda. V tom uzavřeném prostoru se všichni mají rádi, protože mají k sobě blízko. Přitom jich tam za Sokrata žilo asi dvacet tisíc. Nejmíň. Za dlouhých večerů si vypravují pohádky, a je jim dobře, protože chtějí, aby tak bylo.“

Co jsem na to měl říct?

„Ta dnešní generace je příšerně racionální,“ řekl jsem sám k sobě, jako bych mluvil se svým druhým já.

„Naučili jste nás tomu. Copak s nějakým vzdycháním a marným toužením dneska někam dojdeš?

Když se nedereš dopředu, nikdo si tě nevšimne. Můžeš být božský talent, když to však o sobě lidem neřekneš, nikdo to neuzná. Kolikrát žasnu, co všechno o sobě docela průměrní umělci navykládají.

57

Chtělo by se mi říct, že by měli mlčet a nechat za sebe mluvit to svoje zatracený dílo. Jenže mají

pravdu. Někdo o nich musí říct, že jsou dobří. Když se k tomu nikdo nemá, musí to říct sami.“

Tak tohle mne skoro znechutilo. Jestli je tato řeč výsledek nějakého širšího pojetí věci, tak potěšpánbu. Patří to do obecnějšího povědomí? Ve světě reklamy asi ano. Když se mohou zveřejňovat důkazy, že tenhle prášek na praní je nejlepší, pak to patří do tohoto světa, a proto i tenhle politik je národu prezentován jako nejlepší. A vůbec nezáleží na tom, jestli to je pravda. Jenom když se někde prošvihne, když dokáže, že se reklama rozchází se skutečností, je rychle nahrazen nějakým jiným idolem. Reklama umí udělat z průměrného občánka, kterého si na ulici nikdo nevšimne, superobčana, člověka giganta.

Čas plynul, Anna nešla.

„Vrátí se, večer článek napíše a my se vrátíme domů,“ řekl jsem. Chudák Koláček. Má nějakou naději? Jako každý. Napadl mne blbý slogan o umírající naději. Představil jsem si Koláčka, jak na něm usedá čas. Myslel jsem prach a vybavil se mi čas. Šli jsme, klábosili, slovo míjelo druhé, jak na mysl přišlo, tak nám z pusy vyšlo. Řekněme, že to byla pohoda, pokud ovšem bezobsažné mluvení pohodu vytváří. Však to taky tak je, ovšem jenom do chvíle, než si to člověk uvědomí. Za chvíli jsem se cítil být nesvůj. Ne z toho klábosení, ale vůbec. Bylo mi jako abstinujícímu narkomanovi. Slyšeli jste o tom? Vnitřní neklid. Myšlenky skáčou z místa na místo bez řádu, bez naděje, že najdou uplatnění. Je smyslem myšlení nějaké uplatnění? Co mne to napadlo? Co se mi míhalo v hlavě nebyly myšlenky, jenom odlesky něčeho, stopy bůh ví čeho. Dalo by se to vysvětlit, kdyby člověk chtěl, kdyby mu to stálo za to. Mně to za to nestálo. Já jsem

věděl jenom to, že jsem už dlouho nic nenapsal, že vše, co se mi v hlavě vybavilo, jsem odmítl. Proč?

Protože jsem přišel o místo? Protože jsem neuspěl v honbě za společenskou pozicí? Ubohé, co?

„Támhle je muzeum,“ zvolala Anežka.

„No a? Muzeum. Když tady měli Husity, mají tady husitské muzeum. Dá to rozum. Pokud tam chceš jít,“ předešel jsem její návrh, který musel nutně následovat, „je tu několik překážek. Jednak nevíš, zda mají otevřeno, jednak musíme počkat na Annu. Vejdeme dovnitř a ona vyjde támhle z vrat. Kde nás bude hledat? Cizí osoba v cizím městě se bude cítit být ztracená, ode všech opuštěná, možná i zrazená.”

Dívala se na mne vyjeveně, jako by mne neznala.

„Něco tě trápí, tatíčku?“

Teď jsem ji v tom dívání napodobil. Co na mně ta žížalka vidí? To jsem tak průhledný, že i ta holka pozná, že nejsem ve své kůži?

58

„Mám-li být upřímný, tak mne občas trápí moje dcera. Ale to je celkem příjemné trápení. Dokazuje mi, že jsem pořád ještě na světě, kde se trápení váže na radost. Jedno bez druhého nemůže být, protože to je nerozlučná dvojice.“

Nic na to neřekla. Teprve po chvíli, když jsme dokola prošli celé náměstí, se ozvala: „Kdyby to tak mělo být, byla by na světě pohoda. Po každé starosti by přišla radost, člověk by se nemusel starat. Nejsou náhodou slova starost a starat se z jednoho hnízda?“

„Až se vrátíme domů, podívej se do slovníku, pokud ti to ještě bude stát za to. Ale nejspíš to tak bude. Já bych řekl, že starati se znamená zbavovat se starostí. Ale to je pouze odhad jazykozpytného amatéra.“

V tu chvíli jsem měl obavu, že mne ta žába prohlédla. Mohla si na prstech spočítat, co mne trápí. Tady jsem udělal úskok stranou. Řekl jsem si, že mne trápí Koláček a jeho existence. Když budu myslet na Koláčka, ostatní starosti odezní do ztracena. Jenže se mi to nedařilo. Pokračovali jsme v obcházení náměstí mlčky. Pohoda však byla pryč. Snažil jsem se ji vrátit vyprávěním příhod z právnického života. Bylo tam několik situací, ve kterých hrál Koláček jistou úlohu. Smála se, ale už

to nebylo spontánní. Chtěla mi udělat radost.

Anna vyšla z vrat asi za třicet minut. Náhodou jsme byli blízko, nemusela po nás pátrat.

„Snad jste tu na mne nečekali?“ zvolala radostně. Akce tedy měla úspěch.

„Čekali jsme ochotně, a jak je vidět, přicházíte se štítem,“ řekl jsem.

„Paní byla taky neobyčejně ochotná. Mám dokonce dojem, že všechno už sama zvládnu. Večer na věc sednu, napíšu a zítra mi někdo půjčí tiskárnu, určitě ji v hotelu mají, a pošlu to na poště šéfovi faxem. Fotky dodá Vávra dodatečně.“

„Když se to vezme kolem a kolem, tak by ta zpráva byla na místě dřív, kdybychom to vzali přímo domů.“

„Teď ses, tatíčku, předvedl jako odporný suchar.“

„Dovolte, abych vás obě, to na oslavu úspěchu, pozval na zmrzlinu. Támhle naproti je stánek, kde mají italskou.“ Musel jsem dělat, že mi to dělá radost.

Souhlasily.

Stály tam na chodníku dva stolky, u každého dvě židle. Šel jsem dovnitř objednat, ony zabraly jednu židli u zatím volného druhého stolku. Na co mají chuť? Zapomněl jsem se zeptat. Budou se muset spokojit s tím, co přinesu. Vybral jsem bez ohledu na cenu. Pistáciovou se

šlehačkou, pak jakousi s oříšky a vanilkovou kombinovanou s borůvkami a šlehačkou. No, dámy budou žasnout. Nejdřív jsem ovšem žasl já, potom obě ženy. Každý z jiného důvodu.

59

„Tohle si dám, tatíčku, líbit. Zmrzlinu s borůvkami, to je věc. Ještě něco k pití, protože po sladkém je žízeň.“

Nedalo se nic dělat, musel jsem opět vstát. Měl jsem dojem, že mne prodavačka v bílém plášti s úsměvem lituje. Ale to se mi asi zdálo, promítl jsem své vnitřní pocity starého lakomce do jejího úsměvu.

Mezitím Anna vypravovala, jak pochodila. Líčila podrobně, šlo asi o profesionální úchylku, jak se paní tvářila, když ji uviděla, jak musela prolomit jakousi obrannou bariéru, jak si získávala její důvěru. Rozvláčně putovala od místa k místu. Bože, proč to tak vleče?

„Dostala jste právo věc uveřejnit?“ zeptal jsem se netrpělivě.

„Právo ne, jenom souhlas. Ale chce to vidět dřív, než to vyjde.“

„No bodejť. Vidět, a když dojde k názoru, že ji to poškodí v očích jejích sousedů, tak to nakonec odmítne.“

„Proč sejčkuješ, tatíčku?“

„Správně. Proč sejčkujete, tatíčku?“

„Teď to půjdete do hotelu napsat a zítra to donesete ukázat policajtům.“

„Cože? Proč policajtům?“

„Jde přece o oznámení trestného činu. Nemohou se o tom dozv ědět z tisku. Jestli se nemýlím, už

jsme o tom mluvili. Nebo ne? “

„To jako myslíš, že by měli dát policajti souhlas ke zveřejnění?“ řekla dcera a zadívala se na Annu tázavě.

Ta chvíli mlčela, uvažovala.

„Myslím, že to není moje starost. Svědkem žádného trestného činu jsem nebyla, proto nemusím nic oznamovat. Jde jenom o spekulace, na které máme právo. Dostala jsem úkol z redakce. Mohu udělat to, že na vámi zmíněnou okolnost redakci upozorním. Co se s tím nakonec stane, jestli to budou s někým konzultovat, je jejich věc.“

A bylo to.

Měl jsem nepříjemný pocit, že jsem jí pokazil náladu. Sám jsem z toho radost neměl.

17.

Něco mi vrtalo hlavou. Nějaká nezodpovězená otázka. Anna se uchýlila do svého pokoje a psala článek. Stejně měla jeho koncepci dávno v hlavě sesumírovanou. Celou dobu našeho přecházení se

60

tahala se svou kabelou, která jí visela na řemeni přes rameno. Měla v ní laptop a bála se ho nechat v pokoji. Prý ani ne tak ze strachu o techniku, ale ze strachu o texty, kter é byly uloženy v jeho paměti.

„Není ti na tom všem něco divné?“ zeptal jsem se dcery. Do večeře byly dvě hodiny, za tu dobu se dá leccos podniknout. I uvažovat je možné.

„Co máš na mysli, otče?“ tvářila se v tu chvíli přičinlivě.

„Představ si, že bydlíš v domě, který má ve sklepě studnu.“

„To mi nedělá problém. Jenom tam chodit pro vodu.“

„A co ten průchod mezi domy?“ Zatvářil jsem se tak, že pochopila, o co mi jde.

„Nějaká chytrá hlavička to vymyslela a sluhové vykopali.“

„Pod vodou, jo?“

Jediné, co ji mohlo napadnout bylo, že tam asi voda nebyla. Alespoň ne v době, kdy se na chodbě

pracovalo.

„Pozoruhodný postřeh. A proč tam nebyla?“

„V některých letech třeba málo pršelo. Nebo někde kolem hořelo a vodu vyčerpali. Nebo tam mají odtok, kterým se dá hladina vody regulovat.“

Hlava neopotřebovaná.

„Pravda je, že ten průchod asi plnil nejednu funkci. Jednak jako spojení mezi domy, což v dobách zejména válečných mohlo mít smysl, jednak, to je náš amatérský předpoklad, se tím regulovala výška vodní hladiny ve studních. Teď, když se odtud voda nečerpá, je jí ve studních dost. Ale někam přece musí odtékat. Nebo nemusí? Třeba je výše vodní hladiny na optimální úrovni a výš už nejde. Pak by tam žádný odtok nebylo třeba. Ne. Bylo, stojatá voda zahnívá.“

„Pak museli mít v každém domě zkušeného potápěče. Snad nechceš říct, že nějaký domácí pán si nejdřív ucpal nosní dírky a pak tápal tunelem, aby se dostal k sousedovi. Venku právě pršelo a on se nechtěl namočit.“

„Logické je, že to prokopali za sucha. Prokopat, dopravit ven zeminu a kamení. To nemohli házet dolů na dno studně. Proto tam nějaká regulace bude. Ten někdo, kdo toho všeho využil, o ní

bude vědět. Nikdo si nevšimne, že vody v nepoužívané studni, ubývá. A i když si všimne, nenapadne ho, proč.“

„Nádhera. To musíme říct Anně. Bude jásat.“

„Bude stačit, když policajti přijdou na to, odkud se dá voda regulovat. Za jak dlouho vyteče a nateče.“

61

„Jestli přijdou na to, odkud se dá odtok vody regulovat, mají prakticky lupiče v hrsti. Jak začne hladina vody ve studni klesat, chystají se lupiči k dílu. Myslím však, že všichni, kteří měli něco, co stálo za tohle dobrodružství, už byli okradeni. Takže klást past už asi nepřichází v úvahu.“

Dcera byla nadšená. Oči jí svítily, byla zřejmě ochotna si k jedné studni sednout a na lupiče počkat.

„Jdu to říct Anně.“

Vyskočila a já jsem právě přišel o autorská práva. Lehl jsem si na lůžko, jenom boty jsem si sundal a díval se do stropu. Z jednoho rohu do druhého se táhla prasklina, která strop dělila na dva pravoúhlé trojúhelníky. Čtverec nad přeponou pravoúhlého trojúhelníka se rovná součtu čtverců nad oběma odvěsnami. Ovšem. Vždy připraven, pane profesore. To byla látka z raných studijních časů, zapomenout nelze.

Postavil jsem se na nohy, protože vzpomínky na matematika zase nebyly tak růžové, aby jejich nepříjemné stránky stačil čas obrousit. Oknem se do místnosti dobývalo to, co jinak bylo pouze slyšet. Auto za autem se líně plazilo ulicí. Ten plechový mor se člověku nevyhne. Zachvátí a pohltí

ho. Když půjdeme zítra do lesa, bude u každého vjezdu na lesní cestu stát šmajdavá škodovka. Bába okopává brambory a ne, aby šla pěšky, jak chodila její matka, ale přiveze si zadek vozem. Když toho má dost, zavolá mobilem vnukovi. Na jednu stranu to je povznášející, na

druhou odpudivé. Jsme pašáci, zmohli jsme se!

Jo, zmohli! Nevím dost přesně, na co jsme se zmohli. To spočítají až příští generace. Nejlépe uděláš, škarohlíde, když si zase lehneš na záda, nebo alespoň zavoláš ženě. Poslechl jsem se, zavolal a přesvědčil se, že je ráda. V jejím hlase bylo slyšet jistotu. Jsem a to je dobře. Hlas vyzývající: vystupujte vpravo ve směru jízdy, dokazoval, že je právě na trase C metra ve stanici Hlavní nádraží. Co tam dělá? Někam jela. To by napadlo i blba. Hlásil jsem dceři, že ji matka pozdravuje.

„Co dělá, kvočnička?“

„Neříkej mámě kvočnička. Dělá si k večeři bramborák,“ vymýšlel jsem si.

„To na nás nemohla počkat? Anna jásala. Sklidila jsem její obdiv.“

„Já jsem zasel a ty jsi sklízela. To je přece dneska normální,“ tvářil jsem se tak, jak to odpovídalo situaci.

„Obejdeme hospody a taky si dáme bramborák. Na rozdíl od naší kvoč, pardon, matičky ho budeme mít s vepřovou a se zelím.“

62

Pak jsem se dozvěděl, že máme ještě půl hodiny vydržet. Vydrželi jsme pětačtyřicet minut. Přišla jako vítěz. Vítěz nad zločinem. Škoda, že nejsou u nás všechny domy pospojovány chodbami plnými vody. I když by panelová výstavba něco takového umožňovala.

„Zavolala jsem do Prahy, fotograf přijede zítra ráno. Šéf tam nebyl, proto si nejsem jistá, vnesl jste do mé mysli rozpor. Mám, či nemám? Možná, že bych s těmi poldíky mohla promluvit a říct, aby si sami mému šéfovi zavolali. Copak to někoho zajímá, co si policajti o věci myslí? že jsem byla vyslána jako investigativní žurnalistka za případem. Co jsem vypátrala, patří přece mému zaměstnavateli. Nebo ne? S nějakými potížemi jsem se až dosud nesetkala. Policie se může radovat z toho, že jí bezplatně pomohu. Děláte si zbytečnou starost.“

„Už máte kopie toho textu?“

„Tiskárnu snad mají na poště, možná, že i v hotelu. K čemu je počítač bez tiskárny? Konečně, dá

se to přece poslat mailem.“

„Určitě ji mají na policii. Když se s nimi domluvíte, vytisknou to a pošlou do redakce.“

„Vidím, že vás vaše zaujetí nepřešlo.“

Zjevně váhala. Co když se poldové naštvou a text zabaví jako doličný předmět? To měla z televize nebo z amerických detektivek.

„Když máte obavy, vytiskněte si to tady v hotelu, udělejte několik kopií a jednu dejte zítra na policii. Dušička bude mít pokoj. Před tím byste mi to snad mohla dát přečíst. Přece jsme sem s vámi nejeli proto, aby vám čas rychleji utíkal. Konec konců, šéfovi to můžete poslat mailem.“

Omluvila se. Samozřejmě, že si nechá poradit od zkušeného autora. Tím na mne ovšem dojem neudělala. Musel jsem si o to říct, z čehož jsem pochopil, že s mou účastí nepočítala.

„Ale raději ne. Přečtu si to, až článek vyjde. Vím co to je, když člověku někdo mluví do jeho práce. Nejsem žurnalista, věc neumím posoudit. Navíc mi chybí odstup, který je podmínkou objektivního hodnocení.“

Dívala se na mne nerozhodně. Jediné, co bylo na věci pozitivní, alespoň z mého hlediska, bylo, že jí to slušelo.

Vyzval jsem ji, aby šla do kanceláře a několikrát ten svůj opus vytiskla.

„Anežka může obejít nejbližší restaurace a prohlédnout jídelní lístky. Obvykle bývají u vchodu do podniku. Já zůstanu na stráži.“

Obě zmizely a já jsem měl pocit, zřejmě nevhodně obrážející mou situaci člověka

podřízeného, že vypadly rády. Lehl jsem si na záda a uvažoval. Co mi tohle všechno připomíná? Na jedné straně

článek tepající určitý nešvar, jaký?, na druhé straně zájem státní moci na likvidaci jiného, nebo

63

stejného nešvaru, na který článek pouze upozorňuje. Jádro věci je v nesmyslném požadavku, který

z nějakého důvodu opustil moji hlavu, dávat si text někým schvalovat? Trapné reminiscence, nebo jenom trapná potřeba dominovat, alespoň dočasně?

Vybavila se mi jiná situace. Cestoval jsem přes oceán, a když jsem si kupoval letenku, zeptaly se mne slečny u přepážky, zda chci sedět v kuřáckém nebo v nekuřáckém oddělení. Samozřejmě, že v nekuřáckém. Sedět osm hodin v kouři, no, nebyl to můj vkus. Když si pak soused, od něhož mne dělila ulička, zapálil cigaretu, požádal jsem letušku, aby ho umravnila. Dozvěděl jsem se, že sedí

v kuřáckém oddělení a proto může kouřit, jak je mu libo.

Když jsem si to všechno ujasnil, požádal jsem onu dámu, aby laskavě zařídila, aby kouř z jeho cigarety zůstal na jeho straně a neobtěžoval mne v nekuřáckém oddělení. Požádala ho, aby kouř

laskavě vyfukoval k oknu a ne do uličky. Díval se pak na mne jako na člověka, který ho omezuje v jeho právech. Tenkrát už byla lidská práva silně v módě. Naštěstí v Denveru vystoupil, ale dodnes mne to tlačí jako můra. Omezoval jsem ho nebo neomezoval? Omezí Anna táborské policajty v jejich právu dostihnout zloděje nebo neomezí? Jde asi o zcela akademickou otázku, otázku nesmyslnou, proti praxi obrácenou, irelevantní, jak by řekl Perry Mason. život se mi teď, v tomto hotelovém pokoji, jevil jako soubor navzájem izolovaných jevů, vesměs nesmyslných, které dostávají nějaký význam jenom jsou-li shrnuty na jednu hromadu. Tisk je dneska mocná síla. Málokdo s ním jde do sporu a to i s takovým žurnálem, který čtou převážně ženy. Jenže žen je u nás spousta a těch, které čtou, nebo lépe řečeno prohlížejí ten druh týdeníku, do kterého, podle mého neověřeného předpokladu, Anna píše, je jistě dost. Co žena, to volič. A kdo ví, zda majitel právě tohoto žurnálu nemá prsty, tedy peníze v nějakých novinách, které

se zjevně věnují politice. Vždyť jenom jedny novinyu nás vycházející mají českého majitele. To ostatní vlastní Němci, Rakušani, něco Švýcaři a Francouzi. No, snad je to jedno. Obrátil jsem se odevzdaně na druhý bok. Jo, ještě jeden sportovní deník mají Češi, jenže nevím který. Trvá jim to, děvenkám, nějak dlouho.

Málem jsem usnul, když mne k životu přivedl jejich hlasitý hovor. Vrazily dovnitř jako velká

voda.

„Trochu se opláchnu a můžeme jít na večeři.“

Snad jsem si neměl lehat, snad to bylo z jiných příčin, nebylo do mne nic. Brzy to poznaly.

„Tatíčku, nemůžeš vrážet klín do naší party. Tvůj ctihodný pesimismus může povznést ducha prosté masy, jejíž jsem zdatným reprezentantem. Viď, Anno, že byl mnohem příjemnější, když

nedávno tancoval bugy-vugy nebo co to bylo za taneční kreaci. Myslím u paní Boufordové.“

64

„Ducha prosté masy? Co je to za nesmysl?“ zeptal jsem se.

Anna mou otázku přešla a potvrdila, že jsem byl kdysi mnohem příjemnější. Rozvíjení tématu jsem zarazil otázkou, co je s tím bramborákem. Podívaly se na mne chápavě. Bramborák byl na talíři ve formě místní speciality, kdy tam mimo něj bylo ještě všechno možné. Bramborák byl v menšině, což mi bylo proti mysli. Jedli jsme, snažil jsem se nemlaskat, to se mi dařilo, ale nedařilo se mi tvářit se společensky povzbudivě. Pak dcera pojala zoufalý pokus mne povzbudit vypravováním o mých literárních úspěších.

„Babičku,“ tím myslela moji matku, „navštívila jedna paní a přinesla jednu tátovu knihu.“

„Jednu tátovu knihu,“ řekl jsem s odporem. „To říkáš tak, jako bych jich měl na pultech tucty.

„Proč neřekneš hned jednu z mnoha?“

„Tak jednu z mnoha. Aby jí ji tatík, až přijede, podepsal. Prý už ji četla čtyřikrát a to pořád není

se čtením u konce. Dokonce s ní chodí i do postele.“

„To já taky,“ řekla Anna.

„Cože?“ vyjekla Anežka.

Anna se zatvářila, řekl bych, že provinile.

„Ty tady veřejně přiznáváš, že chodíš s tátou do postele?“

„No tak,“ cítil jsem potřebu se ohradit. „Zábavy bylo dost. Je na čase dopít pivo,“ to platilo pro mne, „a jít něco dělat. Souhlasíte?“

Nesouhlasily. V nejhorším, to Agneša zdůraznila, se může jít někam na hradby. Musejí tady někde být. Na práci je dost času. Zítra bude s největší pravděpodobností taky den, alespoň až dosud vždycky po noci přišel. Dodatečně jsme se osvobodili od svých závazků a tak co? Hurá!

Jaké měla na mysli závazky, od kterých se osvobodila?

Bloumali jsme úzkými uličkami historické části města. Je na momentálním rozpoložení člověka, zda se nechá inspirovat dozvuky minulého času, nebo se klopýtavě unaví a otráveně a nedočkavě

bude čekat, kdy to obě ženy přestane bavit.

18.

Když právě nemáš o čem přemýšlet, co se ti vybavuje v hlavě? Nějaké minulé zážitky. Vždycky nebo většinou jde o minulé zážitky. Vesměs jde o činy, na které bys vsadil, na které bys mohl být i pyšný.

65

Eventuelně je dodatečně opravuješ, vylepšuješ, dodáváš jim punc velikosti. Možná, že tomu tak většinou je. Mně se připomínají pouze, nebo většinou mé průšvihy. Je mi to líto, taky se k tomu veřejně nemíním přiznávat. Teď se mi však vybavila scéna, na kterou jsem už dlouho nevzpomněl. Přijímali mne do někdejšího Svazu spisovatelů. Je to dost dlouho, patřil jsem tenkrát mezi mladíky, možná, že i nadějné. Byli jsme celkem tři. Dva známější prozaici, oba už

odešli mezi stíny. I předseda, alespoň tuším, že byl něčeho předsedou, už nežije. Jenom básník Karel Sýs, který o mně řekl, že jsem výborný spisovatel, se pořád věnuje poezii. Proč si pamatuji právě

jeho? Asi proto, že mne chválil. O těch dvou vím jenom, jak vypadali. Nečetl jsem je patrně proto, že byli lepší než jsem byl tenkrát já. Určitě byli lepší, jeden jistě, jeho texty pravidelně vysílali v rozhlase. Toho jsem nikdy nedosáhl, až na výjimky, kdy jsem četl nějaký

komentář. Samozřejmě, že jsem jim záviděl. Kolik mi to bylo let? Dost málo. Vidina úspěchu mnou cloumala. Úspěch! Besedy se čtenáři. Sedíš v čele stolu, kolem se někdo snaží něco smysluplného vymyslet. Většina kouká jen tak kolem sebe. Jednou, bylo to na Moravě, padlo otázek bezpočet. Viděl jsem se trčet na piedestalu. Tak přece. Když bylo po všem, přiznala se redaktorka rozhlasu, která tam byla z nějakého důvodu se mnou, že všechny otázky sepsala ona. Ohleduplnost kolegyně. Kolem sedí čtenáři, kteří od vás nic nečetli. Trapnost nad trapnost. Proč jste si mne sem, sakra, zvali?

Abyste mi dokázali, že jsem nepotřebný nýmand? To vím nejlépe já sám, co jsem zač. K tomu nepotřebuji odsudek amatérů, byť jste ho vyjádřili takhle nehlasně. Čtenář, alespoň ten, který o sobě netvrdí, že je odborník, si vybírá četbu podle jejího ohlasu. Chválený text někoho přitahuje, někoho odpuzuje. Byly doby, kdy národ odmítal číst díla chválená

oficielními kritiky. To bylo kdysi. Literárních recenzí ovšem ubylo. Možná, že se to chápe jako reklama, která není placená, a proto se nad tím mnozí zamýšlejí. Do hloubky jdoucí rozbor, který

obsáhne celou plochu oboru a z ní vyzdvihne konkrétní dílo, si mohou dovolit málo čtené literární

časopisy. A ty taky vesměs neplatí honoráře, protože na to dnes zatím nemají. Pozoruhodná situace. Recenzent vydělá jenom na tom, že v odborných kruzích roste jeho prestiž. Vedle na posteli klidně oddychuje moje dcera. O pár dveří dál asi už taky spí redaktorka, která se živí cizími slabostmi. Tím, že je objevuje a zveřejňuje. Lékař vlastně taky hledá něčí bolest a vydělá na tom, že ji pojmenuje a odstraní. Vydělá? Není to vulgární mluvit v těchto souvislostech o výdělku?

Když se svou prací živí, musí něco vydělat. Takže Anna je taky něco jako lékařka. Strčí prst do lidského trápení a pomáhá je zrušit.

To já jsem na tom nejhůř.

66

Snažím se udělat lidem radost tím, že jim ukážu jejich lidský osud jako cosi nestálého, proměnlivého, co má ale optimistickou tendenci. Říkám jim: přemýšlejte o sobě. Není to hodně?

Jenže pak přijde recenzent a plivne na mne. Nebo o mém úsilí mlčí a tím řekne víc, než kdyby se kriticky vyjádřil. Ještě štěstí, že recenze čte málokdo.

Ta dáma z rozhlasu byla tenkrát ze zahraničního vysílání. Bůhví, co dělala na mé besedě. Možná, že přece jenom něco přečetla a zaujalo ji to. Sálalo z ní jakési napětí, které na mne přeskakovalo a nutilo mne rychle prchnout. Nemohu věřit, že bych ji zaujal jako autor. Taky jsem si svou prchlivost dlouho vyčítal. Nikdo mi to nemůže mít za zlé, protože zájem čtenáře je vlastně jediná odměna autora, jehož knihy vycházejí zřídka a v malých nákladech.

Pořád čekám na velkou myšlenku. Mám mlhavou představu. Je jako rožmberská Bílá paní. Po špičkách mne obchází. Když na ni soustředím pohled, rozplyne se. Pátrám po životní příhodě, která

by člověka zvedla ze židle. Lov na žraloky u nás neprovozujeme. Útok teroristů na Pražský hrad taky nikdo naštěstí nechystá. Zbývá jen výlet do Tábora za podnikavým zlodějem, ze kterého nic nekouká. Noc v Táboře. Pozoroval jsem, že mne začínají obtáčet závoje polosnění. Myšlenky ztrácely na konkrétnosti a samovolně opouštěly linii, kterou jim předestíral rozum. Anna seděla na matčině

zahrádce a radila jí, jak pěstovat nějaké červené trvalky. Matka přece trvalky nepěstuje, chtěl jsem to zdůraznit, ale pak noc proťal ženský výkřik. Rázem jsem byl na nohou. Všude kolem bylo ticho. Jak to, že se Anežka nevzbudila? Byl to vysoký hlas plný strachu. Nějaká žena

hlasitě zaječela. Třásl jsem se rozčílením. Odkud to bylo?

Poslouchal jsem napjatě. Nebyla to Anna? Musela by tím vzbudit celé okolí, když vzbudila mne, který jsem spal o dvě dveře dál. Tiše jsem odemkl dveře a poslouchal. Chodba byla pustá, svítilo tam světlo, ale jinak klid a ticho. Přece jí nemohu vzít za kliku a ptát se, jestli se jí něco nestalo. Byl by to jasný a mnohovýznamný čin.

Orosený potem jsem se vrátil do postele. Asi se mi to zdálo. Nebo to bylo tajuplné volání někoho úplně jiného. Třeba mé ženy nebo matky. Někomu blízkému se něco stalo a volal mne na pomoc. Jednou, to mi bylo asi patnáct let, vzpomínal jsem teď rozechvěle pod pokrývkou, jsem šel do lesa na houby. Tohle jednání mi nebylo protivné jako některé jiné práce, k nimž jsem byl matkou nucen. Jdu, pátrám mezi stromy, vyhlížím příznivý biotop, houby nehledí na teorii a rostou si, kde se jim zamane. Najednou slyším volání: pomóóóc! Srdce se mi rozběhlo. Někdo je v nouzi. Odkud to volání přišlo? S chvějícími se koleny jsem se vydal směrem, o kterém jsem myslel, že je ten pravý. Spěchám, zakopávám o kořeny, ztrácím svůj úlovek. Pak, celý udýchaný, poslouchám. Nic, jenom normální zvuky lesa. Asi jsem zamířil nesprávným směrem. Teď se rozhodnu a sám volám: Halóóó!

67

Ticho. žádná odpověď. Přece se mi to nezdálo. Určitě ne. Někdo je v nouzi. Třeba zabloudil a neví

kudy z lesa. Stejně jako já. Já taky nevím, kudy ven. Odkud jsem přišel? Šel jsem za vábničkou nějakého hlasu, který se rozplynul mezi stromy, v křovinách, v pavoučích sítích. Dolehl na mne strach. Ne z toho, že nenajdu cestu, ale z osudu nějakého člověka, mně

neznámého, který čekal moji pomoc a já jsem mu ji nemohl poskytnout. Člověk mezi lidmi. I když sám a ztracený, pořád má

naději, že ho někdo uslyší a pomůže mu. Je to tak? Když jsem se pak vrátil domů, dalo mi to trochu práce se z lesa dostat, bylo mi, jako bych někomu ublížil. Někdo s mou pomocí počítal a já jsem mu ji neposkytl.

To se mi připomnělo, když jsem v hotelu v Táboře koukal do stropu. Šlo sem světlo z ulice a strop byl dobře čitelný. Mohl jsem si na něj promítat obrazy své paměti podle libosti. Nakonec jsem usnul, a když mnou ráno dcera cloumala, bylo mi jako bych celou noc skl ádal uhlí.

„Co je s tebou, pane otče? My už jdeme na snídani a ty pořád v posteli? Ivánku náš, na nic nedbáš.“

„Křičela jsi ze spaní, nemohl jsem spát,“ vysvětluji situaci. Vymýšlím si, nijak ji tím neubližuji. Když se pak u snídaně svěřuji se svým nočním bludem, potvrzuje Anna, že ji kolem čtvrté hodiny vzbudil ženský výkřik. Vrtím nechápavě hlavou.

„Já jsem měl dojem, téměř jistotu, že to bylo z mé hlavy. Slyšíte něco, co není. Nějaký zvuk, který

se ozve někde uvnitř vaší, teď nevím, zda hlavy nebo odkud se bere. Kdyby to byl reálný zvuk, musel by to slyšet kdekdo. Doufám jen, že jsem vám ten jekot nevsugeroval. To by už byla skutečně

pozoruhodná náhoda.“

„Já jsem neslyšela nic,“ řekla rozhodně dcera a dala tím najevo, že řečí o záhadách už bylo dost.

„Půjdu namnožit ten text a pak zajdu na nádraží pro Vávru. Vy na mne můžete počkat.“

„Já půjdu s tebou, co když je zmíněný Vávra mladý a pohledný muž?“

Byl víc mladý než pohledný. V určitém časovém období je to jedno. Pak je mladost a pohlednost nahrazena seriózností. Tohoto stádia ještě nedosáhl, tím ovšem nemyslím, že by nebyl

seriózní. Řekl jsem, že se budu věnovat svým věcem, tím jsem naznačil, že budu pátrat po ztracené inspiraci. Annadoufala, že si konečně přečtu její text, to jsem neodmítl. Když odešli, vrátil jsem se do pokoje. Předtím jsem vyhledal pokojskou, která na patře rachotila kbelíky, a požádal ji, aby můj pokoj vynechala, protože jsem celou noc nespal, někdo tady křičel a mne to tak rozrušilo, že jsem už

neusnul. Uznala to jako dostatečnou pohnutku a zeptala se, jestli chci vzbudit v nějakou rozumnou hodinu.

68

„To je nápad. Kdybyste mne vzbudila v jedenáct hodin, byl bych vám vděčný. Dcera nemusí

vědět, že jsem se šel dospat. Nemám pravdu?“

Uznala, že by to tak mohlo být. Ona v jedenáct končí, tak než půjde domů, zabuší mi na dveře.

„Bušit zrovna nemusíte, bude otevřeno.“

Tuhle informaci neslyšela ráda.

„Když je host v pokoji, zásadně nevstupujeme.“ Tvářila se přitom ctnostně, takže jsem mohl tušit, jaké mají důvody k uplatňování této zásady.

Když tedy zásadně nevstupuje, klidně jsem dveře zamkl, svlékl se, peníze a doklady dal pod polštář, lehl a usnul. Sotva se tak stalo, bušil někdo na dveře. Musel jsem se ohlásit.

„Pane, je jedenáct hodin.“

To snad ne. Ale měla pravdu. Mrzutě jsem dal najevo svůj souhlas s jejím odhadem času. Co teď?

„Chcete ustlat?“

„Když je host v pyžamu, zásadně nevstupujeme.“

„Výjimku udělat můžu.“

Poděkoval jsem zdvořile s tím, že jako ženatý člověk jsem nucen některé úkony prakticky zvládat. To jsem už měl na sobě kalhoty a košili. Otevřel jsem. Stála tam už ve vycházkovém oblečení.

„No vida, jak vám to sluší.“ Říkat jsem to nemusel, ani to ode mne nečekala, ale jsem už

spontánní člověk, má žena mi to trvale vyčítá.

Vešla, zavřela za sebou dveře a začala se zabývat oběma lůžky.

„Kdo tu s vámi spí?“

Zapomněla, že se mne na to už ptala?

„Moje dcera.“

Mohl jsem jí připomenout její zapomnětlivost, mohl jsem jí odseknout, že jí do toho nic není. Ale jsme jednou už mírně demokratický národ, tak proč by se neměla zajímat, proč jsem celou noc nezavřel oči?

Mezitím jsem dokončil oblékání.

„Snad byste si měl vzít doklady. Co říkáte?“

Ovšem, na ty bych zapomněl. Poděkoval jsem rozpačitě. Přistoupila ke mně, vzala mne za klopy saka a mírně mnou zatřásla. Jako by je chtěla srovnat. Tím mne vyvedla z míry.

„Teď už můžete jít mezi lidi.“ Se smíchem za sebou zavřela.

Stál jsem tam a nebyl jsem si ničím jistý. Jenom tím, že se něco děje a člověk neví, co. žádné

hodnocení, kamaráde, říkal jsem si. Jen žádné soudy. Do člověka nevidíš. Tvoje zkušenost nemusí

69

být jeho zkušenost. Dohad, odhad, to všechno je mimo hru. Nejhorší je vždycky nejistota. Snažil jsem si vybavit, jak vypadala. Ta ženská měla nějaký náboj, ale to všechno mohlo taky být jenom ve mně. Nějaké toužení, nejistota, čert ví, co to v lidech je.

Násilím jsem se přiměl k odchodu z pokoje. V recepci jsem si půjčil noviny. Urazí se Anna, když

si nepřečtu její článek? Doklopýtal jsem nahoru do pokoje, vzal papíry a vrátil se do recepce. Četl jsem se zájmem, i když jsem se nedozvěděl nic nového. Nikdo nebyl napadán, ani policejní aparát, ani opoziční smlouva. Nepoložila si otázku, proč není vyšetřovatel vyškolený potápěč. Všichni přišli v době oběda, dívky mi představily mladíka s brašnou přes rameno, patrně plnou fotografického materiálu zamotaného do pyžama. Nezahálel, už cestou prý fotografoval jako kat, takový dělal dojem na mou dceru. Šel se ubytovat, že za námi přijde ke stolu.

„Všechno v pořádku?“ zeptal jsem se.

Souhlasily. Řekl jsem, že druhý den můžeme jet domů. Pokud se chtějí zdržet, já pojedu autobusem. Všeobecný souhlas to nevyvolalo. Já jsem však byl rozhodnut.

„To přece nemůžete myslet vážně,“ žebronila Anna a brala mne za ruku. Snad si chudák nemyslela, že jsme na studentském výletě, kde každá holka musí ulovit kluka. Odvracel jsem hlavu, protože se mi na pravém spánku udělal červený puchýřek, který mi bral energii a sebevědomí. Dodal jsem tomu, když jsem se ho před zrcadlem pokoušel odstranit. Napuchl a vyzývavě trčel. Anna si toho samozřejmě všimla, obrátila k sobě moji hlavu a pak zalovila v kabele. Neměla tam jenom počítač, ale i něco jako přenosnou lékárničku, a přilípla mi na spánek růžové kolečko.

„Tak a nebudeme se stydět.“

Nevěděl jsem kam s očima. Dcera se s pochopením smála, co také dělat jiného v podobné

situaci? Lidé se smějí, když nevědí, jak se zachovat. Smějí se, i když mají smutek? Když jsou zoufalí, tak i tehdy se mohu smát. Ze zoufalství. Oblíbenou rekvizitou je smích šílenců. Kůže všech, kteří

jsou v doslechu, musí být jako struhadlo. Já jsem se nesmál, jen jsem se šklebil, jako že jsem nad věcí. Mne ženy flastrují na počkání.

19.

Pak mne napadla podivná věc. Jak to, že mne Anna pozvala na cestu do Tábora, když měla podle všech pravidel předpokládat, že musím chodit do práce? To jí ta naše holka vyzvonila, že jsem o práci přišel? Na těle mi vyvstal pot. Byl to stud, nebo něco jiného? Asi stud. Být bez práce je zřejmě

ponižující. Můj organismus to tak chápe. Sám od sebe reaguje, má takovou jakousi iniciativu.

70

Když jsem pak byl na chvíli s dcerou sám, uhodil jsem na ni: „Tys Anně vyzvonila, že mne vyhodili z práce?“ Díval jsem se přitom tvrdě, jak jsem jenom uměl.

„Copak je to nějaké tajemství? Snad se tě to nedotklo.“

„Jsou věci v životě tvých rodičů, do kterých ti nic není a do kterých nemáš strkat nos.“

„Jak to, že mi do toho nic není? Mne se to přece týká stejně jako tebe.“

„Máš obavu, že tím tvoje rodina přijde o chleba? že přijde o prestiž nebo o co? že s tebou

holky přestanou kamarádit a kluci se ti začnou vyhýbat?“ Musel jsem mít děsuplný výraz, protože se něco podobného objevilo v její tváři. Nebo jí to všechno teprve teď došlo. Měl jsem obavu, že začne natahovat moldánky. Vypadala. na to.

„Nic se nestalo, holčičko. Alespoň ne tragického. Jenom pochop, že se člověk občas dostane do obtížnější situace. Do trochu nezvyklé situace a musí se s ní buď smířit, nebo se z ní nějak dostat. Obvykle se s tím nechlubí a snaží se z ní sám vymanit.“

„Vím, že tě to trápí. Maminka to říkala, a taky říkala, abych na tebe dala pozor.“

„Cože?“ zvolal jsem zd ěšeně. „Máš na mne dávat pozor? Jak to, proboha, myslela?“

Náhle mne přepadly nejzběsilejší představy. Z čeho měla strach? že si něco udělám? že jí snad, to snad ne. To mne zná tak dobře, nebo tak málo, že mohla myslet na manželskou nevěru? V situaci existenčního rozvratu je něco takového možné? Pád hodnot, pád jistot. Ale ne. Právě tyhle poměry lidi spojují, vztahy mezi nimi stmelují. Člověk hledá oporu v jistotách manželského vztahu. Jenom jestli to platí univerzálně.

Představil jsem si kuchyňku s přenosným televizorem, kde běží nějaký pitomý seriál, line se tam vůně smažící se cibulky, z druhé strany bytu zní klavír a má výzva, aby do toho tolik nemlátila, se každý den opakuje. Takové prosté, domácí štěstí. Den za dnem, noc za nocí, pořád dokola, žádná

změna. Štěstí je patrně v neměnnosti opakujících se skutečností. Změna vede k vykolejení, k vybočení z řádu. Stejně jako smrt, ta je taky vybočení z řádu. Brr, takové nápady.

„Co tomu Anna říkala?“

Odvrátila hlavu.

„Ona ti to řekne sama.“

Bylo na mně, abych se divil. Tak ony mají mezi sebou nějaké spolky. Nějaká spiknutí chystají. Ne. Smrt není vybočení z řádu. Smrt je jeho logické završení. Stejně by bylo zajímavé si o tom promluvit s někým, kdo se vyzná. S nějakým filozofem. Jenže jsou filozofové různí. A já mám k filozofii daleko. Tu větu o smrti jsem jen tak plácl, snad proto, že mi to znělo

hlubokomyslně. Já

71

sám sebe přesvědčuji, že jsem schopen hlubokomyslné úvahy! Hloupost. Nejsem schopen žádné

úvahy. To jen tak tlachám. Jako spisovatel přece musím umět tlachat, nebo ne? Jsem já vůbec spisovatel? Kdo to je, kdo o sobě může říct, že je spisovatel? No vidíš, příteli. Členství ve spisovatelské organizaci, celoroční příspěvek a už je tady spisovatel. Zapomněl bys, že se taky jednou ročně koná členská schůze. Nebo tomu říkají jinak? Asi jinak.

Všiml jsem si, že mne Anežka s obavami pozoruje.

„Děje se něco?“

„Podívej se, jak je venku hezky. Po dešti je obvykle pěkně.“

„Ani jsem nepostřehl, že pršelo.“

„Vidíš, tatíčku.“

„V té všední, pořád se opakující každodennosti je asi podstata všech věcí. A nesměj se. Já vím, že ne všech. To jsem se jen tak pokusil o hlubokomyslnost, která nemůže být pochopena.“

Tvářila se, jako že je dobře. Podle ní jsem to zase byl já, kterého nelze vždycky brát vážně. Jak se dívky domluvily, tak se stalo. Říkám dívky, i když dívka byla jenom jedna, ale to nevadí. Když se začalo smrákat, šli jsme vyhledat podnik, na který jsme byli v hotelu upozorněni, že je navštěvován turisty a že tam budeme dobře obslouženi. Fotograf se omluvil, že musí něco vyřídit s Prahou, že za námi přijde. Menší města mají výhodu, že tam není nikam daleko. Šel jsem v čele

našeho malého průvodu, takže jsem zaplatil vstupné, což dělalo sto korun na hlavu. Neměl jsem přehled, zda to bylo málo nebo hodně. Měřeno mou šetrností to bylo dost. Decentní šero, pódium s hudbou, zatím nepřítomnou, malý parket, kde se mohly konat taneční reje.

„Myslíš, že tu budou mít bramborák?“ zeptal jsem se dcery.

„Nebuď naivní, tatíčku. Na bramborák sis měl skočit někam do bufetu. Tady bude samá

exotika.“

Číšník. Trčel nad námi, podle mne výhružně.

„Nechte nám to laskavě tady, až se rozhodneme, upozorníme vás.“ Myslel jsem lístky, jídelní a nápojové.

Anežka je studovala. Já jsem byl rozhodnut pro minerálku, Anna mne pozorovala s jistými obavami. Byly oprávněné. Ve tváři jsem musel mít něco, co mohlo obavy vzbuzovat. Cítil jsem to na sobě, a i když jsem se tomu bránil, tušil jsem, jak to dopadne.

„Z toho, na co bych měl chuť, tady není nic. Jde-li člověk do takového podniku, musí se podřídit jeho plánu gastronomické indokrinace.“ Řekl jsem sice hloupost, ale byl jsem přesvědčen, že to

72

žádná nepostřehne. Cizí slova mají na některé lidi magický vliv. Nezkoumají jejich obsah, spokojí se s velebností zvuku. Zvláště za mírně extrémních situací. „Co je to za jídla? Ani přečíst to neumím.“

Přišel fotograf. Posadil se vedle Anežky a bylo vidět, jak se jí ulevilo. Byl tu jeden normální chlap. Tušil jsem, vlastně jsem to věděl, dcera mne upozornila, že mi bude dělat Anna nějaké návrhy. Zní to děsně, bude mi dělat návrhy. Jednoznačnost toho výroku byla snížena faktem, že měla nějaký

podnět ohledně práce. Asi dělat redakčního poslíčka. Děkuji pěkně. Znamenalo to omluvit se a zbavit ji této mrzuté povinnosti.

Opět číšník, i když jsme ho nevolali.

„Já minerálku,“ hlásil jsem na jeho dotaz. Podívali se na mne udiveně. Zejména moje dcera. Znamená to, že se mnou bude muset pít vodu? „Ty si objednej, na co máš chuť.“ Mohl jsem dodat, a peníze, ale to jsem už nezkusil.

Anna a fotograf každý láhev vavřineckého. Dcera po otcově vzoru chtěla džus, ale jinoch objednávku se smíchem zrušil. Naklonil se k ní a něco si šuškali.

„Z toho, co máte na jídelním lístku, nemám na nic chuť.“ Pokračoval jsem důsledně ve zvolené

linii. Ostatní už o mne nedbali a vybrali si podle chuti. Tak to bylo správné.

„Budete mít hlad,“ řekla Anna a celkem obratně skrývala rozladění. Nezapadl jsem do party. To konečně nikdy. Má žena by mohla vypravovat.

Když přivezli jídlo, na pojízdném stolku toho byla pěkná hromada, ozval se mi v kapse telefon. Omluvil jsem se a odešel ke vchodu. Postavil jsem se k pultu, na jehož druhé straně visely kabáty, a rozmlouval se ženou.

„Jsem opravdu rád, že mi voláš právě teď. Jsme v nějakém zdejším pajzlu, ženské chtěly vidět noční život, jak ho provozují potomci Husitů.“

Chtěla vědět, co se to ozývá za zvuky. Nastoupil tříčlenný orchestr a vypadalo to, že se bude provozovat tanec. Řekl jsem, že si zajdu někam na večeři, asi do nádražního bufetu a to jsem neměl říkat. Dozvěděl jsem se, že ze sebe dělám žebráka, že ji to netěší a ať se rychle vrátím ke stolu a objednám si to, co si dala Anežka. Ještě jsem stačil říct, že tu má Anežka tanečníka, že její obuv bude ušetřena. Pochopila, co tím myslím, je to chápavá žena.

„To byla máma?“ zeptala se dcera.

Zavrtěl jsem hlavou, že ne. Nemusí všechno vědět, snad taky mohu mít nějaká tajemství. Ukázalo se, že přece jenom jsem člověk závislý. Když přišel číšník s dotěrným výrazem ve tváři a s výzvou, že bych si přece jenom měl něco objednat, ukázal jsem na Anežčin talíř a vyzval ho, aby to přinesl s dvojitou porcí brambor.

73

Na tanec samozřejmě došlo.

„Protože pořád ještě platím tvoji obuv, nebudu ji svévolně ničit.“ Tím jsem odmítl Anežčinu snahu vyzvat mne k tanci. Naklonil jsem se k Anně, a zatím co omladina vedle předváděla jakési kreace, které si osvojila v tanečních, mluvil jsem k ní ve snaze zabránit možné výzvě, abychom je následovali.

Člověk těžko ovládá proud vzpomínek. Náhle tu jsou a co s nimi? Vybavil jsem si situaci, která se udála někdy před dvaceti léty. Chodil jsem s kamarády na vesnické tancovačky. Kolega, taky student, se vrátil z kola a mohl se potrhat smíchy. „Představ si, ta káča mne během tance požádala, abych k kapsy vyndal tu baterku, že ji to tlačí.“ Nevím, jestli jsem se tenkrát smál, teď mi ta vzpomínka přišla směšná, možná i veselá. Najednou jsem byl v jiném světě, kde jsou dívky ještě naivní a patrně i počestné. Mluvila by moje dcera o baterce?

Tu otázku jsem si neměl položit. Rázem mne humor přešel.

„Na co jste to právě myslel? Ve vaší tváři se dá číst jako v kalendáři.“

„Nevím, kalendáře nečtu. Ostatně pochybuji, že něco takového ještě vychází. Myslel jsem na to, že zkušenost z jiné historické etapy se nedá přenést do zdejších poměrů. Každá doba má své

opojení.“

„Každá doba má svůj krásný sen.“

Zadíval jsem se jí do očí. Byly jako studně. Brr, jaká to banalita se mi vynořila ve vědomí. Pryč, rychle pryč! Než uděláš nějakou pitomost. Pokračuji v rozvíjení banality: Tady se dá utonout. Jenže k tomu musejí být dva. Tohle je střízlivá osoba, která nemá zájem na nějakém otci rodiny, který je navíc ještě v situaci postiženého.

To jsem si ovšem neměl říkat. Had slezl se stromu a začal se lísat.

„Pojďte si zatančit. Anežka si už jde sednout. Možná, že byste to měl i s ní zkusit.“

„Jak to i s ní? Myslíte, že vám mám šlapat na špičky?“

„Počítám s tím..“

Řekla to tak rozhodně, že jsem vstal a s chmurnou tváří vykročil.

„Dovolíš, Anežko?“ Anna na otázku samozřejmě nečekala odpověď. Samozřejmě, že ani já. Pověsila se na mne a začali jsme se ploužit. Dal jsem si záležet, aby můj výraz tváře byl dostatečně

otrávený, odkláněl jsem hlavu od její tváře a sledoval, jak nás Agneša sleduje. Fotograf se ji snažil zabavit, moc se mu to nedařilo.

„To jste při tanci vždycky tak zamlklý?“

„Bedlivě kontroluji své tělesné pohyby, aby nedošlo k nějakému zádrhelu.“

74

„K čemu by mohlo dojít tak strašnému, aby vás to vyvedlo z míry?“

Když jsem si všiml, že Anežka konečně odvrátila oči, sjel jsem tváří po Anině tváři a zjistil, že je rozpálená tancem.

„Velice příjemné je držet tak půvabnou ženu v náruči, držet ji tak dokonce beztrestně, ale musíme se vrátit ke stolu.“ Řekl jsem to nerad, ale tušil jsem, že to, co by mohlo přijít, by mne

mohlo kompromitovat. Poklesly jí ruce a obrátila se ke mně zády.

„Co že jste toho nechali právě v nejlepším?“ zaznělo kousavě.

„Tvému tatíčkovi se se mnou špatně tancuje.“

Měl jsem co dělat, abych se tvářil nezúčastněně. Když pak Annu vyzval fotograf, řekla Anežka větu, která mi vůbec nedělala dobře: „Plazila se po tobě jako psí víno.“

„Mám jisté pochybnosti, zda si můžeš dovolit mluvit tak o ženě, kterou pokládáš za svoji přítelkyni.“

„Vždyť je jednou tak stará jako já.“

„Máš skutečně unikátní představy o vztazích mezi lidmi.“ Dal jsem přitom zřetelně najevo, že s názorem, který vyslovila nesouhlasím. Zamžikala rozpačitě očima a odvrátila je k parketu.

20.

„Zvláštní je toto: Když si, tentokrát v úloze spisovatele, počínám odpovědně, jinými slovy, když tu práci beru vážně, pak nutně splynu s hlavní figurou. V románu je jich vždycky víc, ale ta ústřední, ta se mne osobně dotýká. Není to hned, samozřejmě. Musím si na ni zvyknout. Postupně pronikám do její povahy, vytvářím komplikace a dívám se, jak na ně reaguje. Jak řeší situace, které se mi zdají být složité. Po čase se přistihuji, že se jí snažím život ulehčit. Kdysi jsem psal o římském legionáři z časů

galských válek. Ten mi dal práce, až hrůza. Zvyky, návyky, reálie, co nosil na zádech, kolik to asi vážilo? Přes čtyřicet kilo a s tím chodil přes dvacet kilometrů denně. Když někam pospíchali, což

nebylo zřídka, tak ušli i víc. A když dorazili, nelehli si na záda, ale budovali obranu. Obranné valy, zátarasy. To vždycky na noc. Římští legionáři nebyly žádné padavky. To všechno musí člověk zvládnout. Nemyslím váhu nákladu, ale jak se jednotlivé položky výstroje nazývají v tehdejší latině. Postupně jsem začal myslet jako on, římský legionář, až mi to začalo dělat v mém osobním životě

potíže. Proto se už odmítám věnovat historickým tématům. Němčina jedenáctého století. K něčemu jsem potřeboval řeč jednoho z potentátů té doby. Nemohl jsem to zešvindlovat. I když jsem věděl,

75

že nikdo, kdo by to kdy četl, by nesrovnával můj text s případným originálem. Ne, už nikdy! Proto už

jen současná témata. Tady jsem doma, alespoň do jisté míry, mohu psát a mluvit česky.“

Chtěl jsem říci: co chci, ale včas jsem se zarazil. Nikdy nemohu říci, co chci, ale co musím říct. Protože já přece jenom nejsem ta figura, která mi tady na papíře vzniká, tváří se a přetvařuje. Já vím, znělo to děsně škrobeně. Dokonce falešně. To proto, že se mi nepodařilo vystihnout, o co mi šlo. Vlastně nešlo o nic. Zvlášť, když mi vyschl pramen. Nic, nikde se nic neozve, jenom v prstech cítím jakési vibrace, jenže ty nemají příčinu v literárním puzení. Dívala se na mne vážně. Snažil jsem se naznačit, že si z ní utahuji. Konec konců, ta výše zmíněná

úvaha byl výtah z toho, co mi bloudilo hlavou a podmalovávalo teď už unavený hluk orchestříku.

„Nezdá se vám, že vyslovené slovo orchestřík, jak se mi právě mihlo hlavou, zní nestydatě?“

Chvíli se divila, patrně i chtěla odpovědět, pak však rezignovala.

„Navrhuji zaplatit a jít. Je třeba sehnat omladinu do houfu.“

„Chtěla jsem s vámi mluvit.“

„Mimo jeden pokus podobat se Terpsichoře, podotýkám, že velmi zdařilý, jste nedělala nic jiného.“

„Jestli jste to myslel upřímně, pak laskavě vstaňte a vykročte k ještě jednomu pokusu.“

Táhla mne za sebou, vzdorovat jsem nemohl. Nad její hlavou jsem dělal grimasy na dceru, která

se tiskla k fotografovi, to abych zamaskoval to, co se dělo v mé náruči. Co se v ní mohlo dít? Jsme jenom lidé, lidé slabí, kteří se ochotně poddají nějakým vichrům. Zvlášť když vanou od pólů. Je to tak, pane Březino? Cítil jsem, jak její ruce hledají pod mým sakem, jak se dobývá někam, kde je klíč

k možným citovým prodlevám. Její pravá ruka pátrala po mé páteři jako by počítala obratle. Dýchala mi na krk a já jsem celkem bezpečně věděl, že to špatně dopadne. Svíral jsem její ramena a násilně jsem se usmíval. Naštěstí byla Anežka zaměstnána tím fotografem. Bože, na dosah od vlastní dcery se dopouštím nevěry. Je tohle manželská nevěra?

Objímám cizí ženu, dovolím jí, aby mne tiskla tak, jak jen lze. Pořád se však kontroluji. Nedovolím svému tělu, aby jednalo tak, jak velí jeho zákony. Když se zdálo, že budu muset povolit a stisk jejích stehen mne skutečně obloudí, sklonil jsem se a políbil ji na krku.

„Půjdeme si sednout. Nemohu vás tady na parketu znásilnit.“

Lekla se. Rázem se probrala.

„Proboha!“

Vypadalo to, že je dost špatná. Seděla na kraji židle a tvářila se zděšeně.

„Omluvte mne, prosím vás. Dala jsem se unést, ani nevím, co se to se mnou dělo.“

76

„Co by se s vámi dělo? Poddala jste se kouzlu okamžiku.“ Mohl jsem to rozvíjet, mluvit o tom, jak mne zalehlo její osobní kouzlo, ale proč? Jenže mi to nedalo: „Prožila jste něco silného, co se vám teď připomnělo. Stává se to.“

Nebylo vhodné takhle mluvit. Věděl jsem to. Násilím zrušené kouzlo musí bolet. Výraz její tváře mne přiměl odvrátit zrak. Kývl jsem na dceru, pak na číšníka. Zaplatil jsem všechno, i za toho kluka. Anna seděla jako boží umučení, neschopná pohybu. Pak se má člověk v ženách vyznat.

„Prosím tě, otče, co se stalo s tou ženskou?“

Tu otázku mi položila dcera, když jsem si v pokoji čistil zuby.

„Když se myji, nechoď za mnou do koupelny. A pak nemluv o ženě, kterou pokládáš za přítelkyni, jako o té ženské. Nijak tě to nešlechtí.“

„Přece si nemyslíš, že se budu přátelit s takovou bábou.“

Tak a je to tu. Měla na mne dohlížet. Jednání, kterého byla svědkem, ji ohrožovalo. Cítila se být ohrožena.

„Pořádně se umyj, pak se domluvíme.“

Pustil jsem ji do koupelny. Na řeči už bylo pozdě, ale věděl jsem, že je musím absolvovat. Chudáci rodičové.

To, jak rychle skončila své hygienické úkony, svědčilo o netrpělivém očekávání. Zavrtala se vedle mne do pokrývky a obrátila ke mně nedočkavě hlavu. Musel jsem něco říct.

„Co čekáš, že řeknu?“

„To je na tobě, tatíčku.“

„Uznej, že je to trochu nezvyklá situace. Dcera očekává, že se jí bude otec zpovídat. Samo

o sobě

to je krajně zvláštní. Nejsi žádnou mou důvěrnicí. Nehledě na to, že se není zpovídat z čeho. že se ta paní chovala trochu víc spontánně, než bylo třeba? To asi souviselo s její mentalitou, možná že s její

osobní situací. Mohlo tě to pohoršit. Mně to dalo řadu podnětů, protože poznat lidskou psychiku patří k mé profesi, když to řeknu tak vznešeně.“

„Zatloukáš, tatíčku.“

„Nemám k tomu důvod. Spolu jsme si pěkně popovídali o práci spisovatele. O analýze postavy. Řekl bych, že je to vzdělaná osoba s určitými ambicemi. Pátrat po nich jsem se nesnažil, protože hospoda pro to není vhodné prostředí. Myslím však, že můj výklad o ztotožnění se autora s postavou, ji docela zaujal. V práci redaktora jejího typu se zkoumanou postavou to není totéž, myslím v práci na reportáži, ale vede to přece jenom k větší odpovědnosti, protože člověk, který tě

77

zajímá, je nakonec veřejnosti představen a měl by být představen pravdivě. Nemělo by se mu zbytečně ubližovat jen kvůli efektu.“

„Tak tohle jste řešili, když se tam k tobě vinula? Eman říkal, koukni se, jak se odvázala. Tak ji ještě nikdo neviděl.“

„Eman je kluk s tolika foťáky? Myslím, že bych ji měl upozornit na to, jak o ní mluví. Protože to není ani slušné a ani kolegiální.“

„Pěkně bys mi to polepil.“

„Jak to myslíš? Snad se s ním nechceš v Praze scházet?“

„Měl bys něco proti tomu?“

„Důvod by se určitě našel. Jsem rozhodně proti povrchním známostem navazovaným v nočních lokálech.“

Chvíli uvažovala.

„Slušný člověk zůstane slušný v každém prostředí.“

Podíval jsem se na ni, vidět v poduškách nic nebylo.

„Přesvědčil jsem se, že Anna je slušná ženská. Jestli tě matka požádala, abys na mne dala pozor, což je samozřejmě mimořádná záležitost, alespoň v našich vztazích, a já s ní o tom budu muset promluvit, pak jí můžeš říct, a to po pravdě, že jsem byl pořád nad věcí a vědom si svých povinností. Jak manžela, tak otce. A teď už spi.“

Znal jsem ji, věděl jsem, že jsem takhle ještě nikdy nemluvil a že ji to muselo rozrušit. Trvalo jí dlouho, než usnula. Když se konečně stal její dech pravidelný, když jsem si byl jist, že spí, opatrně jsem vstal a přistoupil k oknu.

Tábor za pozdní noci. Konečně klid, chodníky obležené automobily. Člověk nikde. Do plic jsem nabíral jihočeský vzduch. Proč jsem byl vyzván abych podnikl tuto podivnou cestu? Cizí žena se chtěla se mnou sblížit. To se přece děje neustále a případné manželství jednoho z obou lidí není dnes na překážku. Je Anna vdaná, svobodná, rozvedená? Nejspíš rozvedená. Rozvedený občan je taky člověk.

Tady jsem tušil své budoucí problémy. Nic o ní nevíš a nejlépe bude, když to tak zůstane. Ulicí projelo auto. Jelo drsně, nedbalo na klid spícího města. Postava, která se objevila na druhé

straně ulice, mi někoho připomínala. Ovšem, byla to Anna. Nemohla spát, vyšla si na vzduch. Chodila temnými ulicemi města. Se všemi riziky, která noční procházka s sebou nese. Třeba je to tu jiné než v Praze. Jenom si to namlouváš. Rozumné to od ní nebylo.

78

Viděla mne na temném pozadí pokoje a zamávala mi. Opětoval jsem pozdrav a sledoval, jestli míří do vchodu hotelu. Musela na vrátného zazvonit. Kdybych teď tiše otevřel dveře, mohl bych zajít na pozdní návštěvu. Nasadil jsem si do hlavy brouka pochybností. Stál jsem u dveří a sváděl boj rozumu s nerozumem, lákavé odvahy se zbabělostí, odpovědnosti s neodpovědností. Slyšel jsem ji jít kolem dveří našeho pokoje. Nezaváhala. Kdyby se byla zastavila, patrně bych otevřel. Takže jsem to svedl na ni a těšil se z toho, že přece jenom má rozum. Alespoň někdo.

21.

„Neviděla jste Anežku?“ Bylo to spíš zvolání než dotaz. Byl určen Anně, která ve tři čtvrtě na osm seděla u snídaně. Seděla sama u stolu v koutě jídelny, kde jsme minulý den obědvali. Dozvěděl jsem se, co jsem čekal. Neviděla ji. Neviděla ani fotografa, ale ten jistě ještě spí.

„Zajdu se zeptat, jestli je v recepci klíč od jeho pokoje.“

Vrátila se obratem.

„Po sedmé hodině spolu někam šli. Nenechali žádný vzkaz. Samozřejmě, že jsem po tom blíž

nepátrala, abych vás ušetřila nepříjemných otázek.“

Tak. Dcera, která by za normálních okolností vstala v jedenáct, vyráží ráno v sedm hodin a neřekne kam jde.

„S nějakým klukem, kterého vidí druhý den. Ale to je za námi, myslím ohledy na pověst a tak,” skoro jsem se za ta slova zastyděl. Mohla to vztáhnout na sebe a na ohledy na svou pověst.

„Nemusíte mít starost. S ním se jí nic nestane.“

Kdybych začal pátrat po tom, jakou má v redakci pověst, byl bych patrně směšný a být směšný je horší než být označen za blba. V našem vzájemném hodnocení je být blbý skoro tak běžné a neutrální jako být nastydlý.

„Nemohla jste usnout? Ani se vám nedivím. Byl jsem na tom stejně, jenom jsem nevyrazil do ulic. Jaký je dnešní program?“

Byla tu otázka, zda budeme na ty dva čekat a když, tak jestli v hotelu, nebo někde jinde. Pokud počítáme s jejich účastí, tak na ně musíme počkat v hotelu, nebo nechat v recepci vzkaz, kde se budeme zdržovat.

Dívala se na mne zkoumavě.

„Dojdu se ještě zeptat, jestli si s sebou nesl brašnu s aparáty, to by ukazovalo, ale na co by to ukazovalo?“

79

Když se vrátila: „Je to tak. Něco nesla i Anežka. Co my, sirotci? Počkáme na ně tady nebo půjdeme za tou mou věcí sami?“ Kabelu se svým počítačem měla samozřejmě na vedlejší židli. Mezi řečí jsem dopil bledou kávu, kterou mi číšník představil jako kávu bílou, a snědl tři rohlíky.

„Co jste snídala?“

„Jenom čaj a sušenky.“

„To jste tomu dala. Taková snídaně vás vybaví energií, kterou hodláte dneska uplatnit?“

K mým pochybnostem se nevyjadřovala a vyndala z kabely listy svého textu. Pak vylovila telefon a zavolala do redakce. Její šéf už měl fax článku před sebou a mohl jí dát dodatečné pokyny. Poslouchala, poznámky si dělala na zadní stranu materiálu. Těžko jsem mohl přehlédnout číšníka, který s rozměrnou šrajtoflí v ruce, nevím, jaký je pro tuto peněženku oficiální název, přecházel poblíž

našeho stolu. Usoudil jsem, že je nějakou hrou osudu na mně financovat tuto výpravu za

spravedlností, a zaplatil jsem za nás oba. Nedbal jsem odmítavých posunků své sousedky a schoval drobné, které, jak jsem předpokládal, mi číšník nerad vrátil do nastavené dlaně.

„Tak jak je to?“ zeptal jsem se netrpělivě, když telefon schovala.

„Chybí pár detailů lokálního významu. Jinak v pořádku. Radit se s policií nedoporučuje. Novináři i policisté pátrají po své linii. Nezávisle na sobě. Ovšem,“ tady se zamyslela, „když některá ze stran pustí nějakou informaci, tak to bývá k užitku. Já zločince neodhaluji, jenom na ně upozorňuji.“

Nepátral jsem po tom, kdo má z jejího jednání užitek. Podíval jsem se na ubrus a svůj pohled doplnil vyjádřením, že je Anežka už po snídani.

Zasmála se. Rodič obvykle zná svoji dceru, včetně jejích slabých stránek.

„Co budeme dělat, my, opuštění sirotci?“

„Vaše závislost na rodině je taková, že se cítíte být nesvůj, když dcera vyrazí bez vašeho souhlasu něco někam obhlédnout? Předpokládám, že o nic jiného nešlo. Odešli z hotelu asi půl hodiny před tím, než jsem přišla na snídani.“

Zvolil jsem mlčení jako vhodnou taktiku. Chvíli sledovala, jak sbírám drobty z ubrusu, pak sklopila oči k papíru, který měla před sebou.

„Musím se s vámi vyrovnat. Nemůžete platit moji útratu.“ Začala opět lovit v kabele.

„Zadržte. Zaplatila jste mi milou chv ílí, kterou jsme spolu pro žili včera v noci.“

Ach, Bože, takový blábol. Taky se na mne p řekvapeně zadívala. Ruce jí klesly do klína a oči se zdály být větší než jindy. Promluvila až po chvíli.

„Snažím se té větě rozumět, ale přiznám se, že je nad moji chápavost.“

Opět ticho, a pak, když jsem si zopakoval, co jsem to vlastně řekl za pitomost, dodala:

80

„Pokouším se zapudit všechny asociace, které se mi teď honí hlavou.“

„Jaképak asociace? Bylo mi s vámi dobře, to je všechno. Je to snad hřích? Dopustil jsem se nějakého přestupku, udělal jsem něco proti něčemu? Což nemůže být člověk v něčí společnosti rád?

Samozřejmě, je to tím, že se neznáme, že se navzájem přesahujeme ve svých očekáváních. Kdybychom se dobře znali, ani by nás nenapadlo se třeba držet za ruce.“

„My jsme se drželi za ruce?“

„Já nevím, ale je to možné.“

„Co jste myslel tím, že kdybychom se lépe znali, že by nás nenapadlo držet se za ruce?“

„Pořád totéž a pořád dokola. Iluze. Chápete? Každý hledáme svoji Múzu. Koukám jako blázen. Je právě tahle tou o které v noci sním, pak se probudím a vidím, že sen uniká otevřeným oknem. Nepřiznáme si to. Jsme-li střízliví, vyrovnaní se světem a okolím, nic takového nás nenapadne. Potvora iluze, neznám nic horšího a , no, nějak jsem se rozjel.“

Uvažovala a měla našpulené rty. Snad to byl doklad intenzity myšlení, nebo taky pochybností o řečeném.

„Chcete tím říct, že v každé ženě, kterou míjíte, je něco z toho vašeho snu?“

„Asi se to tak dá říct. Jenže poskládat to dohromady, to je úkol pro antické bohy. Ale abyste netrpěla iluzí, jde o všeobecnou záležitost. Co člověk, to tenhle problém. Jenže si ho mnozí z nás vůbec neuvědomují. Něco v nich klíčí, nějaká touha, vyřeší to zvoláním: herdek, to je kus baby! A dál se tím nezabývá, protože ví, že mu nic jiného nezbude, než tohle zvolání, a pak v noci, když je sám pod peřinou, no, co bych povídal. Nejsme děti.“

Mlčela se sešpulenou pusou.

„Jsem ráda, že jsem vás poznala.“

„Jsem rád, že vás iluze opustily.“

Odpověděla mi smíchem. Začal se tu odvíjet řetěz otázek a odpovědí, kategorických tvrzení a neurčitých dohadů vyslovených třeba zdvořile, ale s urputným přesvědčením, že vyjadřují pravdu, což je k smíchu, ale je to pravda. To, že je to k smíchu. Protože je to do času, ale v tom momentu, kdy je věta vyslovena, jde skutečně o pravdu. Následující okamžik ji zruší, ale na tom nic nemění, že ve chvíli, kdy byla vyslovena, šlo skutečně o pravdu okamžiku.

Dobrá. Byla ráda, že mne poznala.

„Co teď?“ Uvažovala. Mohl jsem jí navrhnout, abychom šli k ní do pokoje a mohla by opět pátrat po mých obratlech. Taky jsou hned vedle žebra. Mám je všechna, jenom dvě byla kdysi zlomena, ale srostla a po úrazu nezůstala stopa.

81

„Nebudeme na ně čekat. Doporučuji jít do města. Já asi zajdu“, viděl jsem na ní, že chce říct na policii, ale včas se zarazila. Ne. Šéf by měl námitky. Přiznám se, že mne ta pomlka, kterou udělala, trochu rozladila. Jestli u recepce, až bude vracet klíč, řekne, že si musí ještě skočit nahoru, pak půjde buď telefonovat nebo ucítila náhlou potřebu se zavřít na moment v pokoji. Anna by se s ní ovšem netajila, protože všechno lidské je běžně univerzální a tedy zveřejnitelné. Tak by šla volat do Prahy.

Chvíli se probírala obsahem kabely, pak řekla, že si musí nahoru skočit pro kapesník. Kabelu svěřila mé péči. Kabelu i s telefonem. Byl to důvod pro zpytování svědomí. Jenže člověk je většinou ohleduplný. Své přehmaty přehlíží, a pokud je omlouvá, pak vždycky shovívavě. Když odešla, zůstal jsem sám v jinak prázdném salonku. Ta místnost měla znaky podobných salonků, jaké znali naši předchůdci koncem devatenáctého století. Shodovalo se to s mou představou a zlomkem zkušeností. Číšník něco spisoval u pultu se sklenicemi, s černě lakovanými přihrádkami s příbory a se šálky. Čekal jsem, kdy se přijde zeptat, zda ještě něco chci. Ne, takhle by se nezeptal. Zda mi může ještě něčím posloužit. Tím mi dá najevo, že tam jsem kvůli jeho tržbě. Naštěstí vešla dvojice hotelových hostů. Starší paní držela v ruce klíč od pokoje, klíč vybavený

dřevěnou koulí, aby si hosté klíče všimli a neodnášeli ho s sebou z hotelu. Do jisté míry se mi ulevilo, těžko říci, proč. Ale v zápětí přišla Anna.

„Můžeme vyrazit. Potřebujete ještě zajít nahoru?“

Chopil jsem¨se její kabely.

„Ne, ne, ne. Omnia mea mecum porto.“

„K tomu vás navedl Cicero? Nezabrání mi, abych nechal slabou ženu, to říkám v uvozovkách jako nadsázku, tahat takovou váhu.“

Chvíli jsme se symbolicky přetahovali., pak zřejmě ráda ustoupila. Musel jsem si dojít do bankomatu vyzvednout nějaké peníze. Připomínat jsem to však nechtěl, protože by to znamenalo, no, co by to asi znamenalo? Tak jsme zamířili opět tam, kde jsme to už

znali.

Náš život nám poskytuje tak málo vzrušení, že ho musíme hledat v zábavě nabízené nám televizí. Nejčastěji právě zde. Otevřete tu bednu zázraků, sednete a zíráte. A jde to, ráz na ráz. Když to skončí, nevíte si s životem rady. Tady bylo koncentrované životní okouzlení, ve vašem okolí je jenom koncentrovaná nuda. Vzrušení, které prožijete za rok, je tady obratným autorem uplatněno za hodinu. Vyčerpal všechno, co šlo využít. Ukradl vám vaše osobní zážitky. Obnažil vaši osobnost, dělal si legraci z vašich slz, opakoval vaše slova, kterými jste se přiznávala ke svému zoufalství.

82

Nevěřte mu, zloději bagdadskému. Loupí a zpívá přitom nakřáplým hlasem. Odvádí pozornost, ukazuje na lesklé zboží a přitom vám leze do kabelky. Když už ne přímo do hlubin vašeho soukromí. Říkal jsem to tak, jak naznačeno? Asi neříkal, protože by se byla nesmála. Anna se však smála, takže jsem říkal něco jiného, co jí znělo vtipně. Zavěsila se do mne důvěrně a já jsem jenom doufal, že se za rohem vynoří Anežka s trestajícím mečem v ruce. Cítil jsem, jak se její levá noha tře o mé

pravé stehno a bylo mi úzko.

„Andulko,“ řekl jsem.

„Cože?“

Znělo to výhružně.

„Vy jste milá holka. Dovolte mi ten sni žující výraz. Anna je krásné jméno, ale není dost důvěrné. Myslíte, že si mohu mírnou důvěrnost dovolit? Takovou, která se omezí jenom, jenom, na co se sakra omezuje mírná důvěrnost?“

„Na ruku v podpaží.“

Já tady konstruuji románového hrdinu. Taky jsem si jako románový hrdina začal připadat. Románový hrdina nemusí odolávat kouzlu hezké ženy. No, jasně, že nemusí. To by nebyl zajímavý

příběh, kdyby kolem sebe šířil jenom morální bonmoty. Skepse trčí z jeho sexuálně nevytíženého pohlaví. Impotence není přednost, alespoň ne v tomhle století. Co říci na to, že se zdatně činí i katoličtí kněží, jak o tom s jistou uštěpačností píše občas denní tisk, kam se dostane jenom něco, protože církev má dlouhé prsty.

„Hele, támhle jdou!“

A kruci, právě teď. Pustila mne prozíravě a vykročila směrem, kde viděla ty dva ztracence. Ovládl jsem se, ale dost obtížně. Situace velela pustit na dceru přiměřenou dávku výchovného patosu. Jenže se mi smála. Tak jsem jí alespoň vytkl skvrny od kakaa na ubrusu.

„Bryndal tadyhle ten pán,“ ukazovala na fotografa a mohla se smíchy potrhat. Bylo vidět, že jsou už dost sehraná dvojice. „Slyšíš, co jsem ti říkala?“

„Mladíku,“ nezajímalo mne, co mu říkala a uzavřel jsem rozhovor, který nikam nevedl, „podržte laskavě tuhle kabelu, já si musím někam zajít.“ Vnutil jsem brašnu mládenci, který neprotestoval, protestovala však Anna, a vydal jsem se rychlým krokem ke spořitelně. Bylo to sotva sto kroků a těžko mi mohl někdo, například Anežka, zabránit otázkou, co tam chceš dělat? Když jsem se vracel, viděl jsem je smát se uprostřed náměstí. Mají dobrou náladu, a to je dobře. Jak se ten kluk vlastně

jmenuje? Vávra? Anežka mu říkala nějak jinak.

„Už jste vymysleli nějaký smysluplný program?“

83

„Já nejsem zdaleka hotov.“ To byl samozřejmě fotograf. Hotov bude, až se dostane Agneše pod sukně. Ale to se plete, jelimánek.

„Klidně tady můžete zůstat. V klidu pracovat, nic vás nebude rušit. Rychlíkem jste doma tak rychle jako autem. Navíc pohodlně, bez problémů.“

„Já bych tady taky měla ještě zůstat. Co když přijdu na nějaké zajímavosti ohledně případu? Třeba se zeptat na policii, no, jak jsou s tím daleko. Myslím ale, že by byl šéf proti tomu.“

„Taky by to byla pěkná pitomost,“ zvolal fotograf nadšeně. „To bych do tebe neřek.“

„Co vy budete dělat?“ zeptal jsem se.

„Chci se podívat pod hradby. Určitě tu nějaké budou, když to bylo středověké město.

Využiji to jindy. Příležitost se najde.“

„A co ty?“ obrátil jsem se na dceru.

„Já jdu s ním. Chodit po úřadech je nuda. Sejdeme se u oběda.“

„Oběd se podává jistě od dvanácti do dvou.“

„Tak se najíme někde na stojáka.“

To byl hlas téhle generace. Na stojáka. Konečně, poznat duch města znamená jíst i v jídelnách nižší cenové skupiny. Dohodli jsme se, že se sejdeme o třetí hodině a rozhodneme, zda pojedeme do Prahy ještě večer, nebo až druhý den. Ve tři hodiny bychom ovšem museli vyklidit pokoje. To v případě večerního odjezdu. Nechat věci v kufru auta není problém. Cítil jsem, že na mne začíná doléhat tlak odjezdu. Provizorium v provizoriu. Umocněné

provizorium. Sotva jsem si zvykl na toto prostředí, už musím odejít a přitom nevím, co mne kde čeká. Jdu někam a tuším, že tam jdu zbytečně. Nikdo ode mne nic nechce. Všude kolem jsou jedinečné, na mně nezávislé bytosti. Zvláštní pocit. Není to náhodou univerzální pocit člověka v tomhle životě, na téhle planetě?

Otřásl jsem se. Oba mladí lidé už byli pryč, my jsme pořád stáli, zřejmě nerozhodně.

„Proč jste se otřásl?“

„Nevím, jak vám to vysvětlit. Najednou mne ovládl pocit univerzální marnosti.“

„Nerozumím. Jaké marnosti a proč právě marnosti? Nepodléhejte právě takovým pocitům. Přece jsme na tom všichni stejně. Narodíme se, žijeme a umřeme. Myslet na to, no, to nás moc nešlechtí.“

„Proč myslíte, že to nešlechtí právě mne?“

„Protože mám o vás mínění, které se s tím rozchází.“

„Jak jste, proboha, k tomu mínění přišla?“

„Pojďte, budíme tady pozornost.“

84

Jakou pozornost jsme mohli budit na náměstí, kde bylo plno lidí, babiček s nákupními taškami, těch jsem si všiml, kde nás nikdo neznal? Chtěla mne odvést od tématu a nenapadla ji přiměřeně

úhledná výmluva.

„Ten kluk vám odnesl brašnu!“ Zarazil jsem se a vyhrkl tu zvolací větu.

„Bože, jsem já to ale“

Napadly mne četné, více méně vtipné poznámky, ale zdržel jsem se.

„Je nám souzeno je jít hledat, nevíme přitom kam asi šli, nebo tady čekat a doufat, že si brašny všimnou a vrátí se s ní.“

„Všimla jsem si směru, kterým odešli.“

Vydali jsme se k jednomu, asi západnímu konci náměstí, kde se křížily ulice a vedla tudy cesta k podhradí. Říká se tomu tak? Sotva. Hrad tu žádný asi nebyl.

„Nespěchejte, nic se neděje. Nikdo z nich vám nepoleze do soukromí.“

„Jsem z toho celá nesvá. Nemám strach, že o něco přijdu, jenom nepříjemný pocit nejistoty. Jako by v tom zavazadle byla nějaká jistota.“

„Něco na tom je. Pracovala jste dost dlouho, abyste si tu věc mohla koupit. Z toho plyne právě

pocit jistoty z vložené energie. Je v tom značný kus vaší osobnosti. Když pak o ni z nějakého důvodu přijdete, nepřijdete jenom o tu věc, ale je i zasažena, poškozena ona jistota, ke které se pojí.“

„Nestrašte. Já přece o ty věci nepřijdu.“

„Samozřejmě, že nepřijdete. Na přechodnou dobu je pouze dotčena zmíněná jistota.“

Zmíněná jistota byla dotčena zhruba tak patn áct minut. Stáli jsme na rohu n áměstí a dívali se do ulice, která z něj ústila. V dálce jsem zahlédl naši mladou dvojici.

„Támhle jdou,“ zvolala Anna nadšeně a vyrazila jim naproti. Loudal jsem se líně za ní. Nemusel jsem být u toho, až ji ten kluk za ochotného přispění mé dcery bude hodnotit.

22.

Tak co, hochu, řekl jsem si. Vypadá to, že se domů jede až zítra. Dnes večer opět nějaký místní

podnik, více méně noční, zase výčitky svědomí, podotýkám, že mírné, a vcelku ztracené dva dny života. Nikdo je nevrátí. Tak to už chodí.

„Neměli bychom k sobě být alespoň trochu upřímní?“

85

Viděl jsem, že se nastražila. Člověk, tím myslím sebe, to pozná, když oslovená žena zpozorní. Co tím myslí? Hodlá učinit nějaké prohlášení? Jaké přichází v této situaci v úvahu? Když dojde až k této otázce, je si jistá, že ji nic nemůže překvapit.

Úvaha z těch trapných, kterým se některý člověk nevyhne.

Mířili jsme k hotelu. Rozhodla o tom ona, nebo jsem tam kroky nasměroval já?

„Jsem pro to, aby bylo mezi námi jasno.“

„Ono snad není? Dělala jsem vám nabídku, abychom společně prožili dva, možná tři dny a to v tomto krásném městě. Neměl jste námitky, teď voláte po tom, aby bylo mezi námi jasno. Nejsem patrně dost chápavá, musíte mi to objasnit. Jaké jasno, v čem jasno?“

Doběhla mne. V čem není mezi námi jasno? No jo, mužský. Všude a ve všem vidí záhady, které

nejsou záhadami. Při veškeré složitosti je člověk přece jenom soustava jednoduchých agregátů, které

směřují k množení, k pokračování života, které se odvíjí touto, třeba právě nepřiznanou činností. Kdybych měl říci pravdu, tak bych v tomto případě kývl. Jaká to koncentrace domýšlivosti!

Samozřejmě, že se to nehodí.

Jak to teď zatlouct?

„Máte pravdu. život zase není tak složitý, aby člověk nepřišel na to, jak to v něm chodí. Složitým si ho dělají lidé, kteří spoléhají na to, že jejich hlava je převážně na myšlení. Tak uvažují, kombinují i tam, kde to není třeba. Kde je třeba jednat jednoznačně a cílevědomě.“

„Teď vám zase já nerozumím. Co máte na mysli?“

„Dostal jsem nápad. Něco mne osvítilo. Protože vidím, že si s časem, který máme před sebou do našeho odjezdu nevíte rady, doporučuji, abychom sedli do auta a jeli někam do přírody. Máme na to tak dvě hodiny, když nepojedeme daleko, můžeme někde u rybníka chvíli poležet.“

Když redaktorky jásají, je to slyšet. Asi tím maskují nápady, které nechtějí veřejně přiznat. žádné vzkazy dětičkám, ani něco k jídlu. Na vesnicích jsou také obchody a možná i hostince. Zamířili jsme na jih, směr České Budějovice.

„Zahněte na nějakou vedlejší silnici. Tady je velký provoz.“

Odbočení jí šlo dobře.

„Na každém druhém kilometru je vesnice. Děsně husté osídlení. Znáte to tady?“

„Zabloudit nemůžeme. Na každé křižovatce je ukazatel a pak mám někde mapu.“

„Tak najděte místo, kde bychom, mohli shodit kotvu. Myslím místo, kde nás nikdo nebude budit.“

86

Smála se představě, že bude někde spát a kolem budou pobíhat zajíci. Zajíc je asi i tady host. Místo myslivců ho likvidují motoristi. Možná, že jsou mezi nimi i myslivci. Projížděli jsme vesničkami, slyšel jsem o jihočeském baroku, tady ho však vidět nebylo.

„Za vsí to vezměte na nějakou vedlejší cestu, která vede k lesu.“

„To, co tu je, není les. Mám jet dál?“

Jela, viděl jsem rybník.

„Hurá, vidím vodní hladinu! Vezměte to k jeho druhému konci, snad tam bude cesta.“

Rybník se zdál být rozlehlý. Voněl vodou a rákosím. Chvílemi zastavovala, rozhlíželi jsme se, bylo tu krásně. Chápu, že „krásně“ je hodnota relativní. Když začnou milovníka krásy bodat komáři, ztrácí

tento pojem na kvalitě.

K rybníku cesta šla. Úzká a rozježděná. Zahnula na hrázku.

„Někde se musí rozšiřovat. Co myslíte?“

„Když si to přejeme, tak by se rozšiřovat měla.“

Po levé straně byla voda, po pravé se cesta začala zvedat nad louku, která byla za ní.

„Snad bychom mohli zastavit, co říkáte?“

Poslechla a s úlevou se nadechla. Na vodě se to hemžilo racky a potápkami.

„Támhle je volavka. Vidíte ji?“

Po pravé straně byla teď hrázka zpevněna duby. Byly to už stařešinové, hráz a s ní rybník tu budou stát dost dlouho.

„Zavřete oči. Co byste si tak přál?“

„Co bych si tak asi přál? Chcete to slyšet?“

Čas pomalu plynul. Voda se čeřila, chvílemi se ozýval racek, patrně volal druha, který se míhal kolem. Byl to malátný, téměř polední čas. Mlčeli jsme, otázku neopakovala.

„Člověk nemůže mít všechno.“

Možná, že si mou odpověď už nespojila se svou otázkou.

„Myslím, že je to tak dobře. Kdyby měl člověk všechno, po ničem by pak už netoužil.“

Rozumná žena.

Vyrušila nás rána na střechu vozu.

Zděšeně jsem vyhlédl. Chlap, asi mého věku, jenže zdatně narostlý, rozšklebená tvář krytá

týdenním vousiskem.

„Tak co, už jste si užili? Budete muset uhnout.“

Viděl jsem, že budu muset vystoupit a vyřídit to s ním.

87

„Co se děje? Snad vám nepřekážíme.“ Byl jsem připraven dokázat, že dáma s sebou veze rytíře.

„Mně ne, ale támhle Kopačkovi.“

Po hrázi se za námi táhl vůz tažený dvěma herkami.

„Dá se tu někde odbočit?“ ptal jsem se už mírně. Bojovnost mne přešla. Vrtěl přejícně hlavou. „Nedá. Támhle kus dál musíte přejet dost špatný kus cesty a pak se dáte napravo na silnici. Oni to tu tybníkáři parádně zřídili. Bacha, abyste se nepřevrhli nebo tam nezvostali. To by vás museli vytáhnout hasiči.“

„Protože hasiči mají jeřáb? Jdete tím směrem?“

„Jo, rád se podívám, jak uměj Pražáci jezdit.“

Přešel jsem na levou stranu vozu.

„Čeká nás prý dobrodružství. Vezmu to na sebe. Nejdřív se tam musíme podívat, co nám to zdejší rybníkáři připravili.“

Anna vystoupila a dokazovala chlapíkovi, že na kraji cesty nebyl žádný zákaz vjezdu a on jí

oponoval, že každý rozumný člověk ví, že sem jezdit je pitomost. že má štěstí, že tu nikde není

baštýř, to by byla pokuta jako Brno. To byla jeho slova, bylo z nich vidět, že Brno tu má vysoký

kurz.

Jel jsem, abych konečně viděl, čím nám hrozil. V zimě asi vodu vypustili a předělávali kus hráze Místo bylo rozježděné od těžkých vozů, byly tam hluboké koleje. Musel bych se smeknout dolů a rychle vyjet nahoru za tu novou část hráze. Bůh ví, kdy tu práci chtěli dodělat. Vodu hráz držela, o to asi šlo, chodit tam nikdo na procházku nemusí.

Vylezl jsem ven a přemýšlel.

„Kudy pojede s těmi koňmi?“

„Tady. Jinudy nemůže.“ Ukazoval na rozježděnou plochu, která připomínala hlubokou vanu. Protože však stavba nebyla dokončena, byly tady kopce hlíny, štěrku a kamení. Viděl jsem, že mne povoz musí objet, jen se trochu přitisknu k nové hrázi. Až to udělá, tak buď tady opatrně obrátím, nebo budu couvat. To snad zvládnu.

„Autem se to nedá projet. Alespoň ne tímhle. Je tam přední náhon, v té hlíně bych se zahrabal. Budete mi možná muset trochu zatlačit, jen co ty koně projedou. Těm taky nebude ouvej.“

Pochopil, co mám na mysli.

„Jo, to by šlo. Když na to člověk kouká, tak ho řešení napadne.“

Přihrkal chlapík s vozem.

88

„No jo, Pražáci. Já to věděl. Uhni!“ Pak s rykem, jaký člověk jen tak neslyší, a hlasitým práskáním biče rozběhl spřežení. Sjeli dolů jako blesk v přeneseném slova smyslu, on uháněl vedle, měl jsem obavu, že zakopne a smekne se pod kola. Tlačil, ten chlapík z hráze mu pomáhal na druhé straně. Pak nám z druhé strany zamával čepicí a rozloučil se tak s našimi případnými problémy. Kola vozu na levé straně byla zabořena v hlíně, ale vyjet se jistě dalo. Stáhl jsem na pravé straně

okno a požádal Annu, aby byla připravena zatlačit, kdyby to bylo třeba. Třeba to nebylo. Vyjel jsem obratně na pevný podklad hrázky.

„Doufám, že už nikoho nepotkáme. Chcete si sednout?“

Sedla si důvěřivě na sedadlo vedle řidiče.

„Proč sem ten chlap vůbec jel? Měl něco naloženého na voze?“

Nikdo jsme si nevšiml. Byli jsme příliš vzrušeni nezvyklou situací. Na silnici si Anna odmítla sednout k řízení. Nejbližší vesnice byla vzdálená asi tři kilometry.

„Jo, milej pane, když chcete oběd, musíte do vedlejší vesnice, tam mají družstvo a vaří pro lidi. Ona si Málková ráda přivydělá a oběd vám nechá.“

Dobrá rada. Příští vesnice byla jenom pět kilometrů daleko.

23.

Byly dvě hodiny, když jsem otevřel dveře pokoje. že tam najdu Agnešu, jsem věděl, protože v recepci nebyl klíč a protože mi recepční hlásila, že je slečna už hodinu doma. že tam s ní najdu toho kluka, jsem mohl tušit.

„No tohle,“ vyjela na mne. „Kde jste se toulali?“

„Máme snad čekat, až se panstvo uráčí?“

Viděli, že jsem se rázem stačila naštvat. Kluk taky hned vstal a chystal se k odchodu. Nijak jsem mu v tom nebránil. Konečně, zapomněl jsem, jak se jmenuje, a to znamenalo, že ho mám plné zuby. Kdybych pátral po příčině, asi bych na ni přišel, ale nebyl jsem ochoten se jím zabývat. Představa, že by si s Anežkou chtěl vyměňovat genetické informace, byla pobuřující.

„Tys ho prakticky vyhodil,“ řekla moje dcera nabroušeně.

„Myslíš, že mu mám děkovat, že ti věnuje pozornost?“

Neřekla na to nic.

Sundal jsem si kalhoty a lehl na postel. Nic na převlečení jsem s sebou neměl, proto jsem se přikryl přikrývkou.

89

„Jaký je další program?“ zeptala se.

„Netuším. Jestli něco dohodnete, dej mi vědět. Víš, kde mne najdeš.“

„Ty budeš dohánět resty minulé noci?“

„Co maminka?“ zeptal jsem se ospale.

„Máma dobrý. Informacemi jsem šetřila. Kde jste se toulali?“

Prostě si nedá pokoj, dokud se nedoví, co chce vědět.

„Toulali. Viděli jsme jeden rybník a pak byli ve vesnické hospodě na hovězím guláši.“

„Dobrý, ne?“

Na příliš širokou otázku jsem odpověděl jednoznačně, že to byla samá šlacha. „Knedlíků bylo dost.“

„Zajdu se zeptat náčelníka na instrukce a přijdu ti říct.“

Obratem se vrátila a hlásila, že ve čtyři je nástup jednotky na odpolední rozdílení. Zatím je mužstvo po zničujícím pochodu mimo hru. A zmizela. Kde přišla k termínu „rozdílení“, jsem nepřemýšlel. Fakt se mi klížily oči.

Sen potichu přiťapkal k posteli.

Jaká slast je nic necítit, nic nevnímat, prostě nebýt. Jen na chvíli, samozřejmě. Uvědomovat si ono nebytí. Nějakým dalším smyslem, který bdí, když ostatní legální smysly mají padla. Je to vulgární

výraz, ale v přísném soukromí svého spánku si ho mohu dovolit.

Tenhle stav, kdy je vědomí na pomezí bytí a nebytí, mi teď dovoloval prožít to, na co jsem neměl nárok, když jsem byl při vědomí. Ta nehmotná ruka mne laskala a čechrala mi vlasy. Hladila mne na prsou a já jsem se ani nestyděl za hustý porost, který připomínal mé předlidské předky. Pak zase nic, ta prodleva byla nějak moc dlouhá, takže jsem se vydal do lesa a zkoumal stíny mezi borovicemi. Šel jsem tam sám, nebo jsem někoho hledal? Hledal a našel. Rázem jsem ležel na koncertním křídle, ze kterého dunivě zněly tvrdé akordy. Nemlať do toho tolik, ať mne nevzbudíš! Říkal jsem. Komu?

Ovšem, že to byla Anna. Netušil jsem, že umí hrát na klavír. Řekla, že toho nevím moc, s tím jsem souhlasil. Nevím toho moc, a dokonce některé věci vědět nechci. Chápu, že je to zbabělé, dělat, že nic nevíš, nic nevidíš, že netušíš, proč bys měl vědět, když bys musel litovat?

Lepší je, ale co je lepší?

Sakra práce. Vzbudilo mne klapnutí dveří. Vyskočil jsem jako zmíněný jelen. Klíč měl na konci na řetízku bambuli a ta se kývala. Takže tu někdo byl. Kdo? Anežka? Kdo jiný. Jenže ve vzduchu jsem cítil doznívat vůni, která určitě nepatřila Anežce. Sakra práce! Která ženská takhle voní? Nasával jsem vzduch tak, že jsem za chvilku necítil nic. Už to byl jenom přelud, vidina. Buď to byla Anna, nebo že

90

by to byla pokojská.? V tuhle dobu je už doma. Možná, že má večerní směnu, která jí začíná po poledni. Až vstanu, budu muset Annu podrobit čichové zkoušce.

Pak mne napadlo podívat se po dokladech. Mírně jsem se za tu opatrnost styděl, ale peníze i občanský průkaz byly v tašce a taška v náprsní kapse saka. Když už jsem byl na nohou, zamlkl jsem dveře.

Bylo půl třetí. Zpátky do postele se mi nechtělo. Trochu jsem srovnal pokrývky a vyšel na chodbu. Pak jsem zaklepal na Anniny dveře. Jasný, spánkem nezatížený hlas mne vyzval ke vstupu. Stál jsem a koukal. Něčím se natírala. Nebo něco z obličeje stírala, dělala to, na co nemají chlapi koukat. Především ti slušně vychovaní.

„Promiň, že jsem tak k tobě vpadl, ale stala se mi zvláštní věc.“ V tu chvíli jsem nepostřehl, patrně ještě pod vlivem toho krátkého spánku, že jí tykám. Ona si toho samozřejmě všimla, proto se taky smála, zdálo se mi, že povzbudivě.

„Jaká?“

„Byla u mne nějaká žena. V pokoji, když jsem usnul.“

„Asi Anežka.“ Vrátila se zpět ke svému krášlícímu jednání.

„Ne. Tahle žena specificky voněla.“

„Tak sis mne přišel očichat. Nemám pravdu? Posluž si.“ Roztáhla náruč, jako by mne vítala, poutníka, který konečně dorazil.

Zalehla mne vlna rozpaků.

„Omlouvám se, bylo to ode mne neuvážené. Přece nemám důvod vás obviňovat, že chodíte ne návštěvu ke spícím mužským. Mohla byste se urazit a já bych těžko hledal vysvětlení pro takový

dohad.“ Byl jsem dostatečně schlíplý, bylo na mně jistě znát, že jsem si uvědomoval nevhodnost situace.

Chvíli jsem ještě nesouvisle blekotal a couval přitom ke dveřím. Dívala se na mne pohledem, po kterém se dala přejít řeka. To mne skutečně v tu chvíli napadlo. To byl ten její pohled tak pevný, rozhodný, nebo snad tvrdý, že ve mně vzbudil tuhle představu? Už jsem měl ruku na klice, když mne vyzvala, abych si sedl, když už tu jednou jsem.

Klesl jsem na židli. Náhle jsem nevěděl, co bych měl říct. Obvinil jsem ji bez patřičného důkazu.

„Jsme lidé slabí, Anno.“

„A upovídaní,“ doplnila mne.

Díval jsem se na ruce a uvažoval. Obvinila mne ze žvanivosti. Člověk řečmi maskuje neschopnost nahlédnout do podstaty věci. Zvlášť, když je ta podstata sporná. Nebo je sporný náš pohled na věc.

91

Tohle jsem cítil a pak jsem se rozhodl, že , ne, vlastně ne. Je lepší dělat hloupého, tím se nic nezkazí, jenom nějaké mínění, které je jako všechna mínění přechodné a vždycky je možné ho

dodatečně opravit.

„Chtěl jste něco říct?“ pokračovala v práci na svém obličeji.

„Chtěl, ale ztratil jsem odvahu.“

Viděl jsem, že kroutí nechápavě hlavou.

„Já vám rozumím. Nemusíte nic říkat.“

Teď jsem zase nerozuměl já jí. Možná, že si všechno špatně vyložila. Jak mi může rozumět, když

já sám sobě příliš nerozumím? Cítil jsem však, že sám se sebou nehraji otevřenou hru. Předstírám neporozumění. Ó, jak jsem složitý, že sám sobě nerozumím!

Kde je něco, čemu se s nadsázkou říká spisovatelská poctivost? Všechny ty řeči o pravdě, které

jsem musel vyslechnout na různých seminářích. Spisovatel musí psát pravdu. Co to, ksakru, je?

Znamená to, že se tím pravidlem, je-li to ovšem pravidlo, spíš zákon než pravidlo, musí taky řídit v osobním životě? Ještě to!

„Výborně. To znamená, že nemusím nic říkat.“

Vstal jsem a prohlásil rozhodně: „Jdu očichat všechny ženské na patře. Nevím jenom, jak to komu vysvětlím“

Obrátila se ke mně. Nebyl to pohled příliš příjemný. Bylo v něm trochu chápavému člověku umožněno číst o zbabělcích.

„Rozumím. Nemáte ráda zbabělce, a já se tady nějak podobně prezentuji. Je to tak?“

Na mělčinu jsem zajel úplně zbytečně. Stačilo mlčet a jen se tvářit. Zkusil jsem, zda to nepůjde dodatečně. Párkrát ke mně otočila hlavu a taky nic neříkala. Pak, jako by mi četla myšlenky, řekla: „Kdo mlčí, nic nezkazí.“

Co si vlastně o sobě myslí? Rozčílil jsem se. Byl jsem si jistý, že právem. Muselo to na mně být vidět. To si opravdu myslí, že se mnou bude manipulovat? Vypadalo to na bezvýchodnou situaci. Ona má nějakou představu o svém životě, já mám představu o svých povinnostech, které jsou silnější

než nějaké přechodné touhy.

Možná, že jsem úplně vedle. Je to racionální typ, možná, že ani ne, ale vyznej se, člověče. Taky to může být obyčejná citlivka, která voní k růžím a přitom vzdychá. Mate mne, že má na svůj věk tolik půvabu. Už by měla být mírně oprýskaná. S povadlou fasádou. Třeba je jí méně, než by jeden hádal. Byl jsem zkrátka vedle. Jak jsem se znal, měla přijít chvíle, kdy si začnu sypat popel na hlavu.

92

„Myslím, že bych se měl omluvit a vypadnout. Požádat vás, abyste zítra odvezla Anežku domů, já

se vrátím večerním vlakem.“

„To je řešení skutečně geniální.“ Smála se hlasitě.

„Jaképak řešení? Nemám tady co dělat. Tábor jsem poznal z jedné stránky. Byla dost rozporná. Jiných stránek v životě skutečně není. Alespoň v některých životních fázích.“ Něco jako by mne napadlo, ale nebyl jsem s to vydolovat to z hlavy. „Pozoruji, že jsme si vyměnili role. Já jsem teď myš

a vy kocour.“

„Zajímavé. Dokdy jste byl v roli kocoura, který honí nebohou myšku?“

„Jen se přiznej a nezatloukej, že ses chtěla se mnou vyspat!“

„Jen se přiznej a nezatloukej, že se pořád ještě chceš se mnou vyspat!“

Smál jsem se tak, že to muselo být slyšet až do recepce.

„Nehulákej tak, vždyť sem někdo přijde!“

Držela mne kolem krku a já jsem jí to bohatě oplácel. Škrtit jsem ji ovšem nemínil.

„Jsi milá holka, strašně žádoucí, Aničko. Jenom jsi tam ke mně neměla chodit. Nebo, když už jsi tam byla, mělas mne vzbudit.“

„Jenže já jsem tam skutečně nebyla.“

Odtáhl jsem se od ní, abych na ni lépe viděl.

„Kdo to tedy byl?“

Vytáhla obočí, i tohle jí slušelo.

„To jsem tedy úplně vedle.“ Poklesly mi ruce. Zastavily se na jejích bocích. Látkou mírně prolínal lem spodního prádla.

„Až sem bylo všechno okouzlující, nádhera, chuť života všechno prostupovala. Mám dojem, že od této chvíle začíná nová kapitola.“

24.

Zvláštní věc: Múzy si daly říct. Sotva jsem se vrátil do Prahy, přitančila jedna a začala mi plést hlavu. Taky nálada se mi změnila. Od rozvratné deprese k výšinám životního nadšení. Odtud se ovšem krásně a bezpečně padá na ústa, to jsem sice věděl, tedy zlomek mého rozumu to věděl, ale já jsem si to nepřipouštěl. Připouštěla si to ovšem moje rozumná žena. Pozorovala mne, zatím bez následných komentářů.

93

„Chytil jsem páru. Nějak se mi dobily baterky. Je to mírně pokleslý, ale vcelku uplatňovaný

termín. Myslím, že si práci nebudu hledat, že zůstanu na volné noze. živit se budu psaním.“

„Psaním? To budeš někde opisovat adresy? Kdysi jsem něco takového četla. Italská knížka pro děti z časů, kdy bída lidi dojímala. Ve dne opisoval adresy, v noci četl pod lucernou na rohu ulice. Ani nevím, jak se ten srdceryvný románek jmenoval.“

Její realismus mne občas příšerně dojímal.

„Práci bych sehnal. Určitě. Dělat firemního právníka jednoho tiskového podniku. Vydávají

týdeník pro ženy, pro puberťáky a pro důchodce. Celkem tři žurnály. Všechno perfektně vybavené, přitom jsou pořád u soudu. Mohl bych tady možná pracovat, jenže nevím.“

Zajásala.

„Neukvapuj se. Není to tak jednoduché. Dneska se v takovém podniku musí člověk cítit jako v džungli. Neodhadnutelné vztahy. Dlouhé ruce někoho v pozadí. Nevíš o něm, přitom o tobě

rozhoduje.“ Upřel jsem na ni pohled, o kterém si mohla právem myslet, že je jednak upřímný, jednak plný odpovědnosti. Vůči rodině, samozřejmě.

„Někdo ti to nabídl?“

Položila tašku se zeleninou na kuchyňskou linku a začala se probírat v jejím obsahu.

„Zatím ne, ale vím, že tam to místo brzy bude. Nějak bych si to všechno měl rozmyslet. Zeptat se lidí na tamější poměry a tak.“

Pracovala zamlkle na přípravě večeře. Věděl jsem, co přijde, taky to přišlo. Znal jsem ji za ta léta dobře.

„To ta redaktorka?“ Následoval kosý pohled hozený po mně z pod čela.

„Ne. Včera mi volal nějaký Vomáčka z toho koncernu. Myslím, že se jim tak může říkat, protože je to odnož jakési vlivné zahraniční firmy. Možné však je, že je upozornila. Nic o tom v Táboře neříkala. Možná, že v tom má prsty paní de Foucold. Té bych ovšem nechtěl být příliš vděčný.“

„Zeptám se jí.“

„Proboha, jen to ne. Byl to jenom můj dohad.“

„Někde máš anděla strážného.“

„V Táboře byla tím andělem Anežka.“ Myslel jsem, že ji tím popíchnu, tvářila se však, jako že se nic neděje. Navíc se ještě mírně usmívala. Když se moje žena mírně usmívá, sluší jí to. Když se směje nemírně, pak jí to sluší méně. Tím se shoduje s většinou lidí.

„Tohle jsem ti chtěla říct: Potkala jsem tvého kolegu Koláčka.“

Potkala mého kolegu Koláčka. Co na tom? Tvářila se však tak, že mne to zaujalo.

94

„Ve stanici metra rozdával noviny. Měl na sobě zelenou kazajku a každému, kdo šel kolem dával do ruky jeden výtisk.“

Tak Koláček si našel práci. Ach jo. Příležitostný výdělek.

„Nezmínil se mi o tom. Asi se stydí. Viděl tě?“

„Stál u vchodu, já jsem ze stanice vycházela.“

Přemýšlel jsem o tom, nic jsem samozřejmě nevymyslel. Možná, že za čas na tom budu podobně. Koláčka jsem si však v této roli neuměl představit.

Druhý den jsem byl opět doma sám. Bylo téměř poledne, vše mne tady pálilo. Netrpělivost hodná studenta. Vyrazil jsem ven. Blízko byl park, spíš háj, původně borový les, který silně probrali pilou a sekerou a do mezer nasázeli listnaté stromy. Teď sem chodili důchodci s psisky. Předešel jsem dívku. Dvacet let? Asi víc, ale o málo. Měla být ve škole, co tu v tuhle dobu, kdy lidé pracují, hledá?

Když jsem ji míjel, proti své vůli jsem řekl: „V tuhle dobu je zde vyhrazený čas pro polednice. Víly přicházejí na řadu později, až po klekánicích.“

Podívala se na mne vyjeveně. Pokus o žert. Protože se nezmohla na odpověď, omluvil jsem se a přidal do kroku.

Měl sis ji prohlédnout, tak vypadají neopeřená housata, která budou za čas zamotávat chlapům hlavy.

Do kolika let vypadala Anna podobně? Patrně jí z těch časů něco zůstalo. Jenže co? Nemohl jsem na nic přijít. Nechtěl jsem se tím zabývat, protože bych narazil na něco, co by mi nemuselo být příjemné. Třeba na svůj obraz v zrcadle.

Po několika desítkách metrů cesty stála lavička. Kupodivu neobsazená. Důchodkyně připravují

oběd. Obrátil jsem pobledlou tvář ke slunci. Váhavé kroky, ucítil jsem na tváři stín. Je možné cítit nehmotný stín?

„Musíte mít pocit, že jsem úplně pitomá holka, co?“

Vyskočil jsem a předstíral zděšení.

„Dal jsem snad něco takového najevo? Určitě ne. Nebo snad trpíte komplexem méněcennosti?

Říkám, a to hlasitě, že k tomu nemáte žádný důvod.“ Smál jsem se přitom a ona se

červenala, zřejmě

nad svou odvahou se u mne zastavit.

„Myslím, že byste měla být ve škole.“ Řekl jsem to s převahou rodiče, se kterou jistě měla pasivní

zkušenost.

„Tu už mám za sebou.“

95

Šli jsme dál spolu, já jsem se odmítal předvádět, protože jsem si uvědomil, jak je to snadné

vstoupit do chráněné zóny druhého člověka. Ani jsem se nesnažil ji blíž poznat, i když jsem cítil, že by nebyla proti tomu. Říkal jsem si: Nejsi lovec. Co tedy jsem?

„Nevím, slečno, jakou máte s mužskými zkušenost. Myslím, že s ohledem na věk,“ tady jsem se na ni opět zadíval, což jí asi nebylo příjemné, protože se odvrátila, „ji teprve začnete nabývat.“ Tohle se jí mohlo dotknout, ale to jsem si uvědomil dost pozdě. Kopala do spadaného listí, které tady zbylo po minulé zimě a jistě litovala, že našla odvahu mne oslovit.

„Chlapi jsou buď lovci,“ pokračoval jsem, „nebo altruisti. A pak je tu velká skupina těch, kteří se zdržují mezi těmito dvěma krajnostmi. Ovšem musím podotknout, že altruista je taky lovec, řekl bych dokonce, že je nebezpečnější než ten první, který nic neskrývá a jde za svým cílem. Altruista z vás vysaje cit a pak vás nechá, protože jde za další obětí. Tady bych řekl, že je lepší padnout rovnou na lovce. U něho víte, na čem jste.“

Zastavila se a dívala se na mne zmateně.

„Proč mi to, proboha, říkáte?“

„Protože člověk, který nabyl nějaké poznání, se má o ně podělit se svými druhy. Říkám podělit, to je nabídnout k úvaze. Ne ho lidem vnucovat: musíte myslet takhle a ne jinak. Já jsem zastáncem tohoto názoru, vy mějte názor svůj, ale třeba o mém názoru uvažujte. Taky pak svůj názor s mým názorem srovnejte, a když bude odpovídat vaší zkušenosti, no, pak uvidíte.“

Byla zjevně zmatená. Koukala se na špičky střevíců, pak do korun stromů a jen občas střelila pohledem ke mně.

„Omlouvám se, že jsem vás přiváděl do rozpaků,“ řekl jsem na nejbližším místě, kde se cesty rozcházely. Rozpaky zcela zřetelně překypovala. Nu co. Taky se musí jednou otrkat. V tomhle světě

je lepší, když s tím začne brzy. Šel jsem, ani jsem se neohlédl. Měl jsem jistotu, že dnes na mne bude ta žába myslet. Samozřejmě, že zmateně.

Vyzkoušel jsem si něco, s čím jsem nepočítal, že udělám. S Annou jsem taky nepočítal, a přesto jsem to udělal. Jen kdyby sis nelhal. Myslel jsi na to a počítal jsi s tím. Ona teď jistě trpí výčitkami svědomí.

Povídali, že mu hráli!

Raději se v tom nepatlej, nebo přijdeš na to, žes docela normální bídák, který zradil důvěru své

ženy, které jsi dal slovo. Podlec. No, co se divíš? Takové jednání je podlé. Bohužel se podobné

hodnocení vztahuje i na Annu, která dobře věděla o co v tvém případě jde.

96

Cítil jsem, že se zbytečně snažím oslabit váhu svého jednání tím, že hledám podobné hodnocení

u Anny. Ona je přece svobodná. Nikoho svými pletkami se mnou neponižuje. Pokud vůbec někoho ponižuje, tak jenom sebe. Proto se taky neozvala, protože jí všechno došlo. Hlavně si to všechno dobře vyložit. Není nad to. Jestli si však myslíš, že se ti uleví, mýlíš se, kamaráde. Je tu jenom otázka, proč by se mi mělo ulevit. Od čeho?

Doma jsem si sedl k oknu. Nic. Nikde nic. Ani myšlenka, ani její odlesk, ani stín. Kdyby tu byl stín, musela by tu být i jeho materiální příčina. Jenže to všechno zmizelo, zbyla jen iluze. A pak ta dívka z parku, se kterou jsem se dal zbytečně do řeči. Mohl jsem vědět, že mi uvízne v paměti. Odvracím oči od několika lidí, kteří se plouží ulicí. Stará paní v šedivém plášti, visí na ní jako pytel, tvrdohlavě připomíná časy, kdy byla ještě při těle. Nemůže mne povzbudit, protože šíří smutek pádivého času, se kterým se člověk neumí vyrovnat. Obrať oči do sebe. Jenže tam jsou jenom vzpomínky. Neurčitě vymezený, do stran se rozbíhající prostor. Jeho roztřepené okraje mají

proměnlivou barvu. Mění se podle mého dechu, v závislosti na tepu srdce. A srdce váhá. žádné nové povzbudivé podněty, pusto a prázdno. Trapné. Výčitky svědomí? Směšné. Ale zase ne tak docela. Copak jsem někoho poškodil? Naplnil jsem ducha novou energií. Alespoň chvíli jsem tomu věřil.

„Proč tu sedíš jako boží umučení?“ zeptala se mne žena.

Co na to mám říct?

„Od kdy ses dala na tuhle křesťanskou terminologii?“

„Něco ti je, přiznej to!“ Trvala na svém.

„Všechno básnivé puzení mne přešlo. Měl jsem sice nejasné tušení, ale všechno to bylo plané, předčasně jsem jásal.“

„Prosím, opatří si nové baterie a hned je po nich. Měl bys je reklamovat.“ Dělala si legraci. Byl jsem rád, že mi nepřipomíná odhodlání živit se psaním.

„Když to vezmu kolem a kolem, nic to neznamená. Člověk si přece nemůže říct, že sedne a bude psát.“

„Profesionál by si asi měl poručit.“

„Profesionál má podle tebe Múzy ochočené. Jenže jde o zatraceně složitý proces, který se někde ve mně odvíjí a naskočí třeba ve chvíli, kdy usnu.“

„Děláš si legraci.“

„Nedělám. To se vzbudím a celý vyvalený utíkám do kuchyně a hledám tužku a papír.“

„Proč do kuchyně?“

97

„Protože tě nechci vzbudit. Než tam doběhnu, zbude mi v hlavě jenom pomíjivý stín a já do rána neusnu.“

„Chudinko,“ smála se, i když na tom nic k smíchu nebylo.

Nastanou slunečné dny, řekl jsem si. Klady a zápory vytvářejí jednotu. Jenže to byla celkem laciná

útěcha.

V tu chvíli se ozval telefon.

Anna: „Až sem půjdete, zajděte ke mně.“

„Kdo? Já?“ Jak to, že mi vyká?

„Ovšem.“

„Děje se něco?“ Viděl jsem, jak má žena, která si poblíž něco četla, zvedla hlavu.

„Ne. Neděje, alespoň doufám, že ne.“

„Nerozumím tomu příliš. Proč bych tam měl chodit?“

„On s vámi Vomáčka nemluvil?“

„Mluvil, ale nic se mnou nesmlouval.“

„Tomu tedy nerozumím zase já.“

„Já tím méně.“

„Zeptám se na sekretariátu, co s tím je. Někdo něco popletl. Možná, že já sama. To by mi ovšem bylo líto.“

Zbyly tedy dvě otázky, když odmyslím manželčin pátravý pohled. Proč mi vykala, když mi v Táboře nakonec tykala. Druhá: Co kdo popletl.

Samozřejmě, že ještě třetí. Která z těch dvou byla důležitější.

25.

Anna se nabídla, že mne doprovodí do redakce. Neměl jsem proti tomu výhrady, jenom jsem trval na tom, že mne pouze dovede na místo. Byl to můj krok do nového světa, nechtěl jsem říct přímo do nového života a z nějakého důvodu jsem ji u toho nechtěl mít.

Redakce byla umístěna v mamutím bloku soustavy domů, kam se šlo z Václavského náměstí. Byl tam propletenec pasáží, desítky výkladních skříní, umělé světlo překrývalo stopy denního světla, které

se dobývalo odněkud z výšky neochotně propouštěno skleněnou střechou. Musel jsem uznat, že

98

bych to sám určitě nenašel. Sídlily tu desítky institucí, institucí určitě solventních. Když jsme byli na místě, věděl jsem, že ani cestu odtud bezpečně nenajdu.

Každá redakce má vrátnici. Na Anninu výzvu jsem se ani nemusel legitimovat. Dívka, která seděla v kukani, si mne však bedlivě prohlédla. Bylo mi dost divně, zejména proto, že vybavení bylo ošumělé a v jistém rozporu s očekáváním. Šli jsme kolem několika dveří, na každých byla tabulka se jménem a s bližšími údaji o tom, co se za nimi děje.

„Tady sedím,“ řekla Anna.

„Proč se nezastavíme?“ zeptal jsem se.

„Protože jdeme k šéfovi a protože máme zpoždění.“

První setkání a hned jdu pozdě. Dal mi to najevo hned, jak jsem otevřel dveře. Zvedl hlavu a podíval se na hodinky. Dobře to začíná.

Když mne Anna představovala, cítil jsem v jejích slovech rozpaky. Když budu ještě já koktat, mohu výsledek bezpečně odhadnout. Podal mi ruku, nevstal při tom. Ruku měl měkkou a teplou. Vlk v rouše beránčím. Bylo mu asi padesát, měl perfektní odění, v kravatě jehlici s červeným kamenem.

„Když dovolíte,“ řekl jsem dřív, než jsem si sedl na nabídnutou židli, „snad to nebude znít drze, to by mi bylo líto, ale byl bych rád, kdybychom mohli jednat mezi čtyřma očima.“

Oči otevřel do široka, jak to jen šlo. Anna vedle překvapeně vydechla. Smál se hlasitě, když ji přátelsky vyzval, aby vyslyšela mé přání. Pro jistotu jsem se na ni nedíval, měl jsem celkem přesnou představu, jak se asi tváří.

„Co vás k tomuto překvapivému přání vedlo?“ zeptal se, teď se už nesmál.

„Zkušenost. Nepředpokládám, že jsem jediný, kterého zde odhadujete. Proto je málo pravděpodobné, že vaše volba padne právě na mne. Ale přesto: nerad bych, aby v případě, že mne zaměstnáte, byl povinen cítit závazek vůči některému z kolegů.“

„Myslíte, že by mohla ovlivnit mé rozhodnutí?“

„To nemyslím, ale stejně nechci být nikomu zavázán.“

Prohlížel si mne bedlivě. Na šéfa takového rozměrného podniku, jak jsem si ho představoval, nevypadal. Jeho oblek nebyla ovšem žádná konfekce, do jaké jsem se halil já. Já jsem byl jen subalterní právník. I mrňousové mohou předsedat správním radám, v tomto směru jsem měl navrch. K ničemu mi to však nebylo.

Ze stěny zíraly reklamní plakáty a po vzoru západních podnikatelů měl na stole ve stojánku rámeček se svou rodinou. Při hymně určitě tiskne pravici na srdce a tváří se dychtivě.

99

„Nic neponechávám náhodě,“ řekl.

No bodejť, kam byste taky došli, komentoval jsem to v duchu.

„Takže jste si mne už proklepli.“ Chtěl jsem říci prověřili, ale včas jsem toto tristní sloveso zadržel. Když nic neponechává náhodě, mohl jsem si krotší variantu dovolit.

„Víte, jakou práci byste tady u nás měl dělat?“

„Vím zhruba, co váš podnik vydává. Existuje tiskový zákon. Taky jsem měl co dělat s urážkami osobnosti. A s náhradami škod z nich vzešlými. Jako právník vím i to, že obecný základ získaný

studiem na fakultě se pak v praxi prohlubuje nebo koriguje studiem jednotlivých zákonů a nařízení, což si lze poměrně snadno osvojit. Ve vašem oboru jsem až dosud nepracoval. S urážkami na cti, které vzešly z jiného prostředí, jsem co dělat měl. Urážet se navzájem je v tomto národě oblíbený

sport.“

„Soudy nás stály dost peněz. Majitel trvá na tom, abychom s tím něco udělali, protože se mu zdá, že tam zbytečně prohráváme. My se tomu všemu snažíme předcházet, ale až dosud se nám to moc nedařilo. Taky se kdekdo snaží nás bezohledně vydírat. Kdejaká šmudla najednou zjistí, že má taky něco jako čest, a i když ji to dosud nenapadlo, tak je ublížena, zneuctěna a místo toho, aby byla ráda, že se o ní píše, utíká s tím k soudu.“

Tady se na mne významně zadíval; začínal jsem tušit.

„Nic neříkejte,“ vztáhl jsem k němu ruku. „že vy jste si vymysleli něco, co tu už dlouho nebylo, tedy jako tiskový dohled? Měl bych, soudním, sporům předcházet tak, že bych v textech vyhledával žalovatelné pasáže?“

Bylo na něm vidět, že teď na něco přišel. Přivedl jsem ho na myšlenku, která až dosud nehnízdila v jeho šéfovské hlavě? Pak vypukl v smích a vypadalo to, že potěšeně. Zatím co kuckal a hledal kapesník, jsem vznesl námitku, která se mi zdála být podstatná: „A co svoboda slova?“ Dalo se to rozvádět, práci jsem si ušetřil.

„Svobodu slova sem nepleťte, to je jiná kapitola,“ řekl konečně, když se uklidnil. „Já jsem měl v úmyslu vás najmout na jinou práci. Podstatně jednodušší. Abyste chodil k soudu a tam ty naše problémky řešil. Chápete?“

„Samozřejmě. Rád budu problémky řešit.“

„Ale teď jste mne přivedl na novou myšlenku. Jak jim vůbec předcházet. Ale to chce serióznější

úvahu, takhle z voleje to nejde. Ale je to vynikající nápad.“ Díval se na mne zaujatě. Patrně čekal, že mne ještě něco napadne, nad čím by mohl pokračovat v jásotu. „Představujete si to tak, že byste

100

sporné pasáže, nebo pasáže, které by za jistých okolností mohly vyvolat rozruch, předem analyzoval z právního hlediska, odhadoval následky, eventuálně poradil schůdnou, tedy beztrestnou formulaci?“

Kdybych seděl u stolu, podepřel bych si hlavu. To jsem si tedy dal. Kam jsi to, člověče, šlápl?

„Má to četná rizika,“ ozval jsem se konečně. „Zejména politická. Umíte si představit, jak do vás opozice, nebo jiná strana, která se dere na vaše pozice, buší? Zkracujete občany na jejich svatých právech.“ Měl jsem toho najednou na jazyku plno, ale mávl rukou a tím mne zarazil.

„Mluvíte jako naivka. Za těchto nebo podobných poměrů byste měl pevný plat a dále od kusu. Každý případ by byl hodnocen navíc. Neobyčejně výhodné.“ Mlaskl, jako by mu ten nápad osobně

něco přinesl.

„Musíte ovšem uznat, že by to byla svízelná práce. Jak s autory, tak posléze se čtenáři. Domníváte se, že na to stačí jeden člověk?“

„Nic se nedomnívám. Zatím o tom jenom uvažuji jako o podnětu, který se mi jeví slibně. Promluvím o tom se členy vedení, nechám udělat expertizu a to z různých stran.“

Napadla mne jenom stránka politická, ekonomická a snad i etická, ale tím jsem, s ohledem na svou zkušenost s našimi novinami, si už tak jistý nebyl. Bylo tu v běhu několik kodexů, na které bych je musel upozornit a jejichž dodržování by se odpůrci mohli dožadovat.

„Dám vám vědět,“ řekl. Pak se ještě zeptal, jak moc to spěchá. Tím asi myslel, jestli nechodím po ulici žebrat. Ujistil jsem ho, že je zatím mnohé v pořádku. Ne všechno, ale mnohé. Přemýšlej si, šéfíku. Jsi tady od toho.

Zastavil jsem se u Anny.

„Tak co, jak jsi dopad?“

Viděl jsem, že se vrací do nedávno minulých dob.

„Však se to dovíte. Mám prý počkat na rozhodnutí, poradí se s vedením.“

„Řekl s vedením? Takže náš menežment je opět staré dobré vedení?“

„Opakuji, co jsem slyšel.“

Rozloučili jsme se jaksi nemastně neslaně. Doprovodila mne ke vchodu. Uvažoval jsem, jestli bych neměl dělat na zdi křídou značky. Ale křídu jsem neměl, tak jsem vsadil na orientační pud.

26.

„Pane šéf, můžeš mi věnovat chvilku svého vzácného času?“ Večer, dcera Anežka.

101

„Jak to, že jsi doma? Není to nezvyklé, že tě tady vidím? Dokonce za kuchyňským stolem.“

„No tak, tatíčku. Dneska náhodou nehraji, proto jsem doma. Jenom mne tíží, že právě mateřská

bitevní loď dosud nedorazila do přístavu.“

Měl jsem ji okřiknout, ale výchova přece nespočívá v soustavném okřikování, amatérském napravování chyb.

„Má schůzku s nějakými kolegyněmi. Proto dělám večeři já. Na co máš chuť?“

Zamyslela se. Dokonce si podepřela bradu pravou dlaní. Věděl jsem předem, že dá

přednost špagetám, po kterých se tloustne.

„Když jsem šel domů, minul jsem zástup amerických turistů. Nevěřila bys, kolik bylo mezi nimi tlustých ženských. To mají z těch těstovin, kterými se krmí.“

Podívala se na mne zaraženě, jako by pátrala po tajemství mého myšlení, s jehož logikou jsem byl občas na štíru.

„Musím říci, že způsob tvého uvažování je podstatný pro tvůj literární styl. Čtenáře, který si dá

práci a přečte nějaký tvůj spis, překvapuje nesourodost tvých argumentů.“

„Moment, moment! Ne tak zhurta.“ Proti tomu jsem se musel samozřejmě ohradit. „Nesourodost argumentů. Co tím myslíš? Jako že jsem mluvil o koze, zatím co jsem měl mluvit o voze?“

„Chápu,“ teď se tvářila vážně, „že chaos věcí, který nás obklopuje, se nějak obráží do tvého autorského myšlení. Ty mu dáváš řád,“ teď se tvářila jako novicka, dokonce i klopila zrak. „Jenže ten chaos nemůžeš pominout. Ten se tam musí dostat, i když v nějaké uměřené podobě.“

Co tím ta holka sleduje?

„Hele, děvenko,“ opřel jsem se do opěradla kuchyňské židle, až zapraskala. „O co ti jde? Mně už

špagety lezou z krku. Tak se musíš spokojit s pečeným rybím filé. Je z mořské štiky a je na nás, abychom věřili, že je jenom střídmě radioaktivní.“

Možná, že jsem to přece jenom trochu přeháněl.

„Já jsem ráda, že se o nás tak staráš.“

Utírala nádobí, jeden šálek jí s třeskem upadl na dlaždice.

„Doprdele!“ vykřikla.

„Cože?“ zvolal jsem překvapeně. Koukám na ni, ani se neza červenala. Sbírala střepy s hlavou u země.

„To bylo, tatíčku citoslovce. Emocionálně jistě aktivní. Ty ho nepoužíváš?“

„Když ho použiji, doplňuji ho příslušným zaměřením: doprdelepráce. Každý ví, i ten, kdo se právě červená, o co jde.“

102

To byla jenom provokace. Měl bych na to ještě něco říct, nějakou výhradu ke slovníku mladých slečen, ale nic mne nenapadlo.

Večer jsem vypravoval, že mám jistou naději v tom podniku, kde pracuje Anna, Anežka byla doma. Vzhledem k tomu, jakou jsem měl se svými ženskými zkušenost, mohl jsem oprávněně počítat s důkladnou informací, kterou jí matička poskytla. Jistě u snídaně, protože jsem po ránu nezvykle dlouho lenošil. Jako nezaměstnaný jsem si to mohl dovolit. Do té doby, než z toho všeho budu mít výraznější komplexy.

„Byla tady sousedka,“ myslela tím paní Hlaváčkovou, protože k nám jiná sousedka nechodila, „a říkala, že si předplatila sedadlo v Národním divadle. Co bys tomu řekl, abychom ji napodobili?“

Uvažoval jsem. Tři místa, no, při dnešních cenách?

„Vždyť po večerech vyhráváš opilcům.“

„Samozřejmě, že bych to vzala na ty dny, kdy nevyhrávám. Zapomněl jsi mi odpovědět.“

„Mohly byste jít s maminkou. To je kulturou provoněná bytost.“

Dívala se na mne zkoumavě a já jsem měl nepříjemný pocit, že mne prohlédla. ¨Má odpověď by se dala při dobré vůli široce rozvádět, ale byla nezvykle ohleduplná. Co tím sleduje? Ten šálek byl ze svatebního souboru. Zbyly tam už jenom dva.

Pak bylo zase ticho a už jsem doufal, že vše skončilo, když položila otázku, na kterou jsem nebyl připravený: „Píšeš teď něco?“

„Jak to myslíš?“ vydralo se ze mne.

„Jak to říkám. Děláš teď na něčem?“

„Teď si sháním zaměstnání. To ti nestačí?“ Odhadl jsem, že nejlépe bude se naštvat. Jen tak mírně, aby si toho všimla a přestala s výslechem.

„Mám-li být upřímná, mne to moje hraní uspokojuje jenom tak, kolik to dává za večer. Jinak z toho nic neplyne.“

„Co bys taky chtěla, aby z toho plynulo? Dáváš těm lidem, když to řeknu nadsazeně, dáváš jim radost.“ Skoro jsem se nad tou větou červenal. Všimla si toho a smála se.

„Je to takový prchavý pocit, trochu jako přechodná radost ze suverenity. Chlubím se cizím peřím a oni s tím souhlasí.“

„Je to práce.“ Pořád jsem nevěděl, kam tím míří.

„Práce to je, ale žádná tvorba.“

103

„Tvorba je slovo příliš vznešené. K tomu jsem se ještě nedostal. Chtěl jsem říct…,“ zarazil jsem se, co jsem to vlastně chtěl říct? Taková slova jako tvorba byla slova vznešená, důstojnost sama, nehodila se do naší kuchyně.

„Když tady kutíš a splétáš lidské osudy, tak se snad k tomu pojmu blížíš, nebo ne?“

„Co já vím? Nepřemýšlím o tom. Kdybych začal myslet na tohle, co to vlastně dělám, tak bych toho musel nechat. Konec konců, už dlouho jsem nic nesplétal. Tím méně lidské osudy.“

Měl jsem obavu, že mne prokoukla. Bál jsem se toho slova. Tvorba. Záměrně jsem své jednání

snižoval, snad ze sebezáchovných pohnutek. Kdybych mluvil o tvorbě, připadal bych si příliš

vznešený, což jsem určitě nebyl. Netušil jsem, co to znamená. Musí to být něco navíc, něco co stojí

nad mými schopnostmi porozumění, co nejsou mé poznávací možnosti s to zvládnout.

„Četla jsi něco od Arthura Schopenhauera?“

Samozřejmě, že nečetla.

„Ten tvrdil, že mnoho špatných spisovatelů žije jen z pošetilosti publika. Říkal taky, že to, co se dnes tiskne, měl na mysli polovinu devatenáctého století, je žurnalistika. A žurnalista, to byl v jeho pojetí překlad slova nádeník. Přiznám se, že bych nechtěl skončit s podobným

hodnocením.“

„Já si nepřeji nic jiného, než se s tebou shodovat. Z jedné zvolené stupnice udělat novou skladbu. Setřást do ní všechnu lesní vůni. Udělat to tak, aby tam byla modrá obloha, zelená louka a ve větru se ohýbající stébla trávy. Aby tam bylo odpoledne a všechny vůně, které jsem kdy cítila.“

Díval jsem se na ni udiveně.

„A taky hvězdy na nebi. Všechna souhvězdí, která mám ráda. Především Aldebaran a Cassiopeia. Když jsem byla jako školačka na letním táboře, v noci jsem koukala z okna na nebe a říkala si, že právě teď vidíte totéž co já a byli jsem mi v tu chvíli strašně blízko.“

Co to na ni, na holku, sedlo?

„Snažím se ti rozumět,“ řekl jsem posléze. „Člověk má taková období, kdy se mu ten jeho jevový

svět začíná obracet naruby. Nahlíží na něj z druhé strany.“ Neřekl jsem tím nic, jenom

jsem ze sebe vypravil nějaký zvuk. Zvuk značně rozpačitý. Všechno jsem si musel rozmyslet, ale neměl jsem v tu chvíli na rozmýšlení čas.

Nemohl jsem však z téhle debaty jen tak vyklouznout. Uvědomoval jsem si, snad nějakým vedlejším smyslem, že je to chvíle, která se nemusí opakovat.

„To, cos s jistými rozpaky naznačila, to je blažená chvíle, která někdy člověka přepadne. Nikdo z nás se nevymaní ze své lidské kůže. Proto naše představy o štěstí, o kráse a já nevím, co všechno tě

může vznešeného napadnout, jsou jenom, to jenom bych dal do uvozovek, na še lidské zkušenosti

104

s tím, co se nám jeví být ušlechtilé. Tedy krásné. A když už tě to drží, když cítíš vůni vřesu v některé

stupnici, tak ji houževnatě drž a vnuť ji do notové osnovy. A vůbec nezáleží na tom, jestli se to bude někomu líbit. Když budeš dbát o to, co tomu kdo řekne, tak toho raději nech.“

Tak tohle je tvoje dcera, říkal jsem si. Se svými rodiči bys takhle otevřeně nikdy nemluvil, protože by ses styděl. Proč? To tak vědět. Asi bych se styděl si na tuto otázku jenom odpovědět.

„Teď si nejsem jistý, jestli vřes voní. Asi ne a je to jedno.“

Kdy jsme byli spolu naposled v divadle? Kdy na koncertě? Vybavilo se mi Rudolfinum, slavnostní

nálada, rozmanitost odění od smokingů po džínové kalhoty a bleděmodré košile. Demokratická

společnost dává přednost kulturnímu zážitku před bontonem. Dívali jsme se na to z galerie, rachot bicích, dunění pozounů a extatické šílení dirigenta. O co šlo? Při druhé větě jsem zavřel oči a snažil jsem si vybavit odpovídající obrazy. Byl jsem však z toho všeho zmatený. Tak vědět, co ti lidé kolem, kteří uchváceně dávají najevo své vzrušení, cítí? Jenom vzrušení smyslů? To je asi málo. Smysly může zjitřit kdejaký hluk. A tohle byl chvílemi hluk! Jako by se každou chvíli měla obloha zřítit na Zemi a pohřbít všechny zde shromážděné hříšníky. Lidé, uvědomte si, že hřešíte a že vás čeká trest. No a co?

To si přece uvědomujeme. Kvůli tomu jsme nešli sem a netísnili jsme se před šatnou, abychom se dověděli, co dávno víme. Jsme hříšníci, patrně nenapravitelní. Od jednoho hříchu couvneme a druhý

s chutí spácháme. To měl mít skladatel na mysli.

Jenže jemu nešlo o naše hříchy. O nich věděl starou belu. Netušil, co mne tíží, s čím se stydím vyjít na světlo. Měl na srdci svoje, kterých muselo být dost, jinak by se takhle nerozmáchl. A tak jako hříšný a hřešící člověk nám to takhle drsně naservíroval. Lidé, zamyslete se sami nad sebou a dejte si už konečně pokoj. Myslete na to, že se jednáním, které vás osobně diskvalifikuje, ponižujete. Sami před sebou, a to je horší než co jiného. Když před spaním zjistíte, že jste porušili smlouvu, kterou jste se zavázali dodržet, ha! Co z toho plyne? Ani domyslet se nechce. Nechtěl bych být ve vaší kůži. Nikdo to však neví. Jo, neví! Starozákonní Bůh ví všechno. To je taky dobrý trik. Bůh ví všechno. Jenže ten Bůh není nikde jinde než ve vašem svědomí. Proto ví všechno. Tenkrát jsem se probral k plnému vědomí, když sál bouřil a vpředu se zpocený dirigent klaněl a teatrálně děkoval s kyticí na hrudi. Patrně si ji sám zaplatil, což jsem škodolibě kvitoval, ale až

v tramvaji, do které se nám podařilo se nacpat.

„Jo, děvče.“

To mělo být resumé?

Dívala se na mne, ani jsem se neodvážil odhadnout, zda s pochopením. Určitě se zájmem. Pak sedla ke klavíru a hrála. Prý to byl Debussy.

105

„To je Bergamská suita, tatíčku.“

Seděl jsem a poslouchal. Snad mi to něco říkalo, ale nebyl jsem ochoten o tom mluvit.

27.

Znáte pocit, kdy člověk trpí naléhavou potřebou něco dělat? Ne něco určitého, jako třeba sekat dříví

nebo mýt nádobí. Ale dělat přesně to, co dělat musí z hlediska svých osobních, lidských perspektiv. Všichni jsme jinak zatížení, nebo snad orientovaní. Já jsem věděl, že mne to nepřejde, dokud nesednu k počítači a nevyvolám k životu soubor, který jsem už před dlouhou dobou opustil. Jenže zavolal Koláček.

„Pojď na chvíli ven, projdeme se a uleví se nám.“

Proč myslí, že se nám uleví, když se budeme procházet v tomhle zadělaném prostoru, kde se daří

důchodkyním a jejich psům?

„O co jde, kolego?“ ptám se celkem nespolečensky , když se přivítáme. Pak vedeme řeči.

„Myslíš, že na nás někomu záleží?“

Otázkou mne překvapil. Bože, ono ho to bolestínství nepřešlo? Někdo to může mít jako svůj životní postoj. Takoví lidé pak plní čekárny psychiatrů.

„Jediný, komu na tobě záleží, je tvoje žena. Mně jenom potud, pokud se naše osudy shodují.“

„To není příliš“ odmlčel se, čekal, až dvojice, která šla proti nám, přejde.

„Ohleduplné?“ pomohl jsem mu.

„Třeba ohleduplné, když myslíš. Všichni jsme hodni politování, i ti, kteří se dmou pýchou nad svými úspěchy pracovními i jinými. I ti hltaví shromažďovači dividend, všichni ti VIP, nebo jak jim říkají, jsou ubožáci balancující nad srázem. Omezený okruh zpěvaček, které z toho, že jsou pravidelně na stránkách nějakého časopisu, usuzují na svůj společenský význam. Vyceněný chrup a sklenice v ruce. To je odměna, ale za co?“

Udivil mne. Tento přístup k životu se celkem rozcházel s tím, co jsem o Koláčkovi věděl. Nikdy se veřejně nevyjadřovat ke sporným věcem. Zveřejněný názor vždy opíral a nějaký zákon. Norma, to bylo křoví, ve kterém se schovávala jeho osobnost.

Rozhlédl jsem se kolem, viděl jsem jenom Koláčka v obnošeném manšestrovém saku.

„Koláčku, kamaráde, co tě to popadlo? Nejeden myslitel přišel na povzbudivé pojetí něčeho, čím se právě zabýval pod tlakem existenčních potíží. Realita svými ostny nás rve a my vydáváme žeň.“

Teď jsem žvanil a jen jsem věřil, že si toho Koláček nevšimne. Všiml. Šklebil se pohrdavě.

106

„Pochlub se, jak ta tvoje žeň vypadá? Je to jenom plané žvanění, co tady vedeme. Taky asi o nic jiného nejde. Ulevit si. Mluvím o sobě. Hledám práci, marně, tak propadám skepsi. Až ji najdu, tu práci ovšem, změní se něco? Nezmění. Jenom budu mít na večeři. To stačí k životu? Jak to vlastně

je? Smysl všeho je ten žvanec? Teprve až ho seženeš, nastane čas na ideály.“

„Koloušku, kamaráde, přivedu tě na jiné myšlenky. Můžu se ti s něčím svěřit?“ Může mi někdo vysvětlit proč po tolika létech společné práce si pletu Koláčka s Kolouškem?

Měl jsem dobrou vůli, nikdy jsme se navzájem nesvěřovali se svými pocity nebo zážitky, které

nesouvisely s naší prací.

„Klidně se svěřuj, člověku se tím uleví. Mne taky pořád drží deprese.“

„Mne právě teď nedrží deprese, ale kdo ví co to je. Šoustám jednu babu a musím se s tím někomu svěřit. Volba padla na tebe, když to zrovna nechci říct své ženě.“

Tak jsem to na sebe řek. Tajemství určené jenom mně. Viděl jsem, že zvadl, tak ho to mé přiznání

vzalo.

„A to máš tak krásnou ženskou,“ vzdychl.

„Co ty víš o mé ženě? Viděl jsi ji někdy?“

„Viděl a až ji znovu potkám, ta jí to řeknu.“

„Koloušku, ty odpornej čuráku, snad bys to neudělal!“

Zařval jsem tak, že to muselo zastavit nedalekou dopravu.

„Konečně po tolika letech od tebe sly ším teplý lidský slovo. To si piš, že bych to udělal. Ale neboj se. Je to inteligentní tvor, přijde na to sama. Ty jsi totiž dost průhlednej. Víš o tom? Je skrz tebe vidět jako skrz špatně umytý okno.“

Rozčílil jsem se, ukvapil jsem se. Koloušek už vypadl z mého existenčního prostoru a já jsem mu přesto dal nahlédnout do nejnižších poloh mé povahy. Nebo snad právě proto?

Tak jsme teď šli a já jsem se už nesvěřoval, vedli jsme plané řeči. Pod našimi podrážkami decentně skřípal písek a mírný větřík honil vůně křovin, trávy a stromů z místa na místo. Došlo na politiku vlády, na volební systém, který se Kolouškovi jevil být nespravedlivý, na jednotlivé zloděje ve vládě, na prezidenta a jeho kňouravé rady veřejnosti, dohadovali jsme se o to, zda byl nebo nebyl spolupracovníkem Státní bezpečnosti, dostal své i ministr zahraničí a tak.

„Myslím, že bych se ti měl omluvit za to agresívní substantivum, které jsem v řeči uplatnil,“ řekl jsem kajícně, když jsme se rozcházeli.

„Ale, ale. Kdybys ho ozdobil barvitým adjektivem zasranej, což by se stylově asi hodilo, tak bych o tom uvažoval, ale to se nestalo, tak si tím nelam hlavu. Všiml jsem si,“ dodal rychle, „že vzdělanci

107

v poslední době mluví jako nevzdělanci. To stojí za úvahu, čtenáři a diváci televize na to přestávají

reagovat. Jako by se v české společnosti něco dělo. Nebo to je doklad falešného pojetí

demokratizace?“

„Takže z epitheta ornans se stává constans,“ dodal jsem poučeně. Doma jsem měl nakupené myšlenky, které čekaly na rozvedení. Svěřit se s možností, že snad získám pracovní místo, jsem se nemohl.

Ale stejně mi dal zabrat, kolega.

Sedl jsem si k počítači a dlouho sháněl myšlenky do houfu. Když se mi pak konečně na obrazovce objevila jednadvacítka, což bylo číslo nové kapitoly, kterou jsem chtěl začít svou prosbu o odpuštění, věděl jsem, že nenapíšu opět nic. Cítil jsem se být vyprahlý, prázdný, opuštěný lidmi i Múzami. Nikde nic. Kdybych zůstal sedět a něco vnucoval papíru, bylo by to jenom smýčení v prázdném předpokoji. Pavouci ho opustili a nechali po sobě jenom své

zaprášené příbytky.

Neklidně jsem přecházel po pokoji. Obě mé ženy byly pryč. Byt jsem měl celý pro sebe a přesto mi v něm bylo těsno. Jindy bych si nejraději hodil přes hlavu plášť a nechal si jenom otvor, kterým bych viděl na klávesy a na monitor, to aby mne opravdu nic nerušilo v mém soustředění, ale teď jsem najednou potřeboval prostor. Něco se někde změnilo. Cítil jsem to, věděl jsem to, ale nevěděl jsem proč. Jak jsem to měl změnit, když jsem nic netušil?

Slýchal jsem, že básníci mívají taková hluchá období. To odcházejí mezi lidi nebo do klášterů a ponoukají své osobní bohy. Koho jsem já mohl ponoukat? Samozřejmě, že má volba padla na Annu. To asi byl zdroj mé inspirace. Záblesky za horizontem. Když se bouřka blíží nebo vzdaluje, dává o sobě vědět. Vzpomněl jsem si na Nezvala, na další básníky a na jejich milenky. Snad měl Nezval milenky. Nevěděl jsem nic jistého, ale člověk ovládající tak silný básnický gejzír musel mít mnoho zdrojů inspirace. Nenapadlo mne nic jiného, než žena. žena, zdroj a víra. Už je to tak v přírodě

zařízeno, že žena je inspirací muže a muž inspirací ženě. Muž také nemůže věřit nikomu jinému než

zase ženě.

Tady jsem si vzpomněl na hesla, která se šířila kdysi dávno: straně věřte, soudruzi. Když se teď o tu větu olízla moje paměť, přišlo mi to k smíchu. Manželky jsou omylné, ale strana ne. A lidé pro tohle heslo byli ochotni jít na pranýř. Co taky může jeden proti mnoha? V houfu je jistota, v houfu je člověku dobře. Tam se schovají mé slabiny. Byl bych o tom přemýšlel, ale věděl jsem, že to je v mém případě zástupná záležitost. Odvádím pozornost od věcí pro mne podstatných.

108

Jsme národ chorobně prostoupený partajnictvím. Když si nejsem jist sám sebou, důvěřuji nějaké

straně. Ta myslí za mne. Rozhoduje za mne. Já jenom nadávám těm ostatním, které jsem nevolil. Rozhlédl jsem se po pokoji. Potřeboval by vyměnit tapety. V koutě u okna se odchlipují, protože tam jednou při dešti zatékalo. Už si to slibuji dva roky, teď na to mám konečně čas. Jaké by byly nejlepší? Samolepící, samozřejmě, jenže budou asi dost drahé. Teď se musí počítat s každou korunou. Vezmu tu práci, kterou mi Anna sehnala a bude po starosti. Byl jsem rád, že jsem si ji připomněl a že mne odvedla od mého problému. Ani jsem si nepřiznal, že i zbabělost patří do výbavy mých nectností. Vytočil jsem její číslo.

„Víš už něco povzbudivého?“

Přešel jsem bez upozornění na důvěrnou notu.

Představil jsem si ji, jak vrtí zadečkem. Najednou mi to nevadilo. Ani jsem neposlouchal, co říká. Co mohla říkat? Vedení ještě jedná. Ne sice o mně, ale o celém souboru uchazečů. Naděje tu však je značná. Jaká může být jiná, když jde o mne?

„Proč tam, prosím tě, sedíš? To nemáš nic na práci?“

Byla to provokace, samozřejmě, že tomu tak porozuměla.

„Můžu jít pracovat domů. Taky půjdu. Kolik je hodin? Budu tam za čtyřicet pět minut.“

Tak.

Co teď?

Cítil jsem, že někdo druhý, vlastně třetí rozhoduje za mne.

Když uteklo patnáct minut a Anna byla jistě ve vlaku metra, šel jsem do ložnice a strčil hlavu do manželčiny postele. Co to je za vůni? Byla to její vůně, kterou jsem znal a po jejím zdroji jsem nepátral. Mýdlo, voňavka, pardon, voňavka se mezi slušnými lidmi neříká. Parfém.

Ta oprava mne přiměla opustit lůžko a jít se oblékat. Ovšem. Voňavkou se natírá kdejaká štětka. Přece bych své ženě

nepřisoudil tuhle roli. Sice se o mne otřel náznak poznání, že ji prakticky přiznávám, ale hned jsem ho zapudil.

Bylo třeba zavřít okna. Dal jsem si na tom záležet, aby byla všechna důkladně zajištěna, i když

k nám sotva mohl někdo oknem vniknout. Ale co víte? Copak se sousedovi z druhého patra neztratila z balkonu dvě horská kola? Jak se tam zloděj dostal? Vylezl po balkonech. Nic jednoduššího pro obratného člověka.

Cítil jsem podvědomě, že se zdržuji, že odkládám odchod z míst, kde si jsem jistý a pouštím se někam, kam vlastně? Anna mi řekne, jak se věci s mým možným uplatněním mají. Dělám to pro sebe

109

a pro rodinu. Copak nejsem člověk pevných zásad? Předešlé selhání byl jenom úlet. Šlápnutí stranou. Však jsem si ho dost vytrpěl. Kolik nocí jsem nespal.

V těch nocích jsem si přehrával vteřinu po vteřině to banální jednání, které mne uvrhlo do nejistoty.

Touha je svatá záležitost. Básník se jí nesmí vzpírat. Jenže ty nejsi básník. Ani spisovatel nejsi. Jsi jen banální blb. Trapná náhražka mužského, který chytí pach podolku a jde za ním jako pes. Tak. Obrátil jsem se a rázoval zpátky.

„Už jsem nedoufala, že přijdeš, a chtěla jsem se vrátit do redakce,“ řekla Anna ve dveřích, když

jsem u nich zazvonil.

„V tomhle případě se vzácně shodujeme.“ Nebylo to příliš zdvořilé. Teď, když už jsem tam byl, jsem měl na sebe vztek.

Vzala mne za ruku a zahleděla se mi měkce do očí. Možná, že by se to dalo říct jinak, ale mne nenapadá nic vhodnějšího. Měkký, sametový pohled. K tomu musí být asi vhodný zrak. Nebo to je v celém obličeji? Asi. Oči samy jsou jenom oči a věřit tomu, že se nějak dívají jinak než jindy, bude asi mýlka. To se musí tvářit celý obličej a její obličej se teď tvářil, sotva opustila od výhrad k mému opožděnému příchodu, jako by zkoušela roli Madony pro nějaké ochotnické představení. Měla na sobě župan, který si přitáhla červeným páskem k tělu. Asi jí přišlo trapné, jak jsem si ten župan prohlížel.

„Co tak koukáš? Proč …“

Zmlkla dřív, než stačila vyslovit výhrady k mému pohledu. Napadaly mne samé odpudivé

myšlenky a měl jsem dojem, že bych se asi měl rozloučit. Bylo až příliš jasné, co od mé návštěvy čeká. Proboha, ženská, co je to s tebou? Vypadáš jako inteligentní, rozumná osoba. Člověk poznamenaný

kulturou. O tom jsem měl důkazy. A teď se svlékáš dřív, než vlastně překročím práh bytu?

Konečně, proč ne? Ušetří tak plno času. To abych se už na schodech svlékal z kalhot!

„Chtěl ses jistě zeptat, jak to s tebou vypadá…,“¨řekla po chvíli ticha. Kývl jsem nerozhodně

hlavou. Ovšem i to jsem se chtěl dovědět.

Nabídla mi místo v černé klubovce a sedla si naproti mně. Nenabízela teď žádné důvěrnosti. Vlastně ani předtím. To jenom ten župan a to taky mohla být jenom má představivost. Možná, že doma chodí v županu. Ulevilo se mi trochu a úlevu jsem dal najevo.

„Tak povídej, buď tak hodná,“ řekl jsem skoro jako kajícník.

„Co chceš vědět?“

Tohle nemělo logiku. To už stačila zapomenout?

110

„Třeba jak dopadl ten táborský článek.“

„Tys ho nečetl?“

Nechtěl jsem přiznat, že jsem jejich tiskoviny neměl nikdy v ruce, ale teď je asi budu muset číst a to dost bedlivě.

„Nejde přece o to, jak se komu líbil, ale jaký to mělo v Táboře ohlas.“

Po chvíli, kdy rozvažovala odpověď, prohlásila, že se k nim nic nedoneslo. Kdyby něco bylo, už

by se ozvali. Alespoň policajti. Možná, že to opravdu vzali jako výpomoc. Přivedla je přece na možnou stopu. V redakci to chválili. I fotografie dopadly dobře. „Mám jich tady plno s tebou a s Anežkou.“ Probírala se v zásuvce, na tom, jak se jí třásly ruce, bylo vidět, jak je rozčílená. Chudinka holka. Přece jsem ti nestál za to, Aničko!

Přesedl jsem si k ní a prohlížel fotografie.

„No teda! Tady ta naše holka vypadá jako stará kvočna.“

„Takhle nemluví otec o dceři. Jakápak kvočna? Pěkná holka to je, budeš z ní mít radost.“

Cítil jsem její blízkost, její tělo plné ohně, o kterém jsem už měl jisté povědomí. Věděl jsem, co bude následovat, a věděl jsem i to, že má předsevzetí budou zmařena nějakou tou živočišnou energií, která vyvěrá z našich těl. Raději jsem se na ni nedíval, předstíral jsem, že mne zajímají fotografie, kterých bylo požehnaně.

„Vyber mi jich pár, Anežka bude mít radost.“

Slyšel jsem ji hlasitě dýchat a věděl jsem, že bych se měl rychle rozhodnout. Proto jsem vstal a požádal ji o sklenici vody.

„Udělám ti kávu,“ nabídla se.

Na kávu jsem neměl chuť, ale co se dá dělat. V naší zemi nelze hosta jinak pohostit. Někde taky člověku nabídnou čaj. Jinde mu dají dokonce vybrat. Opřel jsem se o studené ústřední topení a čekal, až konvice začne vřít.

„No tak, pověz něco,“ začala.

„Jo. Ty bys mne měla informovat, jak to vypadá s tím prověřováním mé minulosti.“

„Proč myslíš, že tě nějak složitě prověřovali? Přihlásilo se několik lidí a proto museli se všemi promluvit. Výsledek zatím neznám, ale pochybuji, že tam byl někdo lepší. Udělal jsi na šéfa značně

příznivý dojem.“

„Myslíš to vážně?“ Nepochyboval jsem o tom, že mluví pravdu. Nemohl jsem se však chlubivě

holedbat.

111

Přistoupila ke mně k tomu studenému radiátoru a objala mne kolem krku. Voda v konvici vzkypěla a s cvaknutím se vypnul proud.

Co se dá, hochu, dělat. Jsi jenom slabý mužský. Fakt, slabý a bezmocný. Když tě ženská vezme takhle kolem krku a přilehne k tobě středem těla, když ti dýchá do ucha horký dech, můžeš jenom naříkat, ale ne hned, to až půjdeš domů zmátožený a unavený ze své slabosti. Jen se však přiznej, že to ti právě teď dělá zatraceně dobře. Cítíš se být na vrcholu, na špičce své lidskosti. Protože tohle je lidské blaho, tohle je vůbec živočišné blaho v tom nejlepším slova smyslu.

Všechna dobrá

předsevzetí jdou do háje, protože civilizace je jedno a život je druhé. Proč sem pleteš život?

28.

Najednou jsem si uvědomil, že mám vlastně dvě ženy. Jednu veřejnou, tedy veřejnou, veřejně

přiznávanou, druhou tajnou, o které vím jenom já. Chvilkami mne to naplňovalo radostí. Radostí

draze vykoupenou. Mé smysly se rozbíhaly do daleka. Plavaly po vlnách radosti, říct rozkoše se mi zdá nevhodné. Co to je rozkoš? Chvíle bezuzdné nestřídmosti? Vzepětí před pádem? No, vidíte. Nehodí se, cit to ponižuje, snižuje to představu o hodnotách, kterými disponujete. Radost plápolá

jako motýlí křídla. Alespoň chvilku, ale ta chvilka se zapíše do duše a duše sálá žárem. Sálá žárem. Věcná reakce na intenzívní podnět. Vzpomněl jsem si, byli jsme se ženou na dovolené, bylo léto, dítě bylo u tchýně, spali jsme při otevřených oknech a ze sousedního pokoje bylo slyšet výkřiky intenzivního jednání.

„Prosím tě, kdo to má poslouchat? Zatluč jim na dveře,“ řekla nevraživě moje žena. Vždy disciplinovaná a dbalá mínění sousedů.

A co Margita? Její muž, hudebník, jezdil pořád po zájezdech, a když ho viděli přicházet domů, věděli všichni, že se za deset minut po tom, co za sebou zavře dveře, bude domem rozléhat její křik. Všichni se smáli s pochopením. Jenom moje žena ne.

Když jsem došel až sem, přešla mne nálada.

„Co máš pořád s těmi novinami? To nemůžeš něco říct? Sedíš tady a koukáš jako bubák.“

„Kdyby tu bylo kanape, jako jsme měli u nás doma v kuchyni, tak bych si lehl a třeba bych i usnul.“

Neohradila se, doufal jsem tajně, že tu mou poznámku odmítne, ale mlčela.

„Ani jsem si nevšimla, že bys v noci špatně spal. Víš už něco určitějšího o tom místě?“

112

„O jakém místě?“ Hlupáka jsem ze sebe dělal zbytečně. Pochopila to a dál se neptala. Jenom se na mne podívala a já jsem věděl, že ji ponižuji zbytečně.

„Pořád nic. Včas se prý všechno dovím.“

„Volala mi paní de Foucold, že prý…“

„Dej pokoj s paní de Foucold, jestli má pro mne místo, tak jí hned řekni, že nadívat jaternice není

můj koníček.“ O co šlo? Jenže jsem to přehnal a odmítl dřív, než jsem se dozvěděl, co má paní de Foucold na mysli. „Konečně, dobře propečená jaternice s bramborem a se zelím, není nad to. Co myslíš?“

Nemyslela nic. Věnovala se nějaké marnosti a mne vypustila z prostoru svého zájmu. Viděl jsem jí

na nose, že mne začíná mít dost. Alespoň pro nejbližší chvíle. S tím jsem ovšem souhlasil. Má mne dost. Jenom to však nepřehnat.

„Večer nebudu doma,“ oznámil jsem jí.

„Nepřeháníš to? Najednou se touláš po nocích. Nemyslíš, že je mi to nápadné?“

„Co je na tom nápadného, že se stýkám s lidmi shodného osudu?“

„Řekni mi s kterými lidmi a o jakou shodu osudu jde.“

„Výslech? Zatím prvního stupně?“ Patrně jsem se odporně šklebil, protože se znechuceně

odvrátila.

Dobrá, zůstal jsem doma. V koupelně jsem vyťukal její číslo a za zvuku tekoucí vody pronesl omluvnou větu.

„To je škoda, připravila jsem…, ale tak to chodí. Nedá se nic dělat.“

Jak to chodí? Milenec vybavený manželkou je vázán manželskými povinnostmi, mezi ně patří

pobývat po setmění v rodinném kruhu. Zřejmě s tím má zkušenost. Není to žádný diblík. Drápek nelibosti mne škrábnul na duši.

Ukryl jsem telefon v kapse županu a rozkřičel se. Když otevřela dveře, byl můj hlas slyšet až na ulici: „To tady, sakra, nemůže být mýdlo?“

„Koupu se snad já, nebo se koupeš ty? Tak si laskavě to mýdlo podej.“ A práskla dveřmi. Lehl jsem si do vlažné vody a věděl, že je opět jeden večer v háji. Kdyby alespoň byla doma Anežka. Jenže ta hrála opilcům za přiměřený peníz.

Ležel jsem ve vodě a díval se, jak z ní vystupuje chlupat ý střed těla. Vytvářel tam ostrov a jak jsem dýchal, ostrov mizel ve vodě a opět se vynořoval. Drbal jsem se žínkou, bez mýdla se taky umyji, nemysli si. Večer je ovšem v háji. Normální manželský večer. Kolik jich už bylo a ještě bude? Mnozí

říkají, že každého zmařeného dne je škoda. Co to je zmařený den? Den bez slunce? Bez pohody? Bez

113

tvořivého úsilí? Aha, to by mohlo být. Den bez tvořivého jednání. A co ti, kteří schopnost tvořit nemají? Jak je to u nich s promarněným dnem? Jsi příliš domýšlivý, hochu, oslovil jsem se. Ten, kdo nezná radost z napsané řádky, zná jiné druhy radosti, která plyne ze smysluplného jednání.

„No jo, tys přece jenom erotoman, jak říká Anna.“ V koupelně ta slova zněla, až jsem se zalekl. Znáš jenom jeden, nejvýš dva druhy tvořivého jednání, opravil jsem se s ohledem na svou zkušenost, a přisuzuješ jí absolutní parametry. Absolutní parametry. Převalil jsem se ze zad na břicho, až voda vystříkla na dlaždice. Byla to v tak malé vaně, jakou jsme měli v koupelně, nepříjemná

poloha. Sem bych se s Annou určitě nevešel. Má žena by prchala s křikem, kdybych se o tom jenom zmínil jako o možnosti.

Vylez z té vody! Chováš se jako …, jako co? Jako kdo? Šetři se, druzí tě šetřit nebudou. Z té věty, která se mimoděk vedrala do mého vědomí, bylo cítit hrozbu. Proč právě hrozbu? Kdo mi může hrozit? Anna ví, o co jde. Tak co.

Nad talíři jsme seděli mlčky. Chvílemi jsem se snažil zachytit její pohled, ale marně. Uhýbala očima.

„Když jsem byl ve vaně, nevolal někdo?“ řekl jsem konečně.

„Proč bv měl kdo volat? Já jsem raději, když nikdo nevolá. To jsou jenom …,“ chtěla říct, že se cítí být ohrožena. Věděl jsem to.

„Koláček naznačil, že by pro mne možná něco měl.“ Dal jsem najevo, že bych asi měl za ním zajít, že bychom se asi měli spolu sejít a on by mi řekl, že to byl omyl, že nic nemá, jenom že mne chtěl vidět.

Nic na to neřekla. Množná, že mne zná tak dobře, že mi právě teď nevěří. Třeba ženy poznají

nějakým šestým smyslem, kdy je jejich muž podvádí. Nebo kdy je jenom chce podvádět.

Kdy cítí

potřebu odtažitosti. Kdyby byla moudrá, vzala by to na vědomí. Ale je to jenom taková… kvočna. Obíhá kolem kurníku a snáší vejce.

Urážet jsem ji nemusel. To mi došlo za moment, kdy ve mně vzkypěl vztek. Ano, uvědomil jsem si, že právě teď strašně silně po Anně toužím. Po její vůni, po měkkosti jejího těla, úplně mne mé

tělo bolelo touhou.

Obléknu se a půjdu. Vzal to všechno čert.

Nádherné by bylo, kdyby tam měla návštěvu.

Tady jsem se zarazil. Mohl bych jí něco vyčítat? Samozřejmě že mohl. Ale vlastně, nic bych nemohl. Já jsem přece měl tady vedle sebe ženu, která se chystá mýt nádobí. Co udělá, když ji právě

teď zezadu obejmu? Vyrazí mi zuby?

114

To jsem samozřejmě přestřelil. Podezření by ovšem pojala a já bych musel zůstat doma.

„Dneska jsem zaplatila stovku pokuty.“

„Za co, prosím tě?“ Byl to zvláštní obrat, nevěřil jsem, že by mluvila o pokutě záměrně. Prostě se jen tak svěřovala.

„Parkovala jsem na veřejné ploše. Nebo to říkal jinak? Veřejná plocha je snad chodník, nebo ne?

Našla jsem za stíračem lístek, tak jsem tam hned po práci jela.“ Nečekala na mé další dotazy. „Seděl tam na chodbě u okýnka takový tlustý civilista, že to se mnou hned vyřídí. Na nic nedbal, napálil mi hned stovku.“

„Potvory. To mi vypravoval jeden kolega. Jeho syn přejel křižovatku na červenou, hned za ní ho zastavili a tisíc korun. Pane řidiči, zapíšeme vám to do karty, při třech přestupcích vám seberou řidičský průkaz. Kluk se ošíval. Student. Nabídli mu, že mu to nezapíší, když nebude trvat na tisícikorunovém kuponu. Co tomu říkáš?“

„Napsal si jejich čísla?“

„Ani ho to nenapadlo. Měli za to parádní večeři.“

Všichni jsme obětmi zvůle na nejrůznějších stupních. Vlastní postelí počínaje, celosvětovou hrozbou nukleárního nebo podobného vydírání konče. Já a moje žena jsme byli oběťmi zvůle elementární povahy. Musel jsem se tomu smát.

„Co je na tom k smíchu?“ zeptala se.

„Směji se tomu, co mne napadlo. Všichni jsme oběťmi. Kdekdo po nás rajtuje a my držíme. Samozřejmě, že vzdycháme, naříkáme a nadáváme, ale držíme. Když nic nezmůžeme proti tomu násilí, kterému se říká stát, tak se bouříme tím, že usurpujeme ty, kteří se nemohou bránit. Třeba manželky.“

„Jak jsi na to přišel? To jsou nápady. Možná, že by to platilo jindy, v jiné společnosti, někdy v minulých staletích, ale v civilizované společnosti?“

„Právě tam víc než kde jinde. V těch dobách, které máš na mysli, to nebyl problém, protože si ho nepřipouštěli. Brali to všechno jako nezbytnost. Kdyby muž nedal manželce pár facek, byla by nešťastná. Což je samozřejmě vulgární výklad, nebo spíš příklad nepřesně pochopené a tlumočené

myšlenky. Ale dneska, když se lidé už rozhlédli a vědí, nebo alespoň tuší, co to je lidská důstojnost?“

„To přece věděli i dřív. Tou minulostí myslíš nějaké Neandertálce. Vezmi římskou

civilizaci.“

O římské civilizaci jsem toho moc nevěděl. Akorát tak římské právo mi nahánělo hrůzu. To kdysi, když jsem byl student.

Bylo už prakticky jisté, že budu doma.

115

„Kde se toulá ta holka?“

„Pokud myslíš Anežku, tak šla na rande.“

„Cože?“

„Víš vůbec, kolik je jí let?“

„Přibližnou představu bych asi měl mít.“

„Přibližnou představu.“

„A máš ty přibližnou představu s kým a kam šla?“

Dívala se na mne s předstíraným zájmem. To poznám, kdy se dívá tak, jako by na mně bylo něco k vidění.

„Přibližnou určitě. O víc mi taky nešlo. Je to dospělá osoba. Až se vdá, bude se muset zpovídat svému manželovi, kam chodí po večerech.“

Teda jo.

Nic lepšího mne nenapadlo.

29.

Ve čtvrtek mne Anna volala, právě jsem chodil po parku a snoval nějaké bláhové sny. Bláhové sny jsou mou specialitou. To se zav řu do sebe a vybavuji si něco jako, no, jako něco. Ani se mi nechce si to sám pro sebe hodnotit, protože bych vypadal směšně. Zvláštní je, že někdo nechce být směšný ani ve svém přísném soukromí. Tedy jen sám se sebou.

„Proč nebereš telefon? Šéf tě shání. Už ti chce říct výsledek.“

„Nestraš.“

„Co teď děláš?“

„Obsahovou analýzu jednoho případu.“

„To vypadá slibně.“

„Ani bych neřekl.“

„Ovládáš tuhle metodu? Nebo spíš způsob, jak nahlédnout do vědomí člověku, který to přísně

tají?“

„Když mluvíš o loňských mrazech a já z toho vyčtu, že máš potíže se svým šéfem?“

„Nemám potíže se svým šéfem. Spíš se svým milencem.“

„Jestli máš potíže s milencem, nech ho plavat. Kolem je takových potenciálních milenců, stačí se rozhlédnout. Kývneš a už se jich nezbavíš, nalepí se na tebe jako vosy na sklenici medu.“

116

„No, no.“

„Nechtěla jsi mi náhodou něco říct? Týkalo se to tvého šéfa.“

„Promiň. Tys nedal nikomu číslo mobilu a na pevnou linku se nemohou dovolat. Nevěděla jsem, jestli jim ho mohu dát.“

„Správně. To je mé soukromí, do kterého tvému šéfovi nic není.“

„Až tady budeš pracovat, dají ti služební mobil. Abys na tom nenechal celou mzdu.“

„Seš si tak jistá, že tam budu pracovat?“

Na protější lavičce seděla babka a viděl jsem, že mne zaujatě poslouchá. Budu mít práci a s ní i milenku. Musel jsem si na to zvyknout. Nový pohled na svět. Nový kurz mého života. Má rodina zaujme novou orientaci. Manželka, která denně dojíždí tramvají do Kobylis, kam se přestěhoval pozemkový úřad, bude jezdit autem. Pokud je tam dost velké parkoviště. To tam být musí, vždyť je to barák jako hrom a denně tam docházejí desítky, možná stovky návštěvníků. Odhaduji podle velikosti budovy, ne podle toho, co se tam děje. O tom jsem neměl ani potuchy.

„Kdyby se pro tebe nerozhodli, poslali by ti zdvořilé psaní, ve kterém by děkovali za tvou dobrou vůli. Neváhej však, aby šéf neztrácel trpělivost. Je v tomto směru značně nedůtklivý.“

„Nedůtklivý? Netrpí náhodou napoleonským komplexem?“

„Každý trpíme nějakým tím komplexem.“

Takže tak. Mých sto osmdesát pět centimetrů na něj muselo udělat dojem. Své pocity však statečně potlačil. Je to šéf.

„Já tam teď nemohu jít, i když mám čas, protože jsem oblečen značně neformálně.“ Měl jsem na sobě uniformu naší mládeže, modráky a botasky. Na košili bych zapomněl.

„Tak přijď odpoledne. Bude tady do tří.“

Přešel jsem na další volnou lavičku a koukal do nebe. Najdu tam nějaké řešení? Kolem šli dva důchodci. Muž, stařík, vedl psa, obludu tak metr vysokou. Ona, asi jeho věku, vedla jakousi menší

psí formu. Psi se zastavili, začali se očichávat, začali na odvrácené straně těla. Muž to komentoval:

„Psi mají potřebu sociálního kontaktu stejně jako lidé. Lidé si však k tomu účelu vymysleli poezii.“

žena na to reagovala hlasitým, já řeknu, hlasitým zavytím. Je mi líto, ten zvuk se celkem shodoval s mým vyjádřením. Zvedl jsem se a šel jsem pryč.

Do tří hodin jsem měl plno času. Anežka byla doma, mohl jsem toho využít a popovídat si s ní. Už jsme na sebe neměli tolik času, jak by člověk odhadoval. Buď hrála, nebo se někde toulala. Na hovory s rodičem nebyla dost trpělivá. Když už je to tak, udělám jí něco k obědu.

„Jak se ti daří, děvenko?“ začal jsem přívětivě.

117

„Už zase výslech?“ odmítla mou nabídku.

Zarazilo mne to. Proč výslech? Chtěl jsem si s ní pouze popovídat. Přátelská rozmluva přece není

výslech. Odkud to má, tuhle útočnost? Její matka je přece mírná osoba, která na sobě nechá spíš

štípat dříví, tahle se jí nepodobá. Dotklo se mne to.

„Dáš si se mnou něco k jídlu?“ řekl jsem stroze.

„Děkuji,“ odpověděla.

Děkuje mi za nabídku nebo můj návrh odmítá? Mohl jsem si vybrat. Nebo taky pátrat po obsahu toho sdělení. Když někdo tak stroze poděkuje, pak zřejmě nabídku odmítá. Dobře. V ledničce byl kus špeku, ukrojil jsem si krajíc chleba a sedl si k tomu špeku. Stůl v kuchyni byl pro čtyři lidi, roztáhl jsem se pohodlně, i když jsem se nijak pohodlně necítil. Otevřel jsem si láhev piva a mračil jsem se na svět.

V tu chvíli jsem se neodvážil situaci hodnotit. Ukvapit se by byla chyba. O co vlastně šlo? O nic. Holka nemá náladu. Jsou takové situace, kdy s nimi není řeč. Třeba je to právě tak a já bych se ukvapil.

Ten lidský život se odvíjí jako souvislá řada průšvihů. Pořád o něco zakopáváš, kličkuješ, vyhýbáš

se a pořád do něčeho narážíš, člověče. Tak si na to už zvykni. Jo, zvykni. Zvykneš a co? Jaký to pak je život? A to jsem se ještě kousl do tváře. Zevnitř, samozřejmě. Pokud jsem měl mizernou náladu, teď dosáhla vrcholu.

„Nelez sem, když jsem tady já!“ křikl jsem na dceru. Vyplachoval jsem si v koupelně ústa a nahlížel do ústní dutiny, abych odhadl škodu.

„Ty se tady živíš špekem a mně jsi nic neudělal?“ znělo to jako výčitka.

„Když jsem se tě slušně ptal, odpovědělas mi na půl huby, že děkuješ.“

„Já jsem ti slušně poděkovala za dobrou vůli. To snad není nic nevhodného a znamenalo to souhlas s tvou nabídkou.“

„Tak si něco laskavě udělej. Já už toho mám všeho dost.“ Krvácel jsem, ale v ústech se to prý

rychle hojí.

Prohlásila, že nechápe, jak se někdo může kousnout do tváře. Kdyby do jazyka, ale do tváře?

K tomu musí mít jeden speciální chrup. Pak dodala, že když najde v ledničce mléko, udělá si krupičnou kaši. V rodině neměla krupičná kaše příznivý ohlas. Já jsem lil na ten kousanec pivo, neměl jsem důvod ho šetřit.

Hledala vhodný kastrol a pak zapálila plyn.

Ptal jsem se jí, co pořád dělá.

118

„Dělám pořád totéž, co jsem dělala před týdnem, a daří se mi stejně jako minulý týden. Je to dobře, nebo to je chyba? Pokud jde o maminku, ta se novinek bojí. Ty jsi sice statečnější, ale nemohu sloužit ničím, co by tě povzbudilo a vyvedlo z letargie.“

„Co to tlacháš o letargii?“

„Občas se rozhlížím kolem sebe a vídám tě, jak bádáš ve svém průzračném nitru.“

„Tady si někdo koleduje o pár pohlavků.“

Míchala mlékem, které se začalo vařit a sypala do kastrolu krupičku.

„Chceš trochu kaše? Naši předkové se neživili ničím jiným.“

„Jenže to nebyla kaše z krupičky. To, co jim stačilo, bych patrně nejedl.“

„Kdyby nebylo nic jiného?“

Řeči o ničem pokračují. Řeči se větví a ovíjejí kolem nějakých pojmů, které ani nemusejí být připomínány. Má starost, dítě. Možná, že i o mne. Všimla si toho, co jsem snad ani já netušil. Jo, netušil. Člověk kolem sebe šíří jakési záření, které zaujatým blízkým signalizuje: pozor, nebezpečí!

Přetvařuj se, jak umíš, tenhle přírodní úkaz neutajíš. Přírodní úkaz. Nesmysl, přírodní úkaz. Nevím, co to je, vím jenom, že to je.

Co vyzařuje Anna? Taky něco takového, jenže to je na jiné vlně.

„Prosím tě, vždyť to není kaše, ale krupičné noky!“ zvolal jsem. „To můžeš jíst vidličkou a nožem.“

„Právě takovou kaši mám ráda.“

„Nikdy jsi to nedala najevo.“

„Přece nebudu matičce kazit náladu, když ji jí řídkou, že jen teče.“

Přemýšlel jsem nad tím. Zajímavý detail našeho rodinného života. Ovšem k přemýšlení mne přinutil můj snad budoucí šéf. Seděl jsem proti němu a byl jsem ve značných rozpacích.

Místo toho, aby mi hned ve dveřích řekl jasně: beru-neberu, posadil mne proti sobě a řečnil. Bože, poslouchal jsem ho na půl ucha. Předváděl mi tady jakýsi filozofický seminář. Krčil jsem se a doufal, že otázky, kterými mne zavalí, budou alespoň trochu k věci, kvůli které jsem tady seděl.

„Co si o tom myslíte?“

Tak už je to tady. O čem si co myslím? Z toho, co až dosud zaznělo, mne k myšlení nepovzbudilo nic. Nezbylo mi, než se zatvářit přemítavě. Uvažující právník. S tím jsem měl zkušenost, kterou jsem získal na fakultě.

119

„Já se na to dívám tak,“ odhodlal jsem se k výpadu, kterým jsem chtěl hájit své názory, „že každý

má právo na svoje poznání, na svoji pravdu.“

„Správně. To odpovídá přiznaným lidským právům. Jenže.“ Za tím jenže se významně odmlčel.

„Jenže my chceme, aby naše poznání bylo obecně přijato. Pokud se liší od názorů, které odpovídají

poznání nějakých čtenářských skupin, musíme dosáhnout toho, aby se tyto skupiny svými názory přizpůsobily našemu poznání.“

Bylo to neomalené a podle mého názoru dost trapné přiznání k manipulativní funkci těch jeho plátků. Teď jsem té dlouhé řeči o ničem začínal rozumět. Nechtěl jsem věřit, že to tak veřejně přiznal dřív, než se mnou podepsal smlouvu.

„Patrně se vám to zdá být dost drsné.“ V tom měl pravdu. „Samozřejmě, že pracujeme s poznáním, kterým vládne náš čtenář. Ovšem s ohledem na naše poslání musíme přiznat, že je lépe řídit se naším fundovaným poznáním dřív, než ke čtenáři přistoupíme. Svého času Koperník, víte, kdo to byl, když nemohl vysvětlit pohyb nebeských těles za předpokladu, že se celá obloha točí

kolem něj, pokusil se o to, že bude otáčet pozorovatelem a hvězdy nechá na jejich místech. A bylo to. Když se bude snažit obloze porozumět, byl by ji ve všem jenom omlouval. Když budeme vycházet jenom z jeho přání, myslím čtenáře, půjde všechno naše snažení k čertu.“

Díval se na mne, užaslého uchazeče o zaměstnání, a já jsem si dovolil myslet, že to tak třeba bude dobře. Ale nahlas jsem se to říci neodvážil.

Seděl jsem a koukal jsem do dálav své paměti. Po chvíli mi to došlo. Na Vánoce jsem si půjčil Kritiku čistého rozumu od Immanuela Kanta. Dostal jsem se jenom k předmluvě a tenhle pán asi taky. Ten Koperník tam byl připomenut. Přesně tak, jak tady z druhé strany stolu zaznělo. Škoda, že jsem se nedostal dál, mohl jsem ho vyzkoušet. Ale nemělo by to smysl, ke svým šéfům se chováme zdvořile a respektujeme jejich názory.

„Chápete už, co od vás budeme chtít?“

„To snad chcete od svých redaktorů, jestli se nemýlím. Já přece nebudu psát články, kterými bych ponoukal fantazii vašich čtenářů.“

„Ovšem, ale zásadním věcem rozumět musíte.“

Mluvil a mluvil. Nabyl jsem oprávněného dojmu, že šéfredaktorova práce spočívá v mluvení, které se nese jako kategorické příkazy.

„Budete pracovat doma.“ To znamenalo, že jsem přijat? Zatím se k tomu nevyjádřil. „Tady byste ani neměl kde sedět. Do redakce nemusíte ani přijít. Počítač, tiskárna, internet, co je ještě třeba? No, veškerá technika nezbytná k přenosu dat vám bude dodána. Budete od nás dostávat elektronickou

120

poštou materiály a pokyny, kterými se budete řídit, a stejně nám to budete vracet. Pracovat budete, kdy se vám to bude hodit. Ovšem termíny jsou závazné. Ani pro peníze sem nebudete docházet, vše se zařídí elektronicky. Moderní doba, moderní pracovní metody.“

Usmíval se sebevědomě. Takže žádný Koláček na protější straně stolu. Cítil jsem se být mírně

nesvůj. Bylo toho najednou všeho moc. Naráz takový náraz. Rozebíral přednosti moderního pojetí

práce. Tomu jsem rozuměl. Nemáš pracovní dobu, máš jenom úkoly. Ušetříš podniku pracovní

plochu, která je drahá, ušetříš čas probenděný v kantýně, cestou do práce a z práce. Příplatek na elektriku samozřejmě nedostaneš. Kdykoliv ti mohou práci nadělit. Jaká bude mzda?

Samozřejmě, že jsem se zeptal. Podle výkonu. Tvářil se, že je to mzda mimořádná. Konkrétní

číslo ovšem nepadlo. To záleží na tom, jak se budu otáčet.

Jako rozumný člověk mi nechal čas na definitivní rozhodnutí. Mírně jsem žasl. Ještě si něco potřebují prověřit? Třeba jestli jsem nebyl v Pionýru?

Smál se tomu.

„Musíte si všechno srovnat, promyslet, domluvit se ženou, protože budete pořád doma. To není

tak jednoduché, jak se třeba zdá. Je to nápor na psychiku.“

Uznal jsem to. Přijdu koncem měsíce podepsat smlouvu.

Anna mi padla kolem krku, sotva jsem vešel do dveří.

„Jen klid, děvče. Uklidni se. Mám o všem jisté pochybnosti.“

„Ty máš pochybnosti?“ Znělo to tak, jako bych se odv ážil pochybovat o svatých pravdách. Otevírala se mi tady cesta do světa. Do velkého světa. Nebo snad ne?

„Mám. Budu tady dělat šmudlu, poskoka, který bude pískat podle pokynů pana dirigenta. Což

ovšem nemusí být ponižující, když se hraje nějaká důstojná skladba.“ Zahlédl jsem její vyděšený

výraz. Prudkým pohybem ukázala na telefonní přístroj.

A sakra! To mne nenapadlo. Co teď říct, aby to nevypadalo trapně? Prostě se s tím už nedalo nic dělat. Tady se mi otevírala cesta do velkého světa a já jsem o ní pochyboval.

30.

Do konce měsíce byly asi tři týdny. Dost času na úvahy. Samozřejmě, že největší zájem o mé příští

zaměstnání projevovaly moje dvě ženské.

„To bude tatíček žehlit prádlo, vynášet odpadky a brát doporučená psaní, co mi budou posílat moji nápadníci,“ uvažovala dcera hlasitě. „Spát bude do deseti a bude tloustnout.“

121

Nabíral jsem dech, abych ji usadil, ale proč? Jednotlivým životním fázím se člověk nevyhne. Každá má něco do sebe. Co z mých minulých období přesahovalo až do dneška?

Nerozhodnost. Určitě. Už jako kluk jsem si nevěděl rady, když jsem stál mezi dvěma zájmy. Na každém přece něco bylo. Taky mi to vyčítali, kde mohli. Ale snad jsem z toho už vyrostl. Tady nebylo mezi čím volit jako dřív. To je omyl, kamaráde. Situace se nezměnila.

Vždycky je několik možností, příležitostí k volbě, prakticky stále dvě. Plus a minus nás bude na věky doprovázet. Pokud bude tenhle vesmír existovat, bude tady vždy možnost volby.

To se mi tedy ulevilo.

Samozřejmě, nedal jsem si říct, abych to pustil z hlavy, je tady plno variant na každé straně. Plus s čárkou, plus s dvěma čárkami a tak. Jsem pro s jistými výhradami, ale v podstatě pro. Takže mám zájem na té práci, ale. Jaké ale? Takové malinké ale se jistě najde. Nebo ne? Jsem jenom poslušný, subalterní úředník, který se těší na výplatu a na nový koberec, který si za ni koupí?

Podíval jsem se na podlahu a odhadl, zda nový koberec potřebujeme. Nepotřebujeme. Na tom katastrálním úřadu asi dost platí. Zvláštní je, že jsem se dosud nezajímal, kolik tam má žena bere. To snad není ani možné! Ani nevím, jestli máme nějaké úspory. Bože, to jsem hlava rodiny!

Karta sporožira byla v zásuvce kdekomu k použití. Někde by měly být účty, které ze spořitelny přicházely a informovaly vkladatele o stavu účtu. Nechtěl jsem se ženy dotknout žádostí, aby mi je ukázala. Když jsem já v Táboře z bankomatu vybíral, nevyzvedl jsem si kontrolní lístek se stavem účtu.

Na místě je přece důvěra, jsme malá, elementární, nukleární jednotka. Myslím skupina z pohledu sociologa. Teď však ten vklad budeme přiměřeně nafukovat. Holky, holky!

Ten večer jsme měli k večeři zapékané rybí filé. Nebylo to ze štiky, jakési zpresované rybí maso z rozsekaných rybích těl. Chudinky ryby. Kolik vás musí být, aby se národy nasytily. Když je však s nimi zapečeno větší množství cibule, a kdo ví čeho ještě, červená paprika nakrájena nahrubo, dá se to s bramborem a s tatarskou omáčkou docela dobře jíst. Za těchto okolností člověk zapomene na své případné starosti.

Jenže to dlouho nevydrží.

Budeme se s ženskými muset domluvit, aby tuhle svatou chvíli nerušily svými, na ulicích posbíranými potížemi. Většinou to taky nejsou jejich vlastní potíže. Tu něco vidí, tu něco slyší a chce to právě teď rozebírat. Tím mi kazí náladu. Ta starší si tenhle přístup asi přinesla ze své rodiny, protože u nás nic takového nebylo, ta mladá to převzala a dál to rozpracovala. Přičinlivě, samozřejmě. Dodává těm drbům šťávu svých takřka nulových zkušeností. Co dodat k tomu, že tady

122

na stanici autobusu, kam chodíme brzy ráno, nějací výrostci nafackovali jednomu našemu spoluobčanovi?

„Když jsme jim v tom chtěli zabránit, řekli, abychom šli po svých nebo taky něco schytáme.“

„To se tam nenašel nikdo, kdo by se pana Suchánka zastal?“ divila se žena.

„Nikdo. Pan Suchánek naříkal, ale spíš proto, aby přestali, tak moc mu neublížili. Facka není

zranění.“

„To si myslíš. Na duši určitě.“

„Mami, když utekli, a utíkali, protože se tam našel někdo, kdo začal hlasitě volat policii, marně, samozřejmě, tak pan Suchánek se smál, jako by šlo o nějakou legraci.“

„To je mi divné. Člověka na ulici fackují a on se směje?“

„Mami, nebudeš mi věřit, on se skutečně smál, ale pak se otočil a já viděla, že brečí.“

„Chudák. To se styděl.“

„Určitě,“ řekl jsem vážně, „ti parchanti ho připravili o důstojnost. Suchánek jí moc nemá, ale přece. Nechat se veřejně a beztrestně fackovat, nevím, nevím.“

„Moc jí nemá? Každý člověk má svoji lidskou důstojnost, na kterou by neměl rezignovat. Taky by ho o ni neměl nikdo svévolně připravovat.“

„To je téma pro nedělní kázání,“ řekl jsem a doufal, že už bude Suchánek zapomenut. Jenže nebyl.

„Já znám jeho kluky, s jedním jsem tady chodila do školy. Ti aby se styděli vyjít na ulici. Být synem člověka bez důstojnosti, to musí bolet.“

„Přeháníš, jako ostatně většinou.“

„Nepřehání,“ přidala se na její stranu žena. Ty dvě držely při sobě a řekl bych, že jim dělalo dobře, když se mohly proti mně spojit, i když šlo třeba o takovou pitomost, jakou představoval fackovaný Suchánek.

„Je to stejně zvláštní,“ vzdychla dcera a my jsme byli možná zvědavi, co na tom vidí zvláštního.

„Televizní zprávy nejsou nic jiného než černá kronika. Tak těch lidí, kteří by se museli stydět vyjít na ulici, by asi bylo tolik, že by se ulice vylidnily. A ono to tak není.“

„Takže je to asi tak, že těch lupičů zase není tolik, aby se ulice vyprázdnily. A už toho nechte, zkazíte mi zažívání.“

„Naše rodinná citlivka se brání podívat realitě do očí.“

„Anežko, jsi pořád moje dcera, i když jsi mne nedávno veřejně zapřela.“

123

„Tomu se, tatíčku, nebráním. Projevil jsi tenkrát smysl pro humor, tak ho zmobilizuj, i když jde o nepříjemnou realitu.“

„Jako kluk jsem četl Marka Tweina. Tam stálo, že jedna z postav příběhu má důstojnosti jako sumec bahenní.“

„Pamatuješ si ještě něco víc, nebo jenom toho sumce?“

„Dneska byla u mne jedna paní,“ obracela list má žena, už taky měla dost toho pošťuchování, přicházela se svým zážitkem. „Pronesla pozoruhodnou větu. Tak, mezi řečí, prohodila, že každý

člověk potřebuje trochu toho lidského tepla. Koukala jsem na ni dost vyjeveně.“

„Nechtěla, abys jí ho poskytla?“

„Nedělej vtipy. Myslela to naprosto vážně a souviselo to s tím, o čem jsme mluvili. O růstu psychických potíží lidí v téhle společnosti.“

Potřásl jsem hlavou. „Jak je femininum od substantiva psychiatr?“

„Psychiatrička. A neodváděj pozornost od věci.“

„To nemám v úmyslu. Já bych jen chtěl vědět, jak odborník, nebo podle čeho odborník pozná

člověka psychicky úplně zdravého. Takoví patrně vůbec nejsou. Od doby nástupu civilizace je s tím potíž.“

„To jsou silná slova, tatíčku. I divoši v době kamenné se něčeho báli. Pořád se jen báli a strach jim psychiku určitě spolehlivě ničil. Tak bych řekla, že civilizace člověka od strachu osvobozovala.“

„Od toho elementárního, primitivního strachu? Jenže přišla s novými strachy.“

„Herdek, ženské, dejte s tím pokoj. Civilizace, nové formy strachu. Člověk žije v rozporech. A konflikt, rozpor se asi projevuje strachem. Nemám to promyšlené, ale vím, že strach patří k tomuhle světu, k člověku, ke všemu živému. Já bych řekl nesměle, že je taky tomu živému tvoru užitečný. Kdybychom neměli strach, tak bychom se nikdy civilizace nedožili. Tak proč nad tím rádoby hlubokomyslně hloubat?“

„My se tady nechceme s něčím hlubokomyslně zabývat. My se jenom svěřujeme s tím, co nás trápí,“ řekla žena vážně. Vážněji než bylo u podobných debat zvykem.

„O co tedy jde?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Snad nemá pan otec dlouhé vedení?“

„Přestaň s tím snižujícím tónem,“ odhradila se žena překvapivě. Vypadalo to na vážnou věc, marně jsem teď vzpomínal, o co vlastně jde. O čem jsme to mluvili?

O nedostatku důstojnosti souseda, kterého jsem ani neznal? Opřel jsem se o opěradlo židle a díval se

124

jim do tváří. Jedna byla mladá, bez vrásek, povahou a dychtivým ohněm jako Nausikaa, druhá o něco starší, přirovnal bych ji k Penelopé. Byla Penelopa blondýna? Sotva.

„Holky,“ vyhrkl jsem najednou. „Nemáte potuchy, jak jste mi obě drahé.“

Dívaly se zaraženě. Dcera vrtěla hlavou. Nechtěla věřit svým uším. Musel jsem sklonit hlavu, aby neviděly, že mi vstoupily do očí slzy.

„To nic. Omlouvám se. Tys chtěla něco říct,“ řekl jsem k ženě. Protože mlčela, pokračoval jsem:

„Tys nám chtěla vyprávět, jak jedna paní chtěla, abys ji trochu zahřála.“

Dívala se na stůl, dělala na ubrusu prstem kroužky, po chvíli si odkašlala a řekla: „Říkala, že ty choroby, které plní ordinace psychiatrů, mají do jisté, jí neodhadnuté míry svůj původ v tom, že lidem chybí to lidské teplo.“

„Nevyjadřuješ se přesně, matičko.“

Dívali jsem se s dcerou zaujatě, naplněni dobrou vůli porozumět a souhlasit.

„To teplo mi chybí, protože ho mám osobně málo? Málo ho vyprodukuji?“

„To se nedá vyprodukovat, jako kaloriemi nacpat břicho. To teplo je v tobě, ve tvém vztahu k tomu potřebnému člověku. Lidé strádají potřebou lidského kontaktu. Už chápeš?“

„Jo, jasně., už rozumím. Lidé potřebují lásku.“

„Zjednodušuješ. I když taky, samozřejmě. Ale ono člověku stačí, aby viděl, že má o něj někdo zájem. Není mu lhostejný. Jako třeba, no, třeba ten pán, kterého mlátili. Někdo se ho zastane a už to působí blahodárně. Není sám na té ulici, i když jindy se tam tak musí cítit.“

Dívali jsme se na sebe váhavě. Tady zaznělo něco, co je snad samozřejmé, co však k uším nepouštíme, snad jenom tady u toho stolu s květovaným ubrusem.

„Paradox je v tom, že ho k životu potřebuje každý, ale málokdo je ochoten ho druhému člověku dát. A bez něj pak propadáme psychickým potížím a netušíme proč.“

31.

Ono se snadno řekne. Leccos se řekne a většinou to nemá význam. To si jen tak duše ulevila a nic tím nemyslela.

Pokud se slovo dotkne druhého člověka, pak význam má! Zvuk. Ťukneš do klávesy a taky se ozve zvuk, ten má taky význam. Člověk do něj vložil své pojetí něčeho. Nejspíš věci. Vyjadřuje nějaké napětí. Jaké napětí má jednočárkované c? Mluvím, jenom abych nemlčel. Nemám právě co

125

říci, řečmi si dokazuji, že nejsem na tomhle zatraceném světě sám. Trapná výmluva, samozřejmě. Slovo musí být zřetězeno do vět, tón taky. Patří k něčemu, nebo k někomu. Ten

rachot od vedle mne děsí. Sousedi nejsou doma, dopoledne může cvičit. Ale já jsem z toho hluku už téměř nemocný.

Dejte ji na konzervatoř, říkali učitelé znova a znova. Nechtěla. Proč ne? Těžko říct. Je to už

dospělý člověk, zná svoji cenu a ví asi, to bych podtrhl, co od života chce. Tak tu od pěti let buší do kláves. Říká, že si tím vyrovnává hladinu, ruší napětí, které jí škodí. Jak, proboha? Jak je daleko od jednoho tónu k dokončené skladbě? Celé hudební dílo je zvláštní souhrn tónů. Zjišťuji, že mám nezveřejněnou snahu zakrýt vzdálenost mezi slovem a románem.

Bylo by zajímavé, kdyby mi někdo naznačil, odhadl právě tuhle vzdálenost. Pokusil se objevit, co je za tímto vztahem, který tu jistě je. Mezi slovy tady vzniklo napětí. Kde se vzalo? Vyplynulo z magie těchto slov? Sotva. Muselo být ukryto ve tvé hlavě, člověče, a tys je probudil. Skutečnost, že nejsem sám, kdo se tím dává vzrušovat, svědčí o tom, že jsou na tom všichni lidé stejně, nebo alespoň podobně. že i oni se dají pohnout těmi řádkami, které jsi v blažené chvíli uvěznil na papíře. Tomu musí to naše dítě rozumět. Nebo alespoň to nějak vnímat, třeba to slovy nepopíše, ale ví o tom. Citem chápe souvislost mezi jevem, tónem a podstatou, celou skladbou. Všichni jsme určováni jevy, celá naše existence je jimi prostoupena.

Zvláštní. Napadá mne, že celé dílo, celá skladba je vlastně uvězněna v jednom tónu. Tón je zárodečná buňka tohoto zvláštního života. Stejně jako román je ukryt v počátečním slově. Z něj povstane celé dílo. Až se z toho kouzla točí hlava. Rozběhne se do kraje a míří k horizontu. Co je za ním? Snad na to jednou přijdu, když budu mít trpělivost a odvahu. Čeho je třeba víc? Odvahy nebo trpělivosti?

Anna se mi jeví jako krásná ženská. Je to dost? Stačí to? Jak kdy. Je skutečně krásná. Tvar nosu, obočí, ústa, brada, co všechno bys ještě chtěl vidět? Už nic, to stačí. Ještě boky a nohy. Taky na ňadra nezapomeň. Už dost!

Co dál? Co ještě?

Vidím, jak nás tyto odlesky skutečnosti dokonale absorbují. Jimi se s ní sbližujeme. Se světem kolem sebe i v sobě. Teprve za čas zjišťujeme, že je to málo. Chybí nám to, co je za tím vším. Vybrnkat skladbu dovede každý, kdo zná techniku hraní na nástroj a noty. Řemeslně odvést práci a porozumět skladbě je asi rozdíl. Anežka by to řekla jinak a lépe. Je rozdíl mezi tím, když někdo dělá mistra a tím, když mistrem je? Pozná to jenom odborník. Někdo, kdo sám pronikl až na dno. K podstatě.

126

Když mne bolí hlava, řeknu své ženě a ona mi dá prášek, po kterém mne bolest přejde. Proč mne přešla? Od čeho vznikla? Netuším a je mi to jedno. Tak je to se vším. Hodnotím svět podle toho, co vidím, co slyším, jak se mne dotýká. Pronikat hlouběji do lidské povahy, hledat příčiny lidských starostí? To je spojeno s nepříjemnostmi, se zklamáním ze ztráty iluzí, s chybami, jejichž následky nemusejí být radostné. Lépe je vyhnout se jim a držet se osvědčeného receptu. Jak se mi jevíš, takový

jsi.

Asi.

To si říkám teď, ve zdánlivém klidu, protože jakýpak klid za té bouře zvuků, která boří mé

představy o klidné domácnosti. Přece o nic nejde. To jen taková podivná chvilka na mne dolehla. Přece to je značně rozšířený přístup člověka ke světu a k člověku. Když se najde někdo, kdo je ochoten a schopen pojmenovat věci a děje se znalostí jejich příčin, podstaty, třeba omylně nazírané, je námi nevzdělanci posuzován jako exkluzivista. Na náš úkor usiluje o výjimečnost. Copak nemůže mluvit a myslet, jak mu zobák a kdo ví co ještě narostlo? A pak: má jednat

zásadově a vyjádřit svůj názor podle zásady padni komu padni. ¨Dávám důraz na první dojem. Taky se rozhoduji podle toho, jak Anna vypadá. Teprve postupně zjišťuji, jaká je. Je tu ještě otázka, co tím vším chci komu říct. Říkám to sám sobě? Proboha, proč? Odpověď: Abych si sám v sobě udělal jasno. To mohu připustit.

Nebo někomu, kdo mi nepoznán nahlíží přes rameno.

Ještě to! Nebudu přece roznášet po světě své pochybnosti.

Nebo je tu někdo třetí, kdo mi vede ruku a čeká, že konečně prohlédnu?

Ne. Všechno je to z únavy ze života. Už sám o sobě je těžký a my si ho vědomě děláme těžším, než jsme s to unést.

32.

Je dvaadvacet hodin. Obrazovka počítače vysílá proti mně nepostižitelné záření. Vedle ní stojí na stole počítač a zdá se mi, že tiše šumí. Je ochotný pracovat. Stačí ťuknout a na obrazovce se objeví

moje poselství.

„Co děláš?“

127

Moje žena sedí na druhém konci pokoje v noční košili, a doufá, že toho nechám a půjdu spát. Je brzy. Nechodím před půlnocí. život je krátký, času je málo. Jak rád bych tuto větu sám vymyslel. Federace amerických atomových vědců roku 1946 vydala prohlášení, které končilo zjištěním: Času je málo a život je v sázce. Teď jsem místo odpovědi přemýšlel nad obměnou té věty. Mé nehlasné

zvolání odpovídalo mé situaci. Skutečně. Člověk má málo času a jak s ním lehkomyslně nakládá. Kolik hodin prospí zbytečně. Kolik hodin prospí s ženami, aniž dosáhl smyslu a účelu. Jen kvůli rozkoši. Něčemu tak pomíjivému, co vyvane jako vůně, která ulpí na pokožce. A nezbude po ní nic. Vůbec nic.

„Mám dobrou vůli. Honím hvězdný prach, který mi létá kolem hlavy. Marně. Mezi prsty mi uniká.“ Obrátil jsem se k ní. „Je to jako když chytáš kapra na kus knedlíku. Víš, že tam někde v bahnité vodě je, ale kde?“

„To nebylo šťastné tvrzení. Dokonce bych řekla, že znělo zbytečně drsně, skoro vulgárně.“

„Možná, že jsem se sprchoval v moc studené vodě.“

„Co tím chceš vysvětlit?“

„Nic. Jen se mi to mihlo před očima, jak ta voda pleskala na má záda. Asi bych to měl jít utřít. Přijde Agneša a bude mít řeči.“

Seděla teď s nohama pod bradou. Vlastně s koleny, o která opírala bradu. Byl to výmluvný posed. Nebo postoj? Posed byl vidět, postoj ta pozice vyjadřovala. Sedla na mne lítost. Lítost nad životem, který se podobá honbě za motýlem. Když ho konečně doběhnu, omylem ho zašlápnu. Neuhnul se včas a já, gigant proti němu, jsem v tu chvíli nemyslel na následky svého jednání. Jenže v trávě je další

a další a tak jaká škoda? Konec konců, motýl je k tomu, aby mi udělal radost. Nic jiného si nepřipouštím, i když tuším, že jeho smysl je asi někde jinde. Smysl. Poslání?

„Budeš čekat na Agnešu?“

„Už musí brzy přijít. Volala paní de Foucold. Zase chystá sezení s hudbou a zve nás.“

„Nejdu tam, jděte samy.“

„Myslím, že bys jít měl, měla o tebe speciální zájem.“

„To bych rád věděl proč.“

Spustila nohy na koberec a já jsem měl dojem, že se chystá vstát. Nechystala.

„Dokud jsem chodil do práce, žil jsem osm hodin denně zvláštním chaotickým životem, který

mne do jisté míry vysával. Říkal jsem si, že bych se toho rád zbavil, alespoň na čas a věnoval se svým věcem. Toužil jsem zatraceně silně po chvilce soustředění. Jak si sednu k tomuhle zrádnému krámu a budu z něj vymáhat přiznání, že je na tomhle světě přece jenom krásně. Houby. Není na něm krásně.

128

Svět je k nám naprosto lhostejný. Nezáleží mu na nás. Jsme pro něj důležití jako Skalnaté hory někde v Americe jsou důležité pro třeboňský rybník.“

Musím říct, že mne poslouchala se zájmem.

„Neříká se těm horám Skalisté?“

„Máš představu, jak je alkoholikovi, když abstinuje? Já chci panáka, křičí a vzpíná se po lahvi. Všechno se v něm obrací k tomu mrzkému předmětu. Je to zdroj dočasné, ale silné rozkoše. Ta potřeba ho ovládá a je schopen pro ni leccos udělat. Třeba se i ponížit.“

Teď se dokonce předklonila a pohlížela na mne soustředěně.

„Pojď blíž, dobře na tebe nevidím.“

„Nepotřebuješ na mne vidět,“ řekl jsem zbytečně drsně. „Takovou potřebu teď cítím. Úplně mne rozvrací. Potřebu sednout k tomuhle zatracenému krámu a začít. Písmeno k písmenu. Slovo za slovem vystoupí z mého podvědomí a stane se činem. Blbost, co? Samozřejmě. To může říct jenom někdo, rozhodně ne já. Slovo a čin. Já se vzmůžu jenom na upatlaný výraz o tvém podolku.“

Rozhořčeně vstala. Viděl jsem, jak jí z očí srší rozhodný nesouhlas. Opřel jsem se lokty o stůl a zavřel oči. Byl to ode mne nesmyslný výrok. Kopanec. To nemohla poslouchat. Kdybych chtěl, aby uraženě odešla, musel jsem zvolit podobnou řeč.

Mlčky jsem čekal. Pak jsem ucítil ruku na svém rameni. To ne! Takhle ne! To nemohu přece připustit. Já tě zrazuji a ty mi dáváš naději, že vše bude dobré? Jak by mohlo být všechno v pořádku, když jsem tě odsoudil do role podváděné manželky?

Hladila mne a něco přitom šeptala. Byl jsem tak vyvedený z míry, že jsem jí nerozuměl. Opětoval jsem její důvěrný dotyk, hladil ji po zádech a posadil siji na pravé koleno.

„Ach, kdybys tak věděla.“

„Nic nechci vědět. Stačí tušit. Všechno se k dobrému obrátí. Jen vydrž.“

„Co můžeš vědět?“ utrhl jsem se. Zvedla se z m é nohy.

„Kde se ta holka toulá?“ zvolal jsem teď hlasitě.

„O Anežku se nestarej, je to už dospělá osoba.“ Táhla mne za ruku do ložnice.

„Nemůžu jít spát, když jsem se neumyl.“

„Tak mladý a už sklerotik.“

Ležel jsem na zádech a pozoroval, jak ze stropu padaj í sněhové vločky. Jedna za druhou se odlupovala a snášela se dolů, náš dech je odpuzoval a ony se chvějivě ukládaly kolem nás. Nebo to nebyly vločky sněhu? Bože, ona nic neví, nic netuší a nechce vědět. A já se chvěji chladem. Způsobily to sněhové závěje, které se kupí kolem mé postele.

129

Zvláštní. Lidské tělo lze ovládat podobně jako automobil. Ustálený sled pohybů, dotyků a nemusíš

při tom nic myslet z toho, co jsi myslel někdy dřív. Vzbuzuješ něco, co nemusíš sám cítit. Zděsil jsem se. Člověk, stroj. Nesmyslná asociace. Francie n ěkdy v kterém století? Napadají mne úplné pitomosti. Zabořil jsem hlavu do jej ího podpaží. Cítil jsem kořennou vůni ženského potu smíšenou s vůní chemického přípravku, který měl navodit žádoucí pohodu. Jenže příroda se drala na povrch a porážela průmyslový artikl.

Tohle není chvilková rozkoš. To je trvalý stav, vyplývá z toho, že se člověk odevzdal člověku. Co to říkáš za pitomosti? Ještě, že jenom v duchu. Kdybys to řekl nahlas, poznala by všechno, co před ní tajíš.

Sledoval jsem chvění jejího těla, jako bych chtěl někomu demonstrovat, jak lze ovládat lidskou vášeň.

Slyšel jsem, jak klaply vchodové dveře. Rozsvítil jsem a natahoval si kalhoty pyžama.

„Zůstaň ležet,“ zakňourala. Jenže už jsem byl u dveří.

Děvče stálo v kuchyni u dřezu.

„Vy už spíte?“ divila se.

„Já ne, maminka si chtěla jít lehnout.“

„Copak naše kvočnička. Ta jediná vstává brzo ráno. Mohu ji jít pozdravit?“

Šel jsem před ní a otevřel jsem okno do pražské noci. Už jsme si tak zvykli, že když spíme někde na vsi, bojíme se v noci tmy. Ve tmě se probouzejí přízraky a sahají nám do svědomí.

„Říkal mi pan šéf, že máme zase přijít k paní de Foucold. On mne na ten večer uvolní. Nebo si to nahradím v jiný den, kdy mám být doma.“

Z polštářů se ozval neurčitý zvuk, který mohl znamenat leccos.

„Nech ji spát, je unavená, chudinka.“ Nemyslel jsem to ironicky, jenom jsem bral na vědomí

zjistitelná fakta. „Zítra jsi doma?“

„Možná.“ To bylo všechno. Možná.

Do postele jsem se nevrátil. Sedl jsem si k počítači a zapnul ho. Díval jsem se, jak tam naskakují

rozmanité úvodní termíny, než se objeví zaváděcí šipka. Co teď?

Rychle sáhnout ke dnu! Je jedno, co tam je, hlavní je něco vylovit. Byly tam barevné zvuky, jaké

bloudí parkem na začátku jara. S mou ženou jsme se poznali v parku. To už je přece dávno. Já jsem byl student, bloumal jsem s knížkou v ruce a ona seděla na lavičce, na jejím opěradle byl vyrytý

nemravný piktograf. Nemohl jsem pochopit, jak může tahle část ženského těla, izolovaná od

130

ostatních partií, kluky tak vzrušovat. Člověka musíš brát v celku. V souhrnu všech vlastností a tělesných předností je jeho kouzlo.

Sedl jsem si k ní, abych zakryl svými zády tu puberťáckou kresbičku. Z nějakých důvodů jsem to pokládal za nezbytné. Co když se rozhlédne a uvidí to. Byla by jistě znechucena a rozpačitě by prchla. Jenže já ji chtěl před rozpaky uchránit. Těžko říci proč.

Zvláštní je to. Od čeho se může odvíjet lidský osud. Kdybych si tam tenkrát nepřisedl, bylo by teď všechno jinak. Nebyla by Anežka, to například. Leccos by bylo jinak. Umět si tak

představit kluka, který se tam pachtil s tím kosočtvercem. Dneska je to třeba už dědek, kterému to ani nepřijde myslet na takové věci. Pokud se tahle partie lidského těla dá tak nazvat. Aniž tušil, odstartoval tady jeden lidský osud.

Náhoda doplňuje nutnost. Třeba jsem si to tenkrát neuvědomoval, ale něco mne k ní přitahovalo. Kdybych necítil silnou potřebu, touhu po dívce, nenapadlo by mne si přisednout. Samozřejmě

potřebu nepřiznanou, která mi zevnitř bušila na hrudní koš, když srdce dělá, co může, aby se krev rozběhla všemi svými cestami. Všechno taky mohlo proběhnout jinak. Mohl jsem ji oslovit a požádat o něco, třeba o bližší určení času. Nebo jsem mohl jít dál a říkat si, ta holka za to ale stála! Ze souboru podmínek mé přisednutí nevyplývalo. Ze souboru podmínek. Člověče, ty začínáš blbnout. Vypni ten počítač, ať tady nezůstane doklad tvé impotence. Myslím

intelektuální. Pravda je, že člověk z druhého člověka pořád něco vybírá, ubírá, ukrádá. Musí se dobrat dna?

Hrome, co mne to napadlo? Chci tím snad omluvit, že jsem se začal rozhlížet po Anně? Protože jsem se dobral dna?

Ta myšlenka mne ohromila. Někde ve mně je původní stav, se kterým jsem vykročil do světa. Chtěl bych ho zaznamenat, popsat, zhodnotit, ale nešlo to. Prapůvodní lidská organizace. Ta věta se mi nabídla, i když jsem věděl, že nedává smysl. Pudy korigované výchovou. Zase nesmysl. Tak hluboko to nejde. Když sis sám sebe uvědomil, byl jsi už opracovaný otcovským úsilím. Už jsi měl tvář, už tady byla školní vysvědčení, která tě někam zařazovala, pro něco předurčovala. Měl jsem obavu, která se podobala jistotě, že se sám sebe nedoberu. Tak proč toho chci dosáhnout u své ženy?

131 33

.Nakonec jsem udělal to, s čím jsem počítal. Šel jsem si lehnout. Potichu jsem se přišoural k posteli a zalezl pod pokrývku. V domě byl klid, nikde se nic nepohnulo, vylučuji jenom řídký pohyb aut v naší

ulici. Ta si nikdy nedají pokoj.

Jindy bych už dávno spal jako dřevo. Dnes se mé myšlenky nějak pomíchaly a promítaly se na strop. Obrátil jsem se na bok a vnímal dech své ženy. Nemusel jsem ho slyšet, mé smysly byly obnaženy, byla tu vedle mne a byla i ve mně. Cizí a současně blízký člověk. Proč cizí? Protože existovala vedle mne. Ksakru, takové nápady, neumím si to vysvětlit, jenom mám takový pocit, který

nebudu definovat. Je moje a není moje. Koho by napadalo se ptát na podrobnosti? V určitém slova smyslu je moje, v jiném není. žije ve svém prostoru, já do něj nějak zapadám, ale nekryji se s ním. Je mi to jednou jasné? Je.

Odněkud z dálky sem do ložnice zaléhal zvuk policejní sirény. Možná, že to byla záchranná

služba. Ječí stejně a budí zbytečně lidi, protože ulice v téhle čtvrti jsou přece pusté. Alespoň v tuto dobu. Někomu je ouvej.

Chvíli jsem uvažoval nad cizím neštěstí, ale lehce jsem se úvah zbavil. Kde jsou ty časy, kdy žena byla jenom ženou a kdy záleželo na mužově volbě, jestli si ji podmaní. Bylo to vůbec někdy? Když, tak moc dávno. Pak musela přijít doba, kdy záleželo zase jenom na ní, jestli se mu vzdá. Po pravdě řečeno, šlo o nanicovaté úvahy člověka před spaním. Něco ti bloudí

kolem hlavy a neví, kam sednout. My muži jsme přece silnější a přimět ženu k tomu, aby se vzdala, není zase tak velký problém.

Hájím své právo na vlastní ženu. Nejdřív si ji musím podřídit. Potom odháním další samce, kteří

se chtivě vztahují k mému majetku.

Zdálo se mi, že jsem konečně usnul, ale nebyla to pravda. N ěkde venku kňučela kočka. Naříkala třeskutou touhou po svém samci. Bože, ta hnusná příroda!

Jak to je? Nepožádáš manželky bližního svého, aniž požádáš statku jeho. Proč jsem si na to vzpomněl? Patrně proto, ne, Anna není něčí manželka. Ale stejně. Co tam dělají ty statky? Nemám se koho zeptat. Co abych zavolal do nějakého kostela, nebo kláštera? Vytáhnu mnicha z postele, protože mi to dělá starost. Ten by mne asi hnal! Přišlo mi to k smíchu. Nebude to asi nic směšného, když je to v bibli, dokonce jako stěžejní zásada, kterou se židé řídili. Nebo je to v Novém zákoně?

Desatero musí být Mojžíšovo dílo, a proto je ve Starém zákoně. A nech toho a spi.

132

Jisté je jenom jedno, že rozmnožovací pud nezná teritoriální ani časové hranice. Touha po ženě

ovládá svět. Po muži ne? Ale já jsem mužský, proto mluvím o touze po ženách. Toužení se nevyhýbá

ženám, které ti nepatří. Po cizích ženách, které patří někomu jinému. Ty jiné ženy pak také touží

třeba po tobě a nemyslí na to, že už některé patříš. Alespoň si to myslím. Příroda nezná hranice sociální ani intelektuální. Takový je přírodní svět.

Teď jsem tomu dal.

Sahat na cizí ženu je žádoucí, ale není to důstojné.

Měl jsem co dělat, abych se udržel v posteli. Chtělo se mi vyrazit na ulici a běhat kolem bloku. Jako cvok. Jako starý Bartoloměj, který taky vybíhá někdy kolem půlnoci z teplého lože své manželky a uklidňuje se během kolem parku. Blázen. Všichni si z něj dělají legraci, on nedbá. Přidám se k němu a budu si s ním vyměňovat zkušenosti. Prý není schopen ženu uspokojit. Chudák jeho stará. Důstojné. Civilizace na nás zapracovala, a aby nám to, co je v nás přirozené, ztížila, vybavila nás předsudky, zábranami, výčitkami svědomí.

Jak je to v tom případě, když ta žena nikomu nepatří, v tom smyslu, že není k nikomu vázána a když chce právě tebe? Pořád totéž a pořád dokola. Nic nového nevymyslíš. Není to důstojné, protože ví, žes dal slovo své ženě! Máš štěstí, že to není jenom na tobě. Dal jsi jí slovo, kamaráde. Teď tady leží, zády k tobě a vyzařuje aroma ženského těla odevzdaného noci a spánku. Co to je, dát slovo? To je, že s tebou počítá. Věří ti, věří, že ji neopustíš, nezklameš. Není nic snazšího než někoho zklamat. Stačí si něco jinak vyložit, něco, co je sporné, co má několikerý výklad.

Ale já ji nechci opustit. Nemám k tomu přece důvod. Jenom chci nabrat doušek z cizí studny. Jen se tak protáhnout v kříži, obhlédnout krajinu, zamávat iluzi a vykročit svěží a silný do nového dne. To jsou kecy. žvásty. Maskuješ tím riziko, že se v té studni utopíš. Zatočí se ti hlava a nikdo tě

nevytáhne.

Nejeden sukničkář diváka v divadle pobavil. Smích a za ním veselá tvář. Nebo úšklebek a pohrdavé mávnutí rukou. Když pak dotyčný přes hlavu natáhl peřinu, co z toho smíchu zůstalo?

Pusto a prázdnota v duši. Patrně i potřeba nového shonu. Když jednou rozjedeš takovou hru, pak nemá konce.

Je to tak?

Jak to víš? Hlavní je všechno si dobře zdůvodnit.

133 34.

„Dnes v noci jsem měl zvláštní sen.“

Zahleděl jsem se přes ramena své ženy k oknu. Dívala se na mne v očekávání, že jí o svém snu řeknu něco bližšího. Jenže já jsem najednou nevěděl, o čem jsem chtěl mluvit. O snu, který měl být zvláštní. Čím měl být zvláštní?

„Výhoda snů je v tom, že se rychle zapomínají. Až do této chvíle jsem věděl, o co šlo. Jak jsem se o tom chystal promluvit, zmizel mi z hlavy.“

Pozorovala mne soustředěně.

„Nelam si tím hlavu. Včera jsem ti chtěla říct, že nás zve paní de Foucold. Opět takový čaj o páté, nebo jak se tomu říká. Trvá na tom, abychom všichni přišli. Má nějaké úmysly, netuším, o co jde.“

Svou účast jsem už jednou zamítl, teď se mi však nechtělo dělat rozbroje. Věděl jsem, že tam obě

mé holky budou chtít jít a možná, že dotyčná ani neví, že jsem přišel o práci. Omlouvat neúčast tím by bylo asi směšné. Tak jsem raději neříkal nic a nechal to jako otevřenou otázku.

„Myslíš, že tam budu muset opět předstírat literární puzení?“

„Doufám, že tě to nebude stát příliš mnoho sil.“

„Teď nevím, jestli to myslíš ironicky. Skoro by mne to mrzelo.“

Zasmála se tak, že jí to slušelo.

Soiré v Pařížské třídě se mělo konat za dva dny. Musel jsem si vyžehlit oblek, sice jsem tvrdil, že mi na tom nesejde, jestli budu mít uválené kalhoty, ale věděl jsem, že tento postoj předstírám, a žádná z žen mi to nepřipomněla. Anně jsem nevolal, myslel jsem, že ji překvapím, když mne tam uvidí. že uvidí také mou ženu, jsem nechápal jako nedostatek. Jsou skutečnosti, které se musejí brát na vědomí, protože patří k životu. Manželka obvykle patří k ženatému člověku.

„Ctění rodičové, musím vás předem upozornit na to, že toto sezení bude mít mírnou publicitu. Vlastně bych vám to ani říkat nemusela, ale tatíček zná pana Vávru, fotografa, on bude toto společenské … ech, jak to nazvat, společenskou událost, snímat, aby mohl časopisy, které prahnou po drbech, zásobovat obrazovými informacemi.“

Stála mezi dveřmi v pyžamu. Rozcuchaná a nemytá.

„Tak to nikam nejdu,“ praštil jsem do stolu. „Nikdo ze mne nebude dělat …,“ chtěl jsem říci šaška, ale po této noci to nešlo. Proč by to právě dnes nešlo, když to šlo jindy? Měl jsem sto chutí

říct, že je to ten kluk, který jí leze pod sukně. Ale jednak by to bylo nevhodné, jednak jsem nevěděl, jestli se můj odhad nemíjí se skutečností. Ta holka nám nezvykle rychle dospěla.

134

„Ještě je čas si všechno rozmyslet a uvážit. Ty dneska nikam nejdeš?“ obrátila se matka na dceru.

„Jestli jsi doma, vyžehli prádlo.“

A bylo to. Dobře ti tak, housátko holousátko.

Tentokrát jsme nemuseli šplhat do schodů, výtah uspokojivě pracoval, paní domu nás vítala na obvyklém místě.

„Jsem opravdu ráda, že vás vidím, Mistře.“

Bože, co jsem komu udělal? Zahlédl jsem, jak se Agneša směje a moje žena s jistými nehranými rozpaky podává paní de Foucold ruku. Legraci si ze mne budou dělat až doma. Viděl jsem, že se nic nezměnilo. Ani pan majitel, což je nesporná hodnost, byl na minulé, tedy předpokládané úrovni. Rozhlížel jsem se, zda uvidím Annu. Ještě tu nebyla a nebyl tady ani fotograf. Prohlédl jsem si zlaté stoličky páně kavárníka, vyslechl obligátní chválu na svou dceru, vyzvedl si sklenici a usadil se vedle své ženy v očekávání věcí, kterým se nelze vyhnout. Anna přišla půl hodiny po nás, fotograf měl zpoždění. Má žena jí podala ruku, a jak se zdálo, byla Anna klidná a vyrovnaná. Hlaholila s domácí paní na téma jejích šatů, že jejich barva krásně s něčím kontrastuje. Pozoroval jsem profil své ženy, křivka jejího nosu mne vždycky fascinovala. To, že byl o malinko větší, než bylo třeba, dokládalo silnou osobnost. Byla to silná osobnost.

Člověk uplatňuje ustálené výrazy, aniž přesně chápe jejich význam. Jenom přibližně se trefuje a nikomu tím neubližuje. Kdybych teď řekl, že někdo je silnou osobností, nikdo by neprotestoval, i když by patrně nevěděl, co tím přesně míním. Když se mnou dvacet let vydržela, musela být silná a osobností byla jistě.

To už Anežka seděla u klavíru a mírně preludovala. Nálada zatím výbuchů a rytmických křečí

nedosáhla. Společnost byla zřejmě naladěna na lehkou hudbu třicátých let. Tak ve stylu R.A.Dvorského, pokud to má naše děva v repertoáru. Měla, to jsme uslyšeli za chvíli.

„Jak se vám daří na volné noze?“

Řeči, řeči, vedené jen, aby se mluvilo. Aby se člověk necítil tak osamělý. Jenže Anna se obrátila na mou ženu s otázkou, jaké to je mít manžela celý den doma.

„Na tuto otázku vám neodpovím, protože je doma sám. Takže tam asi hlídá byt před lupiči.“

Naštěstí jsem výměnu vtipností neposlouchal dlouho; vedle nás nějaká dáma položila někomu otázku, proč právě dneska lidé tak rádi pěstují psy. Dostalo se jí odpovědi, že tomu tak bylo vždycky.

„Mýlíte se, má drahá. Já jsem dost stará, abych mohla být nazvána pamětnicí.“ V tom měla pravdu. Pohled zamířený na ni její výrok potvrdil. „Nikdy nebylo na ulici tolik lidí se psy. Já si myslím, a patrně se nemýlím, že pes člověku nahrazuje člověka. Zní to drsně, ale vezměte si, kolik lidí

135

lne k druhému člověku? Zvíře ho takovému člověku nahrazuje. Bezelstně a nezištně. Pes nám dává

to, co nám chybí.“

„Doufám, že nemáte pravdu,“ odpověděl jí hlas osoby zřejmě o dost mladší.

„Doba je taková, že mít psa je móda, ale taky smutná skutečnost. Zvíře je oddané a spolehlivé. Závislé a to člověk potřebuje. Aby na něm byl někdo závislý.“

„Co myslíte, má pravdu?“ zašeptal jsem k ženám vedle sebe.

Moje žena řekla bohužel, Anna neodpověděla.

Zábava se pomalu rozjížděla. Byl jsem vyzván, abych přečetl jednu ze svých povídek; asi se to hodilo, a i když jsem si žádnou nepřinesl, hostitelka se vytasila s knihou, která před časem vyšla a slibovala nenáročnou zábavu. Vybral jsem tu nejkratší a s mírným zakoktáváním ji přečetl. Skončil jsem za hlučného aplausu. Jak jinak.

Když už jsem měl slovo, požádal jsem společnost, abych mohl něco říci o práci na té povídce. Souhlasili. Moje žena se na mne dívala s povytaženým obočím.

„Byly doby,“ začal jsem stísněně, „kdy jsem věřil, že to, co právě napíši, čtenář pochopí tak, jak jsem to myslel. Když řeknu slovo stůl, vybaví se mu můj stůl. Samozřejmě, že to není možné. Takový přístup by byl naivní, vystavil by mne neklidu a připravil mnohá rozčarování. Základem lidského dorozumívání a literatury je slovo a jeho význam se neustále přenáší z místa na místo.“

Sledovali mne se zájmem, očekávali stejně jako já, co z toho vzejde.

„Všichni s tím máme zkušenost, ovšem jenom rámcovou. Když slyším slovo stůl, vybavím si jeho základní funkci. Když vyslovím slovo láska, je tu k dispozici tisíc varant tohoto slova. Jenže já jako spisovatel, dovolte mi použít toto slovo jako nadsázku, potřebuji, aby čtenář význam tohoto slova chápal shodně se mnou. Proto musím toto slovo zabalit do dalších slov, která moje pojetí objasní. Nejde jen o slova, ale i o situace, kterými můj hrdina prochází. Je to únavné pro mne a náročné pro čtenáře. Tady bude někde základ spisovatelského umění.“

Vypadalo to, že se svou vzdělávací lekcí skončím. Všichni poslouchali, tiše a soustředěně. Byli to slušní lidé: Pohled na mou dceru mi naznačil, že bych měl svou myšlenku dokončit.

„Musím se smířit s tím, že si můj význam textu nemůžete bezezbytku přivlastnit, jak by řekl Nezval, každý z nás jsme jiný, ne každý stejně vypije. Vytvořte si proto svůj a snažte se, aby byl pro vás významný. Myslím, že zde je asi hlavní poslání literatury. Pokud jde o dobrého autora, tak resignuje na své sobecké pojetí věci a snaží se čtenáře zaujmout tak, aby spolu s ním vytvořil vlastní

dílo. Rozumíte mi? Nerozumíte? Vím, že to zní divně, ale čtenář je spoluautor vedený spisovatelem. Je docela možné, že to, co já vidím ve svém díle jako hlavní, je pro vás jako čtenáře ne zcela

136

podstatné. V ději, který jsem vám předložil, si vyberete své řešení, na které se soustředíte. Já řeknu: zaplaťpánbu za to, něco se ve vás mou zásluhou probudilo.“

Někteří se s pochopením usmívali. Hostitelka měla na tváři mateřský úsměv, který souzněl s pohodou, která, podle mého názoru, naplnila pokoj.

„Věřte mi, že čtení dobrého textu, otázku, co to je dobrý text, nechám na vás, je nekonečná

záležitost. Já taky čtu některé autory celá léta pořád dokola. Vždycky tam najdu něco nového. Nemyslím v ději, ale ve stavbě, v řazení událostí, v souvislostech se svou momentální situací. V díle se nezměnilo nic, změnilo se ve mně, ve čtenáři. Tolik na vysvětlenou, proč se touto tak málo nadějnou prací zabývám.“

Pak jsme dál popíjeli a vedli řeči. Bohužel ne k tomu, co jsem jim tam říkal. Vyzval jsem ženu k tanci a na těch dvou čtverečních metrech jsme se střídali za spršky fotografových blesků. Přišel hoch a dal si záležet, aby všechno zdejší dění zdokumentoval.

Ujistil mne, že se mu daří dobře. Formální odpověď na stejnou otázku. Když jsem chtěl vyzvat Annu, aby se ke mně při tanci přitiskla, požádala mne paní hostitelka o pár slov. Tak už je to tu.

Odebrali jsme se do vedlejších prostor, kterých tu zřejmě bylo dost. Tam byl stůl obložený jídlem a nápoji, zřejmě útulek hostů, obdařených mimořádnou milostí, a u sklenky koňaku pan de Foucold. Poprvé v životě jsem litoval, že jsem tak brzy přerušil své studium tohoto zvučného a obtížného jazyka.

Hostitel mluvil a jeho choť překládala. Překládala nepřesně, to jsem poznal. Přesto jsem pochopil, že mi nabízí zaměstnání. Jeho podnik zaměstnává právníky. To musí být. Průmysl se bez toho neobejde. To paní de Foucolt přeložila dobře. Jenže v čem je specifikum práce právníka v takovém masokombinátu? To si už nebyla jistá.

„Všechno vám vysvětlí pan Mečl z naší kanceláře.“

Kdo byl pan Mečl? Pan de Foucolt vytáhl z peněženky vizitku, na které byly podstatné údaje o tom, kde jeho podnik sídlí a jaké je na něj spojení.

„Potřebujeme spolehlivé lidi. A na vás spolehnutí je,“ říkala a já jsem měl na jazyku otázku, jak k tomu názoru přišla.

Pak její manžel dlouho mluvil, patrně o penězích. Nebo snad o něčem jiném, ale ona to řečnění

přeložila stručně, že bych u nich se měl lépe než v to podniku, kde dosud pracuji.

„Velice si vaší nabídky vážím, ale je tu jedna potíž. Právě se mnou jedná tiskový podnik Elektra, vydavatel řady časopisů, měl bych tam s nimi podepsat smlouvu, která je značně výhodná.“

137

Delší dobu o tom mluvili, zvažovali a pak se zeptal, jak jsme s jednáním daleko.

„Smlouvu jsem ještě nepodepsal, mám si to rozmyslet.“

Opět vzrušený rozhovor v drmolivé francouzštině.

„Můj manžel vás žádá, protože má s tímto tiskovým koncernem jistou zkušenost, abyste zatím rozmýšlel a zašel co nejdřív za tím pánem, jehož adresu máte na vizitce. Tam dostanete všechny informace a taky údaje o podmínkách.“

Oba se tvářili zaujatě a nanejvýš přátelsky. Servírka, která stála u okna, obsluhovala hosty už

minule. Hostitel asi dodával své výrobky i jejímu závodu. No, prosím, jak to jde. Lidé mají k sobě

blízko. To ovšem byla jedovatá poznámka, byť byla jenom soukromě a zbytečně připomenuta.

„Já zavolám vaši manželku a můžete si tady v klidu něčeho zobnout.“

Stalo se. Annu nepozvala. Sedli jsme si všichni čtyři ke stolu a mohu říci, že jsem se neupejpal. Paní de Foucolt se vyptávala, jak se mé ženě daří, jak je spokojená se svou prací, kolik by chtěla mít vnoučat, že sama jich má pět a že to někdy je dost únavné je mít všechna na krku. Všechno to jsou Francouzi, kteří se odmítají učit česky. Proto musí za nimi jezdit, i když by byla ráda doma v Čechách.

Vrátili jsme se do salonu, kde právě Anna tancovala s fotografem sólo, protože jim k tomu Anežka hrála třasák. Nebo něco podobného, čeho brzy nechali. Viděl jsem, jak je má žena netrpělivá, a bylo mi proti mysli, že jí hostitelka neřekla, o co šlo. Měla k tomu dostatečnou příležitost, když

jsme tam vedle pojídali z obložené mísy. Těžko vědět, proč usoudila, že se to nehodí. Samozřejmě, že jsem při nejbližší příležitost, když jsem si byl jistý, že nás nikdo neslyší, utrousil jejím směrem, že mi nabídli zaměstnání. Není toho všeho najednou moc?

Nabrala dech a v jejím výrazu jsem četl uspokojení.

Mou lekci z estetiky jsme s dcerou probírali až druhý den. Od dcery jsem se dověděl, že jsem na některé lidi udělal dojem. Nepátral jsem po tom čím, a o které lidi šlo.

35.

Dostal jsem se do stavu jakési vyprahlosti. Asi citové, nebo snad intelektuální? Možná, že se mýlím, a je to něco jiného. Cítím však neobyčejně zřetelně, že se se mnou něco stalo, jsem někdo jiný, než

jsem byl dosud.

Jsou to všechny ty proměny kolem, které se mne bytostně dotýkají. Přistihl jsem se, že sedím a koukám do kouta. Vypadám, jako bych přemýšlel, ale k myšlení mám daleko. To, co mi pobíhá ve

138

vědomí, nejsou myšlenky. Čtu noviny, a když se mne někdo zeptá, co je v nich nového, nevím. Nevím ani, že jsem je držel v ruce. Má žena nade mnou vrtí zamyšleně hlavou. Už to však brzy skončí.

Anně jsem samozřejmě o té nabídce pana de Foucold řekl. Protáhla obličej a cítila se být dotčená.

„To nám přece nemůžeš udělat!“

Tak, nemůžu udělat. Co když je tahle nabídka lepší? Jsme přece v systému, kde se jedná

především o výhody. Čest značky, a já nevím co všechno, začne platit, až když člověk vstoupí do zaměstnaneckého vztahu. A já ještě nikde nejsem.

„Nemůžu to šéfovi říct, urazil by se.“

„Samozřejmě. Taky není důvod, abys mu to říkala. Je to přece moje věc.“

„Myslíš, že jenom tvoje věc?“

„Chceš mi snad naznačit, že máš nějaký podíl nebo vliv na jeho rozhodování? On to přede mnou vyloučil. Co mi tedy dáváš najevo?“

Zarazila se.

„Myslela jsem, že bys byl rád blízko mne.“

„Jsou to různé věci. Já ale ještě nevím, co by tam ode mne chtěli. Teprve půjdu k nim jednat. Někdy koncem týdne.“

„Někdy?“

„Mám to v diáři, diář mám na stole.“

Nevěřila mi. Tak to pěkně pokračuje. Nebo začíná? Změřila si mne pátravým pohledem a odešla. Bylo to v Jindřišské ulici naproti hlavní poště. Byl to zvláštní pocit, který se ve mně rozběhl. Něco mne vyzývalo, abych se za ní rozběhl, něco mi svazovalo nohy. Prostě pusto a prázdno. Horizont hlásil zataženo. Zní to hloupě, když to takhle řeknu, ale připadal jsem si jako člověk bez perspektiv. Sice tady byla naděje pracovního místa, ale …, nebyl jsem schopen tu větu domyslet. Skončím jako člověk závislý. Nevím, proč mne ta věta napadla. Nevím. Vím a dobře to vím. Někde v pozadí mne to strašilo od chvíle, kdy jsem se dozvěděl o možnosti likvidace našeho podniku. Budu závislý na své ženě. Chlap, který je odpovědný za rodinu najednou nechá

odpovědnost na ženě. Nezvyklé. Zahanbující. Co je na tom nezvyklého a zahanbujícího? Nějaké

prastaré zvyky a iluze o nadřazenosti muže nad ženou. Je k tomu, aby rodila a starala se o domácnost. Jenže to dávno neplatí a ty jsi ochotně respektoval výhody jejího zaměstnání. Tak co

se divíš?

Pravěk přesahuje naše civilizační základy. Když nemohla pracovat, ochotně jsem jí poskytl vše, co bylo třeba. To byly blažené časy. Někde v tajemných prostorách jejího těla se klubala naše Anežka.

139

To jsme ještě o Anežce nevěděli. Dali jsme jí tak archaické jméno, že se kdekdo divil. Proč? Proč ne?

Co je na tom zvláštního, když se děvče jmenuje Anežka? Jméno staré tak jako český stát. No, skoro. Jsem na ní taky závislý. Jejím prostřednictvím překročím sám sebe a projdu příštími věky. Jsem přesvědčen, že jako vítěz. Nikdo pak nebude nic vědět o mých strastech, nikdo nebude ani vědět o zápasech, které jsem sám se sebou sváděl. Prostě jsem zcela nutně musel být, ale jeho starosti budou jenom jeho, a když se rozhodne pro nějaké řešení, nebude tušit, že jsem mu k němu dal pokyn třeba já svou rozhodností, nerozhodností. Stejně jako já netuším, kdo se to ve mně v noci bojí podívat se na strop, aby tam neuviděl sám sebe.

*

Přistihl jsem se, že si něco namlouvám. Když se klubala na svět Anežka, byl jsem student, který si neměl co odtrhnout od úst. To dělali naši rodiče. Tak to bylo, ale byl bych ochoten hladovět, aby měla, co nutně potřebuje. Stejně to byly nádherné časy. Proč se nemohou vrátit?

Protože jsme se změnili. Ne časy, ale já i ona jsme už někým jiným. Už nejásáme nad ušetřenou stokorunou. Už si před spaním nečteme z mých nesmělých opusů, které jsem spáchal někdy o přestávkách mezi denními povinnostmi. Byly to směšné výkřiky, ale byly ze srdce. To je ovšem řeč, kterou si připustím jen tak pro sebe. Ale je mi z té vzpomínky smutno. Proč? Protože všechno plyne?

To dělá starost všem lidem, a taky je to věčný problém. Proč? Protože nejsme schopni udržet s tou plynoucí dobou krok. Jsme pořád jednou nohou v těch minulých časech, kdy bylo slunce pálivější, obloha modřejší a mraky na ní bělejší. Stahují nás tam nevyřešené záležitosti. Svědomí je jako studna, do které se člověk propadá.

Hrůza.

V kuchyni kape vodovod. Odměřuje nám čas.

Díval jsem se na tu kapající vodu. Mám nějaké vhodné nářadí? Hasák a gumičku. Když to opravíš, tak se ten odporný čas, který je proti tobě a nemá přitom k tomu důvod, zastaví. Začal jsem horečně hledat, kde je kohout, kterým se uzavře přívod vody. Našel jsem ho na chodbě. Pak najít nějaké kleště, nebo klíč, nebo hasák. Klíč bude ve voze, protože tenhle rozměr se jistě hodí i k nějakému šroubu? Ne, k nějaké matce, která je jistě i u automobilu. Klíčů tam bylo plno, vzal jsem je všechny. Jenže nemám těsnění. Rozcupoval jsem lněný provázek a omotal závit. Nakapal jsem na to olej na vaření, utáhl a ono to těsnilo!

S Annou jsem se ještě párkrát viděl u paní de Foucold. Pozoroval jsem s lítostí, že ji čas, potvora, nemínil šetřit. To už tak mezi lidmi platí, že všichni jsme fešáci jenom ve vzpomínkách. V Praze na jaře roku 2002.