Miroslav Jandovský Bosonohá Marie

1.

Jak je venku? Pusto. Všude je sníh a teplota jeden stupeň nad nulou. Pustá a prázdná neděle, neděle bez barev a vůní. To je stav, kdy člověk neví kam se vrtnout, do čeho píchnout. Udělám si něco k obědu, moc toho nebude, v tomhle kritickém věku, kterého se chystám právě dožít, se přejídat není zdravé Ztloustnu snadno a co pak s tím? Jako by na tom záleželo. To jenom sebezáchovný pud člověka nutí, aby o sebe dbal. Zrcadlo už dávno chápu jako osobního nepřítele. Pustý život člověka mého založení. Chvílemi si už nepřipadám jako ženská. ženská. V tom termínu je všechno opovržení, které jsem na sebe stačila navršit. Měla bych si sednout a udělat přípravu na příští týden. Jenže to je pouze formální nezbytnost. Kdyby ji vůbec někdo chtěl vidět! Pochybuji, že by se ředitel odvážil se mne na ni zeptat. Jenom snad školní inspektor, kdyby se uráčil přijít. Kdy u nás byl naposled? Někdy vloni v zimě.

Klid a ticho. Ústřední topení vytváří iluzi pohody. Z okna vidím člověka, sedí v koutě u hrany protějšího domu. Zřejmě bezdomovec. Už jsem si ho jednou všimla. Sedí na bobku a vypadá to, že medituje. O čem může člověk v tomto počasí meditovat? Neměla bych ho pozvat do tepla? Musel by se vykoupat, protože si lidé stěžují, že jim bezdomovci zasmrdí

celou tramvaj. V tomhle počasí jezdí bezdomovci tramvají. Revizoři je asi vyhazují a oni pak nastupují do další a tak to jde dokola. A já bych se ho pak nezbavila. A těch řečí kolem. Byla jsem na tom podobně. Do té nádrže jsem spadla, protože jsem se vyhýbala klukovi, který jel proti mně na kole. Bezohledně, jak jinak. Uklouzla jsem na trávě a voda se za mnou zavřela. Teď se mi zdá, že v té kritické vteřině jsem poznala, jak chutná životní nejistota. Kolem pusto, stejně jako v hlavě. Panika. Příšerný tlak v plících. Šmátrám kolem sebe. Nikde není dno, od kterého bych se mohla odrazit. Konec. Chytit se tak něčeho? Pak jsem cítila, že mne někdo chytil za límec a táhl nahoru. Panika pokračuje. Směšně něco křičím, nebo se jen dusím vodou, která se smísila se vzduchem? Položili mne na cestu. Dodatečně jsem si uvědomila, že kluk, který mne tam shodil, stál kus stranou a teď nasedl na kolo a upaloval pryč.

Ach Bože! Mne položili v sanitce na vysouvací lůžko, on seděl vedle. V sanitce siréna není

tak silně slyšet, jak je slyšet venku. Jenom víte, že houká. Proč houkali, když jsem byla živa?

Asi proto, že chtěli rychleji odjet. Asi měli někde další případ. Když člověku nic není, je nemocniční lůžko přijatelné. Jenže jsem nevěděla, že mi nic není. Něco se mnou dělali. Asi čekali, až mi uschnou šaty. Pak přišel ten člověk. Měl na sobě modrý nemocniční župan a dole mu koukaly chlupaté nohy. Sedl si na kraj mé postele a chvíli si mne prohlížel. Měl by se představit, ale to ho nenapadlo.

2

„Asi bych vám měla poděkovat,“ řekla jsem, když mlčel. „Určitě. Děkuji vám, zachránil jste mi život.“ Pořád nic neříkal. Jen si mne prohlížel. Asi nebyl s tím, co viděl, spokojený. Sakra, chlape. Máš holt smůlu, že tam nespadla nějaká kráska, nějaká Miss Evropa. To bys takhle neseděl! Spadla tam jenom učitelka Marie Kožená, čeština – dějepis. Nic moc, co?

Pěkně mne štval, ten člověk. Seděl a nic. Pak vstal a šel. Od té doby jsem ho neviděla. Stačil mi však zanést do vědomí zatraceně krutý rozpor. To mnou pohrdal? Proč? Přece zachránil lidský život. Ještě tak, aby to byl on, kdo tam venku sedí v té zimě u zdi. To by byl kýč jako noha!

Ta představa však byla fantastická. Sedí tam venku člověk, který mi zachránil život, a pak z mého života odešel, aniž se představil. V nemocnici mi taky nic neřekli. Neměl prý u sebe doklady a jméno mohl říci takové, jaké ho napadlo. Usušili mu svršky a šel. Se mnou prý

mluvit nechtěl.

Podívala jsem se na hodiny, čas oběda byl pryč. Ukrojila jsem čtyři krajíce chleba, namazala je tlustě máslem a dala do nich deset deka šunky. Víc jsem jí doma neměla. Chleby jsem po dvou na sebe přiklopila, zabalila je do papírových ubrousků a všechno to dala do sáčku, ve kterých jsem nosila ze samoobsluhy housky. Ještě jsem vzala sáček s ovesnými vločkami. Dobří lidé zavěsili na lípu před domem krmítko. Ptáci si tam zvykli hledat něco k jídlu. Ještě jsem ale neviděla ty, kteří zobají ovesné vločky. Vždycky tam však bylo vymeteno. Zřejmě holubi. Musím se někde zeptat, co dát sýkorkám. Pokud je straky od nás už nevyhnaly. Straka je potvora, malé ptáčky hubí.

Myslela jsem na malé ptáčky, když jsem do krmítka sypala vločky. Ten muž tam pořád seděl, nevšímal si okolí. Když jsem k němu přistoupila, zvedl hlavu. Bylo vidět, že se ptá, co mu chci. V očích měl tu otázku.

„Omlouvám se,“ řekla jsem, „neurážejte se, ale myslím, že jsem leckomu leccos dlužna. Přinesla jsem vám svačinu.“

Chvíli se na mne díval, jako by uvažoval, ale pak natáhl ruku. Dala jsem mu do ní chleby a to bylo všechno. Ani to nebolelo. Když jsem se pak z okna dívala, co s chleby udělá, co by s nimi dělal, proboha! byl pryč. Ještě hodnou chvíli ve mně dozníval zmatek. Zmatek z dobrého skutku? Byl to vůbec dobrý skutek? To jsme na tom tak, že podat někomu ruku, když je v nouzi, chápeme jako mimořádný čin? Jsme pěkně otrlí, naše duše okorala. Okorala nedostatkem lásky. Tam, kde láska chybí, tam duše strádá. Správně. Ještě tak vědět, co to je ta láska. Každý toho má plnou hubu. Literatura není o ničem jiném. Kdekdo to vytrubuje do světa. Ale co to vlastně je? „Já jsem se zaláskovala“, řekla tuhle Evženie. Dala bych jí pár facek. Co to je za patvar? Zaláskovala. To řekne člověk, který má právo říkat si o sobě, že je

3

vzdělanec? Vzedmula se v ní jakási vlna a své touhy realizovala v něčí posteli. Přitom má

manžela. Třeba se opět zamilovala do něj. Zaláskovala se. Fuj!

Rozhodla se uvařit si kávu a pak se projít. Ven mezi lidi. Lidem ovšem už odvykala. Ne všem, samozřejmě. Ve škole byla neustále mezi lidmi. Kolegové, studenti, všichni byli lidmi, ale jenom na jedno použití. Teď se tomu výrazu smála. Na jedno použití? Na jaké použití, napadlo ji vzpomenout na jedno jméno, jakékoliv, které by si vybavila, a představit si toto jediné použití. Zvláštní, že ji napadala jenom mužská jména jejích kolegů. Uvažovala o tom. Co se jí nabízelo, nebylo příliš povzbudivé. ženská, ty jsi už stará panna, a ani ty nejsou asi zbaveny potřeby, no, potřeby, nezbytnosti souviset s mužským. Proč to neříct? Mužský

v domě, mužský živel je zvláštní živel. Chlapi smrděj, řekla žilková, která měla doma jednoho a hlasitě seznamovala své okolí se zkušenostmi ze soužitím s ním. Obtížné. Něco jiného je smutnit po něm a jiné je s ním žít. Bože, jen to ne. Mnohost jeho požadavků a nároků. Neustálá pohotovost k službě. Tady se zarazila. Na toto téma často uvažovala, ale nebyla si jistá, zda neuvažuje chybně. Kdyby se zeptala Růženy žilkové, dozvěděla by se, že musí lehnout, kdykoliv se světapánovi uráčí. To je sexuální otroctví, které je odporné samo o sobě a nemusí být nijak

komentováno. Něco podobného může povolit jenom osoba méněcenná. Méněcenná? Je Růžena méněcenná? Zajímavé téma k úvaze. Sexuální vztah jako otroctví svého druhu. Závislost typu alkoholického zaujetí. Specifická závislost. Vždyť to nemůže člověku nic dát. Jenom jde o druh tělesného cvičení, ranní rozcvičky, aby byl člověk pohyblivější, pružnější, aby si udržoval tělesnou hmotnost na žádoucí úrovni. Růžena tím ponižuje lidský druh. Jedna stránka lidského vztahu dominuje nad předpokládanou duševní

aktivitou nebo snad potencí. ženská, která je schopná v neděli proti své vůli pětkrát souložit, musí být sedřená jako pradlena. Co jí to dává jiného než únavu? No? Musí mít toho svého žilky plné zuby. Co je zač? Prý policajt. Policajt se musí udržovat ve formě tělesným cvičením.

Co obnáší optimální lidský vztah? Uvažuj. že se milují. Dobře. Jsou si oporou. Dobře. Vytvářejí harmonickou rodinu. Dobře. Pomáhají si v nouzi a v nemoci. Dobře. Myslí na sebe když si jsou vzdáleni a chovají se, jakoby byli spolu. Je to všechno? Není. Ještě tady musí

něco být, kdy je člověk prostoupen člověkem. Co to je? Jenom něco tuším, říct to nedovedu. Může se to přihodit třeba učitelce? Ne, že snad na to přijde a řekne si: hele, chytrá holka, ale že něco podobného prožije?

Podívala se z okna, jestli se tam ten člověk nevrátil. Nevrátil. Takové úvahy, kterým tady holdovala, jsou úvahami nedůstojnými, naprosto nevhodnými, kterým by člověk neměl podléhat. Vyhnout se jim obloukem. Obrať se ke klasikům, holka.

4

Výzva byla kategorická, proto vyndala z knihovny dva svazky spisů Julia Zeyera. Zeyer musel být v Itálii jako doma. Popis krajiny a městského prostředí ji fascinoval. Jeho erotické

vztahy k ženám, zejména ke Caterině di Soraresi, byly snad výrazem respektovaného romantismu. Nebo snad tím, že autor byl homosexuální orientace? Začetla se do Jana Maria Plojhara a těšila se barvitostí autorova slohu. Odhadovala, jak na to budou reagovat její

studenti. Budou se šklebit. Představila si jednotlivce, se kterými už měla delší zkušenost. Jak jim vysvětlí, že čas hraje v literatuře, stejně jako jinde, svoji roli? že to, co je sdělné dnes, bude vyvolávat úsměv na tváři jejich vnuků. Víc ohledů, moji milí. Ohled k člověku druhému má vliv na to, zda ten druhý bude přehlížet vaše svízele, se kterými se právě teď přete a dáváte jim zaznít ve svých slovních projevech.

Pohled z okna ji ujistil, že obloha je beznadějně šedivá, že má barvu matného skla a vypadá, jako by někdo přikryl jejich městskou krajinu skleněným poklopem. Lhostejná

městská krajina. Barevné fasády družstevních domů, které se ochotně rozzářily jenom v plném slunci, dělaly dojem lhostejné, nezáživné šedi. Asi jenom odrážely náladu lidí, kteří

v nich žili. Tady kolem však bydlí jenom mladé rodiny, v garsoniérách pak mladá děvčata, buď se svými milými, nebo jen tak sama. Tak sama. Tyhle holky svou samotu snášejí docela jinak. Ani si nemyslí, že by byly osamělé. Všechno mají před sebou a každá má v diáři seznam potenciálních milenců.

Nech toho, ženská. Začíná ti samota lézt na mozek? Snadno si najdeš přítele, který tě bude doprovázet do divadla. Když si dohodnete pravidla, klidně to zkus, nebudeš tak opuštěná. A jsi vůbec opuštěná? Před chvílí jsi tu měla a pořád ještě máš na návštěvě Jana Maria. Není to nádhera? Člověk tak vytříbeného vkusu, jako Julius Zeyer, ti tady nabízí možnost porozprávět si s člověkem nesporně kultivovaným. Ovšem. Vadí mi na něm, že na každé stránce je něco sladkého. Krajina je sladká, sladká je něčí přítomnost i uspořádání vztahů mezi ženami. Těžko se zbavuji té přeslazené romantiky.

Usoudila, že je tady další rozpor. Na jedné straně uvažuje, jak ty kluky ve třetím ročníku

gymnázia přimět, aby brali vážně romantického autora, který se vyjadřuje salonním jazykem druhé poloviny devatenáctého století, když má sama výhrady k detailům jeho slovníku. Rozpor. Nikoliv rozpor, ale jenom dočasný nesoulad. Trochu to vadí. Kdybys byla spisovatelka, měla bys taky ve svém slovníku něco, co by třeba čtenáři vadilo. Jenže kultivovaný čtenář to pochopí. Odhadne, jaké je místo onoho sporného slova ve tvé slovní

zásobě..

Začetla se do Zeyerova d íla. Osudy Jana Maria Plojhara j í byly známy a už ji

nevzrušovaly. Zajímalo ji spíš, jak asi uvažoval autor při stavbě příběhu a zejména při vykreslení postav.

5

Proč volil právě tuhle formulaci, která ji zaujala. Proč nakupil takové uspořádání děje, které

mělo vyvolat ve čtenářově mysli určitou náladu. Postupně dováděl čtenáře k přesvědčení, na které myslel, aniž ho sám pojmenoval. Do jaké míry tady šlo o náhodu, do jaké míry šlo o kalkul? Usuzovala, že autorův talent pracuje spontánně. Náhle něco vytryskne z autorova vědomí; odkud se to vzalo? Někde se zableskne a před očima třeba unaveného básníka se objeví obraz, obraz krajiny, ve které nikdy nebyl, ale která tu je jako kus reálného světa. Kdyby tomu tak nebylo, mohl by vyniknout jako spisovatel kdejaký počtář. Kalkul, předem vymezená dějová linie s vypočtenými slovními efekty. Pracoval tak Zeyer? Doufám že ne, říkala si. Byl to přece básník. Báseň se asi nedá tak vytvářet, autor musí mít silné zaujetí a musí čekat na spásný okamžik, kdy mu jeho múza napoví. Potom její podnět převede do slov díky své pozoruhodné schopnosti vnímat jedinečně svět svého nitra a vnějšího prostředí. Věděla, že uvažuje jako naivní čtenářka, kterou básník okouzlil. Staromilsky zbožňuje každé vnuknutí tvorby. K tomu je přece vedla její třídní profesorka na střední škole. Nekritický obdiv k básnickému slovu. Věděla to, ale stále v duchu tomuto pojetí podléhala. Hrubín přece psal velice těžce. Verš k verši přikládal za značného úsilí. Přitom výsledek byl vzrušující, okouzlující. Bylo by lepší, kdyby báseň vylétla z básníkova nitra jako motýl?

Nezval prý psal nezvykle lehce. Básnické obrazy se na papíře vršily skoro samy. Jen jestli. Čtenář se neptá, jak dílo vznikalo. Jaké oběti a jakou námahu musel do něj autor vložit. Podstatný je výsledek. Když čtu, nepřemýšlím o tom, kolik práce dalo autorovi čtené napsat. Zeyer ovšem musel mít vidění malíře. Neudivilo by mne, kdyby sám maloval. Bude se muset podívat, jestli tu má o něm něco bližšího. Nějaký zasvěcený rozbor jeho díla. Ale k čemu jsou zasvěcené rozbory? Pro učitele jsou významné. S jejich pomocí může přechodně před svými studenty zazářit. Jsou důležité taky pro čtenáře? Sotva. Mohou ho odradit, vzít mu iluzi, kterou je dílo v jeho mysli obestřeno.

Kdo ví, jak to je. Po tolika letech práce s knihou 00

nakonec tyhle otázky?

6

2.

Zbožňuji hodiny dějepisu. Na širokém plátně našeho vědomí se odvíjejí děje sice dávno skončené, proběhly v čase, který je pryč, ale jsou pořád přítomné v naší současnosti. Tak jako máme v sobě stopu krve svých předků a předchůdců, kteří tady před námi museli žít, protože bychom bez nich nebyli, tak máme v sobě i stopy jejich hrdinských činů, jejich vzájemné

nenávisti, podlých skutků i velkolepých i všedních činů, ke kterým se ochotně vracíme, abychom je nevědomky opakovali.

Chápu, že to jsou jenom stíny našich předchůdců a předků. Dát studentům zdání jejich přítomnosti, je vyčerpávající práce. Člověk by si to někdy ochotně usnadnil výčtem dat, skutků a přiměřených poučení. Jenže jeden je taky jenom člověk, tím myslím, že taky myslím na sebe. Takové plané jednání by mne osobně neuspokojilo a jako česká učitelka cítím něco jako potřebu smyslu svého jednání. Neřekla bych to nikde a nikdy nahlas, smáli by se mi, ale mám alespoň takový pocit, že…, no, co tím vším chci říct?

Zabývali jsme se křižáckými válkami. Zajímavé téma, které má mnoho paralel a nadbíhavých souvislostí. Lidé jsou pořád jenom lidmi a to, co se odvíjí někdy v kdo ví kterém století, se v jiných podobách k člověku čas od času vrací. Není třeba vědět, že jich bylo celkem osm, těch tažení, a to nedošlo na výpravu proti husitům. Alespoň ne tu hodinu. Právě

jsem osvobozovala Kristův hrob, když se rozrazily dveře a do učebny vrazil, podotýkám že bez zaklepání, kolega Hubáček. Třída zírala zaraženě a já jsem se od studentů v tu chvíli nijak nelišila.

Hubáček se divoce rozhlédl po učebně, pak se obrátil ke stěně, na které visela mapa středověké Evropy. Výborná, přehledná mapa, jsou na ní nejen středověké státy s výraznými hranicemi, jsou na ní zdůrazněna i tažení v jednotlivých válkách, které státy proti sobě vedly, vpády východních nájezdníků, mapa zajímavá a potřebná.

„Tu mapu si vezmu, vy ji tady nepotřebujete.“ Rozhodl se a už ji od spodního okraje roloval.

Třída zírala jako opařená. Přijde, vlastně vtrhne do třídy, nepozdraví, jak je zvykem, a hned se sápe na školní pomůcku, která tady visí po celý rok a dodnes si jí nevšiml. Já jsem na ní

čas od času něco dokládala, studenti si jí patrně nevšímali. Pomalu jsem se

vzpamatovávala z překvapení. Dřív, než jsem se mohla ohradit, vyskočila Marta Zpěváková. Seděla uprostřed druhé řady, nenápadná blondýnka. Teď se však zapálila spravedlivým hněvem a nedbala na nějakou subordinaci, povinnost učitele respektovat, případně i ctít.

7

„Tu mapu nechte, kde je! Patří sem a my s ní pracujeme.“ Byl to hlas, ze kterého šla hrůza. Hubáček pustil mapu, která se opět rozvinula, a překvapeně zíral dívce do očí. Zmohl se jenom na otázku: „Cože?“

„Máme hodinu dějepisu a vy nás tady rušíte. Ta mapa patří sem do této třídy.“

Napětí v dívčině hlasu gradovalo. Musela jsem zakročit. Kdyby se rozplakala, bylo by to smutné uzavření případu.

„Jak se jmenuješ?“ zařval Hubáček.

„Pane kolego, my tady svým studentům vykáme. Student je svéprávný společenský subjekt. Studentka má pravdu, že nevhodně zasahujete do naší práce. Buďte tak laskav a vraťte se

do své třídy. Mapu vám můžeme později přechodně zapůjčit.“

Vypochodoval a k jeho cti budiž přiznáno, že nepráskl dveřmi. Napětí vyvrcholilo tím, že se statečná dívka dala do pláče. No, to se stává. Já jsem se zmohla jenom na to, že jsem vystoupení kolegy charakterizovala jako typické maskulinní jednání. Mohla jsem být drsnější, ale co.

„Ten mi to u maturity osladí,“ vzdychlo děvče.

„Neboj se. Já vás povedu k maturitě, nemusíš mít strach. A konec konců jsme byli v právu, nebo ne? I kantor je chybující člověk. Vezměte to na vědomí. Jak ho znám, už ho to mrzí.“

Je vcelku logické, že hodina už nestála za nic. Byli jsme všichni rozrušeni, ten odporný

maskulinní tvor mne vyvedl z míry. To jeho samolibé „chci!“ Nemusel ani mluvit, sálalo to z jeho sebevědomého výrazu, který bych teď v rozrušení popsala jako doklad idiotské

přiblblosti. To, že smrděl tabákem, který byl na hony cítit, bych snad s odporem přehlédla, ale svým sebevědomým a nadřazeným vystoupením znevážil úlohu učitele. Ti mladí lidé

v nás snad vidí nějaké vzory, když ne vzory morální a společenské, tak jistě vzory slušného chování a lidské důstojnosti. Nemusejí si to uvědomovat, toto nevědomé reagování na náš

příklad je právě podstatné a povzbuzující. Podle jeho vzoru se mohou v parku dožadovat něčí

peněženky.

Nechtělo se mi jít do sborovny, protože tam ten chlap jistě bude, bude arogantně vykuřovat a kazit vzduch. Ale co! Taky tam byl a nebyl tam sám. Sedělo a postávalo tam sedm kolegyň

a dva muži. Jedním z nich byl Hubáček.

„Zrovna to tady vykládám, jak jsi mne seřvala. Před studenty. To se ti povedlo, paní

kolegyně.“

To se tedy povedlo. On, pacholek, zvolil nejlepší možnou metodu zbabělců. Zaútočil dřív, než mohl být obžalován. Všichni na mne koukali se zájmem. Ponižovat kolegu před studenty nebylo zvykem. Čekali, co na to řeknu. Vyvedlo mne to z míry.

8

„Nevím, co vám tady pan Hubáček řekl. Ale když s tím sám přišel, musím se taky ozvat. Kolega Hubáček vpadl do třídy v průběhu vyučování, nezaklepal, nepozdravil a hned se sápal po mapě, kterou tam máme a kterou k výuce potřebujeme. Kdyby ho jedna studentka nezastavila, byl by mapu odnesl. Řekla mu, aby nechal mapu viset kde visí, že ji potřebujeme.“

Kolegyně zíraly, některá se smála. Hubáčkovi to snad i přály.

„To je všechno?“

„Která holka to byla?“

„To nebylo všechno. Požádala jsem ho, aby studentům netykal, že to jsou dospělí lidé, Chtěl totiž vědět, jak se ta dívka jmenuje. Patrně aby se na ní mohl později vyřádit.“

„Cože? Vyřádit? Jak to myslíš?“

„Jak by to asi myslela? Copak jsi dnešní? Zasedne si na ní a bude na ní rajtovat.“ To ovšem od žilkové znělo velice jednoznačně. I když to kolegyně nebraly tak jednosměrně, jak se mi nabízelo, přesto se netvářily nijak povzbudivě. Každému z nás se mohlo stát, že ho studenti budou ponižovat. Tady byl doklad, že to jde.

„Jediné, co mu mohu připsat k dobru, je, že při odchodu nepráskl dveřmi.“

Během toho, co se teď ve sborovně dělo, Hubáček chvílemi rudnul, chvílemi se jeho barevné zabarvení měnilo ve světle žlutý odstín. Hlasitě funěl, při vší úctě se ten intenzívní

zvuk nedá jinak popsat. Chudáci studenti.

„Už jsi skončila?“ zeptal se konečně.

Sedla jsem si na své místo a dala najevo, že to pro mne skončilo. Není co dodat.

„Předně. Ta mapa ti nepatří, a když ji potřebuju, tak si ji beru.“

Proti tomu jsem nic neměla a dala jsem to najevo mimikou a pokrčením ramen. Na vlastnictví školního inventáře si dělat soukromovlastnický nárok by bylo směšné. Přistoupil ke mně, jako by mi chtěl svůj názor vysvětlit s obavou, že jsem nedoslýchavá. V místnosti bylo ticho. Všichni čekali, co z toho bude. Hubáček se asi tvářil hrozivě.

„Ponížila jsi mne. Před studenty.“

Vyndala jsem si z aktovky pár věcí. Další hodinu jsem měla volnou a za chvilku bude zvonit konec přestávky. Všichni odejdou a odejde snad i Hubáček.

„Ponížil jsi se sám. Takhle se nechová zkušený učitel a pokud vím, učíš už dost dlouho, abys věděl, jak se máš před studenty chovat. Je mi to všechno nepříjemné a musím říct, že mi to je taky líto. Nevím, jak to těm mladým lidem vysvětlíš.“

Teď se do toho vložily ostatní kolegyně. Mluvila jedna přes druhou. Braly to jako obyčejnou patálii.

9

„To víte, chlapi!“

„Je to typickej samčí přístup k věci. Já jsem pán tvorstva. Když se mnou chcete vyjít, musíte se podřídit.“

Mnohé z přítomných kolegyň by s tím souhlasily, kdyby to ovšem neříkala žilková, podnícená svými manželskými zkušenostmi.

„Slávek se choval dost drsně, to musíš sám připustit,“ Obrátila se Evženie na Hubáčka.

„Vletět do učebny a chovat se jako na dobytém území? Musíš se omluvit alespoň tady Marii.“

Mluvily jedna přes druhou. Mlčel jenom mužský kolega Pánek, učil výtvarnou výchovu a vystupoval jako expert ve všech uměleckých oblastech, o které snad na škole šlo. Taky měl už

svůj věk a nemínil si své šediny ohrožovat marnými spory těch ženských nedochůdčat. Tenhle výrok by byl pod jeho úrovení, samozřejmě, sama jsem si ho implantovala do zámlk, které

v debatách s ním vedených snad zazněly.

Když se sborovna vyprázdnila, zůstal tu se mnou právě jenom Pánek. Doufala jsem marně, že tu budu sama. Neměla jsem na něj náladu, protože jsem předpokládala, že se bude chtít vyjádřit, když až dosud mlčel. Moji náladu snad ovlivnil i bezdomovec, vůči kterému jsem chtěla vyrovnat deficit svých dobrých skutků a který ráno u paty protějšího domu neseděl. Tím postavil můj včerejší skutek do podivného světla. Teď jsem si vybalila svačinu, která

byla právě pro něj určena a připravena dřív, než jsem vyhlédla z okna. Takhle se chová

jenom ženská. Pro něco se rozhodne a neuváží předem, jestli je to rozhodnutí namístě.

„Vy se k tomu nevyjádříte?“ Prostě se to mlčení nedalo vydržet. Asi mám slabé nervy. Všichni do mne bušili, některé z kolegyň se pošklebovaly, až se to donese k řediteli, bude i on chtít vysvětlení, protože šlo o stavovskou čest a ne o pochybná práva studentky a o jakousi úctu k člověku.

„Pokud máte na mysli vzpomenutou lapálii, pak se k ní vyjadřovat nebudu. Není se vyjadřovat k čemu. že se kolega chová občas…, no, jaksi nevhodně, se všeobecně ví. Až

dojde k tomu, že se to začne hodnotit jako případ, který poškodil stavovskou čest, pak se ozvu. Doufám jen, že k tomu nedojde.“

„Děkuji vám, pane kolego. Myslíte, že by z toho mohl vzniknou nějaký případ, jak jste řekl?“

„Přirozeně. Copak nečtete noviny? Z menších lapálií se mohou při troše zájmu udělat případy.“

„Proboha.“

„Správně. Proboha. Naše společenské poměry z poslední doby jsou naplněny překotnou aktivitou výrobců případů.“

10

„Já se vám svěřím taky s jedním případem.“

Díval se na mne zaujatě. Měl dlouhou hubenou postavu, šedivé vlasy a barva kůže ve tváři se taky zdála šedivět. Ještě že nenosil šedivý oblek. Výraz tváře byl výraz intelektuála. To se, konečně, u něj dalo předpokládat.

„U nás před domem sedává bezdomovec.“ Sledovala jsem Pánka bedlivě. Ani nemrkl.

„Sedí u paty protějšího domu na bobku. Všimla jsem si ho několikrát. A včera, pod nějakým těžko zjistitelným vlivem, jsem mu donesla svačinu. Vzal ji, poděkoval a to je všechno. Dneska tam už nebyl. Banalita, samozřejmě, ale řekněte mi, urazila jsem ho tou, jak to říct, laskavostí?“

Ve tváři mu hrál mírný úsměv. Pan kolega Pánek je ušlechtilý člověk. A musím říct, že kdyby mu nebylo už šedesát let, byl by to pořád pěkný mužský. Co říkám, že by byl. Pořád je zajímavý mužský.

„Vy jste chtěla tu charitativní činnost opakovat?“

Zamyslela jsem se. Chtěla? Určitě jsem to měla na mysli. Nějak podvědomě jsem s tím počítala, proto mne zamrzelo, když tam neseděl.

„Těžko říct. Prostě tam nebyl a tak jsem o tom neuvažovala. Proč s tím tady za vámi jdu. Jednak proto, že chci odvést pozornost od té lapálie s Hubáčkem, na kterou by jistě došlo, jednak chci slyšet váš názor. Myslíte, že jsem ho tím kusem chleba urazila?“

Teď se smál skoro nahlas.

„Milá paní kolegyně.“

Vzal mne za ruku, kterou jsem měla vedle jeho ruky na stole. Za řeči jsem si totiž k němu přisedla. Dívala jsem se na tu ruku skoro zmateně. Byla to ruka chlapa, žilnatá, měkká, práci nezvyklá. Myslím práci s tvrdými předměty. Takové jsem se já, žena, vyhýbat nemohla, protože by ji za mne nikdo neudělal. Jeho ruka tiskla moji ke stolu a trochu jí taky zacloumala. Nabrala jsem dech rozhodnuta svoji osvobodit od toho maskulinního útisku. Jenže mi nedal příležitost. Odtáhl se a řekl rozhodně:

„Abych vám mohl odpovědět, musel bych toho člověka znát. Možná, že byl pouze překvapen. Možná, že se styděl za svoji ubohost. Možná, že mu do toho něco přišlo, co zasáhlo do pravidelného jednání, kterého jste si všimla. Možná, že si něco našel, co ho zbavilo nutnosti tak trpně přežívat. Možná, že se opět objeví a pak se ho zeptejte. Jenom bych byl opatrný. Jak víte, jsou mezi lidmi rozdíly. Ale je dobře věřit v tu lepší stránku, kterou bychom jistě u každého našli.“

„Tím každým myslíte jistě i Hubáčka.“

11

Myslel tím jistě i Hubáčka, i když se díval z okna, kde nebylo nic vidět. Pak řekl něco, co zdánlivě s tím, o čem jsme mluvili nesouviselo. Nepřekvapovalo mne to, dělal to tak celkem pravidelně:

„Podivné je, jak snadno a krátkozrace usuzujeme o člověku. Jistě nebudete odporovat tvrzení, že naši předci a předchůdci byli moudří. Samozřejmě, že neznajíce jich to tvrdíme proto, aby se neřeklo, že si jich nevážíme. Staří Egypťané měli bohyni Isidu, byla to usměvavá bohyně ironie. Její dvojnice byla plačtivá bohyně Nephtydu. Prý měla soucit s nebožtíky. Nemyslíte, že to je zvláštní a moudrá kombinace?“

Nemyslela jsem nic. Musela jsem počkat, až skončí. Obvykle to netrvalo dlouho.

„Je na nás rozhodnout se, jakou tu ironii uplatníme.“

Měla bych se zeptat zda pořád ještě myslí na Hubáčka, nebo jen tak povšechně uvažuje?

„Může být krutá a drsná, může být jejím výsledkem smutek, neboť takový ironický šleh obvykle vyvolává soucit. Slušnému člověku bývá postiženého líto. Takových slušných lidí je mezi námi přece většina. Pokud to vztáhneme na nebožtíky, pak je to marná práce. Těm je to už jenom jedno.“

Rozuměla jsem tomu? Mám obavu, že ne.

Po obědě jsem se musela vrátit do sborovny. Jeden z otců mne žádal o audienci. V místnosti byla jenom Evženie Skružná. Stoupla jsem si k oknu a pozorovala šedivý mráček, jak ho vítr postrkuje v horních patrech oblohy.

„Co děti?“ ruším ticho neobvyklým dotazem. Evža měla dvě a občas je připomínala.

„Odkdy se zajímáš o děti?“

Vzhledem k okolnostem to byla případná otázka.

„Od té doby, co jsem si jistá, že žádné mít nebudu.“

„Prosím tě! Znám i starší matky. Dneska se to dá zařídit, ani chlapa k tomu nepotřebuješ.“

Myslím, že jsem rozhovor nezačala šťastně.

„Jo, děti.“ Rozhodla se odpovědět mi na otázku. „Normální. Občas je obtížné s nimi vydržet. Pak to zas jde.“

Po chvílI se rozhodla pokračovat: „Klukovi je dvanáct a měří metr sedmdesát. Boty má

větší než táta.“

Zírala jsem udiveně. Ani jsem se nesnažila uvědomit si všechny souvislosti.

„Vůbec netušíme, po kom se to dítě vyvedlo. Až bude maturovat, bude měřit dva metry.“

K tomu jsem neměla co dodat.

Zdálo se, že jsme téma duchaplně vyčerpaly. Jenže Evžena bouchla jedním sešitem na hromádku ostatních a vzdychla.

12

„Jo,“ řekla. Zdálo se mi, že tak expresívně začíná každý hovor. „Všimla sis, že je Pánek nahluchlý?“

Protože jsem na to nic neřekla, pokračovala: „Když se na tebe dívá, nic nepoznáš. Když se od tebe odvrátí, nastávají mu asi potíže. Myslím s komunikací. Problémy mu nastanou, až si toho všimnou studenti. Někdy jsou to docela zlá pacholátka. Nevíš kdy jde do penze? Pak se těch problémů zbaví.“

Co na to mám říct?

„Tys nebyla na sezení s ředitelem, když měl narozeniny?“

„Byla, přišla jsem pozdě, musela jsem si vyzvednout sukni z čistírny. Ale přinesla jsem mu kytku.“

„Kdybys tam byla od začátku, slyšela bys, jak nás Pánek překvapil.“ Viděla jsem, že Evženie je ochotna se taky nechat překvapit.

„Nenapínej mne. Čím vás mohl Pánek překvapit?“

„Vyndal z kapsy krabičku a v té krabičce měl cosi, co slabě pískalo. Takový malý

špuntík. Strčil si to do ucha a sluchadlo přestalo pištět. Říkal, že s tím slyší kluky, jak ho v poslední

lavici pomlouvají.“

Viděla jsem, jak Evženie zaraženě kouká na stůl před sebou.

„Udělala jsem botu, viď.“

„Čas od času se nám to stane.“

Po chvíli, když se už zvedla, že půjde domů: „Proto on teď nosí vlasy přes uši, aby to nebylo vidět. A já jsem si myslela, že to je nějaká umělecká póza.“

„Jo, ještě jednu věc,“ pokračovala: „ Když už drbeme, slyšela jsi, že tu Hubáček chce založit nějakou politickou stranu?“

„Co to plácáš: Stranu kocourkovských učitelů?“

„Ne, vážně. Základní organizaci nějaké strany. Kolik jich tu je, tak jedné z nich, určitě

pravicové. Vysvětloval to tak, že učitel nesmí stát stranou společenského dění.“

„V ní bude samozřejmě Hubáček předseda a školník, jednatel. Ředitel čestný předseda.“

„Budou psát posudky, doporučovat, jak jsme to prý už jednou zažili. Budeme stranickými důvěrníky. Hurá.“ Ani já, ani Evža jsme nejásaly příliš upřímně. Objednaný rodič naštěstí zaklepal a vešel.

13 3.

Kdybych chtěla být vulgární, řekla bych, že mi ten chlap dal zabrat. Hubáček,

samozřejmě. Půl noci jsem to všechno znova přehrávala na svém osobním počítači. Druhou půlku jsem se pak pokoušela usnout. Pánek se přece tvářil tak, jako by všechno neskončilo, myslím, že měl pocit, že mi ten mizera bude stát v cestě. To byl výraz mé babičky, která v cestě viděla vždy nějakého protivníka, který jí chce znepříjemnit život. Čím by mi mohl škodit? Vždycky se najde nějaký způsob, když o to člověku jde. Nejsnazší způsob je pomluva. Vždyť ho všichni znají. A o čem by to asi bylo? Zbytečně si dělám starosti, zatím se nic neděje, pan Hubáček se asi teď doma stydí pod peřinou. Nespí jako já nespím a vymýšlí, jak mi uškodit. Bože, což s tím nepřestanu? Vstala jsem a vzala si prášek na spaní. Dormicum. Je to k něčemu? Zatím jsem s tím nic nepodnikala, neměla jsem důvod. Teď, když mne čekají boje s Hubáčkovou záškodnickou armádou, se mi to může hodit. Bylo to k smíchu, ale, bohužel, i k pláči. Trochu jsem si poplakala do polštáře a slibovala si od toho uklidnění. Jenže místo toho přišel můj drahoušek.

Kolik by mu bylo? Čtyři roky. To je to už tak dávno? Co asi dělá Oldřich? Dlouho se už

neozval. Proč by se ozýval? Stejně je už na všechno pozdě.

Šla jsem se do kuchyně napít, vzpomínky jsem nespláchla. Vzalo mne to ve vlaku hned někde za Táborem. Křeče v břiše. Tohle nejsou křeče z jídla. Věděla jsem, že je zle. To ženská pozná, i když ještě nic podobného nezažila. Co si počít? Kupé plné lidí. Vzala jsem kabelu a šla s ní na toaletu. Se mnou šla panika a držela mne za ruku. Bože, dítě na poslední

chvíli a to mám o ně přijít? Nacpěte si do kalhotek kabátek od pyžama! Možná, do nějakých babiččiných reformek, ale do něčeho tak přiléhavého jako jsou dámské kalhotky?

Narvala jsem tam ubrousky a toaletní papír, který zatím nikdo neukradl a kterého byla na záchodě

značná zásoba. Bolest trvala. Snad se od toho neumře. Pomoc musí přijít brzy. Ve vlaku?

Tady mi nikdo nepomůže. Omdlím na chodbičce a snad průvodčí v nebližší stanici zavolá

pomoc. Jenže to nesmíš padnout na zamčeném záchodě.

Potácím se ven. Štěstí. Dva policisti v černém, vyhrnuté rukávy, síla z nich sálala. Poznali, že mi něco je.

Říkám, že jsem tady potratila. Koukali dost vyjeveně. Někam si lehnout.

„Kde je vaše kupé?“

Ukázala jsem na dveře. Všechny mé spolucestující vyhnali. Snad to udělali šetrně, nevím. Brala jsem na vědomí jenom něco. Především to, že jsem se na dítě těšila a ono skončilo tak

14

nedůstojně. Lidé, kteří se mnou seděli ještě před chvilkou a nezúčastněně se dívali na míhající

se pole za oknem, se teď ztratili. Rozešli se do ostatních kupé. Ti dva mne položili na sedadlo, zatáhli záclony a postarali se o to, aby nikdo nepostával za dveřmi. Jeden pak dlouho telefonoval.

„V Benešově na nás bude čekat sanitka. Jsme ve třetím vagónu, postarají se o vás. Nemějte strach.“

O mne nešlo, šlo o dítě. To však už bylo ztracené. Viděli to na mně a ten starší mne držel za ruku. Dodnes na to myslím s dojetím. Zažil to ještě někdy? Potrat ve vlaku. Doufám, že ne. V Benešově se pokoušeli saniťáci marně nastoupit s nosítky, policista mne musel vynést. Uložil mne na ně až venku. Kolem bylo plno lidí, i jedna červená čepice, asi výpravčího.

„Nemá tašku,“ křikl jeden z policistů a vrhl se na schody. Taška, v ní doklady. Děkovala jsem chabě. Když mne nakládali do auta, bylo mi líto, že ty dva poldíky už neuvidím. Tak na ně alespoň teď myslím.

Ten nešťastný spontánní potrat znamenal obrat v mém životě. To je silné slovo, obrat. Pravda je, že jsem Oldřichovi neřekla, že jsem těhotná, chtěla jsem ho překvapit. Hloupá

husa. Špatná herečka. Přece za ním nepůjdu a nebudu se chlubit, že to vzalo takový konec. Jak se chlapi dívají na ženy, které nejsou s to dítě donosit? Já nevím. Tenkrát jsem se místo toho, abych se mu vrhla kolem krku a naříkala nad naším společným neštěstím, uzavřela a čekala, až to přejde. Co až přejde?

Odháněla jsem ho od sebe. To dá rozum, proč. Jenže on si to vyložil po svém. žádná

psychologie. Někteří chlapi jsou zkrátka pitomí. Tak jsme se zaháněli navzájem, dělali si schválnosti, a když jsem pak už byla v pořádku, zbyla mi jenom iluze, že to dítě mohlo klidně vedle nás a spolu s námi růst, procházet všemi stádii vývoje dítěte, dneska by mu byly čtyři roky a byl by to človíček plný sil a radosti.

Smutek a beznaděj. Může mít žena, které bude čtyřicet, ještě šanci? Někdo by se určitě

našel, kdo by bez nároků na budoucí závazky byl ochoten to dítě se mnou zplodit. Třeba ten bezdomovec venku.

Takové pitomé nápady a prášek nic.

Vstala jsem, prošla se po bytě, znovu jsem se napila a zavřela okno. A ten chlap tam venku sedí! Opravdu. Sedí a spí. Drží tam stráž.

Srdce se mi rozbouchalo. Co by asi řekl, kdybych ho přiměla, aby vstal a šel se mnou. Tady by se vykoupal a udělal by ten zázrak plození.

Tak pitomý nápad od paní profesorky, která si zakládá na své cti, na přiměřené

vzdělanosti a na veřejném souhlasu se svou činností, která je záslužná a na kterou s úctou myslí řada

15

absolventů ústavu. Ano, řada absolventů. A ty tu stojíš u okna v noční košili, brní ti nohy a myslíš na to, jak zplodíš dítě s nějakým chudákem, o kterém ani nevíš, jestli nemá nějakou přenosnou nebo dědičnou nemoc.

Lůžko se časem přizpůsobilo mé postavě, mým rozměrům a mé hmotnosti. Příjemné

zjištění. Té nezúčastněné hmotě jsem dala svůj tvar. Přijala ho, nevzpouzela se. Není to nic světoborného, ale je to moje lůžko a moje tělo, jedno v druhém našlo zalíbení. Tady jsem konečně svobodná. Nikdo mne nesleduje a nikdo mne nehodnotí. Ve škole mne má pořád někdo na očích. Jestli mám spát, neměla bych se protahovat. Zahrnu si hlavu polštářem. Tady je skutečně můj nejintimnější svět. Tady jsem sama jenom se svým dechem. Jako malá holka jsem si vždycky přála usínat jen se svým dechem, zakrýt se před světem, před pohádkovými příšerami a konečně i před andělíčkem můjstrážníčkem.

Nejde to. Pod polštářem je horko. Zvláštní, že právě teď je mi horko. Jindy se mi pod ním dobře usne. Ty dnešní mladé holky jsou prima. Jak se mu postavila. Předběhla mne. Musela bych mu v tom jednání zabránit, ale ona to vzala na sebe. Co takové house může přimět k tomu, aby okřikla svého profesora, když má jistotu, že dotyčný jedná nesprávně? Proč se jen nepřikrčí a pak ho dodatečně pomlouvá? Kde vidí takový mladý člověk příklad? Kolem sebe, v televizi sotva, nebo v literatuře? Tam určitě, v televizi vidí jenom, no, já nevím, televize mne obchází. Rozhodně je to nezvyklé. Musí to být v tom člověku, silné zaujetí pro spravedlnost. Kdybych byla ochotna se přiznat, řekla bych, ne, raději toho nechám. Spi, kruci, kolik je hodin? Kolik je hodin je jedno. Máš v sobě prášek na spaní a on nezabírá. Měla bych si vzít ještě jeden. Vzbudí mne pak někdo? Zaspím, protože usnu až za svítání. Konečně, do svítání už není daleko. V kolik hodin začne v této roční době svítat?

Pak si začala představovat, že má vedle sebe muže. Odsunula se na kraj a nechala mu dost místa. Chlap se roztahuje a roztahuje, až není pro mne na lůžku místo, jediné řešení je, že se naše těla prostoupí a tak se na tu plochu vejdou. A voní hořce. Není pravda, že chlapi smrděj. To asi páchne jenom ten policajt, který má mezi námi děvčaty ve sborovně vysoký

kurs. Tenhle můj nepáchne, ale voní. Voní lulkovým tabákem a nedefinovatelnou vůní své

osobnosti. Až se z toho člověku točí hlava. Kdejaká ženská by byla ochotna té vůni podlehnout. Odevzdat se jí. Vstoupit do začarovaného kruhu, ve kterém vzlíná jenom touha. Bože, taková banalita. Vzlínavá touha. A ty se zatraceně moc sleduješ. Už ani pod tím pitomým polštářem se nepřestáváš kontrolovat.

Vstala a šla se napít. Sklenice vody z ledničky byla moc studená. Venku svítily hvězdy. Cítila, že jde o nadsázku. Sem tam nějaká jasnější hvězda byla vidět. Hledejte v prosvíceném pražském nebi hvězdu. A ten chlap tam spal a měl zvrácenou hlavu, jako by je pozoroval .

16 4

Do školy jsem doběhla na poslední chvíli. Protože hrozilo, že se zhorší počasí, musela jsem si vzít a teď odložit zimní plášť a to mne ještě trochu zdrželo, takže jsem do třídy vběhla s téměř vyplazeným jazykem. Musím se uklidnit, musím se uklidnit. Nemohu začít hodinu s tak bujně se dmoucím hrudníkem. Co by si kluci pomysleli. Otázka, co by si kluci pomysleli, mne

přinutila k smíchu. Smála jsem se tiše a smáli se i žáci, když viděli smějící

se profesorku. Potvrdili tím, že se člověk může smát, aniž k tomu má důvod. Pokud ovšem jako důvod nestačí, že se už někdo směje. Smích je zkrátka nakažlivý. Stejně jako jiný projev emocí. Kdybych se rozplakala, určitě by se nesmáli, ale byli by vážní, zamyšlení a tak.

„Co je tady k smíchu?“ zeptala se a vyvolala tak další, tentokrát už výbuch smíchu. „No tak dobře. Ale to už stačilo. Já jsem se smála tomu, jak jsem málem přišla pozdě. Nemělo by se mi to stát, ale jako člověk dělám chyby, v tomto případě jsem trochu zaspala.“ A pak se už

dali do práce.

Vyučovací hodina měla přesně konstruovaný program. Měla jednotlivé pasáže, ve kterých byl v jisté rovnováze prvek látku rozvíjející s opakovacím, čas podněcující motivaci studentů, který vypadal jako oddechový čas, i když byl pečlivě komponován. Ti kluci netuší, že jimi tady dost surově manipuluji. V tomto případě je manipulace žádoucí. Povzbudivá. Vyprávím historku jako ze života a ona ta historka byla pečlivě vybrána a odzkoušena. Vlastně výchova, a tady jde skutečně o výchovu nesenou na vzdělávacím materiálu, není nic jiného. Tam, kde se ještě rozumová složka není s to samostatně rozhodnout pro určité pojetí děje, musí být k tomuto přijetí student nějak přiveden. Co s tím později udělá, jak naloží s poznatky, které si tady založil do paměti, je už jeho věc a věc okolností, do kterých bude zařazen. Další jeho zkušenost a zaujetí rozhodnou, jak v životě obstojí. Jenže v tomhle věku musí dostat to, co ukládají osnovy.

Když má člověk dar řeči a fantazii, tak to jde.

Marta Zpěváková seděla jako buchta. Všimla jsem si toho, že je asi dost nesvá. Asi taky nespala. Takže jsme byly dvě, které se nevyspaly. Tu hodinu jsem si odpustila zkoušení, kterým jsem pravidelně zahajovala výuku. Látku probíranou minulou hodinu jsem však nenápadně vyzkoušela přesně mířenými dotazy, odpovědi jsem sice neznámkovala, ale potvrzovaly celkem dobře mou zkušenost se studenty a s úrovní jejich poznání. Hodina skončila za vzájemné shody.

„Paní profesorko, prosím vás.“

Byla to Zpěváková, zastavila mne ve dveřích.

17

Zvednuté obočí znamenalo otázku. Co si přeješ?

„Já jsem o tom doma mluvila s tátou. Myslím o to incidentu. Byl to přece incident, nebo nebyl? Byl.“

Proboha! Incident. Tak se to dostane na schůzi rodičů a bude se to rozmazávat na okrese.

„Co na to rodiče?“

„Táta se rozhodl, že mne přehlásí na jinou školu. On toho Hubáčka totiž zná a ví, co od něj mohu čekat.“

Málem se mi podlomily nohy. Jinak hezká dívčina tvář dostala výraz fanatika, který má

před sebou úkol, poslání bojovníka za pravdu.

„To mne v tom necháš samotnou?“ Hned jsem věděla, že jsem to neměla říkat.Taky jsem se rychle zasmála a nějak to zamlouvala. Přece se nic neděje. Není třeba mít obavy. Pan profesor Hubáček se jistě omluví a bude klid.

„Táta o něm ví, že to je strašnej…, strašná…, no, já souhlasím s tím přechodem, zbytečný

války a neklid jenom kvůli tomu, že někomu chybí výchova. Zní to blbě říct o vychovateli, že mu chybí vychování, ale musíte sama říct, že mám právo si to myslet. Celá třída si to myslí.“

Tak. Celá třída si myslí, že pan profesor Hubáček postrádá přiměřené výchování.

„Děvče, měla bys jít do třídy, to co tady říkáš, je strašná věc a já nevím, co s tím.“

„To je mi líto, jestli si to myslíte, že jako nevíte, co s tím.“

To jako myslí, že by mi mohla poradit? Něco se ve mně vzepřelo. Všechno má své hranice. Holka, jdi si, já už na tebe nemám čas.

Ve sborovně byl klid. Dnes žádné hrátky mezi námi děvčaty. Dokonce přišel ředitel a zkoumavě pátral v našich tvářích. Co v nich hledal, neřekl.

„Kolega Hubáček musel ráno k zubaři. Volal mi to celý nesvůj. Když začne zub, ohledy jdou stranou. Vidím, že teď má právě okno paní kolegyně Skružná. Buďte tak laskavá a vydržte to hodinu ve druhé třídě.“

Evženie protáhla čelist, nic však nenamítala. V sextě žádnou výuku neměla, takže to byl zástup skutečně elegantní. Já jsem měla taky volno a mne ředitel pominul.

„Pane řediteli,“ slyšela jsem se. „Já mám právě teď okénko, já to za Evženii vezmu. Pan kolega učí dějepis stejně jako já, takže ten zástup bude mít logiku.“

Pokud se někdo divil, a mohlo jich být dost, kteří by si mohli klást různé otázky, nedal nic najevo. Jenom Evženie, která byla ráda, a ředitel, který v tom viděl jenom projev vzácné píle. Dala jsem jim zabrat, studentíkům. Tak zanedbanou třídu aby člověk pohledal. Pan kolega si s výukou nedělal starost. Studenti mohli leccos předstírat, ale nemohli popřít, že pracovali jenom příležitostně. Co teď s tím? Nic. Pouze osobní zjištění, které nemá objektivní platnost.

18

„Jak jste si užila?“ položila mi otázku doktorka Krámská, když jsem se vrátila do sborovny. Krámská přišla z nějaké venkovské univerzity, a protože se nedostala v Praze na žádnou fakultu, musela se spokojit s naší školou. Zato důsledně trvala na svém doktorátu a za jméno si psala i ten kus abecedy, ke kterému přišla na fakultě. Je taky celkem logické, že si s nikým ze sboru netykala.

„Nešlo mi o to si v té třídě užívat. Pouze jsem suplovala za kolegu Hubáčka.“

Nedala na sobě nic znát, ale určitě se jí má odpověď dotkla. Otázkou měla něco na mysli, něco, na co jsem mohla sama přijít. Na každém to kluci z této třídy zkoušeli. Odváděli pozornost učitele od probírané látky.

Musela jsem si přiznat, že i v této třídě bylo několik přemýšlivých studentů. Mnohým bylo trapné, že odpovídat na mé otázky jim dělá potíž, proto se mne snažili zaujmout svými. Hubáček se patrně specializoval na historická data a nezatěžoval se souvislostmi, které

historické události nabízely. Poměrně brzy na mne kluci vyrukovali s otázkou, co si myslím o tom, že se dá čekat velká globální katastrofa.

Nejsem si jista, zda jsem se tvářila dostatečně inteligentně, když jsem otázku vzala na vědomí. Chvíli jsem mlčela a pak se pokusila vrátit ke svému předešlému dotazu, který oné

globální katastrofě předcházel. Uculovali se, vzali s libostí na vědomí mé rozpaky. Otázka to byla zvláštní, o globálních katastrofách jsem neměla dost informací.

„Odkdy se touto školní budovou plíží obava z globální katastrofy?“

„Paní profesorko, o vás se celkem a možná, že právem soudí, že jste informovaná a vůči studentům tolerantní.“

Bylo vidět, že s vydíráním mají zkušenost.

„Nejsem si jistá, zda vám mám za tuto poklonu děkovat. Ale máme tady látku, která sice nevypadá na globální katastrofu, pokud ovšem díky svým rozměrům nepovažujete případnou maturitní zkoušku za něco podobného.“

Smáli se celkem svobodně. Pak jeden, patrně mluvčí tohoto katastrofického hnutí, mne poučil: „Když se tomu budete věnovat, myslím hledat poučení, dojdete spolu s námi k poznání, že nás celkem logicky čeká zhroucení technické civilizace.“

„Jak se to zhroucení, podle vás, projeví?“ Proti své vůli jsem podlehla tomuto tlaku. Celá

třída byla v pozoru. Jestli se do té doby tvářili otráveně, jestli uhýbali očima a předstírali svou momentální nepřítomnost, když ne fyzickou, tak alespoň duševní, tak teď byli všichni na svém místě. Přitom jsem cítila něco jako zatím neurčitý, vzdálený, ale přece jenom obdiv. Kolik jim je let?

19

„Všechno přestane fungovat,“ zněla odpověď. „Pud sebezáchovy prudce vybuchne. Lidé se budou rvát o nezbytné životní prostředky. V chaosu, který nastane, budou slabí likvidováni . Přežijí jenom silní a organizovaní.“

Pak jsem se díky zmatku, který ve mně ty věty vyvolaly, zeptala, jak na to reagoval pan profesor Hubáček. Kluk mávl opovržlivě rukou.

„Kdepak. Ten nás má za blbce.“

„Takovéhle výrazy si vyprošuji!“ Dřív než jsem se stačila rozhodnout, zda se mám cítit být dotčena, kluk pokračoval:

„Všichni strkají hlavu do písku a dělají, že se nic neděje. Jenže až to bouchne, bude pozdě

uvažovat co dělat dřív. Ti, kdo budou připraveni, se musejí chopit zbraní, vyrabovat supermarkety a zásobit se jídlem, zabrat půdu a odpovídající množství žen. Z výuky víme, jak vypadalo středověké společenství. Na podobném principu budou organizovány současné

komuny lidí, kteří budou chtít přežít. Je vám něco, paní profesorko?“

Co by mi bylo? Možná, že mi jich bylo maloučko líto.

„To máte tak,“ říkám, „Dante Alighieri, jistě jste o něm slyšeli a o jeho díle Božská

komedie taky. Tam poznáte, jak se lidé ve třináctém století báli pekla. Nebo Huxley a jeho Konec civilizace, tuším že z roku 1933. Katolíci věří v konec světa. Čas od času ho někdo předpovídá. Co je na tom? Náš individuální konec je celkem nasnadě. Proč od toho neodvodit konec všeho? Mělo by to svoji logiku. Věřte, studenti, každá doba se na to dívá z pohledu svých problémů. Obraz zmechanizovaného, odlidštěného světa je velmi sugestivní. A pak, mládenci,“ dívky jsem z nějakého, mně v tu chvíli neznámého důvodu vynechala, „takováto proroctví jsou pro lidi velmi přitažlivá. Vyslovují se proto, aby se neuskutečnila. Nebo aby lidé věřili, že na ně nedojde.“

Myslím, že jsem je dost zklamala. Ještě chvíli o věci vedli řeč, ale pak se stáhli do sebe. Hodina vzala za své. Neměla jsem dost síly ve svém osvětovém úsilí pokračovat. V takové

pseudostředověké komuně bych asi neměla místo. Na rození dětí bych byla podle nich už

jistě stará a pást krávy? Možná, s jistou tolerancí neodborného jednání by mne mohli vzít na milost.

„Na každém to zkoušejí,“ řekla Krámská pohrdavě. „Na mne si nepřišli. Vy jste jim podlehla?“

Usoudila oprávněně z toho, jak jsem se tvářila?

„Co máte na mysli? Já bych ten ročník nechtěla učit, protože jim chybí znalost souvislostí

mezi fakty. Z jedné hodiny se ovšem nedá nějak podstatně usuzovat. Bude tam několik inteligentních jedinců, ovšem opět: Těžko soudit, když studenti mlčí.“

20

Přítomní se věnovali svým problémům, znalosti nebo aktivita sextánů je nevzrušovala. Někdo svačil, někdo nahlížel do poznámek. Globální katastrofa, která hrozila, že jim spadne na záda, nebyla zatím v dohledu jejich zájmu. Jak by na věc nahlížel bezdomovec podpírající

svými zády patu protějšího domu? Ani jsem se ráno nepodívala, jestli tam je. V tom spěchu jsem nevzpomněla. Měla jsem mu dát snídani, snad tam bude večer.

Je celkem jasné, že se podobnými situacemi nemohu vzrušovat. Jde to kolem mne jako nezbytnost. Vlastně mělo by to tak jít. Kdybych se vším vzrušovala, vším, co vzrušení nabízí, umřela bych vyčerpáním, marností svého snažení, které předpokládám. O co bych se však měla snažit? Porozumět jim? Možná, že své podněty vznášejí z pouhého hecu. Ze snahy kantorovi zamotat hlavu. Přinutit ho uvažovat o něčem, o čem uvažovat není třeba: Skutečně

o tom není třeba uvažovat? Nic o tom nevím, nemohu přece rozhodnout, že šlo o omyl. Spíš

šlo o úchylku, která měla jediný cíl, zabránit hostující učitelce pátrat po jejich vědomostech.. Kdybych byla o deset let starší, mohli by to být mé děti. Alespoň jeden z nich určitě. Jejich čas je nádherný čas. Bez ohledu na společenské nebo jiné okolnosti. V jejich věku, bože, o čem to uvažuji? To jsou myšlenky staré důchodkyně, která teskní nad minulým mládím. Jejich čas je přece i můj čas! Takhle jenom časem mrhají. Nezodpovědně se věnují věcem, které nemají vliv na jejich kvalifikaci.

Je to pravda? Houby. Jak mám rozhodnout, zda nemají pravdu, když o tom nic nevím?

Globální krize. Společnost beru tak, jak je, přesněji, jak se mi jeví. Před léty jsem jako holka cinkala na náměstí klíči, protože cinkali ostatní. Vím celkem jistě, že nemám na nic vliv a tak se k dějům nevyjadřuji. Sem tam utrousím poznámku k tomu, o čem se ve sborovně mluví. že by mělo být všechno jinak, všechno lepší, protože náš národ má na to, aby žil na slušné

evropské úrovni. To je všechno. Nespočet výhrad k politikům. Mnozí mají odpornou tvář. Sálá z ní ohyzdná spokojenost nebo zavilá nenávist. Ach jo! Kdeže jsou časy staré řecké

demokracie. Časy, kdy si staroch Sokrates okopával palce na athénské agoře. Bylo by stejně zajímavé dozvědět se, s jakými pocity tehdejší vzdělanci odmítali názory vládnoucích politiků. Nic snadnějšího. Nalistuj si v některém svazku dějin a zbytek si domysli. Lidé jsou pořád jenom lidmi, nezáleží na tom, ve kterém století si to uvědomují. A nemusí to být kdo ví co, stačí takový Diogenes Laertios.

Když se dostala domů, bylo to dost pozdě na to, aby se zdržovala přípravou večeře, odbyla se kusem šunky a dvěma rohlíky, koupenými v samoobsluze, která lákala zákazníky tím, že zavírala až ve dvacet hodin, našla vzpomenutou knihu a hledala odpověď na otázku, jak se minulí vzdělanci chovali k současným jejich politikům. Střílel je snad jenom Stalin. Kdyby

21

jenom Stalin. Rozhlédnout po světě se mi nechce. Svět je pořád v jakémsi předkulturním stádiu svého vývoje. A to si chlubivě myslíme, jací jsem pašáci.

A zase neusnu. Zatracenej svět, i do postele se mnou leze, pořád se vnucuje, obtěžuje, zbavit se ho člověk nemůže.

Vzala jsem si půl prášku a zapila ho vodou z vodovodu. Prý je to voda nezávadná, k pití

způsobilá.

Mikrosvět v kontrastu s makrosvětem. Záviděla jsem těm, kteří se uchýlili do svého světa a kašlali na okolí. Třeba taková Růžena Sobotková. Ráno si zašla do kostela nabít baterie energií, která jí vydržela do dalšího rána. Za socialismu s tím prý měla značné potíže. Teď to nikomu nevadilo. Její mikrosvět se rozšířil do okolí. Kam až sahal? Nebo se její makrosvět změnil a nahradil ten okolní svět? Obsadil jeho stěžejní body obrany? To by chtělo promyslet. Jenže pak jsem usnula a na promýšlení už nedošlo.

22 5.

„Paní profesorko!“

Výkřik sousedky z druhého patra mne zastavil, když jsem se vracela druhý den ze školy domů. Co mi může chtít? Nikdy se se mnou nebaví, teď mne najednou osloví tak oficiálně.

„Co máte na srdci, paní Zahradníková?“

„To je těžký. Mám něco na srdci, nemám nic na srdci. Je to věc názoru, nevím jestli můžu a nevím ani, jestli mi do toho něco je, nebo není.“

Znělo to podivně. Neví jestli může nebo nemůže.

„Tak se rozhodněte, paní Zahradníková, ať tu nevystojíme před domem důlek.“

Viděla jsem, jak jí ztuhly rysy v obli čeji. Bylo jí asi padesát, některé ženy v tomhle věku jsou ještě pěkné ženské. Vidím, že paní Zahradníková mezi ně bohužel nepatří.

„Důlek, říkáte. Nevystojíme. Tím chcete říct, co tím myslíte, paní profesorko?“

Co na tohle říct? Ta osoba se chce pohádat. Vidím jí to na očích.

„Tím myslím, a nemyslím tím nic jiného, než že když mi chcete něco říct, tak to klidně

řekněte. Říkala jste, že máte něco na srdci. Tak ven s tím.“

Opět váhala. Tentokrát už ne s tím, zda má něco říct, ale s tím, jestli mne má urazit. Bylo to na ní vidět, že by se ráda pohádala. Ale možná, že jí křivdím. Jsem z toho Hubáčka pořád tak vyhraněná, bolí ho zuby, chudáka. To jistě z toho, jak jsem ho urazila. Někteří lidé jsou zkrátka asi takoví, že stačí křivý pohled a už se hroutí. Paní Zahradníková ovšem nebyl ten typ. Ta by se snad zhroutila, jen kdyby na ni najela tramvaj.

„Pospícháte, že jo.“

Už mne to tedy přestávalo bavit. Člověk se ovšem nemůže od lidí jen tak distancovat. Zejména ne od lidí, kteří patří mezi lid. Nebyla jsem nikdy ani politik, ani nikdo, kdo byl na lidu závislý, ale přesto jsem měla v úctě pracující třídu, jak se jí snad říká. Byl to vliv rodiny, která mne měla k úctě k lidem fyzické práce. A paní Zahradníková se nějak podobně živila.

„Ano, pospíchám. Jdu z práce.“

„Chtěla jsem se vás zeptat. Vy živíte támhle toho chlapa, co sedává naproti u zdi. Já jsem vás ráno viděla, jak mu dáváte něco k jídlu.“

Tvářila se vítězně. Přistihla mne při nevhodném jednání.

Přestoupila jsem z nohy na nohu. Jak jsem se tvářila, nevím. Ale couvla o krok zpátky.

„Vyčítáte mi, že jsem mu dala krajíc chleba?“

„Jo. To vám vyčítám. To se nám tady mají usazovat vandráci? Máme se snad rozdělit a každej den mu tam nosit večeři? Jestli vám jde o to, tak řekněte, dáme to na domovní schůzi.“

23

Přiznám se, že nevím, co na to říct. Jako mne ve škole zaskočil Hubáček, zaskočila mne teď před naším domem Zahradníková.

„Dělejte, jak myslíte. Já jsem ovšem byla přesvědčená, že jste křesťanka a že pomáhat bližním, kteří jsou v nouzi, je povinnost věřících. A když už na to přijde, já taky nosím támhle ptákům do krmítka ovesné vločky. Nejsou to sice křesťani, ale jsou to živí tvorové.“ Mohla jsem taky říct tvorové boží, ale to bych je přiblížila příliš této supící dámě.

„No jo, pak nám tady holubi serou na parapet. Vaší vinou.“

Udělala jsem vpravo bok a zašla do domu. Co tam dál madam Zahradníková vykřikovala, bylo už nad mé síly. Patrně vyhrožovala, že budu muset umýt všechny podělané parapety v domě. Někdo právě stoupal po těch třech schodech, které dělily vchod od ulice. Ať si taky užije. Protože Zahradníková jistě neopomene rozšířit po domě zvěst, že „ta profesorka ze čtvrtého patra tady živí jednoho vandráka. Není vám to divné? Mně tedy je!“

Zlost mnou lomcovala.

Jenže jsem si ji neměla na kom vybít. To je štěstí vdaných žen, když přijdou domů takhle nabuzené, vylijí si zlost na manželovi. Pokud je to člověk rozumný, tak to pochopí. Mně

nezbylo než sednout na rotoped a šlapat a šlapat. Až do úplného sebezničení. Přitom jsem si říkala, že lidé tohoto typu přece taky patří mezi lidi. Nechtěla jsem přímo říci, že jde o blbce, chvíli jsem předstírala slušné vychování, ale pak jsem se neudržela a opakovala to slovo, až

už jsem nemohla šlapat. Trochu se mi ulevilo, ale ne zase moc. Zase mne na oplátku bolely nohy.

Rozhlédla jsem se po svém příbytku. Měla jsem dobrou vůli přizpůsobit ho své povaze. Bylo to samozřejmě limitováno mými učitelskými možnostmi. Nekupovala jsem levné věci a proto mi trvalo dost dlouho, než jsem se zařídila. Nebylo mi proti mysli obejít čas od času nějaký bazar, kde se mohly zcela paradoxně najít slušné kusy nábytku po někom, kdo opustil toto slzavé údolí a jehož dědici neměli ponětí, jakou hodnotu má to, co jim po něm zůstalo. Tak jsem v Roudnici objevila portrét staříka od mistra z devatenáctého století. Kolega Pánek, kterého jsem přivedla, aby se na něj podíval, ho určil jako Němce Grafstadta, zapomenutého už, ale to mi nevadilo, že je autor zapomenutý. Model byl taky zapomenutý, ale teď na rozdíl od mistra byl připomínaný. Pánek na něm zapracoval a zašlé už barvy ožily. Byl to pěkný

starý pán a já jsem si mohla připomínat jeho osud. Nabízel velmi mnoho příležitostí. Bylo třeba dát se do úklidu. Chtělo to vytáhnout vysavač a vířit prach. Otevřít okna, aby ty potvory, na jejichž jméno si nemohu vzpomenout a kterých je prý v neustlané posteli na milión, roztoči to jsou, vyvanuly ven. Vysavač je nechutná příšera. Dělá to hluk a je to obtížné. A taky není slyšet telefon. Jenže kdo by mi volal? Utírám prach, který se usadil a

24

říkám si, proč to všechno děláš. Proč? Stejně to nikdo neocení. Přece neuklízím proto, aby mne někdo chválil! Uklízím proto, že mám ráda pořádek, čisté prostředí. Vyměním ložní

prádlo, i když to vlastně ještě není třeba, nacpu je do pračky a v sobotu je vyperu. Teď ještě

něco k jídlu, bože, jak mne to obtěžuje. Když mi bylo tak asi patnáct let, jídlo mne v poledne příšerně zdržovalo. Nemohla jsem se odtrhnout od svých zálib. Matka mne musela honit k talíři. Dnes je mi to protivné tím, že si to musím sama připravit. Jen pro sebe. Stojí to za tu námahu?

Člověka mého typu živí velkoprodejny s potravinami. Porci smaženého sýra stačí hodit do mikrovlnné trouby, nastavit čas a počkat. Pak to dát na talíř a divit se, proč se ten sýr tak roztekl. To však nevadí, na chuti mu to neubralo. Alespoň si kulturně prostřít. A decentní

osvětlení. Mám přece nějakou úroveň. Co to je nějaká úroveň? Sedíš tu sama a máš blízko k tomu, abys začala fňukat. Je to tak, nač si stěžovat. Tenhle osud sis sama vybrala. Tak se jenom přizpůsob. Podívej se někam, kde máš technické krámy, a možná, že tam někde bude ještě nějaká svíčka od Vánoc. Zapal si ji a truchli trochu stylově. Nejsem přece tak blbě sentimentální. život je drsný. Přesvědčila mne o tom jak ta bába Zahradníková, tak ten bezdomovec, kterému donesu ten druhý díl sýra. Jeden mi stačí bohatě. Telefon. Přímo zaječel, až jsem nadskočila.

Představil se jako Zpěvák. Bože, ještě tohle.

„Chápu, že vás obtěžuji, paní profesorko.“

Tak proč to, sakra, děláš, když víš, že mne obtěžuješ?

„Já zase na oplátku chápu, o co vám jde. Takže se navzájem chápeme. Máte nějaký

podnětný návrh?“

Zarazil se, bodejť by ne. Chvíli koktal, připravil si nějakou řeč, možná obžalovací vůči škole? Ne, to by mi nevolal.

„Víte, to je poprvé, co volám profesora své dcery do bytu. Nás ta naše holka trochu vyvedla z míry.“

„Vaše dcera je neobyčejně statečná a rozumově vyspělá dívka. Nerada bych o ni přišla. To, co jste jí navrhl, bych zatím nechala jenom jako krajní možnost.“

Slyšela jsem, nebo spíš se domnívala, že ho z míry vyvedlo i to, že mi zavolal. Nikdy jsem ho neviděla, na schůzky chodila jenom jeho manželka a nechodil ani na školní plesy, pokud se konaly. Jenže ty byly dílem posledních ročníků, a pokud tam přišel nějaký student nižší

třídy, pak to byl jenom kluk, holek bylo všude dost.

25

„Víte, já jsem toho vašeho kolegu znal. Vlastně ho pořád znám a to, co o něm vím, mne nenaplňuje optimismem. Je to zákeřnej člověk a i maličkost ho dovede přimět k jednání…, no, raději se zdržím“

„Uděláte dobře. Po telefonu podobné věci rozebírat není vhodné.“ Hned jsem věděla, že jsem udělala chybu, vzápětí to potvrdil.

„Neměl bych tedy za vámi někam přijít?“

Proboha, snad mi teď nenavrhne schůzku! Přísně konspirativní. Budu mít bílý karafiát a on Kóbe šimbun z minulého týdne. Ne, to přeháním, mám nezvyklý sklon k ironii. To ta Zahradníková.

„Kam byste tak asi mohl přijít? Do školy? Jedině do školy…“

„Tam bych mohl potkat toho Hubáčka.“

„Proboha, pane Zpěváku! To dostává podivný nádech blízký jakési nezvyklé chorobě. Rodiče se přece snaží o svých dětech leccos vyzvědět a kam mají jít, když jde o školní

mládež? Přece do školy. Určitě ne někam do nočního podniku. Já mám sice sklon jednat trochu výlučně, ale ne když jde o mou studentku, která si zaslouží mou péči.“

Omlouval se. Pak ještě něco koktal a nakonec omluvu umocnil jejím zmnožením. že si to všechno ještě promyslí a ozve se.

Všechno se mi to rozkládalo v hlavě. Nebyl to úspěšný den. Proč jsem mluvila o nočním podniku? Mohl si myslet, že kdyby mne pozval do nějakého lokálu, že bych souhlasila?

Netušila jsem, jak vypadá. Jestli bych mohla soudit podle dcery, je to pěkný chlap kolem čtyřicítky. Zabrzdi, takové úvahy nesvědčí o vyrovnané ženě, která má už hodně času za sebou. Jak asi o mně studenti mluví se svými rodiči? Pro ně jsem už stará bába, která je zcela mimo hru. Tedy mimo zájem, bez ambicí.

Až dosud mne podobné myšlenky obloukem míjely. Jsem skutečně bez ambicí?

Samozřejmě, že jsem a nejsem. Všechno je zatraceně relativní. Relativita hýbe světem. V živé přírodě hraje svůj houslový part, bez něj není organizace živé, rozumem kontrolované

hmoty. Do čeho se to pouštím? Kdybych se snažila pochopit historii čehokoliv, bez relativity bych se neobešla. Ani při hodnocení toho idiota Hubáčka nemohu od ní odhlédnout. Myšlenka se plouží kolem a neví si rady. Měla bych ji zapudit a vzít si tu večeři. Odbývám se. Udělám si ještě krupičnou kaši. Už dlouho jsem kaši neměla. Ani nádobí se při tom příliš

neušpiní. Sýr vypadá nechutně a chuť bude odpovídat vzhledu.

Přešla jsem k oknu. Z mé ložnice bylo vidět na roh protějšího domu. Neseděl tam. Snad ho ta ženská nevyhnala!

26 6.

Jaro už bylo za humny. Nejen podle kalendáře, ale podle ovzduší, které dýchalo nadějí. Naděje je něco, co pohne i učitelským osrdím. Učitelský den má čtyřiadvacet hodin právě tak jako dny jiných profesionálů. Když zavřu oči, tak nevím, zdali je pondělí nebo středa. Samozřejmě, jde o nadsázku, kterou naznačuji ubíjející stereotyp. Jistě. Jde o stereotyp, který

předznamenává zmar. A přitom je v něm tak blaženě! Jedna situace vyvolává druhou, už

známou a zažitou, všechno je bez překvapení a dny jdou a jdou.

Kluci už na sebe vzali jarní bundy, čepice nenosili, ani když mrzlo a holky? Bože, jak bych si přála být v jejich letech! Když ta léta byla, nevážila jsem si jich, chtěla jsem být starší, ne sice stará, ale zkušená, už vědět všechno, co je třeba; po tom tyhle holky většinou netouží, protože už dávno ukrádají z toho stromu poznání, jehož větve se nad nimi klenou. Och, ta situace mne nutí uvažovat příliš lyricky. To je jistě telefon. Voda mi šuměla kolem uší, nebudu se namáhat, celý byt bych si zamokřila. Kdo to ale je? Kolik je hodin? V tuhle dobu volají jenom kolegové a známí. Jestli je to někdo známý, ozve se. Neozval se. Nebylo to dost důležité.

Když sešel sníh, odešel i bezdomovec. Skoro lituji, že je pryč. Nejen proto, že ta baba z druhého patra soptila, ale zvykla jsem si na své milosrdenství. Zvláštní bylo jenom to, že to bral jako samozřejmost. Možná, že neuměl česky. I to je možné, nevěděl jak poděkovat. Ovšem poděkovat umí každý, i ten, kdo se neumí zeptat na cestu. Vzal to nešť.

„Marie!“

Marie mi říká jenom žilková. Ostatní mi říkají Maruško, Mařenko nebo paní kolegyně.

„Už dva dny tě tady někdo shání.“

„Kdo mne shání?“

„Nějakej chlap. Je mimořádně slušnej, tak to bude rodič.“

„Pokud je to rodič, tak mi neuteče. Já jsem ovšem nikoho nezvala. Bude to nějaká

soukromá iniciativa.“

„Dej si pozor, tihle slušní chlapíci bývají podezřelí.“

Nevím, jak k tomu názoru přišla, ani jsem po jeho zdroji nechtěla pátrat. Pustila jsem to z hlavy. Když jsem přišla domů, už za dveřmi jsem slyšela, že mi tam zvoní telefon. Sakra, že by to byl on, ten slušně vyvedený fešák ? Než jsem k telefonu doběhla, zavěsil.

„Děláš si ze mne legraci?“ Hulákala jsem tak, že to muselo vzrušit i babu Zahradníkovou. Skákala jsem po jedné noze do předsíně a vyhledávala ve svém slovníku nadávku přiměřeně

zničující.

27

Rychle s tím pryč. Vzala jsem si domů nějaké sešity, které jsem nestačila opravit ve škole, protože tam pořád někdo coural a protože tam nemáme své kabinety. Vlastně tam jsou, ale jen pro někoho. A ten někdo, pro koho je samostatný kabinet, není Marie Kožená. Opravování sešitů, vlastně domácích nebo školních prací, by mohla být pro někoho zajímavá práce. Když si člověk odmyslí to, co vzniklo nápodobou, pod vlivem četby nebo dokonce z pera autora, o kterém si student myslel, že ho nemohu znát, pak to je příležitost k nahlédnutí do nitra mladého člověka. Je v tom často póza, ale i samostatné myšlení, které se prokousává obalem školní četby. Teď se před těmi dětmi otevírá svět, rozhlížejí se po něm a nabírají z jeho zdrojů. Internet má doma skoro každý a předstihují se v hromadění informací. Říkám jim: Když opisujete, dělejte to tak, abyste do toho sdělení vložili svůj přístup. Opsat mechanicky cizí myšlenku není nic, co vás může povznést. Pochopte, že za dnešních podmínek nemohu všechno, co jste kde ulovili, znát, ale mohu poznat, v čem je váš osobní

přístup. Váš přínos. To je taky to jediné, čeho si cením. Ne těch vzletných pasáží, opsaných od nějakého tureckého nebo kterého autora.“

Krásně jsem si to tu rozebírala, když se ozval zvonek. Nejdřív jsem myslela, že je to zase telefon, ale byl to zvonek od dveří. Podívala jsem se na hodinky. Pohled do špehýrky mne ujistil, že návštěvník stojí za dveřmi. Nepoznala jsem, kdo to je. Asi někdo z domu. Tak vezmi za kliku a rázně otevři!

Stál tam chlap. Na první pohled bylo vidět, že to není útočník. Asi se lekl, protože stál a koukal.

„Máte přání?“ řekla jsem studeně.

Zase nic.

„Upozorňuji vás, že mám zbraň a pokusíte-li se vniknout mi do bytu, použiji ji.“

Mou zbraní byly hlasivky. Myslím, že moji studenti mohou potvrdit, že je ovládám zničujícím způsobem.

Zvedl oči ke stropu, patrně neměl zkušenost s tak razantním přijetím. Obtížně se dával dohromady. Omlouval se drmolivě.

„Rozhodně nemám v úmyslu vám nějak ublížit. Dovolil jsem si u vás zazvonit, protože jsem se vás marně pokoušel dovolat telefonem. Jmenuji se Zpěvák.“

Udělal pauzu, jako by mi mělo jeho jméno něco říct. Nic mi neříkalo. Ukázala jsem na jmenovku, která byla pod zvonkem. Mohl si to vyložit, jako že jsem se představila. Rozhodně jsem na žádné podomní obchodníky nebo reprezentanty mnohých společností, kteří zvoní na domovní zvonky, vydělávajíce si krušně na chleba, neměla čas. A řeknu hned ani chuť. Jde-li ovšem výraz tohoto typu v těchto souvislostech použít.

28

„Vy jste mi několikrát volal do školy. Kolegové mi to říkali.“ Teď na mně bylo, abych se rozhodla, zda ho pozvu dál. Zatím jsem však nevěděla, o co mu jde. Nechat ho stát za dveřmi

déle nešlo. Buď odejde, nebo vejde ke mně do bytu.

Pak mne to trklo.

„Nejste vy otec Marty Zpěvákové?“

Kýval, že je.

„Bože, proč to neřeknete hned! Na všechny schůzky chodila manželka, proto si její jméno nespojuji s pánskými nohavicemi. Pojďte dál.“

Vstoupil do předsíně a hned se začal zouvat. Musela jsem ho zarazit. Podle

GutaJarkovského se zouvají jenom blízcí známí. Host tohoto typu může klidně přinést stopy vnějšího počasí, bláto sem, bláto tam, nechat ho tady chodit v punčochách by byl nonsens.

„Na třídní schůzky nechodila manželka, ale moje sestra.“

Byla to jaksi informace navíc. Usadila jsem ho u sebe v pokoji a jala se vařit kávu. Jinak to nešlo. Byl to taky sice trapný stereotyp, ale neuvařte hostovi kávu, pomluví vás. Taky jsem se ani nepodívala, jak vypadám; to byla ovšem chyba, ale nebudu tady panáčkovat kvůli jednomu chlapovi, který se přišel zeptat, jak to udělat s přestupem dcery na jinou školu.

„Pro český národ platí zásady, které platily na českém venkově. Jsme vlastně všichni součást venkovského lidu. Ať už žijeme ve městě třeba po tři generace, pořád jsme v podstatě

vesničani.“ Řekla jsem to a koukala, jak se tváří. Tvářil se tak, že jsem usoudila, že ho zajímá, co tím chci říct. „Tím chci říct, že když přišel nějaký náš předek k sousedovi na návštěvu, tenkrát byli všichni sousedy, tak nejdřív probrali počasí, stav úrody, ceny na trhu, a všechno, co bylo možno takhle v klidu projednat, a teprve pak, když už bylo třeba vzít si za dveřma dřeváky, řekl proč vlastně a kvůli čemu přišel. Nevím, jestli tahle archaická praxe na venkově

přežívá. Jestli ne, je to škoda a důkaz zničujícího vlivu městské kultury.“

Myslím, že pan Zpěvák pod tímto mým podněcujícím tlakem postupně roztál. Uvědomil si, že rezignovat na chlapskou roli není dobře. Byl to vlastně docela slušně vyhlížející chlap. Něco přes čtyřicet, měl taky skoro dvacetiletou dceru, no, ještě jí dvacet nebylo, ale brzy bude. Řádově lze o Martě mluvit jako o dvacetileté dívčině.

„Já vím,“ řekl konečně, „vpadnu sem k vám, sedím tu jako pecka a nemám se k řeči. Nejde mi o to, s čím počítáte. Tedy o Martin přestup na jinou školu.“

„Milý pane, vy jste host a na mně není počítat. Samozřejmě, že čekám, ale nemíním vás uhánět: Koukejte vyklopit, proč jste zaklepal na mé dveře. Zjišťuji mlčky, že Martina podoba má leccos ze svého strůjce.“

Pochopil, že si z něj utahuji a nevím, jaký to na něj dělalo dojem.

29

„To je tak. Pan inženýr Stránský se odstěhoval.“

„Doufám že ne do Humpolce,“ řekla jsem s pokusem o vtip.

„Nevím kam, ale uvolnilo se místo ve školním výboru a mně se podařilo získat nabídku na jeho místo.“

Aha! Tak je to. Doufá, že ze školního výboru bude moci leccos ovlivnit. Výbor měl vliv na ředitele, který se s jeho členy přátelil. Jak jsem věděla, byli v něm lidé vlivní, kteří zase zasahovali na okres a na školskou správu. Prostě pan Zpěvák nebyl žádné neviňátko. Věděl, co je třeba. Myslím, že Hubáček dá jeho dceři pokoj. Chvíli jsme mlčeli. Míchala jsem si už

studenou kávu a z toho jednání jistě chápal, že mi jeho sdělení není lhostejné. Jenže žijeme v jakési době, která …, ale houby. Doba. Vždycky se každý staral o sebe a vždycky to jaksi souviselo s přáními někoho druhého. Proč bych měla nějakému Zpěvákovi vyčítat, že se chová tak, jak všichni kolem? Jde mu o dobrou věc - paralyzovat chutě drsňáka Hubáčka, Který zatím neúspěšně u nás zakládal nějakou politickou stranu V tomto případě je Zpěvákovo úsilí dokonce

chvalitebné.

„Teď už jde jenom o to, milý pane, co já s tím mám společného. Já na složení tohoto výboru nemám vliv. Pokud jste přišel, abych tady nějak zasahovala.“

Rozhlížel se po pokoji a já jsem si představovala, co vidí a jaký to na něj dělá dojem. Do svého bytu jsem zásadně nikoho nepouštěla. Můj byt byl mé výsadní soukromí. To je jako bych ho nechávala nahlédnout do svého prádelníku, když neřeknu přímo …, no, raději neřeknu.

„Chápu. Opět se omlouvat, to by byla jedna omluva za druhou. Já jsem, na mne přišla jakási, nevím, jak to říct. Marta o vás vždycky mluvila s takovým zaujetím, že jsem tohle její

zaujetí převzal. No, zkrátka chtěl jsem se s vámi poradit. A taky tím na vás přenést kousek odpovědnosti.“

žasla jsem docela upřímně.

„Odpovědnosti za to, že budete v tom výboru? Nerozumím vám.“

Teď byl jako fiala. Myslím, že se tak říká, když někdo prudce zrudne.

„Nerada bych vás uváděla do rozpaků. Pokouším se rozumět. Potřeboval jste se svěřit někomu, ke komu máte důvěru. Ve školním výboru jste dosud nepracoval a tak se nějaká rada hodí. Když o tom budu přemýšlet, budu si té důvěry asi vážit. Doufám, že máte dobrý vztah k řediteli školy.“

Dobře. Není to žádný hlupáček. Za dvacet minut pochopil, že se návštěva vyčerpala. Tak to chodí. Obě strany si řeknou, co považují za potřebné, a jdou po svých. Rozloučili jsme se přátelsky, pozdravovala jsem Martu a on slíbil, že jí pozdrav vyřídí.

30 7.

Má středoškolský učitel právo myslet na nesmysly? Ten, kdo si je vědom své role, určitě ne. To jenom já, ubohá ženská, se týrám představami, které nejsou důstojné. A ve slabé chvilce tomu říkám myšlení. Odpoutává mne to od drsných stránek mého života, které mne nemohou minout a musím se s nimi nějak vyrovnat. Nejčastěji tak, že si je odmítám připustit. Až když

na mne drsně tlačí, až když už není vyhnutí. Jde však skoro vždycky o hlouposti. Hloupost je to, až když se na to dívám s časovým odstupem. Jinak mne každý bezprostřední projev hlouposti vyvádí z míry. Třeba ta bába z druhého patra. O co šlo? O nic. O trochu vzrušení, které pominulo a vzápětí mělo být zapomenuto. Ale ono tu bylo dál, připomínalo se v bouchnutí dveří, které je u nás slyšet a rozléhá se z patra do patra. Pocit ohrožení je trvalý a člověka nemůže minout. Máme to od svých prapředků. Ti, chudáci, museli prožívat svůj krátký život v děsu. Báli se všeho. života i smrti. Pak přišli na iluzi, že po smrti je čeká klid a smíření s životními útrapami. Musel to být obrovský

intelektuální čin, ke kterému je dohnala nesnesitelná životní muka. Krásně si to člověk vysvětlí, ale svých pozemských děsů se tím nezbaví.

Děs a hrůza. Psala jsem si na počítači osnovu lekce příštího týdne. Na něco jsem sáhla a ono mi to začalo text podtrhávat. Hledám, kde je příčina. Našla jsem si v rubrice FORMÁT

skupinu PÍSMO. Mačkám na všechno, co je v dosahu, písmo se mění, ale všechno je podtržené. Jsem z toho nešťastná. Tady o mně rozhoduje jakási vyšší moc. Usoudila, že všechno, co tady vymyslím a napíši, musí být zvýrazněno podtržením. Mám to chápat tak, že oné tajemné moci, která je zakleta do počítače, mé myšlenky se zdají být tak významné, že je potřeba je takto graficky zvýraznit?

Co s tím? Mám někoho zavolat a předvést se jako idiot? Nebo to mám vypnout a věřit, že se ten stroj umoudří a dál bude psát tak, jak měl až dosud ve zvyku? Proboha! Chce se mi brečet,

jsem bezmocná oběť techniky. Mohu to podtrhnout dvojitě, vlnovkou a ještě kdo ví

kolika způsoby. Jenom se toho podtržení nezbavím.

Slyšela jsem, že existuje slovník sprostých slov. Kdybych ho tak měla, s jakou rozkoší

bych si našla výraz, který by se dal vhodně uplatnit při zaklínání neposlušného, nesvéprávného, zákeřného počítače. Uvažuji, na co jsem to mohla sáhnout. Neudělala jsem dobře, protože jsem se snažila vyzkoušet něco, co jsem dosud nedělala. Text mi zmizel a dobře mu tak.

Přípravu jsem dál psala rukou. Budu muset tohoto boha techniky něčím udobřit.

31

Venku svítí slunce. Dobře dělá. Já jsem mu zcela lhostejná. Já, nešťastná ženská, oběť

maskulinní nadřazenosti.

Když se dostanu až sem, obvykle rezignuji. Co svedu s přírodními zákony, které se prosazují drsně přes moji hlavu rozum obcházejíce? Ta obluda mi sebrala celou kupu mých originálních myšlenek. Každá ztracená myšlenka je nenahraditelná. Víc už jí nebude. I když

zdánlivě o nic nejde. Někdo by řekl: nějaká školní příprava?! Mávni rukou, kdo se tady ve mně vytahuje? Už ji do hlavy zpátky nenasoukám. Já vím, budou jiné myšlenky, ale těch ztracených je mi zvlášť líto.

Když už jsem byla v této poloze přiměřené destrukce, nechtělo se mi z ní odejít. Postupně

jsem přecházela k sebelítosti, ve které se mi čas od času dobře dařilo. Jak mne asi vidí ostatní

lidé? Především moji žáci. Nemyslím na tělesný fond, který je vždy první na ráně. Jako Marie Kožená přece nejsem jenom jako tělo Marie Kožené. Se mnou si v tomto slova smyslu nedělají starost. Sem tam by si nějaký výrostek mohl leccos představovat, ale vidí ženskou, která si barví vlasy, celou zimu nosí dva kabáty, které podle okolností střídá a ječí jako Viktorka. Snažím se neječet, ale vždycky to nejde.

Některým lidem, kteří jsou kolem mne, ukrádám kus jejich osobnosti. Nasávám z jejich intelektuálního a citového fondu. Nemyslím tím, že přebírám jejich názory, ty mohu přebírat od lidí, na kterých mi nezáleží, třeba od zahraničních zpravodajů, kteří se předvádějí

v televizi, ale to, jak to mám říct, co mimoděk navenek vyzařují. To je jako když v zimě

sednu ke kamnům, ve kterých se postaru topí borovým dřevem, a ta kamna sálají poctivým teplem. Z takových lidí vyzařuje něco nedefinovatelného a já úplně cítím, jakou z toho mám blaženost. Třeba když ráno potkám pana Šimka, jak si jde pro noviny. Pár vět stačí a jsem celé dopoledne v pohodě.

Takhle chamtivě vykrádám několik studentů. Čert ví, co to je. Jistě se to dá popsat banálně

všedními termíny. Kdybych to udělala, kouzlo by asi zmizelo a já bych byla o hodně chudší. Tuhle nedávno, kolem domů bylo ještě plno sněhu, jsem z okna viděla pana Šimka, jak na sněhu uklouzl a padl na břicho. Hned se škrabal na nohy, ale dřív, než vstal, si nasadil čepici. Potácivě se zvedl, chvíli postál a pak šel dál, jako by se nic nestalo. Pak mne napadlo vyhledat číslo na kolegu Pánka. Nikdo to u něj nezvedal. Ani nevím, jestli je ženatý nebo už vdovec. Číslo mobilu jsem si nezapsala, neměla jsem důvod. Volat nějakou kolegyni? Mužský mou technickou indispozici pochopí a nebude to brát jako ženská, která je stejně nevědomá.

32

Dneska jsem se ještě nedostala k tomu, abych si uvařila kávu. Mám tu elegantní dózu a v

ní

kávu bez kofeinu. Správně. Lžička kávy na lžičku cukru. Jak chutná káva bez cukru

netuším a tušit nechci.

Dřív, než jsem stačila kávu vypít, ozval se telefon.

„Mášo!“ spustila jsem hned po výměně základních informací o stavu rodinného a jiného štěstí, „zachraň mne. Píši a text mi to proti mé vůli podtrhává a nedá si poradit. Co mám dělat?“

„To je snadné. Levou myší to všechno začerni, jako bys to chtěla vymazat. Máš? Pak si nahoře klikni na formát, najdi písmo a najeď na podtržení. Klikni a máš to.“

Klikla jsem podle rady. Nic se nedělo. Ten krám podtrhával dál, jako by se nechumelilo.

„Někde je chyba.“

Na to jsem přišla taky. Jenže kde ta chyba je? Pak následovalo jenom už takové to bleble, z mé strany s podstatně menším zaujetím.

Záhady lidské paměti. Náhle se mi tam mihl bratr mého otce. Prakticky jsem ho znala jenom z vyprávění, neměl konkrétní podobu, jeho obraz jsem si skládala z odlesku představ získaných z vypravování. Byl jako já gymnaziální profesor. Tito lidé žili v době, kdy nebylo vzdělání devalvováno pokoutně získanými vědomostmi všelijakých kurzů provozovaných prostředky masové informace. Měl obrovskou autoritu u všech, kteří ho znali. Prý na něj s úctou vzpomínali i jeho žáci po létech, už prý sami dědci. Otec se s několika z nich sešel; když zjistili, jak se táta jmenuje, to naše jméno není nijak nezvyklé, ti dědové je spojovali s jedním jediným člověkem.

Co je třeba k tomu, aby člověk, se kterým se stýkáme několik málo let, se tak zapsal do naší paměti? Neodvažuji se o tom přemýšlet. Ve své lidské nedokonalosti, která, posuzována pohledem do zrcadla, působí směšně, mám malou šanci někoho zaujmout. Tím ovšem otázku s jistými rozpaky položenou snižuji, ale to nevadí. Mám na sobě domácí šaty s utrženým spodním lemem, má to jméno, netuším jaké, barva je vybledlá, návštěvu v tom přijmout nelze, nosí se mi však dobře. Zvykla jsem si na ně, doplňují něco jako atmosféru mé

domácnosti. Ještě štěstí, že když tu zazvonil Zpěvák, jsem je neměla na sobě. Soubor všedních úkonů, které vyvolávají nebo doprovázejí mou tichou radost, za níž je mi dobře. Co s tím? Mám předstírat, že se za ty hadry stydím, jako třeba za ošlapané trepky, které, když náhodou zvoní sousedka, nebo když musím dolů do schránky pro poštu, vyměním za nové, které na to čekají v předsíni v polici?

Teď se dalo do deště. Za své vezmou zbytky sněhu. Vítr žene vodu na okenní tabule a brání mi ve výhledu. Když právě jako teď nemusím ven, je pocit vlídného bezpečí příjemný.

33

Trvale se mi vnucuje otázka: Je lepší o životě uvažovat nebo ho žít? Nesmyslné úvahy za deštivého podvečera. Když budu chtít být spokojená, tak o něm uvažovat nebudu. Když o něm budu přemýšlet, nedojdu klidu. Šťouravost myšlenky probudí potřebu jednat. Jednat?

Co z toho? Jenom další nejistoty. Ksakru! Proč jsem se nenarodila jako kocour? Kocouři to mají lepší než kočky. Blahý život na mateřském klíně nějaké středostavovské profesorky. Třeba profesorky kreslení. Nejlépe už důchodkyně.

Hele, holka, hraješ tu sama se sebou potrhlou hru na schovávanou. Víš, o co hraješ? Nevíš. Nikdo ti nic neřekl, jenom tě vyzval, abys to nepojmenované hledala. Iluze, iluze. Ty se přece choulí do neurčitého korpusu fyzické nedokonalosti. Nebo to je jinak? Tak tu nestůj u okna, vezmi si gumovky a vyraz ven za tou iluzí.

To bych musela být cvok!

34 8.

Počítala jsem s tím, že ředitel si čas od času kdekoho z učitelů zve a slídí. To byl výraz sice neadekvátní, ale dost rozšířený. Nenápadně vedl řeč po klidných vodách naší lidské

souvztažnosti, o tom, jak se jednomu daří, co děti, tím myslel naše vlastní, a tak se pomalu šoural, až jeden přestal být bdělý a na nenápadně položenou otázku, nemusela to být ani otázka, jen třeba nějaká vyslovená ředitelova zkušenost, na kterou odpověděl vlastní

zkušeností, a vyžvanil všechno, o co starému šlo.

Se mnou to teď zkoušel taky. Jenže já jsem se držela. Na naivní dotazy jsem dávala naivní

odpovědi a varovala jsem se odskočit k nějaké osobní zkušenosti. Až došlo na sextu. Aha! Zvolala jsem, ovšem jenom v duchu. Pan kolega se snažil a výsledek je tu.

„Můžete se vyjádřit nějak blíž ke třídě, ve které jste suplovala?“

„Je mi líto, to určitě nemohu. Za jednu hodinu, navíc suplovanou, nemohu říci naprosto nic. Pokud ovšem máte na mysli seriozní stanovisko ke kvalitě přípravy studentů, nebo snad dokonce k práci učitele. Rozhodně nemohu.“

Koukal na mne a já jsem měla dojem, že jsem v nějakém mořském akváriu a zblízka si prohlížím masivní mořskou rybu, která stojí ve vodě za sklem půl metru ode mne a kouká. Ta ryba by alespoň hýbala žábrami, náš ředitel to neměl ve zvyku.

Kdyby člověk nevěděl, o koho jde, rozhodně by ho nepovažoval za ředitele dosti významné střední školy. Pytlovité kalhoty nebyly nikdy během školního roku žehleny, kdyby se to stalo, tak by vzbudily rozruch. Sako? Škoda mluvit. Náš pan ředitel chodil trvale a vytrvale v jednom odění. Do čistírny to dával asi jenom o prázdninách a pak měl na nohavicích puky a ty taky dočasně měly šedou barvu. Košile sice měnil pravidelně, zdálo se mi, že denně, zato kravatu nestřídal, a protože ji se svršky nedával do čistírny, vypadala podle toho. Někdo před Vánocemi navrhoval, abychom mu jich pár koupili, ale sešlo z toho, protože by mu mohlo dojít, že vlastně

jde o kritiku jeho životního stylu.

Ve chvílích, kdy zpovídá svého poddaného, náš pan ředitel nemrká. Sedí a hledí upřeně na svou oběť. Kdybych teď odvrátila hlavu a měla říci, jak vlastně vypadá, měla bych jisté

potíže. Ne proto, že mne tak zhypnotizoval, a já chudák nevím, kde mi hlava stojí, ale ono na něm skutečně není nic, co stojí za zapamatování. Snad jen ten pohled hypnotizéra, který

vychází z malých oček, která jsou umístěna tam, kde obvykle jsou. Nepříliš daleko od masivního nosu.

Kouká a čeká, co ještě řeknu. Dá mi to skutečně práci to vydržet a mlčet. Mé mlčení ovšem bere jako mírnou urážku. Já však vím, že ten, kdo nevydrží, a je jich mezi námi zpovídanými

35

hodně, prohraje. Napadlo mne ještě zeptat se co dětičky, ale to by byla provokace, protože vnoučata už měl odrostlá.

Přejela jsem prstem po desce stolu a tím jsem mu dala najevo, že všechno kolem něj taky není tak úplně ideální. Tuto skutečnost jsem nepříliš vhodně zdůraznila, když jsem si prst provokativně utřela do kapesníku. Protahovat se toto sezení nedalo. Napadlo mne povyprávět mu o katastrofě, která nás podle sextánů čeká.

„Nesmysly,“ řekl na to konečně.

„Myslíte tím ohrožení, kterého se sextáni bojí?“

Mírně ožil. Zavrtěl se neklidně a zeptal se, jak se na to dívám.

„Myslíte to globální ohrožení, pane řediteli?“ Otázku jsem doprovodila naivním pohledem. Jaksi jsem neobratně napodobila Marylin Monroe, samozřejmě značně nepovedeně, tedy spíš

trapně, ale ředitel už má svá nejlepší mužná léta za sebou, takže to asi nepoznal. A hned jsem pokračovala:

„Nedávno se mi dostala do ruky jedna práce, stať někdejšího amerického ministra zahraničí…“

„Kissingera?“

„Ne, toho Poláka.“

Omezil se na nezřetelné aha.

„Říkal tam zajímavé věci. Například to, že USA musejí transformovat svou sílu do vůdcovství, které vyžaduje morální autoritu.“

Zřejmě přemýšlel, co s tím. Proti morální autoritě USA nic neměl, že bych snad narážela na jeho morální autoritu, nenapadlo v tu chvíli ani mne, tím méně jeho. Kvůli tomu si mne nepozval.

Jenže šlo o nejsilnějšího našeho spojence, nemohl to ukončit zvoláním, abych si dala oddechový čas.

„Protivníci USA se zabývají tím, že pátrají po tom, kde mají Američané slabiny. Musím říci, že se jim po nich pátrá poměrně lehce.“

Zamračil se.

„Myslíte?“

„Ovšem, pane řediteli. Takový kolos jako je Amerika, musí mít přirozeně obrovské

přednosti, a jako protiváhu obrovské nedostatky a z nich plynoucí odpovídající potíže.“

Začínal se vrtět. To bylo znamení, že se můj čas krátí.

Chtěla jsem mu zabránit v tom, aby došlo na to, co si na mne připravil, proto jsem zvedla stavidla.

36

„Každý seznam amerických problémů je nesporně subjektivní a objektivní. Nevšiml jste si, že Amerika je obrovsky zadlužená? Každá jiná země by se musela zhroutit, ale Amerika ne. Čtyři triliony dolarů. To je číslo, ani nevím, kolik má nul. Hrůza. Od toho se odvíjejí další

potíže, jako je například obchodní deficit. Nevšiml jste si, jak Evropa a zejména Japonsko nahlížejí na americký průmysl a jeho rozvoj? Vždyť třeba automobilový průmysl nabral ve světě takové tempo.

Nebo: to se nás přímo týká, protože naše televizní vysílání čerpá vytrvale z amerických zdrojů. Masová propagace morální zkaženosti. Pod rouškou zábavy se obhajuje násilí a sex. Má to svou úlohu: přilákat diváky a zajistit trvalý růst zisku. S tím je spojena sexuální

volnost a snižuje se úloha rodiny. Kolik se u nás za rok rozvede manželství? Samozřejmě, že to není bezprostřední následek amerických filmů, ten není přímý, ale… Mám obavu, pane řediteli, že vás unavuji.“

Vstala jsem odhodlána se rozloučit a jít.

Nabral dech a vykřikl: „Sednout!“

Zděšeně jsem zírala. Nesedla jsem si. Za čalo se to ve mně vařit. Jak to, že na mne křičí?

„Můžete mi vysvětlit,“ hlas ve mně zadrhával. Chápal jistě, o jaké vysvětlení mi jde. Utřel si pomyslný pot s čela a pak nasadil utrápený výraz.

„Paní kolegyně, jsem taky jenom člověk.“

Upírala jsem mu to snad? Chtěla jsem ho ujistit, že nemám žádný důvod o tom pochybovat, ale raději jsem počkala. Posadila jsem se.

„Pochopte, jsem tady pod tlakem.“

„Nabyl jste dojem, že na vás nějak …, že ten tlak vyvíjím já?“

Sama jsem se divila, kde se ve mně vzala tak strohá věta, myslím tak stroze a studeně

vyslovená. Vždyť mne jenom vyzval, abych si sedla, že audience ještě neskončila.

„Ale ne. Myslím, že už není čas, máte teď jistě hodinu. Tak si o tom popovídáme později.“

Pěkně mne to rozhodilo. Popovídáme si později. A co já? Já se budu užírat se svými patologickými představami, zatím co on si tady bude žmoulat bradu a chystat se na to, jak mne překvapí? Čím mne může překvapit? Nic proti mně nemůže mít. Leda že přišel zase přisprostlý anonym, jehož autorem je nějaký pubertální kluk.

Pohled na hodinky mne ujistil, že je nejvyšší čas. Sekundáni se tam jistě perou s holkami, puberťáci.

„Ne. Stručně, jednou větou. Nemáte právo mne takhle rozrušit. Mám jít učit a nevědět, co má ředitel proti mně?“

37

„Paní kolegyně,“ zaskřehotal, „já si nesmírně vážím vaší odborné zdatnosti, vaší schopnosti individuálně přistupovat ke studentům. Ve sboru máte plnou podporu. Nic proti vám nechystám. Jenom…“ tady se zarazil.

„Jenom?“

„Chtěl bych od vás laskavost. Obrátil se na mne kolega Hubáček….“

Aha. Kolega Hubáček.

„Copak chtěl kolega Hubáček?“

Chápu, že to neznělo nijak přátelsky. Když něco chtěl Hubáček, a já se to dozvím od ředitele, musela má otázka znít drsně.

„Rád by převzal vaši třídu a šel s ní k maturitě.“

Ne! Tohle snad není možné. Takový podraz. Já se s těmi dětmi léta snažím pracovat, vykřesat z nich všechno, co se dá a tenhle mizera mi to chce sebrat? Schlamstnout? Odporné

slovo, naštěstí zůstalo jenom v mém podvědomí. Nabrala jsem dech, abych mu to, ředitel, neředitel, dala znát. Jenže mne předešel.

Vstal a začal rudnout. Pak zmateně zadržoval dech a šmátral po kapsách. že hledá

kapesník, jsem poznala, až když se to stalo. Pracovnou ředitele školy se ozval výbuch, jako když spadne strop. Jeho zmatené „promiňte,“ doznívalo jako ozvěna v mých uších. Místo aby se kál a omlouval, se začal smát. Takhle jsem ho ještě nezažila. Asi nikdo z kolegů ho neviděl a neslyšel se tak chechtat, doslova. Hulákal jak na lesy. Do toho jako podtext šly do kapesníku jeho omluvy.

„Já když kýchnu, tak se loupe omítka. Nic se s tím nedá dělat. Moje žena mne přísně kárá, ale kárejte přírodu za její skutky. Paní kolegyně, jděte do třídy, už máte zpoždění. Až

skončíte,“ podíval se na hodinky, „budu tady na vás čekat.“

Netuším, jestli jsem při odchodu pozdravila. Najednou se mi všechno jevilo jinak. Ředitel jako člověk, který podléhá přírodním úkazům. Je kýchnutí nějak souvislé s přírodními jevy?

Kapesník taky neměl příliš čistý. Odborníci to, myslím kýchnutí, museli nějak definovat, jenže mne až dosud nenapadlo o tom takhle uvažovat. Vzpomněla jsem si maně na starořímské pověry. Bohové se vyjadřovali k mým potížím a zdálo se, že jsou mi nakloněni. Kéž by.

Vyučovací hodina, která následovala, určitě nebyla ozářena nějakým vynikajícím výkonem, kterým bych se mohla pyšnit.

38 9.

Když jsem se vrátila do sborovny, nebyl tam nikdo, jen u stolu sedělo způsobně děvčátko, mohlo mít tak šest let, žluté culíky kolem uší a v nich červené sponky-berušky.

„Kdo tě tady zapomněl?“

Nebylo to na úrovni, podle všech pravidel jsem měla spustit: no ne, tady máme novou kolegyni? a takové ty přitroublé řečičky, o kterých si rozpačití dospělí myslí, že se patří takhle malé děti oslovovat. Otázku jsem doplnila další: „Maminka je ještě ve třídě, vid?“

Jestli ví, co je to třída, nedala to znát. Měla před sebou papír a v ruce pastelky. Pátrat po tom, co všechno už stačila namalovat, se mi zdálo stejně pitomé jako předešlé dotazy. Proto jsem se raději zdržela a pátrala raději ve svém svědomí. Dítě se věnovalo sobě, o mne se nezajímalo. Vychované dítě.

„Hele, dítě!“ zvolal Pánek, který vešel do dveří a projevil pozoruhodnou pozorovací

dispozici, ale to taky bylo všechno, čím se na adresu děcka vyslovil. Zamířil přímo ke mně. Vzápětí se místnost začala plnit. Dítě patřilo kolegyni Sklenářové, pokládala za nezbytné

hlasitě vysvětlit, proč tady sedí a maluje si. Pokud to někoho zajímalo, nedal to znát.

„Co vám chtěl pan šéf? Omlouvám se, že se ptám na něco, do čeho mi nic není, nebo by alespoň nemělo být, ale víte, jak to chodí.“

Vím, jak to chodí?

„Porozprávěli jsme si. Obě strany si vyměnily názory na otázky, které je zajímaly. Tak by to asi znělo v diplomatické řeči. Komuniké přijato nebylo.“

Chvilku si to v hlavě rovnal, pak uznal, že obě strany na kus řeči mají právo a dál se

neptal.

Do sborovny svítilo dopolední slunce a podtrhávalo pracovní ruch tím, že ho nemilosrdně

zdůrazňovalo. To mne opravdu napadlo. Pracovní ruch. Nebylo po něm ani vidu, ale proč by se tak tato poklidná situace nemohla popsat? Já osobně jsem ho cítila v duši. Neklid nechtěného. Vzrušení z tušené budoucnosti. Nebyla vzdálená, byla na dosah. Nesla ji trapná

banalita, spory mezi lidmi, se kterými se denně stýkáme, jsou banální a vesměs trapné. Trapné, pokud se na ně díváme z povzdálí. Určitě trapné. Na nic většího nemají vliv. Jenom nám přechodně rozdírají vědomí. Někdy se po nich potácivě rozbíhá srdeční sval. Opravdu. Teď jsem to cítila na sobě. S odstupem času se člověk obvykle ptá, jak mohla taková banální

věc tak podstatně zasáhnout do lidských osudů. Lidé se vrhají z oken z malicherných příčin, ačkoliv stačilo jen trochu přemýšlet s klidnou hlavou. Byla to ve chvíli, kdy se to v člověku hnulo, malicherná příčina? Rozhodně jsem nemínila vrhat se z okna kvůli momentálnímu

39

napětí, které tady vzniklo, přemýšlela jsem jen tak obecně o tom, jak někdy nesmyslně

odpovídáme na své lidské zádrhele. Konec konců jsem proto taky pořád svobodná.

„Mařenko, je ti něco?“

Nade mnou stála Evženie a tvářila se, že má starost. O mne? Proboha.

„Jsi bledá, jako by ti něco bylo. To ti sextáni?“

„Prosím tě! Sextáni. Jen jsem se tak zamyslela. Čí byla ta holčička?“

„Holčička?“ Chvíli mne zamyšleně pozorovala. Pochopila, že odvádím řeč od tématu, které

je mi nepříjemné. „Slyšela jsi o tom, že má Hubáček kandidovat v doplňovacích volbách do parlamentu? Nějaký poslanec toho měl dost a umřel, nebo se odstěhoval do Argentiny, možná

že dlouhodobě onemocněl, a tak Hubáček přiskočil a přičinlivě se přičinil. Vždyť o tom přece už před časem mluvil, že má ambice sloužit vlasti. Neslyšela jsi o tom? Mluvil o tom několikrát.“

„Hubáček, Hubáček. Tady prý chce založit nějakou politickou stranu a už se za ni hlásí do parlamentu? Není toho najednou trochu moc i na Hubáčka?“ Všechno mi to přišlo k smíchu. Tak. Hubáček s rozběhem skáče na koně. Proč se tedy dere o maturitní ročník?

„Evžo, ty jsi taková informovaná dívčina.“

Řekla jsem to a odmlčela jsem se. Mohla tu větu taky pochopit jinak, než jsem ji myslela. Mohlo se jí to taky dotknout, každou druhou by napadlo, že si o ní myslím, že je drbna. Taky se na mne soustředěna zahleděla. Musela jsem to vysvětlit.

„Jestli chce pan kolega Hubáček povýšit mezi nedotknutelné, tím narážím na jejich imunitu, ne na předpokládanou svatost, jak by snad odpovídalo použitému termínu, pak mi vysvětli, proč se dere o maturitní ročník.“

Zamyslela se nad tím.

„Požádal starého, aby to zařídil. Ten, znáš ho, na tom hned začal pracovat. Jenže na mne si nepřišel. Samozřejmě, že se o politických ambicích páně Hubáčka nezmínil. Jde jenom o to, zda je tvá informace pravdivá. Za kterou to má být stranu? Za vládní, nebo za opozici?“

Evženin muž pracoval na magistrátu hlavního města a tam měli obvykle zprávy z první

ruky. Proto by bylo s podivem, kdyby se Evženka mýlila. Její muž se zase tak podrobně o Hubáčka a jeho kariéru nezajímal, proto Evža víc informací neměla.

Kruci! Ještě tohle.

„Mělo by to ovšem výhodu, že by neotravoval na metodických seminářích.“

Metodické semináře byl výmysl našeho ředitele. Jednou za čtrnáct dní jsme se sešli a

někdo referoval o problémech svého předmětu. Celkem by to bylo užitečné, kdyby tam ovšem nechodil Hubáček. Ten to chápal jako příležitost k svému vyniknutí. My, ženy, jsme jeho

40

jednání chápaly jako zvrhlý antifeminismus, jako příležitost dokázat, že není nad Hubáčka. Proto taky některé uvažovaly, že přejdou na jinou školu, kde se nevyskytují Hubáčkové. Ředitel jeho jednání schvaloval a dokazoval, že jde o odpovědný přístup k oboru. Se ženskými jsme to ve sborovně často rozebíraly.

„Má snad Hubáček vynikající výsledky v práci se studenty? Ví o tom někdo? Nikdo. Takže mu jde jenom o to dělat dojem. Mít tady jméno, se kterým se musí počítat.“ Snad jsem to nemusela říkat, ale holky se mnou souhlasily.

Teď jsem vytáhla z Pánkova stolu velkou čtvrtku a fixkou na ni napsala: AŤ žIJE NÁŚ POSLANEC PAN HUBÁČEK!

Ceduli jsem připíchla na nástěnku, kam zástupkyně ředitele připichovala nejrůznější

zprávy, jako že jdou kvinta a sexta v pondělí do kina, nebo že třídní v septimě a oktávě mají

připravit dívky na to, že v pátek je navštíví gynekolog. Pak jsem se rozloučila s Evženií, která

na mou iniciativu koukala s různými pocity, vesměs rozpačitými. Před tím jsem ji požádala, aby každému říkala, že to tu už viselo. A šla jsem pryč.

Kam může jít učitelka, která je obětí mizerně sestaveného rozvrhu a která má proto každou druhou hodinu okénko? Bylo to jenom v tento den, jindy by mi to nevadilo, ale teď jsem byla rozčílená. Nejdřív ředitel, pak Hubáček. Nebo naopak.

„Paní profesorko,“ zaškrundal za mnou hlásek.

„Proč nejsi ve třídě?“

Vyhrkla jsem otázku dřív, než jsem stačila uvažovat. Kdybych uvažovala, zeptala bych se, co ji tíží. Marta Zpěváková nepatřila mezi studenty, kteří maří čas za školou. Chybu jsem se snažila napravit tím, že jsem k ní přistoupila a vyloudila ve tváři něco, co jí mohlo připadat jako mateřský úsměv. Jenže: Marie Kožená a mateřský úsměv!

„Vidím na tobě, Marto, že máš starosti.“

Kývla. Měla starosti. Změnila jsem výraz tváře, takže mohl při dobré vůli doprovázet slogan, který jsem někde viděla: vaše starosti na naši hlavu.

„Víš co, Marto? Pojď se mnou, zajdeme si do cukrárny, na starosti je nejlepší něco sladkého se šlehačkou. Co tomu říkáš? Budeme hřešit spolu. Já to svedu na tebe, ty zase na mne.“

Myslím, že se divila. Čekala asi, že ji poženu do třídy. Měla jsem jí připomenout její

povinnosti. Moje svědomí je ovšem dost široké, a tak jsme šly vyhledat cukrárnu, která by byla dost daleko od školy, ale zase ne tak daleko, abych přišla pozdě na další hodinu; konec konců měla jsem ji v Martině třídě.

41

Cukrárnu jsme našly, cukrárny jsou jedním z mála podniků, které mají díky lidským slabostem zaručen poměrně trvalý zisk; cukrárny nekrachují tak, jako běžné potravinářské

prodejny ubíjené supermarkety.

„Vybírej rychle, času je málo a život je krátký.“

Výzvu jsem doplnila úsměvem, protože narážka na krátkost života ji mohla právem připadat jako nevhodná. Rozpačitě ukázala na čokoládovou trubičku naditou bílou smetanou.

„Sedni si támhle k tomu stolku, já to zařídím,“ vyzvala jsem ji, když jsem viděla, s jakými

rozpaky se rozhlíží po pultu se zákusky.

Přinesla jsem toho dva talíře. Zvedla nešťastně oči ke stropu.

„Neváhej a pusť se do toho. Počítej s tím, že nepřítele my, ženy, můžeme zvládat jenom silou svého ducha. A toho podporuje jenom zdravý rozum podpíraný přiměřeným tělesným fondem. Jsi jako zámora, co tě tíží?“

Nabídla jsem jí k tomu ještě kávu; když odmítla, požádala jsem prodavačku, aby mi ji uvařila. Tak jsme proti sobě seděly a pojídaly cukrářské výrobky. Ona kremrole se šlehačkou a dva taliánky, já smetanou plněné věnečky a něco, čemu cukrář nevybavený fantazií říkal, tak to stálo na pultě, Dřevíčská bomba. Přiznám se, že mně to chutnalo, o Martě jsem to říci nemohla. Alespoň podle toho, jak s těmi výrobky nakládala.

Mám na ni tlačit, nebo mám počkat, až se sama přihlásí o slovo? Začala sama.

„Vy se s námi, paní profesorko, trápíte už tři roky.“

Proč bych se měla trápit? Dokonce mne to baví, a někdy i těší. Čekala jsem dál, co řekne.

„Víte, nikdy jsem neslyšela, že by profesor pozval studenta do cukrárny.“

A zase nic.

„Kdybys řekla, že profesor,“ substantivum jsem podtrhla, „nikdy nepozval studentku do cukrárny, tak bych s tím souhlasila, protože by se dostal do řečí. My jsme však dvě normální

ženské, tak co se divíš? Když už ses tak rozpovídala, tak mi ještě důvěrně řekni, proč ses ulila ze školy.“

„Protože mne trápí život.“

Rozuměla jsem dobře: trápí ji život. Nejdřív se mi chtělo smát, ale včas jsem uznala, že v tomhle věku může být trápení životem velmi intenzívní, že si nezkušený člověk nemusí

vědět rady. Některá utrpení mají na člověka dokonce příznivý vliv. Později se vyvaruje jednání, která s sebou podobné strasti nesou. Jenže raď, když nevíš, o co jde, a zeptat se není

možné. Jsou přece hranice, které se nedají překročit. Ovšem Marta se mne na radu neptala.

42

„Řekla jsi, že se s vámi trápím. To je omyl. Netrápím se, protože jsem si tuhle práci svobodně vybrala. Dělám ji ráda, a když vás vidím, že jste schopny mi při hodině rozumět, tak mne to dělá dokonce šťastnou. Měla jsem říci schopni, protože jsou ve třídě taky kluci.“

Podívala jsem se na hodinky a zděšeně jsem vykřikla.

„Proboha, vždyť mi ještě přijdeme pozdě na hodinu. Máme do školy deset minut chůze. Doraz to rychle a jdeme.“

Měla jsem radost z toho, že se směje. Strasti nebyly vyřešeny, byly pouze odsunuty na příhodnější dobu. Mohla bych se zeptat, sama sebe ovšem, jaká je to doba, která je vhodná

pro řešení osobních strastí. Možná, že jsem udělala chybu, že jsem ji nepřiměla k tomu, aby se mi svěřila. Jenže svěřujte se učitelce s bolestmi svého nitra. O jiné asi nešlo. To je velice ošidné pro obě strany.

43 10.

„Paní kolegyně, pospícháte?“

Tušila jsem, o co půjde. Kolega Pánek stál přede mnou když jsem si dávala do tašky své

věci. Byl zřejmě odhodlán se mnou pobýt a trochu si popovídat. Věděli jsme, že žije sám a nemá si s kým promluvit. Možná, že je vdovec, možná starý mládenec.

„Nepospíchám, přisedněte si ke mně, ať ulevíme svým trápeným údům peripatetika.“

„Víte, já mám v poslední době dost příšerné spaní. Pozdě usínám a brzy se budím. To je něco, co neznáte.“

Co víš, co neznám. Udělala jsem však rozpačitý obličej, jako že se divím tomu, co ho trápí.

„Chvíli před spaním si krátím četbou detektivek.“

„To asi nebudete sám.“

„Detektivní příběhy jsou pohádky pro dospělé. Uvažovala jste někdy, co na nich lidi vzrušuje?“

Neuvažovala, protože je nečtu. Teď jsem však mlčela, abych sezení zbytečně

neprodlužovala.

„Myslím, že zejména to, že nejde o reálnou situaci, o skutečnost. Jde o vymyšlené

vypravování, jeho účel není poučit, ale pobavit. Já jako čtenář vím, že autor příběh vypravuje pro mou kratochvíli. Jenže to, co čtenáře přitahuje, je zločin. Zločin, který přináší lidem utrpení, je tady zdrojem zábavy. Zvláštní, co? Zločin se přece dotýká řádu našeho světa. Ohrožuje náš systém, na který jsme zvyklí. Takže nás zločin vychyluje z normálu.“

„Chcete tím říci,“ musela jsem se přece ozvat, „že jde o výlučné jednání, které nás svou výjimečností, když náhodou právě žijme ctnostně, přitahuje?“

Pravda je, že mne takové ty zprávy a zprávičky, které byly obvykle na okraji novinových informací, lákaly. Pokud jsem ovšem noviny vůbec četla, ale člověk se nevyvaruje.

„Přesně tak. Takové jednání sice není hodno následování, ale je hodno pozornosti. Také se divím a uvažuji o tom, proč mu věnuji takovou pozornost.“

„No a k čemu jste dospěl?“

Myslím, že byl tak zaujat, že nepostřehl, že se snažím jeho vypravování urychlit.

„Na toto téma bylo jistě napsáno mnoho spisů. Nepřišel jsem na nic nového. Jenom jsem si ověřil poznatek, no, ověřil, dospěl jsem k tomu úvahou, že zločin není v lidském životě

normální. I když je obrovsky rozšířen, jde přece jenom o něco, co stojí mimo. Nejstarší

písemné doklady pojednávají o tom, jak se má člověk proti zločinu bránit. Také první zákony obracející se proti zločinu byly neobyčejně kruté. Chammurapiho zákoník znáte.“

44

Myslím, že bych se měla urazit, ale budiž. Byla to jistě řečnická otázka.

„Když jdeme až za něj, až někam k předpokládané hranici předlidského, myslím tím předcivilizačního období, pak můžeme uvažovat, jak se naši prapředci bránili jednání, které

je ohrožovalo, byť bylo svým způsobem přirozené.“

„Teď jste nakročil do času dohadů a bujné fantazie. Ale budiž. Muselo to trvat strašně

dlouho, než se ony spontánně působící zákony, které vedly k zachování druhu, začaly nazývat krádež a než je lidé zformulovaly do pravidel žádoucího jednání.“

„Souhlasím proto, že se jenom dohaduji,“ řekl a zasněně se zadíval do okna na protější

dům, který se ve slunci žlutě leskl a bylo mu jedno, že vlastně bohapustě žvaníme. „Jednání, které člověk hodnotil jako jednání nepřátelské, zlé, které je v rozporu se zájmy druhu, kmene, rodiny. Bylo proto odmítáno. A teď k tomu hlavnímu. Zločin v nás probouzí odlesk oněch dávných časů, které v sobě mají jakousi podivnou a nepřiznanou nostalgii.“

Přišlo mi to k smíchu. Přiznává se tady k něčemu, co jsem i já cítila. Odpor ke zločinu, ale i jakési obdivné vzrušení. Ano. Nikdy bych si nepřiznala, že mne zločin vzrušuje. Co to tedy je, co mne nutí poslouchat, když někdo vypravuje, jak zase vyloupili nějakou záložnu?

„Je rozdíl mezi zločinem, který líčí autor detektivní povídky a skutečnou kaluží krve, která

zůstala na podlaze přepadené záložny.“

„Nesmíte si to takhle konkrétně představovat. Ve vypravovaném příběhu je všechno jenom jako.“

„Jaké je pak poselství toho –jako-příběhu?“

Díval se na mne zaujatě. Zaskočila jsem ho.

„Jenom přechodné vzrušení a zprostředkovaná iluze, že zlo je vždycky, nebo alespoň

pravděpodobně potrestáno.“

„Takže iluze na druhou.“

Podíval se na mne, jako bych ho tou větou na něco upozornila.

„Paní kolegyně, vy jste přece historička.“

„Pokud tím myslíte, že studentům zprostředkovávám historické děje a snažím se je zaujmout na poznání toho, co historická věda objevila, pak máte pravdu.“

Ironii, kterou jsem do své odpovědi vložila, nepostřehl. Tvářil se soustředěně. Tušila jsem, že jsem ho mimoděk přivedla k nějakému poznatku, který si nenechá pro sebe.

„Myslíte, že jste s to podat svůj výklad historických dějů nestranně? Je tedy vaše věda objektivní? Vždyť přece musíte být nějak zaujatá. Jste přece omezená svou zkušeností, vzděláním, společenskou orientací, ačkoliv máte dobrou vůli, vždycky se toto omezení, přesněji řečeno vymezení, do výkladu promítne.“

45

„Proboha, o co vám jde? Já nejsem badatel, já studentům jenom zprostředkovávám poznatky, ke kterým badatelé dospěli. V rámci svých možností se snažím o objektivní

poznání. Z té kupy materiálu, který mám k dispozici, vyberu to, co se mi jeví být podstatné

a určující. Určující ve smyslu vzdělávacího a výchovného poslání školy.“

„Víte, že byly doby, kdy pokus o objektivní výklad dějin byl chápán jako nepřátelský?

Objektivismus byl pronásledován jako nežádoucí produkt buržoazní vědy, nebo spíš pavědy?“

Začínal mi jít na nervy.

„Myslíte, že snad nejsem dost objektivní při výběru a zprostředkování historických faktů?

Asi nejsem. Taky je to dost těžké, když jde o údaje shromážděné někým jiným. Nejsem vědec. Jde mi o to, aby moje pojetí dějin těm dětem přineslo vědomí smyslu dějin. Aby chápaly, že jsou tady z nějakého důvodu a že mají jisté lidské a tím i společenské poslání.“

„Pak byste měla souhlasit s tím, že výklad dějin je vlastně umělecká disciplína.“

Proboha! Myslí to vážně? Možná, že jsem mu jenom nerozuměla. Nečekal na moji repliku. Dostal se do ráže a já, nahodilý posluchač, se mu jevím jako vděčný posluchač.

„Zvláštní je, že když se ponořím do času a nechám na sebe působit myslitele už dávno zesnulé, kteří své názory vysvětlovali na athénské agoře, nejprve cítím libost, ale současně i smutek. Vaše uspokojení z poznání vědecké pravdy musí být totožné s uspokojením z uměleckého díla. I tady se libost kombinuje se smutkem. Mohu si položit otázku, kde se to tu bere. Patrně si mimoděk člověk uvědomuje svoji dočasnost a omezenost. Lítost nad tím, že není s to obsáhnout celý ten prostor, který umění zabírá. Snad je to charakteristický znak skutečného uměleckého díla, protože při plytké zábavě, která trčí z televizní obrazovky a je vydávána za umění, nic takového necítíte.“

Domů jsem šla s uspokojením, které jsem se nesnažila definovat.

46 11.

Kdybych měla kocoura, čekal by mne teď doma kocour. Čekal by nedočkavě, protože by na mně byl do jisté míry závislý. Pardon: Byl by na mně závislý. Můj byt je naneštěstí všech kocourů prost. Ale kdyby tam přece jenom byl, byl by to živý tvor, který by měl ke mně

vztah. Jako kocour, alespoň co tak slyším od lidí, kteří mají kočky, by to byl vztah značně

problematický, protože kocour prý není schopen se s pánem ztotožnit. Má svoji vůli a osobnost, která se může rozcházet s osobností a vůlí takové paničky, která touží po jeho závislosti. Kupuje si kocoura a čeká vděk. Chudák. Kocour vrní na jejím klíně a ona jásá. Má

mne rád. Jo, houby. Alespoň se ona čekatelka vděku dočká jen ve své představě. Na kocoura přenáší své potřeby po opětovaném citu. Kocour sice nic neopětuje, ale tváří se tak, jako by opětoval. Leží a přede. To stačí. Pak vyskočí, protáhne se a sedne si na okenní parapet. Kouká

do světa a říká si, kdybych tak mohl vzít roha od té protivné ženské. Dokud na něj

nepřijdou jeho pravidelně se opakující touhy, tak to nějak vydrží. Když však začnou někde v dálce úpěnlivě volat jeho kočičí přítelkyně a domáhat se jeho přítomnosti, pak nezná bratra. Hledá

cesty z vězení, teplo paninčina svetru, které mohlo být někdy příjemné, se mění v odporný

projev zženštilosti, kterou teď zásadně odmítá. Má jiné představy o dívčích půvabech. Když

se k paničce vrátí, potrhaný od zubů a drápů kocouřích protivníků, unavený, zemdlený, nechá

se milostivě vykoupat a pozře čtvrt kila šunky s nevrlým mručením, že se nepředala. Panička však na něj vyzraje. Nechá ho zbavit jeho chlapáckých předností. Zvěrolékař to provede rázně a neptá se, co na to říká ubohé zvíře. To všechno jenom proto, aby ukojil sobectví oné

laskavé a laskající náruče.

Usoudila jsem, že mi cesta ze školy za těchto úvah celkem rychle utekla. Člověk přece nemůže pořád uvažovat o podstatných záležitostech lidstva. Jako ženská bych měla vědět, jak se zachovat, když mi vysadí pračka a já musím prát prádlo ve vaně. To je ovšem hrůza. Pak listuji ve Zlatých stránkách a nadávám. Nabízejí mi přehlednou informaci o tom, co právě

potřebuji? Kdepak. Kolik jsem už utratila peněz, když jsem musela volat na městskou informační službu. Tohle by mužský patrně zvládl rychleji a úsporněji. Jak který. Jsou muži, kteří se od žen liší jenom tím, že jim rostou vousy. Prý se žení proto, aby jim někdo, tedy žena, zajistila nezbytný servis. No, páni! Takového vyfasovat, to by byla výhra. Vykastrovaného kocoura. Někteří chlapi jsou …, ale ne. Lidé přece mohou trpět nějakou disfunkcí, která jim brání dělat to, co je právě třeba. Třeba sehnat opraváře, který má v resortu pračky značky Filco. Takhle to musím udělat sama. Sousedka má stejný typ, bude mít jistě

telefon na opraváře. Stačí k ní zajít, zatvářit se zkroušeně a je to. žádný problém.

47

Natahovala jsem si džíny, které nosím doma, když se ozval telefon. Vydrž, povídám mu. Kalhoty mi začaly být v pase těsné, a to bylo nemilé zjištění. No co je? Vždyť nehoří. Zvedla jsem sluchátko.

„To byla doba.“

Byl to mužský hlas. Měl mi někoho připomenout? Slušný člověk se nehlásí kritikou volaného.

„Kdo jste a co chcete?“ Nasadila jsem svůj protivný hlas, kterým drtím neposlušné

studenty.

„Ty mne nepoznáváš?“

„Vážený pane, nemám nejmenší chuť hrát tady s vámi hru na schovávanou. Buď se představte a řekněte, o co vám jde, nebo zavěste dřív, než to udělám sama.“

Smál se, tak jsem zavěsila.

Vzápětí opět volal. Byl to jistě on. Nechala jsem ho vyzvánět. Hodila jsem na telefon polštář, aby neobtěžoval, ale připomínal mi někoho. Především svou vlezlostí. že by to byl…, ale to není možné. Proč by se takhle vemlouval, bez předběžného upozornění? Vždyť je někde v Pardubicích, do Prahy jistě jezdil, ale nikdy ho nenapadlo se ozvat. Mohla bych přístroj odpojit ze zdi. Taky jsem to hned udělala. Přepadly mne však výčitky. Co když něco potřebuje, čím bych mu mohla pomoct? Lidé si mají pomáhat, ti slušní určitě. Co by to tak asi mohlo být? Z toho, v čem jsem se vyznala, určitě nic nepotřeboval. Byl profesí ekonom, gramatika mu skoro nic neříkala. V podniku měl sekretářky, které pravopis ovládaly.

Vrátila jsem zásuvku tam, kde bylo její místo. Telefon byl zticha. Přestalo ho to bavit. Pravda je, že mi vnutil napětí. Něco jistě chtěl, nevolal jen ze zbytečné sentimentality. Té

nikdy nepodléhal. Co to tedy bylo? Netrpělivě jsem čekala, jestli se ještě ozve. Ozval se.

„To od tebe není, Mařenko, hezké, takhle se ke mně chovat. Člověk na tebe vzpomíná

v dobrém a ty před ním zabouchneš dveře.“

„Vidím, Oldřichu, že jsi pořád stejný pacholek. Vlezle se vnucuješ, asi něco potřebuješ, ale já ti to nemohu poskytnout.“

„Jak to, že ne? Ani nevíš, co od tebe chci, a už víš, že mi to nemůžeš poskytnout. Jsi doma sama?“

„Takhle ne! Snad sem ke mně nechceš přijít?“ Zvedla jsem hlas do výhružné polohy.

„To se ví, že chci. Chci se podívat, jak vypadá moje láska. Chci se přesvědčit, o co jsem přišel. Na to snad mám právo. Nebo ne?“

48

„Na nic nemáš žádné právo. O tom se můžeš přesvědčit i takhle po telefonu. Měj se dobře a pozdravuj manželku.“

Cvak, praštila jsem sluchátkem. Bude mne vydírat. Nějaká práva. Přesvědčit se, o kolik jeho láska přibrala na váze. Pacholek.Vypadá to, že je v nouzi. Doba ho semlela. Z houštiny náhle probuzených vzpomínek se ke mně prodírala panika. Co když opravdu přijede. Nevím, odkud volal a proto nemohu odhadnout, kdy tady bude. Napadlo mne obléci se a jít někam ven, odkud bych mohla dům pozorovat. Nebo někoho pozvat. Nějakého mužského, za koho bych se mohla schovat. Jenže nemám žádného blízkého kolegu, který by mohl sehrát úlohu, kterou jsem mu teď zmateně přisoudila.

Zbytečně bych vyvolávala nepříjemné konflikty. Jak by se ten někdo měl chovat? Měl by se vydávat za mého milence? To jsem na tom pěkně bídně. Všechny holky mají někoho v záloze, kdo jim v případě potřeby pomůže, jenom já jsem taková koza, že všechny chlapy odradím dřív, než se na něco zmůžou. Když se teď hlásí ten, který to má všechno na svědomí, lapám tady z nouze mouchy. To snad je úloha čerta, ty jedna. Smála jsem se, trochu se mi ulevilo.

Zazvonil za pětačtyřicet minut. Ve dveřním kukátku jsem ho viděla. Byl to on. Srdce se mi rozběhlo. Dokud to byl jenom hlas v telefonu, byla to pouze jeho ozvěna. Ale teď tam stál živý, a jak se zdálo podle hlasu, plný své minulé drzosti, o kterou za ta léta nijak nepřišel. Zvonil vytrvale. Nemohla jsem dělat, že tu nejsem, nějaký soused by se přišel ptát, co si přeje. Tak jsem mu nakonec otevřela. Nebyl tam sám, vedle stál ještě jeden muž. Oba měli v očích něco, na co jsem nebyla zvyklá.

„To byla doba, už jsme mysleli, že vzbouříme celý dům.“ Hodil na zem aktovku a sápal se po mně.

Uskočila jsem stranou a odstrčila ho od sebe.

„Co je to za zvyky? Přišli jste na návštěvu? Myslím, že jsem vás nezvala. Honí vás snad policie?“

Zarazil se. Ten druhý tam stál a nejistě se rozhlížel. Byla to povedená dvojice. Hned mi došlo, že jsem udělala chybu, když jsem je pustila do bytu. Stát u dveří však nemohli.

„Když jste se sem už vetřeli, pojďte si na chvíli sednout.“ Ukázala jsem na dveře do mého jediného pokoje. V tom druhém mám ložnici a pracovnu. Tam jsem je vést nemínila.

„Přiznám se, že jsem dost překvapen milým přivítáním,“ řekl Oldřich ironicky. „Po tolika letech pro mne nemáš jediné milé slovo. Ale to už tak ve světě chodí. Nejdřív otevřená náruč

a pak kudla do zad.“

49

Rozvalil se v mé kožené klubovce, do které se mohl vejít i jeho společník, ale on ji zabral

celou pro sebe. „Nemáš to tu nejhorší. No jo, profesorky si žijí.“

„Ještě řekni, že za peníze daňových poplatníků.“

„Nepřišli jsme se hádat.“

Nepřišli se hádat. Proč tedy přišli? Začala ve mně klíčit strašidelná představa, že přišel s kamarádem, aby se u mne vyspali. Hrůza mne polila.

„Mluvíš, že jste se nepřišli hádat. Má tady tvůj kolega nějaké jméno?“

Oldřich uměl být dost drsný a já jsem se kdysi naivně domnívala, že se mi podaří ho změnit, vychovat. Svatá prostoto! Viděla jsem, že od doby, co se se mnou rozešel, se nezměnil, spíš se asi jako drsňák vylepšil. Měl na sobě taky oděv odpovídající této charakteristice. Šedivé manšestrové sako a zválené kalhoty rezavé barvy. Jeho kolega měl na sobě bundu, jaké jsou vidět v tržnicích.

„Samozřejmě. Můžeš mu říkat Luboši.“

„Nevidím žádný důvod, proč bych mu měla nějak říkat. Počítám, že vám uvařím kávu a pak odejdete na vlak, možná za jiným povzbudivým cílem.“

Viděla jsem, jak si zaujatě pohlížejí do očí, jako by si chtěli něco sdělit. Myslím, že jsem je svou nekompromisně vyjádřenou nechutí k jejich návštěvě zaskočila. Ale pořád jsem věřila, že tato nepříjemná návštěva za moment skončí.

„Je mi to, Mařenko, celkem líto. Celkem. Ne moc, ale přece jenom. Přišel jsem za tebou, abys nás tu nechala vyspat.“

Myslím, že mne nepřekvapil. Jenom jsem nevěřila, že to myslí opravdu.

„Já tady nechám vyspat tebe a tady toho tvého kumpána, který nemá dost slušnosti, aby se představil?“

„To stačilo,“ vstal a postavil se přede mne výhružně. „Vyspíme se a pak se uvidí.“

A pak se uvidí. Proboha! Pak se uvidí. Tím mi chce dát najevo, že se sem ke mně

nastěhují? Dýchej zhluboka. Tohle páchne kriminálem. Má přece ženu. Má nějakou práci. A pokládá za nutné se tady u mne schovat, místo aby šel do hotelu. Normálně by každý druhý

po tom přivítání musel říci, že je rád, že mne viděl a odporoučel se. Vzala jsem kabelku, ve které jsem měla doklady, peníze a mobilní telefon a šla s tím do kuchyně. Telefon jsem přendala do kapsy u kalhot. Nejdřív jsem ho ale vypnula.

„Bylo by na místě říci, o co vám jde. Proč nejdete do hotelu. Proč mne tady obtěžujete. Nemůžete tady spát, to je vyloučeno. Když na tom budete trvat, musím požádat policii o pomoc. Není taky nic snazšího než zaklepat na sousedy. Když budu volat o pomoc, budou

50

tady policajti v mžiku. Tady s tím máme zkušenost. Vykradači bytů se tady v okolí

zabydleli.“

„Proboha, co to říkáš? Proč policie? Copak se nemůžeme domluvit jako slušní lidé?

Vždyť jsme před časem pomýšleli na svatbu. A ty teď chceš volat policii proto, že jsem se dostal do úzkých, že nemám na hotel a prakticky nemám co do huby?“

Měl pravdu, skoro jsme se vzali, důvody pro tady byly. Ale sešlo z toho a mně zůstal na duši šrám, který se obtížně zajizvoval. Drž se, Marie, říkala jsem si teď. Když ti ho začne být líto, zabydlí se ti tu, budeš ho živit a kdo ví, co tě všechno čeká.

„Co tvoje žena?“

Mávla jsem hned rukou, jako že odpověď nechci slyšet. Odpověděl by tak, jak jsem čekala. Buď řekne, že ji nemá, nebo že se s ní rozvedl. V obou případech je bez ženy, a proto může se mnou svobodně naložit jako s příležitostnou milenkou, a dá-li pánbu, i manželkou.

„Víš, nezáleží mi na tom, jak to s tebou je. Možná, že se snažíš vzbudit můj soucit, protože

se naivně domníváš, že tak dosáhneš snáze mé pomoci. Já ti ale pomoct nemohu, ať je to s tebou, jak chce. Nemám možnost a nemám ani potřebu. Ty ses ke mně zachoval dost bezohledně. Tak si nějak pomoz. Jsi přece chlap. Nebo ne?“

Jak tam seděl rozvalený a jeho přítel proti němu, náhle vstal a přitáhl mne k sobě. Bránila jsem se, ale přinutil mne sednout si k němu. Křičela jsem, ale tak, aby to sousedé neslyšeli. Styděla jsem se? Tiskl mne, bolelo to, snažila jsem se vysmeknout, ale měl sílu a zmohl mne nakonec celkem hravě.

„Nebudeme se tady předvádět před mým kolegou. To si necháme až na potom, až bude tma. Teď chci od tebe, abys nám dala něco k jídlu. To nejdřív. Pak tady rozestel pro Luboše, já si lehnu s tebou vedle. A konec řečí.“

Oni to mysleli vážně! Panika se mnou cloumala, bránila mi jasně a logicky myslet. Uměla jsem si cekem dobře představit, co myslí tím, že si lehne se mnou vedle. Věděla jsem taky, jak chce dosáhnout toho, že mu budu pokorně sloužit.

„To se chceš vážně vrátit o pět let zpátky?“ Vydralo se to ze mne obtížně, ale nakonec otázka zněla srozumitelně.

„Samozřejmě. Ty tomu budeš ráda.“

Chtělo to zvednout se, nenápadně sundat klíče z věšáku, kam jsem je odkládala a vyběhnout na chodbu. Pak za sebou rychle zamknout. A zavolat policii. Zamknout bych asi nestačila. Ze svazku klíčů vybrat ten pravý, strčit ho do zámku roztřesenýma rukama…, než

strčím klíč do zámku, bude u dveří.

51

Viděla jsem, že jeho kolega sedí jako zmoklá slepice. Pozoruje nás bez zájmu a měla jsem pocit, že ho příliš netěší situace, do které se s Oldřichem Křížem dostali.

„Pusť mne! Chtěli jste něco jíst. Přinesli jste si něco? Tady není nic, co bych vám mohla nabídnout. Nestihla jsem nakoupit.“

„Nemá tu nic k jídlu!“ vykřikl Kříž a gestikuloval zuřivě k sousedovi. „Slyšel jsi to?

Podívej se do lednice.“

Prohlídka potvrdila, že mám přehled o stavu zásob. Bylo tam jenom to, s čím jsem počítala pro svou dnešní večeři. Kus chleba, sýr a šunka. Všeho tak pro jednoho menšího jedlíka. Byly tam samozřejmě věci, které samy o sobě k jídlu nejsou, jako kečup, marmeláda, hořčice. K týdennímu nákupu jsem se teprve chystala.

„Dej mu peníze, Luboš dojde nakoupit. Samoobsluha je vedle.“

„Buď tak laskav, Oldřichu Kříži, neporoučej mi. Když mi rozumně vysvětlíš, rozumně

znamená logicky, bez trapných zámlk a lží, co se stalo, že se chováš jako idiot, pak ti možná

pomohu. Pokud jsi zvolil tuto drsnou variantu jednání se mnou, pak udělám jedno: zavolám policii a požádám ji, aby mi pomohla objasnit důvody vašeho jednání.“

Myslela jsem to vážně a on, ač nerad, to musel vzít na vědomí. Zvadl. Počítal s tím, že na mne vyrazí a já se poddám. Nepočítal s tím, že už nejsem taková husa, která se sesype, když

na ní mužně zapracuje svými bicepsy.

Vzdychl, zřetelně to vzdával. Sedl si na pohovku a vzal hlavu do dlaní. Jeho kamarád se díval na své polobotky made in Italy. Co na nich viděl, mu náladu nezvedlo. Byl to pěkný

pár, vypadali jako dva defraudanti na útěku.

„Co mám na srdci, to mám obvykle i na jazyku. Vypadáte jak dva defraudanti na útěku. Nemám s defraudanty zkušenost, proto nevím, před kým utíkají. Mimo svědomí, samozřejmě. Utíkáte před svým svědomím?“

„Já ti to tedy řeknu. Strefila ses. Utíkáme, ne sice před svědomím, ale asi před poldama. Zmlátili jsme jednoho zloděje. Celé je to ovšem na hlavu. Utíkáme před něčím, co nám v nejhorším hrozí pokutou, snad jde jenom o přestupek, já nevím. Podlehli jsme panice. Jednali zbrkle. Tadyhle Luboš vymyslel obrovskou věc a jeden parchant nám ji ukradl. Zmlátili jsme ho, vešlo se toho do něj dost, ale přežil to, alespoň myslím. No a v tom zápalu boje, jak se se mnou pral, urval mi nejen knoflíky u saka, ale v ruce mu zůstala jak podšívka, tak i kapsa s mou peněženkou a doklady. Vrátit se pro to nešlo. Alespoň myslím, že ne. Vzdálili jsme se příliš rychle. Jsme skutečně výstavní párek idiotů. Ten projekt byl opravdu významný, jeho uskutečnění nám mohlo přinést peníze a práci. Ukrást něco takového je lepší

52

než vyloupit záložnu. To je v kostce všechno. Jo, sako, které mám na sobě, mi Luboš koupil v sekáči za osmdesát korun.“

Seděli jsme, tvářila jsem se zamyšleně. Jestli to bylo tak, pak měli oba skutečně smůlu.

„V jednom sumerském archivu se našla tabulka, kterou kdosi napsal před více jak čtyřmi tisíci léty. Stálo na ní, volně tlumočeno, že ať se člověk podívá kam chce, všude se to hemží

samými pitomci. Musíte uznat, že se toto hodnocení na vás hodí. Jedinou, bohužel slabou útěchou vám budiž, že nejste první ani poslední, kdo byl napálen. To, že se tady přítomný

Oldřich Kříž pral, mne ovšem nepřekvapuje. Divila bych se, kdyby se nepral. Radím přihlásit se na policii a vše kajícně vysvětlit.“

Poslala jsem Luboše Martínka pro večeři a ustlala jim v pokoji. Jeden ležel na zemi.

53

12.

To byla noc. Oba ti chudáci byli bez práce. Oba živila manželka, každá svého, samozřejmě. Hledali kde se dalo. A když jeden něco kloudného vymyslí, Luboš Martínek byl před časem odborný pracovník jedné komerční televize, televize, která se teprve chystala vstoupit do děje, měl nápad a ten nápad jim někdo ukradl. Kříž dělal ekonomické propočty projektu. Když se hlásili o práci, když svůj projekt nabízeli spolu s přihláškou o práci, projekt se prostě ztratil. Ten někdo, kdo na sobě pocítil pádnost jejich argumentů, prý se s cynickým úsměvem zeptal, jestli ho vůbec k žádosti přiložili.

Usoudila jsem, aniž bych s tím měla zkušenost, že něco podobného je v dnešních poměrech samozřejmé. Bohužel to s sebou doba nese a systém to předpokládá. Soutěž má své nečestné

stránky. Takové věci se kradou, zejména když se na nich dá dobře vydělat, a jestli nejsou nějakým způsobem chráněny, vrhne se na to hejno supů a jaký jsi byl. Byl jsi naivní jak družička.

Martínek se nakonec rozhovořil a s výrazem mučedníka vypravoval, jak ho potupně

napalovali třeba v České televizi. Podal námět k zpracování, dávali mu naději, pořád však odkládali rozhodnutí, až zjistil, že jeho téma někdo už zpracoval a uplatnil. No, napadnout člověka může leccos. Jak dokážeš, že ti námět někdo ukradl? V tak vypjatém konkurenčním prostředí, kde jde každý každému po krku, nezmůžeš nic. Spolehni se na lidskou slušnost. Ha! Je ještě něco takového? A kde, paní profesorko, řekněte mi, já tam půjdu hledat práci. Nejdřív jde o vlastní život a teprve potom o ostatní lidi. Ti mají taky svůj život, taky mají

rodiny, taky mají nějakou pověst a profesionální čest. Když se to tak vezme kolem a kolem, tak toho parchanta ani nemůžeme příliš odsuzovat. Byla to naše hloupost, že jsme mu dali příležitost. Zmlátili jsme mu hubu; jestli to dal policii, tak už u nás doma zvonili. Tedy u nás…, u Kříže. Ten tam nechal doklady.

Radila jsem jim, aby vyčkali rána. Ráno zavolají domů ke Křížům, brzy, dřív než odejde paní Křížová do práce, a uvidí, jestli se už policajti po nich sháněli. Jestli ne, zajdou za tím pobitým a omluví se mu. Jednali přece v afektu. To musí uznat. A snad se i domluví ohledně

toho projektu.

Hrůzná situace se mi zdála být ráno méně hrozná. Je takové celkem vysvětlitelné jednání

trestné? Asi je. Když projeví oba delikventi lítost, mohou snad počítat s menším trestem. Když student lituje…, nesmysl. Spi, Kožená.

Ráno přišlo v šest hodin. Ještě jsem byla v posteli a už jsem slyšela, jak někdo vedle telefonuje. Byl to Kříž. Dlouze něco vysvětloval, asi se kál, sliboval, že se polepší? že se

54

nebude snažit vlézt cizí ženské do postele? Pěkný pacholek je tenhle Oldřich Kříž. Co kdybych s tím souhlasila? Znal mne trochu, nemohl si to myslet, přesto se o to pokusil. Co kdyby!

„Tak co, byli nebo nebyli?“

„Ještě nebyli.“

„Buď se ještě radí s právníkem…“

„Ježíšmarjá!“

„Nebo si podání rozmyslel. Vyhrožoval vám policií?“

„Na to nedošlo. Nedali jsme mu možnost.“

V tomto civilizačním prostoru se ženy při určitých příležitostech holí v podpaží. Měla jsem tam sadu holicích strojků na jedno použití a ty teď posloužily hostům k tomu, aby vypadali

celkem přijatelně. Z toho, co Martínek přinesl ze samoobsluhy, se dala udělat snídaně pro tři a poměrně snadno jsem se nezvaných hostů zbavila. Chápala jsem jejich nejistotu a do jisté

míry jsem s nimi cítila. Snad při jednání budou volit věcné argumenty místo ran pěstí. Křížova rána, pokud by sedla na přesně vymezené místo, mohla být skutečně zdrcující. Než

odešli, naznačili jsme společně plán omluvy, která musí být věcná, žádná plačtivost nepřichází v úvahu. Rozloučili jsme se u tramvaje s tím, že mi večer zavolají, jak to dopadlo. Hlavně, že je mám s krku. Byla jsem si jistá, že je to oprávněné stanovisko. Pořád však ve mně něco hlodalo. V hodinách jsem byla nejistá, roztržitá. Když mi Vavřinec ve druhé třídě

položil otázku, jestli znám někoho, kdo umí opravdu správně česky, naježila jsem se zbytečně.

„Jak jste přišel na takový nesmysl? Každý Čech přece umí česky. Sice dělá chyby v pravopisu, ale česky se domluví.“

Otázka i odpověď byla sporná.

„Jak jste přišel k tomu dotazu?“

Usmíval se přidrzle. Už takoví malí klučíci to dovedou na učitelku sehrát, že je v rozpacích.

„Můj táta tvrdí, že česky umí jenom pár univerzitních profesorů. Jinak nikdo.“

„Váš tatínek je asi perfekcionista. Pravda je, že čeština je obtížný jazyk, zvláště pro cizince, ale našinec by ji v základě zvládnout měl. I vy, Vavřinče. Váš písemný projev ovšem napovídá, že máte co dělat, abyste odpovídal tomuto nároku.“

Vzadu se třepala ruka Hlaváčkové, nejvyšší studentky ve třídě. Měřila jistě sto osmdesát centimetrů. Když jsem ji vyzvala, aby byla stručná, zeptala se:

„Paní profesorko, Vavřinec o sobě tvrdí, že z něj bude novinář. že bude psát zdrcující

kritiku vlády, myslíte, že má s tím, jak umí česky, naději?“

55

Ach jo. Politika zasáhla i tato přerostlá robátka.

„Český jazyk je v případě českého novináře nástroj, se kterým pracuje. Asi jako skalpel v ruce chirurga. Podstatná je však morálka. Charakter. Jazykem se dá planě kouzlit. Takže jestli bude mít tady student Vavřinec jisté vlastnosti, možná z něj novinář bude. To se pozná

za čas. Teď se vrátíme k příslovcím.“

Martínek měl mobil, slíbil, že mi zavolá hned, jak dojdou k nějakému řešení. Když bylo odpoledne a neozval se, věděla jsem, že je to s nimi špatné, že sedí na nějaké policejní

vyšetřovně a zpovídají se někomu, komu na tom sice nezáleží, ale je schopen srovnat skutek s nějakým paragrafem. že skutek vyčuhuje z paragrafu, bylo evidentní. Je mi líto, hoši. Stačí

se podívat na televizní noviny a člověk uvidí, že je tady denně mnoho lidí v podobné situaci. Už bychom si na to mohli pomalu zvyknout.

Většinou se to ovšem týká lidí, které neznáme. Nejsou z našeho okolí a nemáme k nim bližší vztah. Může mi být líto rodiče, jehož dítě vedou policisti v poutech a strkají ho nešetrně, nebo třeba i šetrně do hlídkového vozu. Ale je to lítost dost neosobní. V tomhle případě to bylo trochu jinak. Viděla jsem smutek Luboše Martínka, jeho nejistý pohled, se kterým odcházel z poměrného bezpečí mého bytu. A ten haur Oldřich Kříž? Škoda mluvit. Uzná někdo oprávněnost jejich rozhořčení a pochopí, proč ho tak nevhodně zveřejnili? Sotva. Na nějakého chápajícího právníka nemají peníze. A právnické služby jsou záležitost peněz. Nevím. Nemám s tím zkušenost.

Proč si tím lámu hlavu? Mohla bych si taky dělat starost se stovkami mrtvých v Bagdádu.

Copak hliněná destička, na které byl zaznamenán výrok o hlupácích kolem nás, není odtud?

Soudím, že není nešťastnější země než je Irák. Matky a otcové tam cítí stejně jako my. Jsou však daleko, a tak jako by nebyli. Nevidíme jim do očí a televizní zprávy nás tak zahlcují

hrůzami, že je nebereme jako pravdivé. Myslím v tom emocionálně konkrétním slova smyslu. Člověk buď odvrátí hlavu nebo přepne na jiný kanál, kde nějaká zpěvačka cení chrup a vytváří náladu vhodnou pro příjemné zažívání.

U oběda, který sestával ze zeleninového vývaru a sladkých nudlí s meruňkovým kompotem, jsem si vzpomněla na pana Zpěváka. Ten přece byl nějaký doktor. Tedy doktor mně neznámé orientace. Bože, já se vyjadřuji, orientace! Jestli byl doktor filozofie, jak je většina doktorů, tak mi bude k ničemu. Ale je to milý člověk i jako PhDr. Marta je už doma. Smůla. Skončili před obědem.

Vrátila jsem se do sborovny. Mobil mlčel.

Pro sešity si přišla matematička Jílková. Má dvě děti a je členkou v nějaké odborné sekci matematiků, kterou řídilo ministerstvo školství. V jejím případě byla matematika rodinná

56

posedlost. Dědeček Julius Procházka, tatínek Josef Procházka, všechno matematici. Ještě že se Jílková vdala za neškodného farmaceuta.

„Netušíš, jestli nepřišel do Rady rodičů školy někdo nový? Myslím z rodičů?“

„Asi přišel. Někdo se odstěhoval.“

„Do Humpolce?“

„Netuším. Takové podrobnosti si nepřipouštím.“

Matematici nemají smysl pro legraci. Bylo to nepřiměřené hodnocení, které vycházelo ze zkušenosti s malým vzorkem matematiků. Přitom byla Jílková docela pohledná ženská. Sedla si za stůl a prohlížela nějaký odborný časopis, který si přinesla. Martínek se ozval až odpoledne.

„Musím být stručný. Dochází mi nabití mobilu. Vypadá to tak, že si musíme sehnat právníka.“

„Vraťte se ke mně. Jsem zatím ve škole, ale ve čtyři tam budu.“

Objevila jsem v sobě organizační talent. O tom jsem věděla dávno, ale teď jsem ho násilně

probudila. Pohled na hodinky, snad tam ta holka ještě bude.Nebyla. Sakra, někdo tady dodržuje pracovní dobu. Budeme ho muset napodobovat. Ale byl tam ředitel.

„Pane řediteli, chtěla jsem to vyřídit s paní sekretářkou, ale protože tu už není…“

„Kdo říká, že tu už není? Šla si jenom koupit housky, protože má k večeři párek a housku.“

„Vidím s uspokojením, že máte přehled o gastronomických zájmech svých podřízených. Já

tu na ni počkám, aby mi neutekla.“

Samozřejmě, že se ptal, o co mi jde. O co mi jde? O adresu jedné mé studentky. Nic jiného. A proč jako? Copak si korespondujete se svými studenty? Nikoliv, pane řediteli. Ale její otec chtěl ode mne radu týkající se historie české literatury. Lhala jsem dost přesvědčivě. Pozval mne k sobě, přece nebudete stát na chodbě, a vedli jsem řeči.

Pohled z okna mne ujistil, že se počasí shoduje s kalendářem. Jaro je tady, slyšet je všady.

„Co říkáte, pane řediteli, jarnímu vlání?“,

„Vlání? To je nějaký novotvar. Prapory vlají, ale že by vlálo počasí? Smějete se, tedy jste to na mne narafičila. Jaro má rád každý, zejména když je v mém věku.“

Podíval se na hodinky. Zřetelně jsem ho zdržovala. Jenže od čeho? Neměl na stole nic pracovně nezbytného.

„Ta slečna nejde. Já se podívám, jestli tady jsou papíry vašich studentů.“

Přistoupil ke kovové skříni, která modře překážela v jinak útulné pracovně, vytáhl hlubokou zásuvku a probíral se složkami napěchovanými papíry.

57 13.

Někdy se mi přihodí, že toužím být básnířkou. Není to často, ale občas se mi to stane. Je to taková zvláštní chvíle, kdy se nevyvaruji jisté míře závisti, která mne zalehne. Učitelka má

být střízlivá, s emocemi by si neměla zadávat. Její práce je spíš závislá na vědě, než na básnickém umění. Já jsem však jaksi mírně …, ale ne, nejsem vyšinutá. Jen se mi občas přihodí, že mne život se svými pravidelnostmi, se závislostí na pořádku, na normách trochu unavuje. Tu se snažím pořádky vyloučit a chovat se, alespoň v duchu, nevázaně. Představuji si, jaké by to bylo, kdybych byla s NÍM v parku, bylo by šero, teplo, voněla by tráva a nad námi by šuměly stromy, které ve svých korunách skrývají střepinky slunce. Vůbec by mi nevadilo, že má svá léta dávno za sebou, že nepřiměřeně přibral na váze, ale jeho duše by se tady vznášela a vířila kolem nás. Proč právě duše? Ne, duše ne. Jeho schopnost imaginace, jeho dar básnických metafor by kolem nás hýřil a soutěžil s kosy, kteří

by oněměle přihlíželi. Na duši mu nesahej, uvést sem do parku duši je příliš zavazující, když

je ve hře duše, jde o život. A tady nejde o život. Tady jde o opojení životem. Opojení životem. To je zvláštní slovní spojení. Nejsem si jistá, jestli jsem ho užila právem. Jaké mimořádné radosti mi nabízí má životní situace? Když se rozhlédnu, tak je to jenom kamenitá stezka, po které se deru někam, kde tuším konec. Je tam sice mlha, ale přijdu-li blíž, tak vidím stále týž stav věcí. Stejně nebo podobně bylo všechno předevčírem, včera i před rokem. A bude to stejné i zítra, i za rok.

Někteří lidé opakují do omrzení, že by si měl člověk vážit vteřiny, kterou právě žije. Je to oblíbená fráze, která ovšem může skrývat pravdu. Člověk, aniž by chtěl, může trousit pravdy, které jsou věčné. To proto, že sám je poměrně věčný? Sám ve své konečnosti je poměrně

věčný. Ne poměrně věčný, ale ohledem na lidskou omezenost je věčný. Jeden za druhým stojí v řadě a míří k té relativní věčnosti, která je lidstvu na této planetě vyměřena. Pravdivé

tvrzení lze lehce ponížit nepřiměřeným opakováním. Jak si mám vážit chvíle, když mi ta chvíle nabízí trapný zážitek všední každodennosti? Nebo je ta trapná každodennost mimořádně vysoký stav ve srovnání s nebytím? Asi. Jenže kdo změřil a porovnal každodennost s nebytím? Jak si mám, já, absolventka pražské filozofické fakulty vážit neopraveného sešitu studenta Kočárníka a lkát nad tím, že nebude sešitu a ani Kočárníka?

Každodennost je oba pohltí a oni si dál budou někde žít svůj život nezávisle na mně a na mých pocitech. Student a jeho práce je přechodná episoda v mém životě, právě tak jako jsem já přechodnou existencí v životě Kočárníkově.

58

Proto si člověk , alespoň já, svoji touhu po změně přibližuje poezií. Proto se procházím po parku s panem Nezvalem, zavěšeni do sebe si máme co vypravovat. On je trochu dýchavičný, ale já dýchám i za něj. Nabírám svěží jarní vzduch a sypu kolem sebe synkopy jehoveršů. A zkouším ho: Znáte tuhle? Manon Lescaut! Očarovala mne už dávno. Přibližuje mi můj studentský věk. Nevím, jestli si do té básně vkládám svá naivní, téměř dětská ještě léta, nebo jestli je to jenom

Nezvalova básnická nevázanost, která mne dojímá. Určitě oboje. Proud obrazů mne obtéká a smývá ze mne šeď všednodennosti. Strašný výraz. Nikdy bych ho před nikým, kdo by náhodou poslouchal, nepoužila. Skoro se stydím i sama před sebou. Básnické slovo je podivný odraz reality. Teď se mi zdá, že nevyjadřuje skutečnost přímo, je to vlastně specificky pokřivený odraz. Jako když se sluneční paprsek láme na rozkmitané

vodní hladině. Je tam všechno, co tam má být, ale přitom to není to, co by tam realista hledal. Jsem já realista? život osamělé ženské mne nutí hlasovat pro realistický životní program. Pro nenáviděný stereotyp, který má své jistoty, které jsou asi nezbytné. K čemu jsou nezbytné?

K životu? Určitě k životu, protože život je jenom souhrn opakujících se nezbytností. Čas od času ho prosvětlí záblesk myšlenky, která není závislá na denním scénáři, jenže pak opět pohasne a člověk čeká na nové vzplanutí.

Všechno to musíš, sakra, okecat!

Řekla jsem, že mne vzrušuje básnické slovo. Musím si přiznat, že mne z podobných důvodů vzrušuje i pohled na krásné ženské tělo. Často jsem s jistými rozpaky uvažovala –

proč? Proč ženy s takovým naléháním, které člověk tuší, listují v časopisech, kde se to odhalenými kráskami jen hemží? Jde mi jenom o estetický dojem, říkám si a nemám tak docela pravdu. Přiznám se, že vnímám vzrušení, které v mužích tyto obrazy vyvolávají. Na dálku je cítím. Vím, že to dychtivě prohlížejí a pak si se zavřenýma očima představují, že je na nich jejich žena, nebo jejich budoucí žena.

Sakra, jděte do háje, vy všechny bojovnice za ženskou emancipaci. Co si od ní slibujete?

Nezávislost na mužích? Směšné. Nemůžeme na nich být nezávislé. Stejně jako oni nemohou být nezávislí na nás. Jsme jedno tělo a jedna duše. Copak ve starořecké mytologii to nebylo perfektně vyjádřeno? Lidé byli kdysi dvojpohlavní, mužský i ženský princip byly v jednom těle. Později je nějaký bůh od sebe oddělil, a tak bloudí muži a ženy světem a hledají svoji druhou polovinu. Strašně ráda bych chtěla být závislá. Nezávislost děsně vyčerpává a vidím, spíš cítím, že mi ubývá sil.

A přitom mi nic nechybí.

59 14.

Doktor Zpěvák zazvonil ve chvíli, když jsem umývala v kuchyni nádobí. Pomáhal mi Oldřichův kolega tím, že umyté talíře utíral a ukládal je na jejich místo v kredenci. Tak starobyle říkám kuchyňské skříňce nad pracovní plochou. Oldřich Kříž tuto idylu sledoval z pohovky, na kterou se po večeři rozvalil a nevstal. Až teď, když zvonek ohlásil doktora Zpěváka. že je Zpěvák právník, jsem zjistila u našeho ředitele, když jsem nahlížela do Martiných papírů.

„Mám takový dojem, paní profesorko, že se jaksi stávám stálým hostem. Není to nápadné?“

Pokusil se být vtipný, moc mu to nešlo. Něco jsme od něj chtěli, proto jsem se musela tvářit přijatelně. Nabídla jsem mu večeři, kterou pro něj ochotně připravím, jen co se přizná, že se nestačil najíst. Ne všude se večeří v šest hodin.

„Jste velice laskavá, ale moje holky se o mne postaraly.“

„Vedete Martu k samostatnosti? To je samozřejmě dobře. V dnešní době se musí dívka umět o sebe postarat. Redukovat však starost, v předchozím slova smyslu na přípravu večeře, je samozřejmě nesmysl. Proto se omlouvám. Člověk někdy plácne něco, co nedává smysl, a pak se

diví, že se přítomní tváří rozpačitě.“

Zpěvák se smál, ti dva vandráci jen koukali. Po rozpac ích nebylo stopy. Uvařila jsem hostovi kávu a Kříž se ozval, že by si taky dal. Co mi zb ývalo? Martínek se tvářil rozpačitě, proto ji dostal taky.

„Když jste tady byl minule, tak byl tento byt oázou klidu a míru. Teď se změnil v noclehárnu a v telefonní ústřednu. Je mi líto, že to říkám takhle drsně. Našinec si musí být vědom, že když je jeho bližní v nouzi, že mu musí pomoci. Tady pana Kříže jsem před léty znala a on mi přivedl svého přítele a dožadoval se pomoci, protože oba byli a jsou v nouzi. Když jsem zjistila, že jste doktor práv, obrátila jsem se k vám o pomoc. Samozřejmě, že jde o pomoc, o kterou nemám, nebo spíš nemáme právo žádat. Možná, že bude stačit dobrá rada, která je, jak známo, drahá. O právnících se toho namluví, že jsem skoro ráda, že jsem až na vás nikoho nepoznala.“

Ti dva vrtěli nesouhlasně hlavami, doktor Zpěvák se smál. Po dobu co tady byl, smát se nepřestával. Veselá povaha tenhle pan Zpěvák. Celkem jsem chápala, proč.

„Jsem podnikový právník. Bude-li někdo toužit po radě týkající se exportu do zemí

východní Evropy, jsem mu k službám. Mám také zkušenost s vystavováním smluv v obchodní praxi.“

60

Teď se zahleděl na oba pány, kteří seděli a vypadali dost zdrceně. „Půjde-li o něco jiného, budu se snažit zmobilizovat utajené informace, které tam někde hnízdí připraveny se projevit.“ Ukázal si přitom na hlavu a dal najevo, že udělá, co bude moci, aby byl mým přátelům prospěšný.

Odnesla jsem šálky a chystala se je opustit. Má mise skončila. Poskytovala jsem prostor nezbytný pro jednání. Dál jsem u toho nemusela sedět. Taky jsem měla práci, zítra od rána jsem ve škole a musím se připravovat, alespoň minimálně. Učitelská práce může být provozována jako rutina, ale odpovědný učitel se rutinně nechová. To je nejsnazší cesta ke zblbnutí. To jsem si teď říkala, ale nemyslela jsem to dost upřímně. Prostě jsem u toho, o co jim šlo, nechtěla být. Nechtěla jsem do toho vidět. Problémy pana Kříže mi byly protivné

stejně tak jako jejich nositel a majitel. Přijde si, dělá na mne ramena a zatahuje mne do svých sítí. Chudinka jeho žena.

Zítra píši se druhou třídou kompozici, ve které jde o gramatické tvary, s nimiž má několik studentů potíže. Prohlížela jsem své poznámky o jednotlivých žácích a odhadovala, jaké

chyby v textu kdo naseká. Kocandovi dělá trvale problémy shoda přísudku s podmětem. Hrůza. Nemyslí, nebo je tu nějaká genetická vada? Takový nesmysl vymyslíš, genetická

vada. Jak může někdo dělat takové elementární chyby, které snad ani nejsou gramatickými chybami, ale chybami vývojovými? S klukem by měli jít na vyšetření. Přijď s takovou radou a uvidíš!

Ze sousední místnosti jsem slyšela otázku doktora Zpěváka, jestli šel dotyčný s napadením na policii. Takže jsou u facek. Taky dobrý. Já jsem u Kocandy, oni u facek. Teď tam budou probírat míru vzájemného poškození. Utržená podšívka jako důkaz. To může být Kříž rád, že mu ten člověk poškodil svršky. Svědek je jenom jeden, jeho kamarád. Jakou to hraje roli, na to bych se měla zeptat. Ale nic mi do toho není.

Mohou mít facky vliv na přijetí nabízeného řešení dotyčnou firmou? Byl napadený její šéf, nebo to byl subalterní úředník? Postavení v hierarchii firmy na to jistě má vliv. Subalterní

úředník se jistě nechá ochotně fackovat, jde-li o zájem firmy. Dneska jistě. Pro udržení místa v dnešní době, kdy lidé houfně prchají na úřad práce, je i takováto oběť přijatelná. Důstojnost sem, důstojnost tam. Jde o rodinu, jde o chleba. Pánové, kam to vedete? Jak je to ve vyspělých zemích, kde se kapitalismus sto let rozvíjí? Nějaké mechanismy, zajišťující

důstojnost v pracovním vztahu, se tam jistě uplatňují.

Teď tam Martínek zdlouhavě vysvětluje skutkovou podstatu sporu. O čem ten jeho nápad vlastně je. Snažila jsem se rozumět. Nerozuměla jsem ani terminologii. Něco s komunikací. Něco s digitalizací televizí. Vím, že si budu muset za čas koupit nový televizor, až s tou

61

digitalizací přijdou, že mne to bude stát plno peněz, ale o co jde? Tomu snad nemusím rozumět. Stejně jako dnes nerozumím podstatě televizního vysílání. Nebo internetu. Zapnu to, stisknu příslušný knoflík a ono to buď naskočí nebo nenaskočí. Když to nenaskočí, vypnu to, chvíli nadávám a pak to zkusím znova.

„Co budete dělat, když firma nepřijme vaše řešení?“

Věcný dotaz doktora Zpěváka. Co budou dělat? Budou dál obcházet firmy, které by přicházely v úvahu.

„Máte nějaký důkaz, že jste to skutečně vymysleli? Ukazovali jste to někomu, kdo by mohl dosvědčit autorství toho nápadu? Už jste s tím za někým byli?“

Teď mi jich bylo skutečně líto. Dostali nápad, rozpracovali ho, snili o výhlídkách, které je čekají a nic. Jak si má člověk obdařený nápadem a stojící mimo praktickou instituci, pro kterou je nápad určený, počínat? Nejlépe nic nevymýšlet. Nebo si předem, dřív než vymýšlet začne, s tím podnikem smluvit spolupráci. Ovšem je tu riziko, zda vůbec ten podnik takové

podmínky přijme. Já bych je nepřijala. Jedna věc je nápaditá mysl, druhá věc je realizační

schopnost. Tu měl asi zajistit Kříž. Taky hlava ten pan Kříž! Jenže to nemohu říct nahlas. Už

teď je mi ho skoro líto.

Jo, kamarádi, žijete ve věku svobodné soutěže, tady se člověk musí ohánět a pozorně se rozhlížet na všechny strany, jinak si nevydělá. Chtěla jsem to říci nahlas, ale včas jsem se rozmyslela. Budu mluvit do něčeho, čemu nerozumím.

Byli domluveni, že se druhý den o půl osmé sejdou na platformě stanice metra Holešovické

nádraží. Doktor Zpěvák má do deseti hodin čas, musejí to do té doby vyřídit.

„Co to je ta platforma,“ zeptal se Kříž naivně. Dali jsme mu s Martínkem najevo, že bude včas poučen.

„Paní profesorko, mohla byste mne vyprovodit před dům? Mám několik otázek týkajících se školní praxe. Jak snad víte, jsem teď členem školní rady. Několik rad od vás mi přijde vhod.“

Povytáhla jsem obočí, sednout jsme si mohli do mého kutlochu, bylo tam celkem uklizeno, ale chtěl před dům, šli jsme před dům. Tušila jsem, že začne s otázkami; a taky začal hned ve výtahu. Teď snad poprvé se netvářil vesele.

„Otázka se vám může zdát být impertinentní. Jaký zájem máte na řešení této situace?“

Opřela jsem se o stěnu výtahové kabiny a uvažovala, proč se ptá. Kdybych o to neměla zájem, patrně bych ho tím neobtěžovala. Mám to tak říct? Urazí se, neurazí? Mezitím, co jsem uvažovala o odpovědi, dohrkal výtah do přízemí.

62

„Chápu, že ode mne nebylo vhodné, že jsem vás požádalo a pomoc. Nemáte k dotyčným a ke mně žádný vztah, který by vás zavazoval k jednání, které zasahuje do vašeho pracovního a volného času. Mně je jenom líto těch dvou, kteří si nevědí s tímhle světem rady. Neznám žádného právníka a vy jste byl na dosah. Usoudíte-li, že pomáhat jim je nad vaše možnosti, časové i jiné, klidně to řekněte a já jim to vysvětlím.“

Teď prudce gestikuloval oběma rukama.

„Proboha, špatně jste si to vyložila, nebo jsem se špatně vyjádřil. Já o vás vím z vypravování své dcery, že jste dobrý člověk, filantrop. Takže se pokusím sehrát podobnou úlohu.“

Co jsem na tohle měla říct? Kdybych řekla to, co se mi dralo na jazyk, tak by se ti dva museli vrátit do Pardubic nočním vlakem. Vlastně ne, nejdřív si musí Kříž dojít pro své

doklady. Ale stejně by Zpěvák odešel k rodinnému krbu s dlouhým nosem. Uvažuj, Kožená. Je to chlap, tedy potenciální trouba. V každém chlapovi ho kus je. S tím nic nenaděláš. Posláním ženy je to trochu upravit. Přizpůsobit poměrům. Copak s těmi dvěma chudáky necítí? Není mu líto jejich touhy se dobrat slušné existence? Ta naivita, se kterou se obrátili na specialisty oblečené do vlčího roucha, je přece dojemná.

Tak jsem tam před domem stála, on proti mně a asi mi viděl na nose něco, co vidět nechtěl. No a pak jsme se navzájem omlouvali, nikdo z nás to nemyslel tak, jak si to ten druhý vyložil, nabídla jsem mu, že teď jako školní radní, tady jsem se smála, patrně to ani nebylo na místě, může kdykoliv zajít do školy, a když mi vzkáže po Martě, že tam na něj počkám. Ovšem pokud mu půjde o záležitost prospěchu jeho dcery.

Bože, to jsem tomu dala. Když jsem se vracela do svého bytu, uvažovala jsem o své

povaze. Bylo o čem uvažovat.

63 15.

Někdy se mi stane, že nejsem ráno ve formě a to mne pak napadají myšlenky, které bych nerada zveřejňovala. Jasně: den ke dni si sedá jak vlaštovky na drát. A ty si ráno přeješ, aby ten den, co máš před sebou, přinesl nějaké vzrušení, nějakou změnu. Potom se však náhle stane, že si přeješ, aby ten nový den, který máš před sebou, byl úplně stejný jako ten včerejší. životu odpustíš i premenstruační tenze, kterými-tě pravidelně navštěvuje. To je důkaz, žes začala stárnout.

Překvapivé zjištění. Tak nikoliv šedivý vlas, tak nikoliv nová vráska pod očima, ale tohle, tak trapný poznatek, že novoty unavují, překvapují, jsou na obtíž.

Musí se s tím něco dělat. Zpěvák, to byla novota. Jaká novota? Byl to nový impuls do života ustálených nezbytností. Nechci říci mravů. Šlo o mravy? Nešlo. Vždyť neustále vstupovali noví a noví lidé do mého učitelského prostoru a já najednou vidím, že by sem Zpěvák přinesl něco nového. Co nového by mohl přinést člen školní rady do života učitelky?

Jen si nelži. Brnělo tě v kříži, když se na tebe poprvé podíval. Ale pak to přešlo. Přešlo a nebylo. Přišlo to, přešlo a není. To když se tvářil, že těm dvěma pomůže a bude za to něco chtít. Určitě jsem viděla trávu růst. Kam se podívám, každý chlap na mně něco chce. Co? To dá rozum,

co. Co chce na mně tenhle děda? Drápe se do schodů a chytá se zábradlí. To jsem přestupovala z autobusu na metro a přede mnou se belhal artrózou zchromlý stařík. Podívala jsem se na něj z profilu. Když mne zahlédl, pustil se zábradlí a statečně šlapal. Inu, mužský je mužský v každém věku. Co bych si s tebou, starouši, asi tak počala. Jen nech na hlavě, děvenko. Však se dočkáš, když si počkáš.

Než jsem došla do školy, všechno se mi v hlavě rozleželo. Kříže se mi z ní podařilo vypudit. Jak se svým kamarádem dopadli, bych se mohla dozvědět večer. Zavolat doktora Zpěváka? Jenže mi to už bylo jedno. Když se ozve, dobře, když se neozve, každý máme své

starosti a brát si na bedra ciz í potíže? Na to jsou moje osamělá bedra příliš subtilní. Ano, mám příliš subtilní bedra. Šedesát dvě kila živé váhy nezakládají naději, že bych pohodlně zvládala větší zátěž. Fyzickou, ovšem. Na jinou zátěž jsou má bedra zvyklá. Marie Kožená, pohromy všeho druhu. Mohu si otevřít firmu. Vaše potíže na moji hlavu. Druhý den mi přinesla Marta Zpěváková dopis. Tatíček mi dával vědět, že pánové Kříž a Martínek pochodili ve firmě Mokros a spol. tak na padesát procent. Ani jsem to nedočetla, protože mi to dala těsně před hodinou, jen jsem nahlédla a založila. Ti chlapi měli štěstí, že se pan doktor snažil. Doufala jsem jen, že za to snažení nebude ode mne nic chtít. Marta se učí

pilně, doučování nepotřebuje.

64

Podstatnější bylo poznání, že se do kraje tlačí jaro. Po dlouhé zimě je tady. Cvrdlikáčci, namrzlí a pohublí dlouhým půstem si protřepali peří, naladili hlasivky a hlásí se o svá práva, která jim příroda nadělila. Rozhlížejí se po samičkách a vybízejí ke stavbě nových sídel. Prohlédla jsem šatník, ujistila se, že to, co jsem nosila minulé jaro, mohu klidně nosit i letos. Bylo to zjištění podnětné a povzbudivé. Pokud některá z dam našeho sboru zjistí, že nosím to, co už vyšlo z módy, pak ji ujistím, že nosím to, co už vyšlo z módy. A že mi to nedělá

žádné potíže. Kryje to mé tělesné partie v místech, která mají být zakryta? Kryje. Chrání to proti chladu a zvědavými pohledy? Chrání, tak o co jde?

KDO JSTE PRO, ABYCHOM USPOŔÁDALI VELIKONOČNÍ VESELICI?

Tak to stálo černé na bílém na tabuli ve sborovně. Teda jo. Čí to je nápad? Myslela jsem, že některé z mladých a svobodných členek sboru. Ale byli za tím rodiče seskupení do oficiálního souboru radních. Tedy šlo o něco, co se nedalo tak snadno odmítnout. Rodiče projevili nezvyklou aktivitu.

Kolegyně se tvářily odmítavě. Pro byly patrně jenom tři mladé kolegyně, dosud svobodné

dívčiny, Ptáčková, Kosová, Sýkorová, kterým studenti říkali zpěvné trio.

„Jsem zásadně proti,“ řekla doktorka Krámská upjatě. „Rozhodně se nemíním nechat mlátit nějakým zamindrákovaným otcem, který čeká na příležitost, jak se nezávazně trefit do mého zadku větví z vrby.“

Některé z dam byly pro uspořádat komorní pomlázku ve sborovně. Dělat z toho celoškolní

akci, která skončí vyhubením poloviny učitelského sboru, to se jim nezdálo.

„Jsem ochotná namalovat tři kraslice pro naše mužské kolegy. Víc nic. A třeba upeču štrůdl. Nechat se však mrskat od studentů, umíte si představit, s jakou ochotou by si ti pacholci připomínali staročeské tradice? Doufám, že se tu najde dost rozumných zástupců

školy, kteří to té radě rozmluví.“

Muži se smáli , ale nikoliv dost přesvědčivě.

„Dámy, vždyť se dají domluvit pravidla, která by omezila přílišnou horlivost našeho mládí

a vy byste se omezily jen na společenský tanec.“

„Pane řediteli, váš zájem je vskutku ušlechtilý. Svědčí o dobrotě srdce a o laskavosti odpovědného pracovníka. Já se však dovoluji přihlásit ke skupině, která má k některým tradicím malou důvěru. Co když vám některá paní kolegyně, nebo nedej bože studentka, vylije za krk kýbl vody? To taky patří k tradicím. Přitom nejde o nic, co by mělo chladit vzkypělé vášně, ale o pouhou recesi, která takové jednání, které se vymklo z uzdy pořádku, nutně doprovází. Jsem proti.“

65

Mnozí jsme s kolegou Pánkem souhlasili. Ředitel řešil v duchu otázku, jak to radním vysvětlí. Věřila jsem, že se mu to povede, ale nepovedlo. Se zadostiučiněním, které mělo své

zdroje kdo ví kde, nám za dva dny oznámil, že neuspěl a že se něco jako taneční rej bude konat. A to poměrně brzy, protože není třeba dělat dalekosáhlé přípravy. Všechno se to odbude tady ve škole, při určení místa rozkládal rukama, jako by se merenda měla uskutečnit ve sborovně.

„To je fakt, když se chce, všechno jde. Školník vytře v tělocvičně podlahu, studenti rozvěsí

girlandy, přinese se tam pár stolů pro unavené staříky a hudbu obstará pár nadšenců s těmi bednami, kterými obtěžují v parcích. Jak jednoduché. Stolní voda na náklady školy. Ať žije náš pan ředitel, který mládeži rozumí a dává to najevo moudrými činy.“

žilková se vyslovovala hlasitě, bohužel až když ředitel opustil sborovnu. No co! Tak úspěšně přežijeme i tohle vrcení se na školních parketách. Bylo nás tam dost těch, kteří se snažili nějak se s tímhle aktem vyrovnat. Vždyť tancovat nemusíme. Studenti to obstarají za nás. Ještě že ředitel byl natolik moudrý, že akci omezil jen na poslední dva ročníky. Kdyby se tam měla vyskytovat pubertální omladina, bylo by to skutečně nutno odmítnout. Studenti to ovšem vzali jako znamenitou akci, svědčící o osvíceném přístupu vedení školy k nárokům a požadavkům mladé generace. Pozorovala jsem s jistou nelibostí, jak mnozí kluci dělají narážky na

tancechtivost dam z učitelského sboru.

„Nekochejte se nadějí, Rambousku, že se od vás nechám okopávat. Pokud se zúčastním, tak pouze jako pozorovatel z mravnostní komise, kterou urychleně založím a budu jí

předsedat.“

„Komise by mohla udělovat body a hodnocení, přičemž by nehodnotila piruety a skoky, ale právě onu blíže nedefinovanou mravnost, která je v tanci prý přítomna.“

„Hele, Rambousku…“

„Vítězem by byl bezpečně sám pan ředitel. My bychom mu nadšeně aplaudovali.“

Měla jsem co dělat, abych zabránila dalším projevům nadšení, jehož smysl jsem obtížně

chápala. Co jim brání, aby se kdekoliv vyřádili, musejí to nechat až na naši ubohou velikonoční zábavu?

Vyrozuměla jsem, že pracoval jakýsi organizační výbor, jehož členové vyráběli girlandy a kdo ví co ještě. Řekla bych, že lampiony, pouťové čepice a co jim ještě zjitřená fantazie napověděla. Já jsem se tím nevzrušovala.

Ve sborovně se proneslo, že studenti rozvěsí po stěnách tělocvičny velké karikatury členů

učitelského sboru. V jedné z nižších tříd je někdo, kdo vyniká jako malíř, je schopný

vystihnout podobu člověka a zaměřuje se na učitele. Vzrušená debata na toto téma, vedená

66

dámami, vyústila v požadavek, aby někdo, kdo má u studentů autoritu, což měli teoreticky všichni, posoudil ony výtvory a zabránil, aby mezi ně proniklo něco, co by mohlo urážet útlocit profesorek.

„Díval jsem se na to,“ řekl za čas tělocvikář, který se ujal organizace akce, asi proto, že se měla odbývat v tělocvičně, „celkem to jde. Někdo tam má delší nos, než je obvyklé, ale snad se neurazíme. Chápavost je snad naše přednost.“

„Karikatura má nemilosrdně zvýraznit nepříjemné detaily. Co skrýváš, na to

upozorňuje.Toho si musíme být vědomy a nerozčilovat se nad tím, že nám třeba z bradavice, kterou kreslíř umístil na nos, rostou chlupy jako čarodějnici.“

Bez ohledu na toto upozornění mnohá z přítomných dam u sebe najednou objevila sklon k toleranci, která platila do doby, kdy se sama našla mezi slepicemi, z nichž jedna měla její

nápadnou podobu.

„Tak to ne, kluci, mějte rozum. Tohle je urážlivá karikatura, která počítá s tím, že se vaše profesorky vyjímají lépe v kurníku než na poli vzdělanosti. S tím jděte do háje a sundejte to!“

Ještě štěstí, že jsem přemluvila tělocvikáře a požádala ho o nahlédnutí. Autor, kluk vypadající spíš na vzpěrače než na malíře, se durdil, oponoval tím, že člověk vy měl mít smysl pro nadsázku.

„Kdybyste mne přirovnal ke slepici, tak jsem ochotna vám v následném hnutí mysli otlouct aktovku o hlavu. U slepice se očekávají jisté vlastnosti, které žádná ze zobrazených profesorek naštěstí nemá. Zbytečně urážet své protivníky si nedovolí ani poslanci parlamentu a ti v tomhle oboru už mají nějakou praxi. I tam mají urážky svoji funkci.“

Viděla jsem klukovi na nose, že se chce zeptat, jakou že to mají urážky pronášené

v parlamentě funkci, ale zabránila jsem tomu rázným odchodem, kterému předcházela výzva, se kterou jsem se obrátila na profesora tělocviku, aby na kluky dohlížel a nepropadal historickým reminiscencím.

Ve sborovně se o tom samozřejmě mluvilo. Nejvíc probíraná věc byl neobyčejný zájem o tuhle akci, která ničím nevynikala, žádná módní skupina tam hrát nemá, budou tam jenom lidé, se kterými se denně stýkají. Ani z vyučování se neulijí, protože pan ředitel to moudře naplánoval na pátek večer.

„Mimo potřeby recese, s tou musíme počítat, bude hrát svoji roli i všelidská potřeba být v houfu.“

„Promiňte doktorko Krámská, ale v houfu jsou přece denodenně. Liší se tohle houfování

něčím od toho běžného? V houfu se navzájem ztotožňují, ale i odlišují. Školní houfování má

67

v sobě i výrazné pohnutky soutěživosti a vzájemného odlišení.“ To se ozval kolega Pánek, se kterým se v tanečním reji jaksi samozřejmě nepočítalo.

„Nemyslete si, pane kolego, že tomu v tom reji bude jinak. Budou se předvádět, často na náš úkor. To však asi patří k věci.“

Tak jsme se vyrovnávali s mírnými obavami. Jenže proč se čeho obávat. Museli jsme se spoléhat na to, že jsme tady po léta dělali dobrou práci. Nebo jsme se o ni snažili.

68 16.

„Tak tohle byla zase moje noha.“

Kluk proti tomu nic nenamítal a omluvil se jen tak na půl úst.

„Tyhle cajdáky, to je něco, co je proti smyslu dnešního života. život je pohyb, osobní

aktivita, boj. Každý za sebe. Jak mám vyniknout, když mi někdo visí na bedrech?“

Odtáhla jsem se od něj. Tak já mu bráním v rozvoji, když mu visím na bedrech? Zastavila jsem se, protože spílat mu při zvuku rozdychtěného valsu, který podněcoval citové pnutí

našich rodičů, dobře nešlo.

„Co to tlacháte? V čem že je smysl dnešního života? Myslím, že si půjdu sednout.“

Omlouval se. Trochu znejistěl, studentík. Pochopil, že plácl jen tak do vzduchu, snad proto, aby přišel s nějakou myšlenkou, protože tisknout k sobě profesorku mohla být pro něj novina. Nenapadlo ho nic vhodnějšího.

„Kdysi se zpívalo, že každá doba má své opojení. Jděte, vyzvěte nějakou kamarádku a předveďte mi, jaké to opojení kouká z vašeho současného pohybování se na ploše.“

Dva stoly v rohu tělocvičny obsadili šéfové, ředitelna a rodiče, studenti prozíravě zbavili školu židlí a narovnali je kolem podélné stěny tělocvičny.

„Tak co, děvčata, jak se bavíte? Já jsem prozatím přišla o střevíce. Ani nemám odvahu prozkoumat stupeň jejich poničení.“

Seděly tam tři starší kolegyně. Mladší členky sboru, zejména zpěvné trio, byly neustále v pohybu. Samozřejmě. Bohužel si většina kluků pokládala za povinnost prozkoumat pohybové možnosti svých profesorek a to bez ohledu na jejich věk.

Hudbu pouštěl jeden mládenec z nižší třídy, který tím získal přístup na jinak zapovězený

večírek. Dělal to po dohodě s učitelem tělocviku tak, že vždy pustil jednu dělovou ránu, jak říkal tomu, co vyvolávalo šílení, pak něco ze staré školy.

„Všimněte si, co ti kluci pijí. Přinesli si lahve minerálky, a já se vsadím, že v nich mají víno a předstírají, že hasí žízeň. Voda nalévaná zdarma, to byl nápad, který mohl být povzbudivý, kdyby zůstalo jen u vody.“

Mládež se bavila. Pestré a především neformální oblečení, smích a rozzářené oči dívek. Trochu to kontrastovalo s úsměvy a vůbec naladěním učitelů. Měli dobrou vůli. Hubáček překvapil odvážnými tanečními kreacemi, nad kterými ředitel povážlivě zvedal obočí. Stačilo mu jenom zpěvní trio. Ostatní dámy, vyzývány k tanci několika rodiči, projevovaly dobrou vůli společensky obstát.

69

Překvapil mne kolega Pánek. Zřejmě čekal, že škola bude ohrožena náporem živlů a přišel jí na pomoc. Teď ke mně přistoupil s žádostí o tanec.

„Omlouvám se, ale věřím ve šťastnou chvíli.“

Co omluvou myslel jsem vzápětí poznala. Hráli něco plouživého, ocenila jsem, že si mne drží náležitě od těla.

„Věřte nevěřte, paní kolegyně, ale vzal jsem nedávno do ruky Božskou komedii a ke svému překvapení jsem jí nerozuměl.“

Ach, bože, vzdělávací lekce. Nu co, jsme přece ve škole. Podíval se na mne, co tomu říkám. Neříkala jsem nic. Snažila jsem se více méně držet rytmu. Vtom však hudba dozněla a z reproduktorů se začala drát děsivá kakofonie barbarských zvuků a tomu odpovídajících rytmů. Pánek o to však nedbal a stále se držel sloufoxu. Bylo to určitě zvláštní a budili jsme zájem.

„Nemohu Božské komedii rozumět, nevím-li o tom, jak žili Florenťané ve 13. století. Tak jsem nakonec udělal to, co udělat je v tomto případě nezbytné.“

Tak jsi knížku zavřel a šel jsi na pivo, řekla jsem si v duchu vystavujíc se káravým výčitkám svědomí. Někdo ho však prudce narazil na moji hruď, chopila jsem se ho v obavě, že upadne. Vyprostil se z mého obětí a omluvil se.

„Přenesl jsem si problém do prostoru své zkušenosti. Autor, který je už dávno mezi stíny, přece nerozebírá jenom své tehdejší zkušenosti, ale zkušenosti všeobecně lidské, tedy i naše. Zní to třeba divně, ale je to pravda. Adaptace, schopnost přenosu myšlenek dávno zesnulého básníka do našeho myšlenkového prostoru.“

Vykřikl a jeho tanec se změnil v klopýtavé tápání na jedné noze.

„Promiňte, nějaký, ech, pitomec mne zul z boty. Musím si jít sednout.“

Odkulhal a já jsem se zařadila mezi ostatní čekatelky. Sledovaly naše počínání a teď se decentně usmívaly.

Protože byla tělocvična v přízemí a měla okna do dvora, bylo za okny plno. Studenti nižších tříd, kteří neměli přístup, obhlíželi a taky hlasitě komentovali dění v sále. Občas se odtud ozýval hromový křik, když se někomu povedlo vtipně hodnotit situaci. V tom se jim nikdo nesnažil bránit. Školník sice občas vyzýval tlupu ke klidu, ale nebyl příliš úspěšný.

„Normální mumraj. Myslím, že se celkem předvedli s výzdobou. Támhle Hubáček. Podívejte se, to má být něco ze živočišné říše?“

„To bys, Evženo, měla poznat. To je Hubáček v úloze buditele. Myslím národního. Převlečený za Jiráska, no, moc se to nepovedlo. Zato ty, jako děcko jdoucí do školy s aktovkou na zádech, to bys měla ocenit.“

70

Karikatury učitelů budily zájem. Pan ředitel se tam skvěl jako římský císař oděný do vlající

tógy. Růženka žilková se dala slyšet, že až mumraj skončí, odnese si svůj portrét domů. Plula na něm v oblaku, zřejmě iluzí, kterými mohla v očích studentů budit dojem.

„Paní profesorko, mohu si přisednout?“

Pan doktor Zpěvák, kterého jsem viděla ve vážném rozhovoru s předsedou školní rady a s ředitelem školy, se odpoutal od stolu a teď stál proti mně. Přinutil mne tím, abych vstala, i když mi to konvence nepřikazovala, a podala mu ruku.

„Samozřejmě, ale musíte si přichvátnout, za moment skončí ten rachot a nejeden student bude cítit potřebu obnovit síly.“

Rachot skončil, sálem-tělocvičnou se rozléhal hlahol mladých hrdel. Doufala jsem, že nebude vyzdvihovat své zásluhy o budoucnost pánů Kříže a Martínka. Jen se ke mně

nakláněl, jako by chtěl říci něco, co nemusí nikdo druhý slyšet.

„Je tu někde vaše dítě? Myslím, že jsem ji ještě neviděla.“

„Dokonce jsem s ní už tancoval. Je to tanec, který se dá přečkat s otcovskou trpělivostí. Její

pohybová nedokonalost, je to tak dobře? Pohybová nedokonalost? Asi ne, člověk zaujatý by řekl, že je tak trochu neohrabaná. Snad jí to nebude v životě vadit.“

Usoudila jsem, že určitě nebude, zejména, když se nebude věnovat něčemu, kde se pohybová aktivita předpokládá. Náš rozhovor nabíral na síle. Prohlížela jsem si jeho profil. Byl to docela pěkný mužský, měl pevnou bradu a uši mu přiléhaly k hlavě. Vlasů měl skoro dost. To neznamená, že mu v týle už nezačínaly řidnout, ale zatím to poznal jenom někdo, kdo to chtěl vidět.

Začali hrát melancholické retro. Naklonil se ke mn ě a řekl, že ho jistě neodmítnu, když mne slušně požádá o tanec. Neodmítla jsem ho. Držel mne tak, aby nezavdal pohoršení. Hrome, chlape, říkala jsem si, copak se takhle drží ženská? Na půl metru od těla? Trochu jsem se k němu přitiskla, všiml si toho. Začal však řečnit.

„Moje otcovská výchova je asi na tom dítěti vidět.“

Netušila jsem, co má na mysli a taky jsem se hned zeptala.

„To je tak, když bylo Martě jedenáct, umřela jí matka. Bylo to kruté, ale už jsme si zvykli. Já na dvojroli otce a matky, ona na polovičního sirotka.“

Odtáhla jsem se od něj. Jak to, vždyť mluvil o nějaké ženě, která u nich plní úlohu hospodyně. Viděl, že se na to chci zeptat, proto svou informaci doplnil. Pob ývá u něj jeho sestra, sice si drží svůj byt, ale vlastně vede domácnost. Marta má dost práce s učením, sestra, která je stará panna, tady se zasmál, to dělá ráda. Marta je něco jako její náhradní dcera.

71

„Omlouvám se, že vás informuji o takových věcech, které nijak nesouvisejí s tím, čemu se škola věnuje.“

Mazaný chlapík. Jako mimoděk mne informuje o svých rodinných problémech, vzbudí tím samozřejmě zájem, a pak se omluví. Vlastně právem. Teď ještě začne tím, jak mne jeho dcera obdivuje. Na dceru už nedošlo. Vlnili jsme se a zaznamenala jsem jistý zájem Růženy žilkové a kolegyně Sklenářové, která se obětovala a taky přišla, aby se nechala tisknout svými studenty.

„Víte, pane doktore, mne by zajímalo,“ teď jsem se zasmála, patrně tomu, co mělo pokračovat, „co si myslí takový kluk, když k sobě tiskne svoji kantorku, která ho během roku pronásleduje, až se z něj kouří.“

„Já bych to bral jako šanci. Copak může člověk normálně bez zjevného důvodu k sobě

tisknout ženu, o které ví, že by ho jindy tak blízko k sobě nepustila? A tady se to může. Tady to je dokonce nezbytné. Alespoň při této taneční metodě.“

„Taneční metodě?“

„Jsou tance, kdy se muž k ženě pouze přibližuje a kontakt se omezuje na pohledy z očí do očí.“

Měla jsem na jazyku, že se zmíním o provokacích, které si nejeden student dovolil, když

tlačil své koleno učitelce mezi nohy. Však si na to žilková stěžovala. Kdyby to udělal mně, nechala bych ho tam stát.

„Je to stejně krása tenhle věk radostné mladosti,“ vzdychl. „ Člověk má všechno před sebou a hlavně iluzi, že všechno taky může.“

Bože, to bude takhle planě blábolit? Člověk má všechno před sebou. Houby má před sebou. To, co plácl, myslel vážně? Ještě že mi nešlape na nohy.

Sotva jsme si sedli, přiběhla Marta. Byla pozoruhodně rozjařená, asi si nalévala z lahví

přes ulici donesených.

„Viděla jsem vás tancovat. Kde se to v tobě, otče, vzalo?“

„To dělá zdejší inspirativní prostředí. Doufám, že to nebudeš hodnotit.“

„Já jsem se ti zapomněla pochlubit, že mne tady paní profesorka pozvala do cukrárny. Myslím, že to bylo od ní neobyčejně milé. Je tu jenom problém, jak takovou laskavost mohu oplatit.“

„Domníváš se, že se všechno musí oplácet?“

Má otázka vystihovala mou situaci. Nebylo mi příjemné, že o tom mluví, zejména proto, že šlo vlastně o výchovný poklesek.

„Budeš muset paní profesorce upéct kláč.“

72

“Myslela jsem to tak, že dobro se má oplácet dobrem.“

Něco na to odpovídal, ale nedořekl. Sálem se rozlehly fanfáry zprostředkované reprodukční

soupravou vyladěnou na plný výkon.

„Už je to tu. Překvapení.“

Marta si rychle přisedla na volnou židli.

„Vážený profesorský sbore, milí spolužáci, včetně spolužaček. Pro pobavení jedněch a poučení druhých jsme dobrovolně upravili a nacvičili středověkou taškařici. Vyslechněte ji trpělivě a neskrblete potleskem, odměnou, která je pro umělce balzámem na duši.“

Student Hnilička, kluk neobyčejně poučený a na svůj věk intelektuálně zdatný. Ovšem, co říkám. V tomhle věku už jde o zralého člověka, jehož intelekt možná už kulminuje. Což je samozřejmě nesmysl. Kdo může objektivně říci, kdy něčí intelekt dosáhne vrcholu? Já jsem však o tom, co jsem teď měla na mysli, byla přesvědčena.

Před námi se měla odvíjet taškařice, která napodobovala Mastičkáře, hru ze začátku 14. století. Ach, jo, vzdychla jsem si. To zase bude hluk. Podívala jsem se kradí na Martu Zpěvákovou, uculovala se provinile.

Říkám, že hra napodobovala Mastičkáře. Jeho vnější znaky v ní byly, ale skutečnost?

Mastičkáře představoval Dong, jediný Vietnamec na škole. To bylo jistě nezvyklé, ale uvážíme-li, že tady dělal kramáře, který mimo jiné prodává mastě i svršky, patrně odložené, pak to měla být jakási satira na poměry. Dost jsem se divila, že to Dong na sebe vzal. Ovšem Dong byl charakter. Narodil se v Čechách a čeština mu byla takřka rodným jazykem. Taky mu nepřišlo, že

nabízí odložené svršky a tím se dotýká svých krajanů. On tady byl jako kramář působící ve středověkém českém prostředí.

Vstupní sólo mastičkáře byla zdařilá parafráze projevu pouťového vyvolávače, jak je naši pradědové slýchali na vesnicích. A nejen na vesnicích. Kdo mu to napsal, to bych ráda věděla. Snažil se mluvit ve verších, ovšem verše dost klopýtaly za myšlenkou. Tak to mohlo odpovídat původnímu projevu. Ve čtrnáctém století asi nebylo publikum příliš náročné. I když – kdo ví?

Studenti však projev nadšeně sledovali a čím méně zdařilý verš, tím větší a bouřlivější

ohlas. Pak na scénu vstoupily dvě ženy. Autoři se inspirovali třemi Mariemi. Ty v tomto případě také chtěly koupit mast, šlo přece o mastičkáře, ale její určení nebylo nijak svaté. Tady se k Dongovi jako kramáři přidal jeho pomocník, což byl, jak se mi zdálo, dobrý

autorský nápad, protože spolu vedli dialog.

Jak povzbudit milostné pnutí postaršího manžela? A co měly ženy natírat? Přece kupovaly mast. Odvracela jsem oči od scény, kde jsem tušila přístup k lascivnosti, a viděla jsem ve

73

tvářích kolem seskupených nepřiměřené zaujetí, sem tam taky odpor. Bylo možno ho zřetelně

vyčíst z tváře kolegyně Jílkové. Studentky, místo toho, aby se cudně pýřily, hýkavě

odpovídaly na málo povedené veršování.

Mastičkář v podání Donga přišel i s taneční kreací; vyzval k provozování jednu ze dvou Marií a předvedli něco, co mohl být orientální tanec. Kdybych věděla, jak takový tanec vypadá, patrně bych se podobného názoru zřekla. Ale tančili, vrtěli se, zvedali nohy, celá

družina se přidala a udržovala přitom pevné tělocvičné seskupení.

Co jsem si ze všeho zapamatovala, byl verš, kterým se vyslovili k téměř aktuální situaci:

,Přijede k nám poslanec, upekli jsme mazanec´. Vyvolal tím nadšený souhlas. Studenti křičeli jako pominutí. Alespoň jsem měla dojem, že pominutý student by se tak odvázal. To už dávno prostor zaplnili studenti postávající pod okny, ti se dali nejvíc slyšet. Nikdo neměl odvahu je vyhodit.

„Co tomu říkáte?“ zeptala jsem se doktora Zpěváka, když jsme disciplinovaně stavěli židle podél zdi. Odpověděl něco, co ani říkat nemusel. že šlo o studentskou taškařici. Asi ve smyslu středověké předlohy.

Ředitel nás úpěnlivě vyzýval, abychom neopouštěli palubu, když se povážlivě houpe. Měla jsem na sobě plášť, protože se ochladilo, a byla jsem spolu s několika dalšími, už staršími kolegyněmi, připravena odejít.

„Nic se neděje, pane řediteli. Dokázali přece, že se dovedou bavit, aniž by napáchali škodu na zařízení, to je za dnešních poměrů úspěch.“

Doktor Zpěvák mi nabídl, že mne odveze domů, ale hrdě jsem odmítla. Marta na mne dělala oči, ale stála jsem na svém. Samozřejmě jsem toho litovala, ale co neudělá samostatná

žena když chce zdůraznit svou nezávislost.

74 17.

Velikonoce na krku. Na škole jarní prázdniny. Jak naloží žena jako jsem já s volným časem?

Měla bych umýt okna a vůbec zbavit byt věkovitého nánosu liknavé průběžné péče. Taky bych mohla zajít na Hrad, dlouho jsem tam nebyla, prakticky od doby, kdy začali vybírat vstupné. Nebo jinam, copak v Praze nejsou místa, která stojí za to obdivovat? Taky bych se mohla porozhlédnout po příbuzenstvu. Stojí o mne těch pár lidí, jejichž příbuzenská aktivita se vyčerpá napsáním lístku k Vánocům?

Přece nebudu zírat na bednu! Tak hluboko jsem snad ještě neklesla. Byly vůbec někdy doby, kdy si lidé stačili sami naložit s volným časem? Patrně nebyly, protože nebyl volný čas. Volný v tom smyslu, že nebylo co dělat. To jen tahle doba vytváří

poměry, kdy člověk buď pracuje ve vymezeném čase, nebo uvažuje o práci. Mnozí

samozřejmě mají čas na nic nedělání. Tady loví obchodníci s jeho časem. Taky dobrý kšeft. Puritán by uvažoval o důstojnosti takového jednání.

Chtělo by se mi o tom přemýšlet, i když se nepasuji na puritána, ale předem jsem věděla, že bych vymyslela nesmysl. Raději jsem toho nechala.

Šla jsem do sborovny, cestou mne zastavila Marta Zpěváková. Ve škole jsou stovky žáků, tahle Marta se mi pořád plete do cesty. Všimla jsem si toho, nebylo to však nijak nepříjemné. Marta je hodná holka. To, jak se obořila na skoroposlance Hubáčka, mne zaujalo a udělalo mi ji blízkou.

„Paní profesorko, nesu vám psaní. Je jenom od mého táty, takže nic vzrušeného.“

„Říkáš vzrušeného? Chtěla jsi asi říci, že ten dopis neobsahuje nic, co by mne rozrušilo. Je to tak?“

„Máte pravdu. Plácla jsem nesmysl.“

„Pozor na význam slov, děvče. Mám na dopis odpovědět?“

Přešlápla rozpačitě z nohy na nohu. Chtělo by to víc sebevědomí. Řekla, že nedostala podobnou instrukci. Tak jsem poděkovala a šla.

Dopis od doktora Zpěváka. Za stolem ve sborovně jsem ho otevřela. Kolem byl ruch, nikdo si mne nevšímal, mohla jsem si ho v klidu přečíst. Dost mne to vyvedlo z míry. Ještě se mi nestalo, aby mne rodič zval na jarní prázdniny k sobě na chalupu. „Celá moje rodina bude ráda, když budete jejími hosty.“ Byl tam zevrubný popis toho, jak budou nadšeně jásat. Jak mne budou ženské obskakovat, takhle to tam samozřejmě nestálo, ale tak jsem si to představovala. Jižní Čechy jsou v tomto časně jarním čase překrásné; to sotva, hochu, to jim

75

zatraceně fandíš. Tráva se sotva zbavila sněhu a je celá uleželá, šedivá, jinak nelze. že by už

něco lezlo ze země? Krtci určitě. To jsou nezmaři.

Samozřejmě, že to byla lákavá nabídka, která přišla ve chvíli, když jsem začínala uvažovat o zásadním gruntování. Jenže co společenská stránka věci? Studentka mne pozve na výlet. Musela bych tam spát. Jaké jsou hygienické poměry na takové chalupě? Není k tomu účelu někde za

humny postaven dřevěný domeček? Brr, a před domem pumpa a pan domácí ti pumpuje vodu za krk? Takové věci snad už zmizely z českého venkova a omezily se jenom na historickou literaturu.

Večer jsem mu zavolala.

„Tak nevím, pane doktore.“

„Když nevíte, tak je v tom kus optimismu, protože nejste rozhodnutá návrh, který je myšlený upřímně, odmítnout. Jenom váháte. Musíme proto vaši váhavost zrušit příslušnými argumenty.“

„Pozor. Když do mne začnete takhle vandrovat, omlouvám se za neadekvátní termín, tak ve mně vyvoláte odpor k nabídce. Myšlená je upřímně, říkáte. Jak jinak byste jí mohl myslet?

Tady nejde o žádné postranní úmysly. Marta je hodná holka, pardon, hodné děvče, které

nepotřebuje moji pomoc. Proto vylučuji nějaké postranní …, jak bych to měla říct?“

„Úmysly.“

„Děkuji za pomoc. Když vezmeme mnou naznačenou situaci jako podstatnou, pak opravdu nevidím, jak si zasloužím tak velkorysý návrh. Učitel je jaksi neosobní instituce. Chápejte, to je jako s lékařem. Oba mají určité poslání, které plní buď dobře nebo jinak. No a pro toho, kdo je objektem jejich péče, z toho neplynou žádné závazky. Doby, kdy vděční rodiče vesnickému učiteli pomáhali vyorávat brambory, jsou patrně pryč.“

„Paní profesorko. Přesvědčila jste mne. Přesněji řečeno, upevnila jste mé, vlastně naše rozhodnutí. Naše v tom smyslu, že celý zbytek mé rodiny se na vás těší. Odjíždíme v pátek ve čtrnáct hodin. Přijedu pro vás před váš dům. Podrobnosti vám předá písemně Marta, pokud to ovšem bude třeba.“

Co těmi podrobnostmi myslel?

Netrpělivě jsem čekala, až se Marta ozve. Pořád jsem vedla svár touhy zmizet z Prahy s odpovědností učitele. Pronikat do soukromí žáka, to se mi nezdálo. Člověk na sebe plete bič. Učitel má stát stranou, brát studenta s odstupem. Ne. Tohle je sice milé pozvání, ale budu ho muset odmítnout, i když pak budu litovat. Samozřejmě. Vždycky, když jsem z nějakých kapriciózních důvodů něco odmítla, vždycky jsem litovala. Neměla bych se náhodou poučit?

76

Nakonec jsem si řekla, že se člověk chybami učí. Proč to nezkusit? Jsou to slušní lidé a Marta to nebude jistě ve škole vytrubovat.

Největší problém byl dostat se přes Prahu. Když se Zpěvákovi podařilo vyhrkat na dálnici, bylo vyhráno. Samozřejmě, že mne posadil na sedadlo vedle řidiče. Měla jsem výhrady, nemohu ho jako řidiče rušit případnými řečmi, že by mi to bylo milejší vzadu, ale tak sedím vedle něj a koukám, jak nám cesta utíká.

„To je zvláštní. Podívejte se. Tři jízdní pruhy, v tom krajním skoro nikdo, všichni najedou na prostřední a drží se ho jako klíšťata. Na kraji se plouží jenom důchodci ve starých

stodvacítkách. V levém naleštěná naše podnikatelská elita nebo neholená omladina. Promiň, budu tě muset předjet.“

Tím myslel kdo ví co. Nepochopila jsem, proč se omlouvá, když chce jet rychleji, než ti před ním. V dálce bylo vidět, že se prostřední pruh otevřel rychlejšímu vozu. Tak se tam rychle tlačil, protože za ním už někdo netrpělivý troubil.

„Na tohle bych neměla nervy. Co ty, Marto, máš už řidičský průkaz?“

Vyšlo najevo, že obě ženy s osobní účastí na tom silničním šílení nepočítají. Zpěvákova sestra Taťana byla zaměstnána v jakémsi výrobním podniku jako administrativní síla. Co tam vlastně dělala, se dozvím, až na to přijde řeč. Bylo jí k padesáti letům a doufala jen, že se tam

dožije důchodu. Měla předplatné ve Stavovském divadle a to mne udivilo. Dodala, že chodí

jen na činohru, operu nesnáší. Tuto informaci utrousila jen tak mimochodem, když

upozorňovala bratra, že udělal chybu, když dal přednost nějaké poradě před Sofoklem. Doufala jsem, že mne nebude zkoušet ze znalosti antického dramatu.

Kolem nás se řítila krajina. Okraj Prahy byl celý zastavěný prakticky až k odbočce na E55, která vedla do jižních Čech. Sklady, sklady, nic než takové obludy bez oken, kam zahraniční

firmy navážely zboží. Tak jsem tomu rozuměla a nedělalo mne to šťastnou. Tady musel zpomalit na devadesát kilometrů. Ulevilo se mi.

„Konečně se cítím jako člověk. Bude se vám to tvrzení zdát divné, ale na dálnici se člověk mění v součást stroje. Trysk, vibrace smyslů, chaos a riziko. Se smrtí v zátylku. Nemám to ráda. Snad proto, že sama bych za volant nesedla. Vím, že je to staromilský pohled, ale nemohu si pomoci.“

Člověk a stroj. Kouzelné téma, kterým se člověk zabýval někdy od devatenáctého století. Toho dnešního to ovšem nezajímá, to, že se měníme v přívěsek stroje, nás už nevzrušuje. Uvažovali o tom, pak řekl Zpěvák, že bych to hravě zvládla. Myslel tím řízení vozu.

„Nezvládla. Vím, že v tomhle věku už ne. Nebo určitě ne dobře. Podívejte se, jaký tady panuje chaos. Mám nepříjemný dojem, že v autě se v člověku probouzejí předlidské pudy.

77

Tady je každý každému sokem. Proč si ten chlap, když nás předjížděl, ťukal na čelo? Suverén. Není třeba úspěšný jako chlap, tak si dodává iluze úspěchu ve voze, který ho poslouchá. Skutečně kultivovaného stavu lidstva se nedožiji, proto nechci rozhojňovat řadu těch, co dělají na silnici maléry.“

Byly to zbytečné, trvale se opakující řeči, které mluvčího, ani poslouchajícího nepoučí, ani neučiní šťastnějším. Řeči, jaké se vedou, když mluvčímu o nic nejde. Proč vedeme řeči, ve kterých o nic nejde? Člověk by se tak snad neměl chovat, vypouštět do prostoru bubliny pseudomyšlenek. Tady si, Marie, fandíš. Pseudomyšlenky. To se jako nehodí mluvit o ničem?

Copak mluvíš vždycky tak, aby jeden žasl, jaké to moudrosti se líhnou ve tvé hlavě? Měla bych začít o módě, o známkách z češtiny, tak budu raději mlčet. V autě člověk, myslím až na řidiče, odpočívá. Tak jako krajina pluje kolem, tak volně procházejí mou hlavou její obrazy.

„Vždycky jsem se těšila z toho, že při jízdě autem jsem mohla vypnout svůj myšlenkový

systém a jen tak sedět a mít prázdnou hlavu.“

„Tomu sotva uvěřím,“ řekl Zpěvák. „Jak jsem vás poznal, mohu říci, že nedokonale, ale přece jenom jsem ve vás objevil osobu, jak to říct, osobu…“

„Tím jste mne moc nepotěšil. Hledat v někom osobu, na to musí mít člověk speciální

schopnosti. Já a osoba. No nazdar.“

„Teď jsi, Honzo, v dobré víře střelil kozla. Kdyby o mně někdo mluvil jako o osobě, taky by se mne to dotklo. Co si myslíte, osobo? Toto oslovení bych použila, kdybych se chtěla někoho dotknout. Tedy zhola výjimečně a ty tady nešetříš tímhle výrazem na našem hostovi.“

Zavyl dost hlasitě. Auto se zakymácelo, až jsme všechny tři vykřikly.

„Proboha! Co to zkreslujete? Já tady chtěl paní profesorce složit poklonu, jen jsem nevěděl jak na to. Proto se omlouvám. Snad na to dojde později, až se budu moci soustředit.“

„Vyhrazuji si právo další poklony odmítnout. Nejsem tady, alespoň doufám, jako oběť, ale jenom jako host.“

Vypadal dost nerudně. Alespoň se mi tak zdál, když jsem k němu občas otočila hlavu. Jeli jsme dál v družném rozhovoru, který se omezoval na tři ženské. Dvě starší a jednu mladou. Ve Veselí nad Lužnicí jsme zahnuli doleva a pak na silničku vedoucí do vesnice.

„A jsme doma. Chalupa stojí.“

Důvod tohoto zvolání jsem nechápala jako projev radosti, že chalupa přečkala běsnění

živlů, ale jenom jako prostou radost z toho, že jsou na místě. Šlo o rozměrné stavení z časů, kdy se vesničané věnovali polním pracím a chovu dobytka. Oploceno však bylo drátěným pletivem a nevítal nás přátelský štěkot psa. Ti se ozývali ze sousedství. Nikdo však nevyšel před vrata a nezkoumal, kdo to přijel. Viděli nás za záclonami.

78

„Kdo má klíče?“

Po této otázce měla všem osloveným ztuhnout krev a měli se po sobě zmateně rozhlížet. Doktor Zpěvák však vyndal klíče z kapsy a jal se otvírat sérii zámků, kterými byl vchod opatřen. Zámky byly všude, ale okna byla zajištěná jenom skleněnou tabulkou. Takže i tady iluze stíhá iluzi. Své postřehy jsem si ovšem nechala pro sebe.

Světlá chodba se sérií bot a papučí podél skříňky na boty, věšáky na kabáty obsazené, jako by tu bydlela celá rota pěšího vojska. Pak světlá kuchyň, ta byla zcela v pojetí bydlení

českého venkova. Z chodby dveře do několika místností. Muselo tady být několik ložnic, jedna byla moje.

„Tady jsou dveře do koupelny, klozet je tamtéž, jinam se ho umístit nepodařilo. Až se upravíte, sejdeme se v kuchyni. Tady v domě je sice místa dost, ale všechno se děje tam, kde jsou zdroje života.“

Pokojík s jedním lůžkem sem byl asi přestěhován odněkud, kde měl stálé místo. I knihovnička tu byla s řadou knížek, zřejmé lehkého, prázdninového čtení. Otevřela jsem skříň na šaty. Viselo tam několik dívčích svršků. V dobách rodinné pohody tady asi spí

Marta. Do zásuvek prádelníku jsem nenahlížela. Na postel jsem položila pyžamo, spát v noční

košili mi bylo protivné odjakživa, i když má několikaletá zkušenost, hned řeknu, že těch let zase nebylo tolik, radila brát si na noc košili. Kříž byl člověk impulzivní a často mi prádlo poškodil. Ale to je pryč.

„Tak co? Mám vás provést po domě, nebo snad po okolí? Holky budou chystat večeři, i když je dost času. Marto, šla by ses s námi trochu provětrat?“

„Právě jsi říkal, že večeři budou připravovat holky. To myslíš tak, že já půjdu ven a Taťána se zmnoží do podoby toho plurálu?“

„Nepokoušej se být vtipná. Ať se teta rozhodne, jestli tě tu potřebuje.“

Teta se rozhodla, že k tomu, co má dělat, nepotřebuje nikoho. Tak jsme šli. Asi vybalila tašky se surovinami a uvaří něco k jídlu. Doufala jsem, že to nebude nic složitého. Já bych se večer s ničím nevařila.

„Zapomněl jsem se zeptat, jestli se tady v krámě už dostanou noviny. Když ne, budu muset ráno do Lomnice.“

„Náš táta je informační narkoman,“ objasnila situaci Marta.

Šli jsme jakýmsi úvozem. Po pravé straně borovice, po levé kus louky, za ní vilka ve stylu šedesátých let. Informační narkoman mlčel. Před námi byl přejezd, jezdil tady vlak. Lokální

dráha, vymoženost císaře Františka Josefa. Pokud si vzpomínám, zákon o lokálních drahách

79

byl v režii Staročechů. Druhý opravený zákon z roku 1885 umožnil rozmach místních železnic. Mám to připomenout? Byla bych směšná.

„Jaké noviny čtete?“

„Toť otázka. Pokud mohu, vyhýbám se jim.“

Dal najevo, že se diví. Nejdřív se jen tak tvářil, pak své pocity vyjádřil hlasitě.

„Máte pravdu, že člověk, nejen učitel, potřebuje informace. žije v nějakém prostoru a musí

vědět, co se v něm, myslím v tom společenském prostoru, děje. S tím souhlasím. Jenže noviny jsou plny desinformací, především manipulace. Kdybych se měla vyjádřit přesně, tak manipulativních podnětů. Za každou zprávou kouká čertovo kopyto nějakého zájmu. Ten se nemusí krýt s mými zájmy. Uznáváte to? Já noviny v podstatě nečtu, jen je prohlížím a čtu teprve to, co mne zaujme. Objektivní informace, těch je tam bohužel málo.“

Můj hostitel vypadal, že se diví. Když jsem se ohlédla po Martě, která šla krok za námi, viděla jsem, že se uculuje.

„To je zvláštní. U nás, myslím tím u nás v Čechách, měly noviny donedávna zvláštní

postavení, které se dá vyjádřit tézí: Co je psáno, to je dáno. Slepá důvěra v psané slovo. Vzniklo to asi v době, kdy znalost písma nebyla příliš rozšířená“

Podíval se na mne, co tomu říkám.

„Pokud byste měl pravdu, tak by mne to dost mrzelo. Ale kdo ví, možná, že to tak je. Samozřejmě by to odpovídalo ranému stavu našich politických poměrů, kdy se lidé naučili číst, myslím číst informace z novin, a věřili, že kdo píše do novin, tomu rozumí a je proto pan někdo, který píše pravdu. V minulosti tady asi taky byla slepá důvěra v politickou instituci, která za těmi novinami stála. Nevím, možná, že se mýlím. Ale ta důvěra v politické strany tady asi přežívá dál.“

Mlčel. Oba mlčeli. To je divná procházka. Jenže když se člověk prochází, má se procházet a ne řečnit. Navíc hostitele uvádět do rozpaků.

Les tady byl vyloženě předjarně naladěn, sem tam vylézala z loňského listí stébla zelené

travičky. Listy odkvetlých sněženek připomínaly, že předjaří se brzy změní v jaro. Hurá!

Svého hostitele jsem svým názorem na denní tisk naladila zatraceně nízko. Tvářil se jako kakabus, ale zdržoval se, mlčel. Neměla jsem odvahu ho popichovat.

„Když jsem se dozvěděla, kam to pojedeme, prohlížela jsem si krajinu na mapě. Mám dojem, že je to kraj rybníků, vlastně spíš rybníčků. Samá voda.“

„Škoda, že není lepší počasí. Provedla bych vás tudy, divila byste se, jak je tady hezky.“

„Rozumím. Myslím, že je u nás hezky všude. S výjimkou průmyslové krajiny. Tam, kde je ještě nějaká ta příroda, tam se člověk vrací s blaženým pocitem v srdci.“

80

Chvilku jsme ještě chodili, pak jsme se vrátili. Aby nebylo Taťáně smutno. Připravila nám chutnou večeři , ani jsem nepoznala, co to bylo. Jsem kuchařský analfabet. Neměla jsem odvahu se zeptat.

Když se lidé sejdou, myslím nahodilé pocestné, já jsem byla nahodilý pocestný, tak si povídají. My jsme seděli u stolu, ze kterého děvčata sklidila nádobí, a dívali jsme se kolem sebe. Čekali jsme, kdo začne. Začal hostitel.

„Myslím, že bych vás měl trochu provést po kraji. Pokud ovšem vím, pak tahle obec nemá

psanou historii. Nic jsem nenašel, o čem by bylo možno rozprávět. Vždycky to byla historie oblasti, ve které se naše obce přikrčily a měly tak účast na obecné bídě a prokázaném příkoří. Tady na poli za naším domem jsme nacházeli kovové kříže, které se dávají na hrob. Komu?

Padlým vojákům v různých válkách. Třicetiletá válka byla metlou, která vyhubila mnohé

vesnice. Spálit obec a vyvraždit obyvatele byla běžně uplatňovaná metoda. Bohatě i před

tím uplatňovaná. Dějiny sousedního města Lomnice konkrétně ukazují, kolik vypálených stavení

se kdy zapsalo do někdejší paměti. že to tady na vsi bylo podobné, se můžeme jenom domýšlet. Nikomu asi nestálo za to se o věci šířit.“

„Myslíte, že něco z toho krutého času zůstalo v paměti zdejších lidí?“

„Asi ne. Lidská paměť je krutá, ale taky milosrdná. Zní to divně, ale myslím, že je tomu tak. Z generace na generaci se něco přenáší, nějaké přesně nepostižitelné poselství. Ale lidé mají

sklon vidět svou budoucnost nadějně. Alespoň v to doufám.“

„Kdyby to tak nebylo,“ ozvala se Zpěvákova sestra Taťána, „tak by to nebylo k životu. Ráno se probudím, a už nemyslím na to, co mne trápilo včera.“

Tak jsme vedli řeči, při kterých vyšlo najevo, že hostitel toho o historii kraje příliš mnoho neví, neměla jsem mu to ale za zlé; s potěšením jsem však musela uznat, že nikoho z hostitelů nenapadlo zapnout televizor, který stál na stolku v koutě. Spát jsme šli asi v deset hodin, na venkově se do postele chodí tradičně brzy, to zdůraznila Taťána, která měla všechny znaky milé hospodyně, hospodyně zaujaté svým vztahem ke zbytku rodiny.

81 18.

Pohled na hodinky mne ujistil, že je teprve šest hodin a zřejmě ještě brzy na vstávání. V domě byl klid, nebyla tu žádná havěť, kterou je třeba krmit, domácí využívají příležitosti a pospávají. A co já?

Chvíli jsem stála u okna, pak jsem se oblékla a potichu otevřela dveře na chodbu a do koupelny. Voda tekla jenom studená, bojler se rozehříval zřejmě pomalu a já neměla trpělivost čekat, proto jsem se tam dlouho nezdržovala a za chvíli jsem byla venku. Ráno v cizím domě, v cizím kraji. Nic není na svém místě. Tenhle strom, co tu dělá? Trčí tady z křoví, tváří se, jako by se nechumelilo. Infantilní postřeh. Strom trčí, jako by se nechumelilo. Kožená, Kožená. Něco tady na tebe leze. Moc se sleduješ a to není dobře. Proč

bys nemohla myslet na hlouposti? Ne myslet na hlouposti, ale p římo myslet hlouposti. V tom je rozdíl.

Přes noc se udělala rosa. Tedy padla rosa, jak by řekla moje matka. Měla jsem hned mokro v botách, snad to pro jednou přečkám. Neznala jsem jinou cestu, než tu, po které jsme včera šli k trati. Na protest proti možnému stereotypu jsem se vydala podél kolejí. Vedla tady pěšina. Byla správně prošlapaná, někam se po ní chodilo. Rozpínala jsem hrudník, vešlo se do něj nezvyklé množství vzduchu. Byl to samý čistý, venkovský vzduch. Není nad iluze, zašimrala mne skepse. Ale ne, je to čistý, jihočeský vzduch. Kdo ho bude pomlouvat, dostane ode mne …, nedostatečnou. Vidíš, holka, kantorka se nezapře, nic horšího si jako trest představit neumíš.

Toto zjištění mne otrávilo. Za trest se zuj a dál jdi bosa. Za jaký trest? Proč za trest?

Protože se nemohu odpoutat sama od sebe? Hlouposti. Jednou jsem já taková, jaká jsem. Mám se přetvařovat a na ty dva dny, co tady budu, předstírat, že jsem někdo jiný? Hlouposti.

Zrychlila jsem krok. Měla bych se dát do klusu, ale někdo by mne mohl vidět a možná, že by si o mých hostitelích něco nevhodného pomyslel. Tady na vsi se všichni pohybují důstojně

a neběhají po lese jako blázni. Přidala jsem do kroku. Na této straně trati byla jenom pole. Les byl na druhé straně. Tmělo se tam jakési křoví, ještě bez listí. Ale i tady byla příroda. Sice opracovaná, ale všechno tady rostlo samo. Pole, největší civilizační produkt. Co by mi tak Zpěvák řekl, kdybych se ho zeptala, co je, podle n ěj, největší projev kultury? Vsadím se, že by vymyslel Homéra nebo Shakespeara. Jo, pane. Co je Homér proti tomuhle zoranému, osetému poli? Jen si sedni a uvažuj. A přitom je to tak všední, že to jednomu nepřijde. Ani ten les naproti neroste sám od sebe. Za vším je lidská práce. Neporušená příroda tu asi nikde není. Jenom iluze se tady hustě míhají a vrhají stíny, které mámí citlivé dušičky.

82

Já, citlivá dušička, jsem se ve tři čtvrtě na sedm vracela zpátky. Všechny je vyženu z postelí, lenochy. Když jsem docházela k přejezdu, předjel mne vlak. Střídmě obsazený

jeden vagón. Zamávala jsem mašinfýrovi, ruce držel odpovědně na řízení, tak se na mne alespoň zasmál. Vzácná chvíle. Na okamžik jsem se spojila s člověkem. Nikdy ho už

neuvidím, a kdybych ho potkala, nepoznala bych ho. Přesto jsem pocítila sváteční okamžik. Kožená, Kožená! Nezačínej zase.

„Kam jste se nám ztratila? Jdu vás vzbudit a vidím ustlanou postel. Ještě, že byly vaše věci na místě. Už jsem v prví chvíli dostala strach.“

To mne vítala u dveří Taťána. Ostatní, tedy Zpěvák a jeho dcera, v kuchyni chystali snídani. Oba se smáli, jako by moje objevení bylo dobrým znamením pro dnešní den. Tak jsem neváhala a seznámila je s tím, o co přijdou, když budou takhle ráno pospávat.

„Bože, vždyť zase není nijak pozdě. Je teprve čtvrt na osm. To v Praze ještě skoro spíme. Nesmíte na nás být tak přísná. Jaký máte na dnešek program?“

Jaký mohu mít, já ubohá, program? Vyšlo najevo, že se musí připravit na pondělní tradiční

mašlovačku, tak tomu říkali, že přijdou kluci z okolí a budou ženským za náramného křiku prášit kožichy. Dostanou za to vejce a ti starší skleničku kořalky. Taťána se vším počítala, vejce asi přivezla z Prahy, jedna láhev kořalky musí stačit. Nebude tady z místních mladíků, stejně jich tu moc není, dělat alkoholiky.

„Jen si nemysli. Na Pražáky si vyrazí i kluci z druhého konce vsi. To nebudou jenom ti okolní,“ strašil Taťánu její bratr. Nemohla jsem přejít na Jana, i když ho tak Taťána jmenovala. Pro mne byl Zpěvák člen školní rady. Hrůza. Ještě dobře, že mne to jenom napadlo a zůstalo v krku.

Táňa šla po snídani někam do vsi s taškou, Marta chystala barvy na vejce.

„Nebudu se s tím malovat, jenom je obarvím. Klukům to musí stačit. Snad se Táňa vrátí

s dostatečným množstvím drobných.“

„Jak to? To tenhle obřad už tak zdegeneroval, že se místo vajec můžete vyplatit?“

„Bohužel, paní profesorko. Radím i vám prohlédnout šrajtofli a počítat se všemi okolnostmi. Až se místní intelektuálové dozvědí, že je u nás na návštěvě profesorka, přijdou ve sraženém šiku.“

Zděšena jsem obracela zrak ke stropu. Marta se však smála, tak to nemohlo být tak moc zlé. Doufala jsem v její pomoc.

„Marto, musíme ve zlé chvíli stát při sobě. Ty budeš hájit mne a já zase zaštítím tvoji neposkvrněnost.“

V řehotu, který Zpěvák vydával, zanikla otázka, jak to chci dok ázat.

83

Tak jsme s Martou koupaly vejce v barevných roztocích, až přišla Taťána a řekla, abychom byly střídmější. Přece si nemyslíme, že bude celý týden vařit jenom z vařených vajec. Není to ani zdravé, jestli chceme vědět, ti kluci stojí tak o dvacetikorunu a o doušek vodky. Tou řečí

nás připravila o kousek iluze. Mne určitě.

„Neměli bychom se trochu projít?“ navrhl Zpěvák.

Když přijede člověk na chalupu, nemá zřejmě ani trochu času. Všude je co dělat a on mne vyzývá k bezúčelnému přecházení. Jenom zbavit všechno prachu. To byla práce, které jsem se jako holka zdaleka vyhýbala a prakticky se jí nikdy nevyhnula. Zbytečné jednání. Odkud se to bere? Věci se neustále opotřebovávají, jejich mikroskopické částice prchají do vzduchu, víří ve slunečním paprsku a tak jich ubývá. Na všechno pak usedají a člověk přijde a řekne, hrome, to je tady prachu. Vezmi hadr a utři to. Netuší, že jde o ubývající hmotu, o smutný

výraz nekonečného pohybu hmoty, která tím, že ubývá, se neustále obnovuje a přijímá novou tvář, aby pak opět končila a prošla nezbytnou proměnou v nic. Jak to v nic? Neexistuje nic. Mé nesmyslné úvahy zarazila Táňa. Vzala mi hadr a řekla:

„Když odmyslím tohle house,“ tím asi myslela Martu, „jsme tady dvě ženské. ženské ve věku rozvitých osobností. Navrhuji, abychom si proto tykaly. Co o tom soudíš, paní

profesorko?“

Zaskočila mne. Viděla jsem však, že to je poctivý návrh, který nesleduje žádné postranní

úmysly. Bohužel se mi nepodařilo vyladit obličej do podoby nadšeného souhlasu. Přesto jsem hlasitě souhlasila. Byla to slušná žena, poctivá. Bože, proč jsem tak, tak nespolečenská. Neumím se přetvařovat, přesto jsem ji vzala kolem krku a dohodu potvrdila mlaskav ým polibkem.

„Omlouvám se, jak vidíš, já nejsem kožená jenom podle jména. Člověk za to nemůže, já

jsem už taková, je mi to často proti mysli, obtížně hledám cestu k lidem kolem sebe. Když mi v tom pomůžeš, budu ti vděčná.“

Viděla jsem jí v očích přátelské světýlko, které ve mně zažehovalo radostnou touhu poznat a porozumět člověku. Bože, jak je to jednoduché.

Ti zbylí dva na to koukali jak se tady dvě ženské bratří, je to výraz na místě? Mohou se ženské bratřit? Řekla jsem to nahlas a vyvolala jsem smích.

„Výraz uplatněný v tomto případě dokazuje přece jenom převahu mužského živlu. Analogické slovo sestřit by bylo nepřiměřené. Chlapi měli kdysi přece jenom nepřiměřenou převahu; jako historický fakt to musíme vzít na vědomí.“

Chvíli o tom historickém faktu přemýšleli. Co vymysleli, nezveřejnili

84

„Doporučuji něco dělat. Co takhle děláváte takhle po ránu? Já bych se dala do práce venku. Zametu chodník před domem.“

Nečekala jsem na souhlas. Koště stálo za dveřmi. Chopila jsem se ho a už to lítalo. Musela jsem se brzy přiznat, že zametat venku s rukama v kapsách je málo produktivní. Ruce jsem tam strkala jen občas, abych je trochu zahřála. Nemrzlo, ale bylo přece jen dost lezavo. Kam tenhle výraz patří? Lezavo. Vždyť teplota byla blízko nuly. Když jsem se byla projít, šla jsem rychle a ruce mi kryly rukavice. Teď jsem nechala rukavice v domě a zahřívám se prudkými pohyby. Musím však něco vydržet.

Táňa s Martou konaly nějaké přípravy, protože polední rozkoše se měly nést v poloze tradičního půstu.

Betonový chodník vedoucí k vratům procházel předzahrádkou, které kralovaly dva smrky. Nebo to byly borovice? Ať to bylo co bylo, bylo to nesmírně vzrostlé. Dva stromy větší než

dům. Kdysi je někdo neuváženě zasadil, stromy rostly a rostly, rostly nahoru a do šířky, takže teď obsadily celou plochu předzahrádky, kde se při zemi jistě v létě krčily nějaké rostlinky a vzhlížely lačně nahoru skrz větve v touze dobrat se trochu práva na slunce. Z dřevníku se ozývaly rány, Zpěvák tam sekerou chystal potravu plamenům. Vyrušila jsem ho z této chlapácké činnosti.

„Tyhle jehličnany mají mělké kořeny. Co si počnete, až je budete muset porazit?“

Rukou jsem přitom ukazovala k vratům, aby věděl, o čem je řeč.

Zasekl sekeru do špalku a obrátil se ke mně. Měl na sobě tepláky dost už v kolenou vytahané a sveřepý výraz dřevního bušitele. Vedle špalku se vršila nevelká hromádka, byl zřejmě teprve na začátku svého díla.

„Ty smrky, pěkná pitomost. Ať padne, kam padne, nadělá škodu. Buď povalí plot, nebo poškodí chalupu. Budu muset zavolat hasiče.“

Snažila jsem si ho představit jako hospodáře. Křivdíš mu, Marie Kožená. Proč by tenhle doktor nemohl být úspěšný nejen jako bušitel do kusů kulatiny, ale i jako třeba, já nevím, k čemu takový chlap na vsi může být. Třeba chránit ženy před lupiči. Tak tohle je tvá fóbie. Doma se zamykáš ze strachu před lupiči. I tady na vsi mohou být lupiči, a proto tu má taky být srdnatý a zdatný chlap.

Čekal, co řeknu. Neříkala jsem nic, proto se opět chopil sekery, postavil si na špalek kus dřeva a ťal. Rozpadlo se na dvě půlky. Dal to té rány víc síly, než bylo třeba. Sekera vězela ve špalku, cloumal s ní, než si dala říct. Měla jsem ho chválit? Zapět ódu na jeho sílu statečného bušitele? Co to je za pitomý výraz? Proč toho chlapa snižuješ? Seká dříví, celý týden

85

nevezme nic tvrdého do ruky a teď je třeba nasekat dřevo. Prosím. Vzal to do ruky a bude ji mít samý puchýř, abyste měly v domě teplo.

Než jsem vyšla z kůlny, omluvila jsem se. Tvářil se rozpačitě, jak mohl vědět, že se mu omlouvám za to, že ho v duchu ponižuji?

„Holky, potřebujete s něčím pomoct? Myslím na nějakou mechanickou práci, která

nevyžaduje přílišné intelektuální nasazení.“

„Když nedáš jinak, tak můžeš míchat těsto na mazance.“

Proboha, on se s tím ještě někdo doma peče? Táňa ve své ženské dobrotě oživuje tradice našich babiček. Už měla udělaný kvásek z vlahého těsta, trošky cukru a rozdrobeného droždí. Dala mi v míse utřít máslo, cukr a žloutky.

„Nastrouhej si citrónovou kůru. Kolik tam mám dát rumu? Taky sůl. Dej k tomu ten kvásek a dolij vlahé mléko. Pomalu tam přimíchávej mouku. Půl kila bohatě stačí.“ „Kde máš hrozinky?“ zvolala Marta.

„Zrada!“ vykřikla oslovená. „Musíš zajít k sousedce, jestli jich má dost. Mazanec bez hrozinek, to si neumím představit.“

Marta loupala opražené mandle. Musela toho nechat a utíkat k sousedce. Táňa mne sledovala kritickým okem, jako bych mohla něco zkazit. Uhnětla jsem z toho množství těsto, které dáme vykynout. Budou z něj dva mazance. Nebudou nijak velké, ale kolik toho má být pro čtyři lidi? Marta se vrátila za hodnou chvíli, říkala, že oběhla půl vesnice.

„Nezapomeň, až sem pojedeme, musíš těm Dostálům něco přivézt. Nebudou za hrozinky nic chtít. Paní Dostálová letos nepeče.“

Dostálovi měli na zeleno natřené stavení až kdo ví kde ve vsi. Dnes je čas mazanců a proto i hrozinek.

Odpoledne, které plynule překlenulo hrachovou polední plévku, podávanou s houskou na drobno nakrájenou a v troubě opraženou, protože je půst a protože na nějaké vyvařování

nemají ženské čas, pomalu mířilo k večeru. Požádala jsem Táňu, aby mi dala na tu polévku recept, ale věděla jsem, že si ji nikdy neuvařím. Byla tady iluze, která mne přiměla vzít si papír a zapsat si vše, co mi k tomu řekla. Moje maminka si taky zapisovala recepty, které jí

nabízely sousedky. Bylo v tom jakési kouzlo, které jsem v tuto chvíli nemohla definovat, ale kterému jsem ochotně podléhala. Až na ten papírek jednou přijdu, vzbudí ve mně touhu vrátit se k této svaté chvíli.

Seděli jsme u stolu a bylo nám dobře. A bylo to všechno tak zvláštní, tak naprosto samozřejmé, až mi z toho bylo smutno.

86 19.

Protahovala jsem se líně na lůžku, odhodlána vstát, až mne přijde Táňa budit. Výkřik mne přinutil vyskočit rovnýma nohama.

„Táňo, proboha, něco mu je!“

Rychle jsem na sebe naházela nějaké oblečení. Marta běžela po chodbě a sháněla tetu.

„Je něco otci?“

„Asi má infarkt. Leží tam a chroptí.“

Ukazovala na jeho ložnici. Vešly jsme tam všechny tři. Seděl v pyžamu v rozlehlé

klubovce. Hlavu měl zvrácenou přes její opěradlo a rozhlížel se zmateně kolem sebe.

„Jen žádnou paniku. To za chvíli přejde. Jenom je mi divně.“

Mluvil přerývaně, když jsem ho vzala za zápěstí, cítila jsem zmatený proud krve. Jak přišla Marta na infarkt? Musel jí to naznačit.

„Marto, zavolej sanitku. Musím ho obléct.“

Odešla jsem ven za Martou. Pobrekávala. První pomoc je kdo ví kde.

„Víš, kam máš volat?“

Dovolala se policajtů.

„Prosím vás, potřebujeme doktora. Nevíte, kam mám volat?“

Zeptal se, o co jde. Když řekla, že o infarkt, zeptal se zřejmě, jak to ví, že jde o infarkt.

„Prostě to vím. Sám mi to řekl, když chtěl první pomoc.“

Pak řekla jméno a adresu. I číslo telefonu, ze kterého volala.

„Hodnej člověk. Zařídí to, ale bude to asi chvilku trvat. Jen aby vydržel.“

Chtěla jsem ji trochu utěšit, ale nevěděla jsem jak. S infarktem jsem se dosud nesetkala. Jak je daleko nemocnice?

„Ten policista říkal, abych zůstala u telefonu. Až sežene pomoc, zavolá. Máme čekat.“

„Pak že nejsou mezi policajty slušní lidé.“

Kam tady odtud vozí pacienty s infarktem? Určitě ne k nějakému obvodnímu lékaři, i když

toho zřejmě zavolají a ten doporučí odvoz. Co když je třeba rychlý zákrok? Ještě je tu naděje, že o infarkt nejde. Kéž by nešlo.

„Měl tatínek už někdy něco podobného?“

„Myslím, že neměl. Alespoň o tom nemluvil. Se svými starostmi se nesvěřoval.“

Vzala jsem ji za ruku, schoulila se mi na rameno. Chudinka holka. Měla prý jen jeho a tetu Táňu. Vešla Táňa, pacient je prý připraven na odvoz.

87

Asi za patnáct minut se ozval telefon. Táňa se k němu vrhla, ozvala se tam lékařka, volala ze sanitky. Táňa kvapně líčila situaci.

„Stěžuje si jenom na dech. Nemůže ho chytit, ale není to moc dramatické.“

Marta i já jsme přiložily ucho každá k jedné straně Tániny hlavy. Nedozvěděly jsme se však nic, jenom že tu budou za deset minut. Táňa rychle informovala pacienta. Byl se vším smířený. Možná, že se i trochu lékařovy přítomnosti bál. Jako se kdekdo bojí pravdy, která

mu z lékařovy diagnózy hrozí. Ale nám se trochu ulevilo. Na cestě je pomoc, a když je pomoc na cestě, jako by ubylo hrůzy z nejistoty.

Táňa balila věci, které by měl pacient mít s sebou. Pyžamo, kartáček na zuby, holicí přístroj a telefon.

„Nezapomeň přidat dobíječku.“

Vznikla otázka, jestli ji vůbec mají s sebou.

„Mám ji ve voze, podívejte se po ní, ve schránce na palubní desce.“

Reagoval docela přirozeně, snad to nebude tak zlé. Jsou přece různé typy infarktu. Při některém se hned umře. Tenhle asi není příliš silný.

Sanitka se přihnala s odporným ječením, které nahánělo strach a dělalo husí kůži. Spolu s ní se začali sbíhat i sousedi. Zacouvala k vratům, řidič vyběhl s nosítky, která rozložil a tlačil k domu. Mladá lékařka se sháněla po pacientovi. Přiložila mu k hrudi stetoskop a požádala, abychom mu rozepnuli košili.

„Ve voze mu udělám předběžné vyšetření. Teď ho naložíme na nosítka.“

Naložily jsme ho my tři domácí. Sledovala nás kriticky a on trochu zděšeně, vcelku však odevzdaně čelil osudu.

Na konci chodby jsou čtyři schody, které vedou z domu. Tady bylo třeba řidičovy zkušenosti. K dílu přiložilo ruku i několik sousedů. Řidič pak nosítka, proměněná dočasně ve vozík, obratně zašoupl do vozu. Lékařka tam přiložila pacientovi na hruď gumový pás, z něhož vyčnívaly elektrody, zapojila a sledovala na obrazovce zprávu o stavu Zpěvákova srdce.

Pak něco napsala na papír a podala ho Martě.

„To je telefon, zavolejte zítra dopoledne. Vypadá to na rekatrizaci, tedy to přežije. Ostatní

až zítra. Dnes nevolejte. Jemu vůbec ne. Až bude po všem, tak kdykoliv.“

A jeli. Hlučně, rázně, vezli s sebou naši naději.

„Co to je ta rekanalizace?“

„To se, Marto, dovíš, až se vrátí.“

88

My jsme se vrátily do domu, který byl nezvykle opuštěný. Rozcházeli se i sousedi. Nebylo tu nic, jen starosti.

„Co myslela tím, až bude po všem? Rozuměly jste tomu?“

„Marto, něco nakousla a nedořekla. Po čem to má být? Asi po nějakém odborném zákroku. Samozřejmě, že laik myslí hned na nejhorší věci. Až si s tátou poradí odborník, tak bude po všem nepříjemném. Tak si to vysvětluji. Je asi čeká práce. Je třeba sehnat doktory, někdo tam sice má službu, ale ta rekanalizace, nebo co to je, se asi neodbude tak jednodu še, jako je strčit mu pod paži teploměr. Konec konců tam dojede včas. A ten je u infarktu důležitý. Někdy i

rozhodující.“

„Nebyla to rekatrizace, to, co znělo jako rekanalizace?“

Nevěděla jsem o infarktech nic, a nic o jejich léčení. Tady však šlo o to, aby se obě ženy, jak mladá, tak starší, uklidnily. Zpěvák otec i bratr je v péči odborníků. Musejí se na ně

spolehnout.

„Dneska do něj napíchají nějaké injekce, zevrubně ho vyšetří a seženou tým. Na tu rekatrizaci musí být alespoň dva odborníci. Možná, že tam jeden dneska slouží, druhý je někde na telefonu. Ráno zahodí pomlázku, a když našeho milého doktora Zpěváka vrátí do stavu přiměřené spolehlivosti, sešvihá přítomné sestřičky a sem tam nějakou tu důstojnou doktorku.“

Dělají tenhle zákrok všude? Věděla jsem, že infarkt tohoto typu je vyvolán tím, že se ucpe nějaká céva, kterou musí odborník nějak uvolnit. Co když to v téhle okresní nemocnici nikdo neumí? Ale ne. Lékařka v sanitce nebyla překvapena, infarkty dneska buší do lidí i na vesnicích a naučit se to je záležitost prestiže lékařů. Snad jenom zařízení může být na překážku. Myslím jeho nedostatek.

„Musíme něco dělat. Holky, jenže co?“

„Já budu mýt okna,“ přihlásila jsem se o práci. To jsem doma čas od času dělala. „Marta může vyklepat koberce,“ navrhovala jsem.

„Já upeču ty zatracený mazance a udělám něco k obědu,“ vzdychla Táňa. Dala jsem se do okna ve svém pokojíku. Přišla však nějaká sousedka a Táňu zdržovala. Z kuchyně se ozýval hovor; když někoho v sousedství něco postihne, přijdou lidé z okolí

člověka potěšit, svěří se mu se svými starostmi, aby na to snad nebyl tak docela sám. Venku Marta bušila do koberce. Podle oblaku prachu, který se rozplýval kolem, to bylo třeba. Jestli si ta holka vzala na hlavu šátek? Podívala jsem se, vzala. Já a Marta budeme muset jet zítra večer do Prahy, zůstane tady Táňa? Taky by měla jít do práce. Asi pojedeme pacienta navštívit a pak odtud vlakem do Prahy. Auto tady zůstane ve stodole.

89

Den se vlekl hrozně pomalu. Ani jsme se nešly projít i když venku bylo slunečno. Dělaly jsme nějaké zbytečné úkony, jen aby člověk nemusel myslet na nemocného. Po obědě přišla další sousedka, přinesla koláč a prohloubila slzavou náladu. Vyprávěla o všemožných tragédiích, které její rodinu postihly. Tak se den vlekl, až se konečně dovlekl k večeru.

„Smůla je, že žádná z nás neumíme řídit auto. Zajely bychom ráno do města a počkaly, až

budou něco určitějšího vědět.“

Táňa s Martou seděly na zelené pohovce, která se opírala o stěnu naproti oknům pokoje. Děvče se tisklo ke své tetě, potřebovalo oporu. Snad si silně uvědomovalo, že Táňa je jediná

její příbuzná, ke které má v nouzi blízko. Fialový soumrak halil pokoj do šera a bránil nám rozsvítit a zaplašit tesknou chvíli.

„Ta lékařka byla optimistická. Musíme věřit, že se z toho pan doktor dostane a brzy se vrátí

do Prahy. Já radím tam zítra dopoledne zavolat a pak tam třeba zajet. Snad by nás tam někdo ze sousedů zavezl.“

Uvažovaly.

„Asi to jinak nepůjde. Když všechno dobře dopadne, bude tam ležet nejméně týden.“

„Myslíš, Táňo, že by tam mohl jet vaším autem a pak ho přivézt a uložit ve stodole? My bychom musely jet do Prahy vlakem a pak sem zase koncem týdne přijet. Možná, že si ho pak budeme moci už v nemocnici vyzvednout.“

Chápu, že můj návrh postrádal zaujetí člověka blízkého. Taky jsem nebyla jeho blízký

člověk. Příliš chladně jsem odhadovala situaci. Ale zdálo se, že obě jsou mi právě za tenhle přístup vděčné.

Seděla jsem proti oběma ženám a bylo mi skoro líto, že nemám koho držet za ruku. že jsem tam jenom jako host. Sice host svým způsobem vážený, ale copak to v takové chvíli zjitřeného citu stačí?

90 20.

Sotva vešla tma do kraje, daly jsme si dobrou noc a šly jsme spát. Ony dvě patrně dál seděly a hleděly do tmy. Já jsem si sice rozestlala lůžko, ale padl na mne tak nepříjemný

pocit provizoria, až mne bolela duše. Stoupla jsem si k oknu, ani světlo jsem

nerozsvěcovala, dívala se ven do cizí mi teď krajiny. Kus zahrady, kde bude Táňa pěstovat jahody, za ní plot a pak kus pole, jen takový, jak tomu říkají, no, úzký pruh pole a za ním zase kus borového lesa. Jen pár stromů. Rozdvojovala se tady cesta, jedna vedla k železniční trati, druhá kdo ví

kam. Někam, kam lidé chodí za nějakým dílem.

Snažila jsem se upnout pozornost k tomu anonymnímu dílu, jen abych nemusela myslet na to, co mne spojuje s oběma ženami ve vedlejší místnosti. Spojuje mne s nimi smutek. Jeho pavoučí nohy mne šimrají někde na duši. Uléhá na mne tíseň, a kdybych se jí zbavila pláčem, dala bych se do něj a nepřestala bych, dokud by se nerozplynul v slzách. Jenže plakat se mi nedaří.

Bože, co s tím dítětem bude? Má jenom tátu a jeho sestru. Jestli jí odešla matka, bylo to zlé, ale otec na sebe vzal její roli. Nemůže tomu stačit. Děvče, které se mění v ženu, potřebuje zase jenom ženu na své ženské starosti. Táňa na to snad stačí, ale nestačila by na obě role. Ne, nesmí tam někde podlehnout! Copak je infarkt tak fatální záležitost? Lékařka ve voze

pohotovostní služby měla určitou představu, jak pomoci. Snad nás jenom tak neutěšovala. Představovala jsem si ho, jak tam leží na bíle povlečeném lůžku, má na sobě bílou noční

košili, vlastně to není košile, jak tomu říkají? Dali mu něco na uklidnění a spí. Nebo si představuje, že na něm pracují. Pacient v této situaci je pod vlivem narkotik, nemá starost, věří ve všeobecné dobro, kterým ho obklopuje profesionální činnost, tak neosobní a proto snad důvěryhodná. To, co dělají, je samozřejmé, mnoha lidem tato činnost pomohla, proč by neměla pomoci i mně? Nakonec usne a nemyslí na to, že tady tři ženské vzdychají jako skorosirotci. Nemohla jsem to tam vydržet. Buď vyběhnu ven a budu měřit okolí dlouhými kroky, nebo vtrhnu vedle do pokoje a vyřídím si to s nimi.

Seděly tam na pohovce tak, jak jsem je opustila.

„Tak takhle ne, holky. Tímhle vzdycháním nikomu nepomůžete, ani jemu, ani sobě. Musíte být silné a odolné. On teď bude nějakou dobu na vás závislý. Bude vás potřebovat, protože bude snad pár týdnů v rekonvalescenci. Když bude vidět ubrečené tváře, tak se mu to zhorší. Nesmí se rozčilovat a víte, jak vypadáte, když tu takhle pobrekujete?“

91

Neviděla jsem na ně, jak vypadají, ale viděla jsem, že sedí vedle sebe a drží se kolem krku. Vnutila jsem se mezi ně. Myslím, že mne mezi sebe pustily ochotně. Brala jsem na sebe dobrovolně kus jejich zármutku. Tak jsme se tam držely všechny tři, každá mne z jedné

strany brala kolem ramen. Vůbec mi nepřišlo, že jsem něco jako úřední osoba, která je tady na návštěvě u své studentky. To mi došlo až za pár dní a musela jsem se tomu smát. Teď jsem se zoufale snažila vymanit je z toho svazujícího smutku.

„Nechci nic říkat, ale infarktů je plno druhů. Od stavu, kdy postižený ani neví, že se mu něco stalo, až po ten druh, kdy dotyčný sebou praští a nevstane. Tvůj táta, Marto, má lehčí

formu, která patrně má svoji příčinu v ucpání nějaké cévy, která vede do srdce krev. Je jich tam plno, proto se mu jenom točila hlava nebo špatně dýchal. Však to ta lékařka naznačila. Má štěstí, že se dostane na stůl hned ráno. Jsou lidé, kteří přijdou na pořad třeba za měsíc, protože si řeknou, nemohu dýchat, to není důvod k panice. Protože je to otravuje a nemá

snahu přestat, jdou nakonec k doktorovi a ten, když jim udělá EKG, pokud ho ovšem má, začne běhat a lamentovat, člověče, vždyť jste na to mohl umřít! V tomhle případě to rozeženou raz dva.“

„Slyšela jsem, že to taky rozhánějí elektrošoky,“ vzdychla Marta.

„Netuším. Infarkt je stará věc, něco s tím odjakživa dělali, jestli mluvila o rekatrizaci, tak to nebude stará metoda. Ale nám nepřísluší to hodnotit, nebo se tady strachovat z toho, co na něm budou dělat. Lékaři je třeba důvěřovat. To je hlavní problém. Důvěra v jeho schopnosti. Ale to se týká pacienta. My tady na kanapi můžeme jenom doufat, že to udělají dobře.“

Bylo zase ticho, obě přemýšlely o tom, jak to doktor s jejich tátou a bratrem provede.

„Myslím, že bych nemohla být lékařkou,“ řekla po chvíli Marta. ¨“Je to strašná

odpovědnost. Lidský život je jako plamen svíčky. Uděláš neopatrný pohyb a je pryč.“

„Marto, co to tlacháš? Kdyby se ti měly třást ruce, tak bys mu, chudákovi, nepomohla. Jenže by se ti třásly jenom poprvé. Pak by sis zvykla. Poprvé by u toho byl někdo zkušenější, kdo by tě zastoupil. Nebo by tě okřikl. Jde o cvik, jako u všeho. Děvče zlatý. Možná, že se právě ty na tu lékařskou fakultu přihlásíš a uspěješ. Mně pak budeš, jako už staré bábě, chodit píchat injekce. Nevím proti čemu, ale to by ses snad naučila poznávat, co mi bude chybět.“

Smály se obě. Udělalo mi to radost.

„Zítra nás tam po obědě zaveze sousedovic Jarda. Myslím, že na Prahu je lepší spojení

z Veselí, kam nás dopraví, až se bude s námi vracet. Budeme to mít s obsluhou. Jarda je hodnej kluk. Jak koukám, je dobře, že tu máme s sebou mladou holku.“

Marta z té Tániny řeči nebyla nadšená, nedala to však najevo jinak než mírným poposednutím.

92

Šla jsem si lehnout. Vedle Táňa něčím harašila, tušila jsem, že se rozhodla upéci ty mazance. Stejně neusne, jak by mohla, alespoň nebude myslet jen na bratra. V elektrické

troubě se upečou dobře, i když normální pec by byla lepší. Alespoň to byl můj neodborný

názor, který jsem uplatňovala pod peřinou. Nikdo mi neodporoval, nikdo se mnou nesouhlasil.

Smrt šla kolem, zvolnila krok, nahlédla klíčovou dírkou a šla dál. Kdybych byla sentimentální, řekla bych, že mne nikdo nepotěší v mém smutku. To, že jednou umřeš, přece víš, Marie Kožená. Vědět a vědět je rozdíl. Víme to přece všichni. Kdo na mne bude myslet, až se to stane? A jak na mne bude myslet? Jako na instituci? Byla to dobr á učitelka, je jí

škoda. Kolem je plno učitelek, které jsou stejně dobré, mnohé lepší. Tma za oknem má vzlínavou konzistenci. Z vedlejšího pokoje ji ruší pruh světla. Kuchyň je na druhé straně domu, nezhasly, když šly péct mazance. Domem procházejí jejich hlasy. Nepřímo se radují z toho, co jsem jim řekla. Nabraly trochu naděje. Teď tam světlo zhaslo. Venku je zase tma. Měsíc je v útlumu, nebo ještě nevyšel. Zato svítí hvězdy. Je jich vidět jenom několik, tady by měla být obloha čistá, počkej chvíli, až si zvykneš na tmu, uvidíš je. Co všechno jsem kdy četla o tom, jak se člověk zastavil, podíval se nahoru a byl omráčen svou malostí. Já a Vesmír. Bože, co mi to namlouváš? Já jsem přece živý a myslící tvor! Ty vesmírné útvary jsou mrtvé světy! Oživuje je pouze fantazie básníků. Sny o kosmickém světě. Já jsem sice fyzicky nepatrná, ale převyšuji je svou člověčí podstatou. A vůbec nezáleží na tom, že tady brečím nad svou opuštěností. že mám prostou lidskou potřebu lidské

příchylnosti. To je pouze můj lidský problém.

Myslím, že jsem brečela do polštáře tak vydatně, že jsem ho musela odložit vedle na židli, abych nespala na mokrém.

93 21.

Ráno se vrátily včerejší starosti.

„Neměly bychom tam zavolat?“

„Marto, mají na nás telefon. Volali by jenom v tom případě, kdyby se mu nějak dramaticky přitížilo. Vizita chodí až kolem osmé a teprve pak se rozhodnou, co bude dál. Jestli včera sehnali operatéry, tak se do něj dají nejdřív dopoledne. Proto musíme být trpělivé. V nejhorším případě, kdyby nebyl po ruce operatér, odvezou ho do krajské nemocnice. Nechci je podceňovat, ale to by bylo nejlepší, protože tam mají víc pacientů, a proto víc zkušeností.“

Představa operace nahání kdekomu hrůzu. Nůž se noří do těla a tělo se brání bolestí. Mám přitom oprávněný pocit, že chirurgický zákrok je skutečný a snad nejvíc úspěšný zásah do lidského těla. Tady se prokazatelně něco spravuje, přihlíží se k vnitřním poměrům a chirurg se asi často diví, když srovnává anatomický atlas s tím, co tam ve mně najde. Jestli internista zasahuje kombinací chemických přípravků, pak doufá v úspěch asi tak, jako když se střelec na dálku strefuje do terče. Léčebná metoda počítá s pravděpodobným výsledkem, protože mé

lidské tělo je neopakovatelné, jeho vnitřní poměry jsou specifické, kdežto léky jsou univerzální. Co si mé tělo z toho vezme, je na něm a na náhodě, že se lékař strefil a namíchal dávku tak, aby mu odpovídala. S tímto názorem se oběma ženám tady u selského stolu nesvěřuji. Ani netuším, zda je správný.

Jako by tušila, kudy se ubírají mé myšlenky, Táňa řekla: „ Otázka zní: proč lékař cítí jako povinnost nás pořád jenom chlácholit? Nejdřív řekne, že to není nic zlého, a teprve postupně

naznačí, že jsou věci složitější. To má strach, že se tam před ním zhroutíme? Je to obyčejný

lidský soucit? Vždyť tam kolem sebe mají jak hrůzu ze smrti, tak radost z uzdravení. Možná, že tě nechá v blahé naději, že udělá, co může, aby tě zachránil, i když ví, že umřeš. Já jsem o tom přemýšlela. Marto, táta je nebezpečně nemocný a ty musíš vědět, že teď se bude muset šetřit.“

„Táňo, ty nejsi zlá ženská, to jsem už poznala. Lidí, kteří jsou po infarktu, jsou tisíce. A žijí

dál, protože to buď nebyl infarkt na doraz, že se jim dostalo včas odborné pomoci, nebo proto, že dodržují určité zásady nezbytné pro život po infarktu. Jejich rodiny vzaly na vědomí, že tady mají člověka, kterému zubatá postála za zády. S tím bude Marta počítat. To stačí. žádné chlácholení a falešné naděje. S vaší pomocí to nepříznivé období táta přečká.“

To jsem se obracela na Martu.

94

„Napadá mne ještě jedna věc. Je celkem známo, že v Americe lékaři řeknou pacientovi na rovinu, jak je na tom. Až to zní surově: pane, máte před sebou dva měsíce, dejte si proto svoje věci do pořádku. Jeví se to jako nelidské, ale je to tak asi správné. Asi to odpovídá tamějším společenským poměrům. A taky by měl mít pacient příležitost zmobilizovat všechny síly k přežití. Nespoléhat jenom na lékaře. Vždyť o svém zdraví rozhodujeme sami. Nebo převážně sami.“

Dívala jsem se na Martu, nebyla jsem si jistá, zda to, co říkám, je správné právě pro tuto chvíli. Spontánně jsem ji pohladila po vlasech a přitiskla k sobě.

„Jsem vám, paní profesorko, vděčná,“ řekla Marta, včas jsem jí ale skočila do řeči.

„Dej pokoj s tou paní profesorkou. Tady u vás jsem Marie. Jestli je ti to blbý, jméno Marie má nesčetně variant. Jenom neslyším na Mařenu, to bych byla ochotna fackovat.“

„Víte,“ pokračovala rozpačitě, ale neoslovila mne, „já si na svoji maminku pamatuji málo, ale vím bezpečně, že to byla nejlepší žena na světě. Byla krásná a milá. A strašně mi chybí. Kdybych neměla Táňu, tak nevím, co bych si počala.“

Její odbočka na matku měla svůj smysl, kterému jsem se snažila porozumět. Porozumím mu, až budu mít čas si všechno promyslet. Teď ale dostávalo naše sezení podobu procházky v slzavém údolí. Z jedné strany jsem to chápala, z druhé jsem v tom neviděla žádné

východisko. Táňa seděla, krájela mazanec, který v noci upekly a on do rána vychladl, a dívala se na talíř. Bylo jí taky smutno. Z kousku, který měla před sebou na talíři, vyždibovala hrozinky.

„Tak dost, holky. V tak mladém věku, kolik ti vlastně je? Osmnáct?“

„Bude mi.“

„Jsi už dost zralá na to, abys pochopila a smířila se s mnohými stránkami našeho života. Tlačí to na nás a my tomu vzdorujeme. Bolí to, utřeme si slzy a dál čekáme na další ránu. Iluze? Ty jsou prima, jsou dokonce potřebné. Ale jen do té doby, než je něco zlikviduje. Jestli ti dají iluze sílu přečkat další kopanec, který ti osud udělí, tak si jich užij. Ale teď se nasnídej a pak bychom asi měly dojít pro dříví, které táta stačil naštípat. Co myslíš, Táňo?“

Dřevo jsme nepotřebovaly, Táňa to však pochopila a kývla na souhlas. Udělaly jsme si bílou kávu a k ní jsme přikusovaly kusy mazance. Neodpustila jsem si otázku, proč Táňa nejí

hrozinky, a když je nejí, proč je do mazanců v tak hojné míře dávala.

„Protože je Honza miluje.“

„To je fakt, táta se v nich trapně vyžívá,“ přidala se Marta. „Vezmeme mu do špitálu kus.“

Sice jsme měla pochybnosti, jestli se tohle pečivo, ve kterém bylo máslo a vejce, hodí pro člověka postiženého dietou, ale nechtěla jsem jí kazit radost.

95

Čekalo nás dlouhé dopoledne. Zavolat do nemocnice se Táňa odhodlala až po druhé

hodině.

Den se loudal. S oběma ženami nebyla řeč. Pořád ji zaváděly na pacienta, který tam někde úpí. Co se s člověkem děje, když leží na operačním stole? Jde o to, co si představujeme o operaci? Řez, otevřená rána, odsávaná krev, soustředěný pohled podtržený zelenou rouškou, pak šití a bezvládné tělo převážené na vozíku na lůžko? Nic jsme nevěděly o tom, co s pacientem postiženým infarktem dělají.

„To jsou zcestné analogie. Nechte toho. Já se teď půjdu s Martou projít, ty něco uchystej k jídlu a nelam si hlavu. Infarkt je nepříjemná věc, ale není to důvod k předčasným nářkům.“

„Hele, nesnižuj to. Když budu tvrdit, že to skoro nic není, tím Honzovi nepomůžu.“

„Honzovi ne, ale sobě trochu jo. Jemu pomohou doktoři.“

„Nemyslíš, že to, že na něj myslíme, nemá na nic vliv?“

„To dobře ví, že na něj myslíte, neboj se. Možná, že je tady něco, nějaká přírodní síla, která

na dálku působí. Občas něco takového čtu. Ale vyzkoušené to nemám.“

Mlčela. Tvářila se zaraženě, asi byla odhodlána na dálku vyzkoušet sílu své mysli. Vyjadřovala podivně silnou soudržnost sourozeneckých vztahů. Nebo se mýlím? Já, která

nemám sourozence, jsem něco podobného nepoznala. Ke své škodě.

Šly jsme se s Martou projít. Svěží vzduch, hustá rosa na trávě, bledé sluníčko mělo dobrou vůli a malou sílu.

„Kam půjdeme? Radím zajít na zastávku, asi sem budeme jezdit vlakem, proto bychom měly něco vědět o spojení,“ navrhla Marta.

„Nemáme s sebou tužku a papír. Budeš si to pamatovat? Nebude to však třeba. V Praze si vyzvedneme na nádraží jízdní řád. Tam nám uvedou všechny spoje v obou směrech. Škoda jen, že na téhle zastávce staví jenom některé vlaky.“

Zapomněla jsem na internet. Tam přece mohu spojení získat pohodlně. Cesta na zastávku vedla přes celou ves. Marta zdravila každého, kdo se objevil v dohledu. Jak jsem si všimla, starých a oprýskaných stavení tu bylo málo. Každý se staral, aby šel s dobou, době záleželo na tom, aby každý ukázal, jaký je hospodář. Vesnice tak dostala jakýsi univerzální ráz. Osobitost veškerá žádná. Jakou však chci osobitost na vesnici, která nic nepředstírá, jen se snaží, aby se tu lidem dobře nebo snad přijatelně žilo? Nikdo tu nemá nic jistého, jenom práci a naději, že mu zůstane. Jistoty kolektivního hospodaření byly pryč, lidé

si zvykli starat se sami o sebe. Jak byl kdo úspěšný bylo vidět na domě. Sem tam jsem zahlédla za plotem i bazén pro děti. Teď, samozřejmě, vypuštěný a pokrytý plachtou.

96

Tady ještě ráno leckde zazní fanfára kohoutího zpěvu. V tomhle koutě vesnice však není

cítit stáj. Odtud chlapi ráno jezdí někam za prací. Neříkejte mi, že tu, na vesnici, nejsou rolníci. Budou na jiném konci. Snad tam budou původní selská stavení, jejichž fasády nesvítí

mnoha barvami. Bude tam jistě i kovář, chlap s černýma rukama, kterými si kypří knír a rozhlíží se buď po svém díle, nebo po babě, která je mu cizí. Tím myslím na sebe a mám v duchu

úspěch. Na předzahrádkách za pár dní pokvetou tulipány a narcisy, v létě jistě jiřiny a floxy, jejichž těžká vůně láká noční motýly.

Takovou vesnici si pamatuji ze svých dětských let. Proč se naše obraznost vrací tak zarputile k minulým časům? Proč nás minulost tak láká? Proto, že je to uzavřená etapa. Otevřený je jenom výklad prošlých dějů, ale co se stalo, to se už nedá změnit. Když budeme chtít, tak poznáme, jak to všechno s námi dopadne. Jenom z toho, jak dopadli za třicetileté

války žoldáci, kteří tady v okolí pálili vesnice? Půvab dnešních dnů je asi ozvěnou toho minulého času.

Nikdy jsem si tak výrazně nepoložila otázku, proč jsem vlastně šla studovat historii. Musela bych si na ni taky odpovědět a to se mi nechce.

Zastávka, domek se závorami, venku na zdi jízdní řád s vlaky na obě strany. Jízdenky se prodávaly ve vlaku. Takže tu byla jenom dívka, která spouštěla a vytahovala závory. Možná, že dělala další práci, ale tu jsme nepostřehly, ani nám do toho nic nebylo. Koleje mířily lhostejně na dvě strany a nic nevypadalo na to, že by někde na jejich konci byl velký svět. Tak se to muselo jevit našim prababičkám, když tady postávaly na zastávce a čekaly na supící vláček.

„Máš představu, jak to tam na druhé straně vypadá?“ Tou druhou stranou jsem myslela stranu za tratí. Nebylo tam vidět nic, jenom les a ten je snad zajímavý jen za jistých okolností. Ty jisté okolnosti teď asi nenastaly, ale nám šlo jen o čas, který si lehl mezi nás a druhou hodinu po poledni.

Když jsme tu postávaly u kolejí, vykoukla ze strážního domku žena. Myslela si, že někam cestujeme a budeme na ní chtít informaci. Zeptala jsem se jí, jak to na druhé straně vypadá a jestli se dostaneme obloukem na druhý konec vesnice. Moje otázka ji udivila, řekla, že tam jsou nějaké rybníčky, ale že, pokud nezabloudíme, dojdeme až tam, kam dojít chceme. Každý

vždycky někam dojde a někdy i tam, kam dojít chce. Což byla velice povzbudivá myšlenka. Tak jsme šly.

„Máme telefon, když se ztratíme, zavoláme tetu, aby za námi vyslala záchrannou výpravu.“

Šly jsme asi deset minut a odbočka v předpokládaném směru zatím nikde. Mezi řídkými stromy se světlala jakási louže. Rybníček.

97

„Musí tam být hrázka, po ní se přece dá dobře chodit,“ soudím.

Marta se mi podívala na nohy a nic neříkala.

„Já vím, bude tam bláto. V tuhle dobu je bláto všude. Tak ještě kousek půjdeme a snad se něco naskytne. Na téhle cestě nemůžeme zabloudit. Jenom se po ní s nepořízenou vrátit.“

Jak jsme šly, už jsme nepočítaly s tím, že budeme obcházet les; dívaly jsme se kolem sebe, abychom nabraly do svých městských zraků něco z té přírody, která se nám nabízela. A viděly jsme to, co předjarní příroda nabízí. Bylo to, jako by se probrala ze spánku, protahovala se a nebyla si jistá, jestli nemá ještě vklouznout pod peřinu. To byl Martin nápad, já jsem ho s nadšením přirovnala k různým poetickým obrazům, jak jsem je z literatury znala. Společně jsme to rozvíjely a snažily se jedna druhou překvapit neobvyklým popisem probouzející se matky Země. Jenže žádná z nás asi nebyla políbena múzou a citace cizích myšlenek, námi uváděné, byly jenom přibližné. Ozval se telefon v Martině kapse.

„Holky, neztratily jste se? Už mám o vás skoro strach.“

Marta tetu ujistila, že objevujeme taje zdejší přírody a že se tedy, aby jí nebylo smutno, vrátíme.

„Nevzaly jsme na vědomí, že je tam sama. Za těchto okolností to asi byla chyba.“

Bylo jedenáct hodin, otec Zpěvák už asi bude po operaci. Ukládají ho na lůžko a on uvažuje, jestli má zavolat.

Sotva jsme otevřely dveře, viděly jsme na Tánině tváři dobrou zprávu.

„Nemohla jsem to vydržet, zavolala jsem do nemocnice a tam mi řekli, že je po operaci, která dopadla dobře a že teď odpočívá.“

Všechno z nás spadlo, jásaly jsme ovšem skromně, jásat nad infarktem se asi nehodí, proto jsme se jen tak radovaly, že všechno snad dobře dopadlo.

„Teto, co máš k obědu?“ domáhala se Marta; jediná přiznala, že má hlad. Teď ještě přečkat dnešek a ráno, nebo snad v poledne vyrazíme za otcem, bratrem a doktorem Zpěvákem. Návštěvu musíme jednak domluvit, jednak ji načasovat tak, abychom ještě stihly vlak, který jede z Veselí do Prahy. Sousedovic Jarda nás tam musí dopravit a pak si auto někam zahrabe do sena.

98 22.

život se mi jeví být náramně zbabraný. Jako hromada nadějí, které zplaněly. Myslím tím svůj život, ne život vůbec. Jako souhrn nevyužitých příležitostí, pro které jsem zbytečně prolévala slzy. Zbytečně, protože se to všechno opět a opět opakovalo. Když o tom však přemýšlím, zdá

se mi to jako nezbytné, protože je tak má soustava citů, pocitů, má vnitřní organizace uzpůsobena. To je nesmyslná věta, ale jsem já snad naplněna nějakým smyslem? Kdybych si dala práci, snad bych to, čím se trápím, řekla srozumitelně a na patřičné úrovni vzdělance, ale o to mi nejde. O co mi tedy jde? Když člověk mluví, má jeho řeč mít smysl. Musí o něco jít. Když člověk mluví sám se sebou, tak to není třeba?

Bože, Kožená!

Do nemocnice jsme přijely po obědě, půl vesnice vědělo, že to panu doktorovi dopadlo dobře. Jak se dozvěděla, myslím ta půlka vesnice, že se mu něco přihodilo, nechávám stranou. Celé pondělní dopoledne k nám chodily návštěvy. Byly to návštěvy milosrdné. Udaly jsme všechna vejce a naše zadky byly šetrně ošetřeny. Pak jsme všechno uložily, sbalily zavazadla, pozamykaly, já jsem si ke svým věcem přidala půlku mazance; Jarda nás naložil a jeli jsme. Jarda je normální chasník, který na Martu koukal jako na možný objekt sexuálního usilování. To mu přece nemohl mít nikdo za zlé. Každý mužský, bez ohledu na věk, myslím tím produktivní věk, chápe všechny ženské, které zahlédne, jako svou možnou kořist. Až mi bylo líto, když jsem sledovala jeho kradmé pohledy, že už mám tuhle dobu za sebou. I když

poslední věta je v jistém rozporu s větou předcházející.

Na doktoru Zpěvákovi nebylo vidět, že by mu něco zvlášť významného bylo. Ležel a tvářil se jako marod. Pustili nás k němu bez řečí. Po špičkách jsme obcházely postel, sednout si nebylo na co, poblíž leželi ještě tři pacienti, ti se tvářili nezúčastněně. Chtěl popsat zákrok, který na něm provedli, ale Táňa mu v tom zabránila.

„To nám všechno povíš, až odtud odejdeš. Zbytečně by ses rozčiloval.“

Myslím, že to byla chyba, měl se zbavit psychických usazenin, kterými mu choroba zaneřádila vědomí. Tak jsme se tam na sebe usmívali, obě jeho ženy mu tiskly ruce, každá

z jedné strany postele, on se usmíval na mne a říkal, že je rád.

Nesnáším navštěvovat nemocné. Kdybych byla někdy v nemocnici, nepřála bych si, aby tam za mnou někdo chodil. Vidět člověka v poloze ubohého, postiženého, kdy bezmocně

doufá, že mu někdo pomůže nebo že mu nabídne útěchu? Bože, odpusť mi. Ví, že mu může pomoci jenom odborná péče a přitom tvrdí, že by byl nejraději doma. Kus licoměrníka je

99

tenhle doktor Zpěvák. Jen si tady lež, vstaneš, až řeknou, že můžeš jít domů. Až nabudou přesvědčení, že tě to znovu nepraští. Tak jsme mu kývaly, že je jako dobře, že není hůř. Nepostávaly jsme kolem postele dlouho. Kvůli samotnému pacientovi, ale i kvůli Jardovi, který se s námi dobrovolně zdržoval a který nás musel odvézt na nádraží do Veselí a vůz potom dát někam do stodoly. Ležela na mně tíha z nevysloveného, z nepoznaného, z nenaplněného, čert ví z čeho. Nadávala jsem si dost silně, zatím ještě potichu. Až se dostanu domů, bude se třást v kredenci nádobí.

Rychlík jel z Veselí někdy po čtvrté hodině, před sebou jsme měly fůru času. Kdyby nebylo Jardy, chodily bychom po městě a rozhlížely se po okolí. Jenže jsme musely brát ohled na to, že s námi dobrovolně marní sváteční den. Je dost možné, že mu to tak nepřišlo, ale mohlo by mu to tak přijít, protože Marta nedávala najevo, že by stála o nějaké přátelské náznaky. Ve Veselí se s námi Jarda přátelsky rozloučil, a dokonce se nabídl, že nás ochotně autem pana doktora zase zaveze pacienta navštívit. Počká na nás tady na nádraží, stačí jen předem zavolat. Za to mu byly jak Táňa, tak Marta vděčné a vděčnost dávaly hlasitě najevo. Tím mu stouply naděje a odjel zcela spokojený, protože udělal dobrý skutek a na další si připravil půdu. Prostě Jarda byl náš člověk.

„Ten vlak bude narvaný až na půdu,“ řekla jsem otráveně, když jsme pak přecházely bez cíle po nádraží a nakonec jsme skončily v čekárně.

„Z čeho vycházejí tvé chmurné předpovědi?“

„Uvažuj, Táňo. Co je za den? Velikonoční pondělí. Národ udělal co měl udělat a teď se spokojeně vrací domů. Jediná naděje je v tom, že si mnoho lidí, kteří byli navštívit příbuzné, řekne, že všichni pojedou teď po obědě a proto počkají na večerní spoje. Naděje je málo.“

Do toho zazníval hlas z nádražního rozhlasu, který se snažil zřetelně oddělovat slova, aby nesplývala do jednoho nesrozumitelného chumlu. Tak jsme se dozvídaly odkud který vlak přijíždí, kdy kam odjede a ve kterých stanicích zastaví. Bylo to velmi poučné. Marta se ukázala být vzornou studentkou, vytáhla z kabely nějaké matematické příklady a na koleně

počítala. Klidné velikonoční odpoledne.

Čas dělal, co uměl, aby konečně dosáhl toho, že rychlík z Budějovic přijel celkem včas. Dav čekajících se rovnoměrně rozestoupil po nástupišti a tak jsme vnikly do vagónu, který

byl sice obsazený, ale našlo se tam několik volných míst, bohužel ne v jednom kupé.

„Sedněte si tam spolu, já vás budu na chodbě střežit,“ rozhodla Marta. V Táboře se dvě

místa uvolnila, proto si k nám ochotně přisedla a pokračovala v jakýchsi výpočtech. Dokonce jsme si mohly přesednout tak, že jsme seděly vedle sebe.

100

Těsná existence, nahromaděné lidské zvláštnosti. Snažím se přehlédnout to, co bych jindy shledala nevhodným. Přehnané rozměry paní, jejíž tělo postrádá souměrnost. Taťána usoudila, že je na čase rozbalit něco k jídlu. My jsme vlastně zapomněly, že se v poledne obědvá. Na nádraží byly jenom sendviče v prodejně tabáku. Tím jsem si nebyla jistá, jenom tím, že mám hlad. Obě na tom byly podobně a s povděkem jsme přijaly krajíce chleba se sádlem. Taky produkt místní solidarity?

„Sádlo kupujeme od Jardovy maminky. Zabíjejí dvakrát ročně.“

Sádlo od sousedky jako by bylo z rodiny. Trochu mi to zvedlo náladu.

„Vidím, že tam udržujete správné sousedské vztahy. Něco, co se u nás vidí málokde.“

„To všechno závisí na lidech. Ne na tom, kde žiješ. Samozřejmě, že navázat přátelský

kontakt s člověkem, kterého vidíš jednou za měsíc, jde těžko. Tady jsme v těsném spojení., jak jsi viděla, jsme na sobě do jisté míry závislí. Já jí z Prahy vozím různé věci, které u nich nedostanou. Tak si navzájem vypomáháme. A je to dobře.“

Chápala jsem to tak, že ten pocit vzájemné souvislosti a tak trochu i závislosti člověka povznáší a dodává mu to, co k životu potřebuje, totiž pocit jistoty. Rozkolísané hodnoty jsou v tomhle světě mor. Z nich asi vychází nejistota vztahů a jednání. To plodí napětí a výsledek jsme dnes v poledne viděly.

Při bližším pohledu jsem usoudila, že rozměrná paní naproti je vlastně osoba, které bude sotva třicet let. Nepodařilo se jí zakrýt pohled, se kterým sledovala pohyb našich krajíců. Měla jsem se urazit a okřiknout ji? Bože, příroda v nás ještě nedosáhla jistého a nezbytného stupně kultivace. Pořád jsme ještě blíž svému praotci, který měl to, co si urval na okolí. Což

vlastně děláme dodnes, ale děláme to v rukavičkách. Vydáváme to za přednost, protože si nevíme rady sami se sebou. Na téhle planetě jsme přechodnými hosty, stejně jako jimi byli dinosauři. A ten krátký pobyt si otravujeme tím, že se utahujeme do šněrovačky civilizace. Tahle paní má děsnou chuť na krajíc chleba se sádlem.

Měla jsem od Táni krajíc silně mazaný, na něm přiložený druhý, oba pak byly rozpůleny a každá půlka byla samostatnou jednotkou připravenou ke konzumaci. Právě jsem v duchu poplivala civilizaci a teď uplatňuji jeden její, v této situaci nadutý termín. Parádní termín, konzumace. Mám jí nabídnout, aby si vzala půlku k obdobné konzumaci? To bych si připadala jako politik, který mluví a politickém spektru, které se chystá oslovit napříč.

„Co říkáte, paní,“ oslovila jsem ji. Právě odvrátila zrak a dívala se zaujatě z okna. „Nevzala byste si s námi kousek chleba se sádlem, jak ho vyškvařila maminka našeho Jardy?“

Termín „maminka našeho Jardy“ vyvolal chápavý smích obou mých sousedek, nabídka zase opravdové zaujetí té ženy naproti. Oči se jí rozsvítily jako dvě lampičky a s díky, kterými

101

nic nepředstírala, se chopila té půlky jedné porce. Zmizelo to v ní rychle, stejně jako ve mně, a pak jsme společně chválily maminku „našeho Jardy“ a já jsem se dozvěděla, že vyškvařit sádlo není jen tak. že k tomu musí být zvláštní hliněný pekáč a kdo ví, co všechno, nad čím jsme všechny tiše, případně i hlasitě žasly. Nabyla jsem však oprávněný dojem, že v případě

babiččina sádla šlo spíš o babičku než o sádlo. Fenomén „babička“ se tady nad námi vznášel a pomáhal dotvářet pohodu v našem vlakovém kupé. Paní bohužel v Benešově vystoupila, předtím nám ještě hlasitě děkovala, i když už nebylo za co. Jak to, že ne? Měly jsme si děkovat navzájem.

Na pražském Hlavním nádraží jsme se rozloučily, objaly jsme se s slíbily si, že si zavoláme a budeme se informovat o situaci.

Byla jsem ráda, že jsem doma, současně mi z toho bylo trochu smutno. Tak už to s lidmi je. To až se tady trochu rozhlédnu, až zapudím pavouka, který se mi zabydlel v předsíni, až

otevřeným oknem vyženu všechny poraženecké myšlenky a až utřu prach, bude všechno v pořádku.

102 23.

V úterý opět začíná kolotoč školních povinností. Pohledy našich dam dávají najevo, že škola je přece jenom škola, tady si člověk uleví a starosti s ní spojené jsou starosti milé. Evžena Skružná přinesla pytlík koláčků, pečiva to velikonočně netradičního, ale zmizelo jako když

bičem práskne. Šla jsem hned do sexty lámat tvarosloví, proto jsem nečekala, až se všichni sejdou. Šla jsem do třídy dřív, protože jsem věděla, že má vedle septima matematiku a protože jsem se chtěla potkat s Martou. Musela jsem si ji nechat vyvolat.

„Děvče, je něco nového?“ ptala jsem se snad až příliš nedočkavě. Neprojevila žádný údiv nad otázkou.

„Když tam teta večer volala, bylo všechno v pořádku.“

„Víš, nechci být vlezlá, mohla by sis to možná špatně vykládat, ale přece jen se s tatínkem trochu známe, ráda bych mu tam zavolala, až se postaví na nohy. Ale nemám číslo.“

Kolem běhali studenti, bouchaly dveře, každou chvíli musí přijít Jílková a vezme si Martu do třídy. Naštěstí číslo znala z paměti. Zapsala jsem si je na rub sešitu a šly jsme, každá do své třídy.

O hlavní přestávce mne zaskočila Sklenářová, před časem mne přesvědčila, že předplatné

do Národního divadla je nejen doklad dobrého vkusu, ale také i vlastenectví, protože Čech nezbytně k tomuto stánku kultury musí tíhnout.

„Jestlipak víš, co je dneska?“

Otázka, která nebyla přímo zkouškou mého intelektu.

„V úterý je polívčička, ve středu je hrách a čočka. Ve čtvrtek je kaše, to je strava naše.“

Jak ty mně, tak já tobě.

„Neblbni. Ve čtvrtek jdeme do Národního. Zapomněla jsi?“

Jo. Zapomněla jak na smrt.

„Když je dneska úterý, tak to snad stihneme.“

„Budeš si muset opatřit nějakého partnera. Já bohužel nemohu. Mám něco v rodině, něco, s čím jsem nepočítala. Mám se zeptat tady v okolí?“

Tady v okolí znamenalo, že se rozhlédne, kdo stojí nejblíž, a nabídne mu lístek.

„Počkej, neukvapuj se.“

Dívala se na mne soustředěně. Něco se mi líhlo v hlavě. „Dej mi ten lístek, já s tím něco udělám.“

103

Zalovila jsem v kabele a vyndala peněženku. Neplánovaný výdaj. Tenhle měsíc nevyjdu, budu muset pustit žilou svému účtu v záložně. Ještě že se blíží konec měsíce a den brannosti je na obzoru.

Pak jsem zavolala Táně. Byl to bezprostřední impuls, který se mi v hlavě objevil ještě pod vlivem víkendových událostí. Jsme přece přítelkyně. Nebo něco mezi známou a přítelkyní. Měla vypnutý mobil. Pracuje. To jen někdo se nechá rušit. Požádala jsem sekretářku ředitele, vzala si od ní firemní obálku, dala do ní lístek a nahlédla do septimy.

„Řekněte támhle Zpěvákové, ať vystrčí nos ze třídy.“ Výzvu jsem směřovala k nejbližšímu klukovi a počkala za dveřmi, až Marta vyjde.

„Já u vás dneska nic nemám, a protože to spěchá, musíš mi udělat posla. Dej tohle tetě. Já

se jí pokusím zavolat a vysvětlím jí, o co jde.“

Děvče se samozřejmě divilo, ale nic neříkalo. Snad nebude s kamarádkami rozebírat, co jí

ta protivná Kožená zase chce. Když bylo ten den po všem, seděla jsem ve sborovně a čekala, až se trochu vydýchám a seberu odvahu jít tím odpoledním chaosem domů. Houfy lidí

v metru, podupané střevíce v autobusu, opravdu by bylo lepší jezdit až když opadne vlna dopravního běsnění. Jenže kdy to je? To bych se domů dostala až večer. Uvažovala jsem, kdo mi ráno zase ukradl noviny. Babka, která je brzy ráno roznáší, aby je měli předplatitelé k snídani, je zastrčí ledabyle do schránky a nějaký šetřílek si je vytáhne. Já

je zaplatím a on si je odnese. Tak ho chytit, padoucha. Omlátila bych mu je o hlavu. Přesto jsem věřila, že tam budou, že je ráno nestačila roznést a vrátila se během dne. Ne, nebyla jsem překvapena, skutečně si je někdo odnesl. Možná však, že je opravdu sama nestačila rozdat a přinese je zítra. Třeba stůně. Vzal to nešť. Co je tam nového? To, co bylo nové před týdnem.

Večer se ozvala Táňa.

„Překvapilo mne to. Já jsem v Národním divadla nebyla ani nevím kdy. Přiznám se k tomu, že mne operní umění dost málo, jak to říct, vzrušuje. Zajímá. Já jsem tak na činohru. Tu mám předplacenou do Stavovského.“

K tomu takové to bla-bla.

„Samozřejmě. Vy jste mne pozvali na chalupu, nějak bych to ráda splatila. Tohle je jen tak na okraj. Trocha kultury. Jestli nemůžeš, ať jde Marta. Nebo to dejte někomu z domu. Já

jsem na to taky nebyla připravená. Zapomněla jsem, že mám jít do divadla. Ten druhý lístek, tedy ten, co Marta přinesla, je lístek kolegyně, se kterou do divadla chodíme.“

Uvažovala nad tím.

„Taky ani nemám do Národního co na sebe. Ale Marta by mohla jít.“

104

Ani jsem se jí nezeptala, jak se vede bratrovi.

Tak se zeptám jeho. Teď ještě nespí, venku svítí, téměř zapadá slunce, to je v nemocnici, když právě člověku moc není, nejlépe. Od doktorů a od sester má pacient pokoj, jen si tak v klidu uvažuje, jak naloží se svým vylepšeným zdravím.

„Jestli jsem vás, pane doktore, vyrušila, tak se omlouvám. Kožená, přece ta protivná

kantorka.“

Koktal. Zaskočila jsem ho.

„Slyším, že jsem vás vyrušila, i když jsem toho názoru, že vlastně nemám od čeho. Je to tak?“

„Proboha, paní profesorko! Já tu ležím a dělám maroda, a vy se ptáte, jestli jste mne vyrušila. Takového vyrušení si přeji co nejvíc.“

„Bude vám volat sestra, tak jí neříkejte, že jsem ji předběhla. To my ženské nemáme rády, když nám nějaká konkurence leze do našich práv. A ona jako sestra má práva výsadní.“

„Já jsem z toho jelen. Teď jsem nepochopil, o čem je řeč. O jaká práva jde?“

„To byla jenom taková nezávazná slovní hra. Doufám, že tam nebudete dlouho ležet. Odhaduji to tak na tenhle týden. Pak budete doma posedávat a pak zase do roboty.“

„Mám jisté potíže s dechem.“

Nedalo mu to, když jsem se sama neptala na jeho potíže, sám se svěřil. Inu mužský. Když

jsem se loučila, požádal mne, abych zase zavolala. Je tam prý děsná nuda. Tak, je tam nuda. A já ji mám plašit. Hochu, hochu. Leccos ti chybí k dokonalosti. Dodržel však slovo, sestře o mém volání nic neřekl a Marta byla taky diskrétní. Zajímavé, když se to tak vezme kolem a kolem. Bylo asi devět, když mi Taťána hlásila, že se bratr cítí

dobře a že mne pozdravuje. Mizera, tedy bratr. To si ze mne dělal legraci. Ale slušně jsem poděkovala a požádala ji, aby pozdrav opětovala, až mu bude zase volat. Tady docházelo k nějaké podivné konspiraci.

„Jo, abych nezapomněla, do toho divadla půjde Marta. Prý se docela těší. Jen neví, o co jde.”

To jsme na tom byly obě stejně. Já se musím podívat, co to je za představení. Jen čekám, že bude vysoké kvality a vyvolá souhlasné nadšení nad výkonem umělců. Hledala jsem po papírech program letošního abonentního cyklu, ale protože jsem vybavena jistým sklonem k anarchismu, nenašla jsem ho a budu se muset zeptat. Však to Marta vydrží. Požádala jsem kolegyni Sklenářovou, aby mi zapůjčila svůj program letošního cyklu, že jsem ten svůj někam založila, samozřejmě, že ho najdu a ten zapůjčený vrátím. Nebylo to od ní příliš zdvořilé, že se na mne dívala s jistými pochybnostmi. Copak nedržím slovo? Řekla,

105

že nepochybuje o tom, že budu svůj program hledat, otázka je jenom, jestli ho najdu. Celkem sebekriticky jsem připustila, že se něco podobného může stát.

Kolegyně Sklenářová mi program abonentního cyklu přinesla druhý den, a když mi ho podávala, měla kolem úst výraz, který nasazujete když chcete někoho kárat a počítáte s tím, že si to sám domyslí.

Dny šly za sebou podle řádu plynoucího času, třikrát jsem se dozvěděla od Táni, že se její

bratr cítí dobře, dvakrát jsem se o tom sama přesvědčila přímo u pacienta. Ujišťoval mne, že na jeho zdravotní stav, tedy na jeho zlepšení, má přímý vliv moje účast potvrzovaná

dálkovými hovory. Jo, povídaly, že mu hrály. Ale stejně na mne dýchlo něco, co zůstane kdesi v podlebí, když člověk změní místo pobytu a tam, kam se dočasně uchýlí, najde přátelskou pohodu opentlenou nadšenými fanfárami nezávislosti. Někdy je obtížné strefit se do pocitu, který přistoupí a hned prchne ohlušen kostnatými povinnostmi. Do divadla jsme chodily s kolegyní jednou za dva měsíce. Představení vybírala ona, já jsem se ochotně podřizovala jejímu vkusu. Alespoň jsem na sebe nebrala riziko omylu. Vždycky jsem v den, kdy jsme měly jít do divadla, podléhala určitému napětí. Říkala jsem si, že to je zastydlý podmíněný reflex. Jít do divadla znamenalo v mém dětském věku mít svátek. Předcházela mu složitá procedura očisty těla a do jisté míry i duše. Otec totiž pokládal za nezbytné všem vyložit, o co tam půjde, co mají čekat a jak očekávané přijímat. Tím zbavoval představení momentu překvapení, ale dosahoval jiného

výsledku, protože našinec mohl rafinovaně právě očekávané postihnout. Moji rodiče pohrdali všemi, kteří chodili do divadla jako do hospody, dávajíce najevo, že je pro ně kultura denní stravou. Snad na tom něco je, i když jsem už ve věku, kdy se dívám na věci smířlivěji

Pak přišel čtvrtek a v dohodnutou dobu jsme se s Martou sešly ve foajé Národního divadla.

„No, Marto, ty ses vyparádila! Taková nádhera, to abych se tebou pyšnila jako mladší

sestrou, na matku se necítím, i když za jistých okolností…“

Marta se červenala, musím říci, že jí to skutečně slušelo, i když si nejsem jistá, kam tuhle módu zařadit. Nemám přehled o tom, co mladá děvčata nosí. Do školy chodily některé holky skoro jako bezdomovkyně, plandaly na nich svetry a kalhoty, vytahané do všech stran, snad měly skrýt všechno, čím by se jejich nositelky mohly chlubit. Teď Marta dokázala, že má

vkus nebo že má vkus její teta a otec. Tak jsem ji chytla v podpaží a hledaly jsme místo v parteru.

Uvaděčka nám diskrétně poradila. Všechna místa nebyla zdaleka obsazena, přišly jsme brzy. Měla jsem k tomu důvod.

106

V Národním divadle i na otrlého našince padne cosi, co není s to definovat, ale je to úcta k tradici, k památce generací, které sem přicházely, aby vyslechly odkaz umělců, kteří

usilovali o povznesení českého člověka. V čase, kdy bylo možno vážně pochybovat, že tenhle národ přežije tlak germanizace a zůstane v Evropě jako svébytný celek, Národní

divadlo sehrálo svoji roli. Proto si tady předpláceli sedadlo všichni ti, kteří si roli českého umění uvědomovali.

„Víš, kdo by roku 1920 seděl 31. března na tvém místě? Toho dne divadlo nehrálo, ale místo měla předplacené vdova po ministru Rezkovi. Na mém místě by seděla choť

obchodníka Husáková.“

Dívala se na mne udiveně, co že si to vymýšlím.

„Tady všechno je. Každé místo bylo předplacené a je tu všechno, no, všechno ne, jméno a adresa předplatitele z roku 1889. Ve dvacátém roce minulého století je tady navíc sociální

zařazení návštěvníků divadla, jako učitelka, choť majitele domu a podobně.“

Měla jsem v ruce dva divadelní kalendáře z těch let. Střežila jsem je žárlivě. Divila se, nahlížela mi přes loket zvědavě do ruky.

„Každý rok vydávalo ND svoji ročenku, kde jsou nejen představení na celý rok, ale i jména a bydliště herců, všeho personálu, seznam předplatitelů a číslo sedadla, ze kterého se dívali na představení. Je to tady všechno. Proto vím, že támhle v lóži číslo 4 sedal Karel kníže Schwarzenberg. To bylo ještě v devatenáctém století. Tehdy na našem místě sedali Josef Choděra a Jan Milde. Můžeme si spočítat, odkud se díval na představení Alois Jirásek.“

Lístek do lóže v přízemí přišel na 8 zlatých, nebo ve dvacátém roce 20. století na 60 korun.

„Když tu vystupovala Sára Bernhardtová, slyšela jsi o ní? Neslyšela? Bylo to v listopadu 1888, stál lístek na našem místě 8 zlatek. To bylo peněz! Naši předci organizovali divadelní

vlaky, zájezdy na představení. Tady čtu, že z Kutné Hory přijelo 24. března 1888 na Strakonického dudáka 250 lidí.“

„Dneska by možná organizovali zájezd na hokej nebo na fotbal, aby se mohli s Pražáky poprat.“

„To je jiná doba, děvče. Jen mne dojímá, když tady čtu, že v tom souboru návštěvníků, vlastně předplatitelů z roku 1920 jsou dvě studentky. Co se asi stalo se studentkou medicíny

Marií Volkovou, která měla předplacené nejlevnější místo na druhé galerii?“

„Co hráli koncem března, podle těch knížeček?“

„V tento den náhodou nehráli. Kdybychom chtěli vidět Evžena Oněgina jako dnes, musely bychom počkat až na konec roku 1888. Ve dvacátém století až dvacátého druhého února.“

107

Decentní šum hlediště nás přiměl hledět dopředu na oponu, ke které se upíraly zraky mnoha generací a která pohledu nezevšedněla. Tam, za ní se odehraje zázrak proměny. Když

pak jde nahoru, náš všední svět odchází do snu. Hlediště mizí a my se ztrácíme s ním.

108 24

Nejsem zase tak stará, abych mohla ke studentům shlížet z výšin patriarchální neomylnosti. Vše, co řeknu, nemůže být pravda pravdoucí. Ale přece jen na mnohém musím trvat. Vlastně

– trvat musím na všem, co odpovídá osnovám a z nich vycházejícího obsahu. Osnovy jsou osnovy a jejich závaznost je nad vší pochybnost. Taky v nich není nic, co by vzbuzovalo nějakou pochybnost. Zejména v české gramatice. Tady zmiňované pravdy jsou na úrovni septimy pravdami skoro absolutními. O fous horší to je v dějepisu. Zde se výklad některých historických událostí zejména z dvacátého století může jevit jako konfliktní. Ale o to nejde. Jde o to, že jsme narazili v kvintě, což je ročník mimořádně zvídavý, na několik otázek, které

vycházejí ze situace. Proti mé vůli začali kluci s evropskou ústavou. Mám se přiznat, že o tom nic nevím? Nikde není k sehnání a číst ji jako laik jenom z nutnosti? Proboha, kluci, neodvádějte řeč od věcí, které vás mají zajímat. Jenže je zajímá

právě tohle.

„Janáčku, co myslíš tím, že rozprodáváme národní majetek. Copak to v tomhle světě není

trochu jinak, než tomu bylo dřív? Nezáleží na tom, kdo podnik vlastní, když ho prodáme cizímu podnikateli, dostanou naši lidé práci a stát miliardy, které vloží zase do něčeho, co slouží lidem.“

„Jo,“ na to Janáček, „ale zisk z toho má cizí firma. Našinec utře … nos.“

Od úst k nosu není daleko.

„Tenhle svět stojí na soutěži, podnikání má své zákony, které se asi liší od zákonů

gramatiky.“ pokouším se je přivést zpátky k tomu, o čem by měla být řeč.

„No jo, paní profesorko,“ to se zvedla jedna dívčina, kterou jsem si pořád pletla. Jmenuje se Morávková nebo Moravcová?

„Co nám potom zůstane, myslím jako národu. To už pak bude jedno, jestli mluvíme česky, německy nebo anglicky. Průmysl bude rozprodaný, všechno, co za něco bude stát, bude vlastnit cizí firma. Pole, lesy, všechno skoupí Němci nebo někdo jiný, všechny větší budovy ve městech nebudou naše, jak to bude?“

žasnu tiše. Je to opravdu starost téhle mládeže, která vypadá tak kosmopolitně? Nechci je odbýt tvrzením, že jenom odvádějí řeč od větného rozboru, na kterém se Janáček zasekl. Skoumal teď dokonce vyndal z uší sluchátka, což byl doklad, že ho řeč jeho kamarádů zajímá. Čekali, co řeknu.

Zaskočili mne, pacholíci.

109

„Mám obavu, že to není příliš jednoduché. Odpověď na to, co vás trápí, nebo jenom zajímá. Nejde jenom o ekonomiku a o vlastnické vztahy. Tomu příliš nerozumím, což je moje vada.“

Cítila jsem nepříjemné vzrušení. Jako učitel, který si neví rady a přitom ví, že žáci spoléhají, že si nějak poradí. Kdybych teď řekla, že je nutné vrátit se k probírané látce, vzali by to sice na vědomí, ale zůstal by v jejich mysli otazník. Na studentské otazníky musí učitel odpovídat.

„Soudím, že kapitalismus je systém, který působí bez ohledu na státní hranice. Ty nejsou pro něj závazné. Zatím cizí podniky pronikají k nám, na náš trh, ale za čas, až se našinci přizpůsobí, až budou mít úspěch, začnou kupovat podniky třeba v Mexiku a nebude to nikomu vadit. Třeba skoupí opět to, co dneska u nás prodali. To by nám nemělo dělat starost. Když budou mít lidé práci a odvody do státní kasy budou na výši, budeme mít z toho všichni užitek.“

„To, že poslanci podnikají, že do funkce jdou s holým zadkem a odcházejí jako milionáři, to je taky v pořádku?“

Skoumal. Ozval se, aniž by se přihlásil.

„To je běžně uplatňovaná řeč. Bez důkazu zveřejňuješ něco, co opíráš o dojem a vydáváš

to za pravdu, která u lidí stejně přistupujících ke skutečnosti má samozřejmě ohlas. Ono nejde jenom o ekonomiku. Jde, jak tady student Skoumal naznačil, i o politiku, tedy o politické

instituce, které ji provádějí.“

Tady se začali studenti smát. Výkřiky jako „ti to vedou“, „koukněte se na ty parlamentní

estrády“ mne nutily zvednout káravě prst.

„My s politikou nechceme nic mít, paní profesorko. Koho byste volila, kdybyste byla v naší

situaci?“

„Jiřino Mrázková, nejsem ve vaší situaci, proto vám nemohu poradit. Mohu říci jenom to, že je třeba rozhodovat se uváženě, že je nezbytné alespoň trochu tomu rozumět. My jsme odběhli od výchozí otázky, která tuším zněla, co nám zůstane, až se plně kapitalizujeme, až

tady budou kosmopolitní instituce, až budeme plně v Evropské unii. To by vás mělo zajímat.“

„Zůstane nám pivo a turistika. Pražské památky jsou nesmrtelné. Naštěstí, díky feudálům, je tu plno hradů, které Američani nemají.“

Dostalo to nepříjemné obrátky. Alespoň pro mne. Jak mám naložit se svým učitelským svědomím?

110

„Studenti. To, o čem tady mluvíte, jsou vážné věci. Ani si neuvědomujeme význam toho, co říkáte. Jsou tu národní zájmy a národní, nebo spíš státní suverenita. O tom bychom si měli promluvit, připravit se na to. Nebo si někoho k debatě pozvat, někoho, kdo tomu rozumí a má

taky odpovědnost. Já k tomu mohu říci jenom to, že nemůžeme uhájit všechno. Je nám v tomhle světě líto, že přijdeme o mnohé z toho, na čem našim dědům záleželo. že celá

výrobní odvětví budou buď zrušena, jako je ohrožen konkurencí textilní průmysl, nebo prodána. Všechno je to ve varu.“

Byli z toho upřímně vzrušeni. Nechci říci, že dokonce zdrceni, tak daleko se svým nacionálním cítěním asi nešli, ale leželo jim to na srdci.

„Pamatujete na osmnácté a zejména devatenácté století?“ zeptala jsem se, zdánlivě

nelogicky. „Situace našeho národa byla tragická. Vlastně jsme jako národ přestávali existovat. Situace není srovnatelná, myslím se současnými poměry. Nositelem národního vědomí byla vesnice. A samozřejmě někteří vzdělanci. Takový páter Vrba suploval nepřímo veřejnou knihovnu. Právě díky ekonomické zaostalosti se na venkově mluvilo původním jazykem. Když byla města poněmčená, česky mluvil vesnický lid. V tomhle není s dneškem shoda. Dnes podnikání a kapitalizace prochází celou společností, všemi výrobními odvětvími. Ale jediné, co nám nikdo nesmí vzít a co si taky vzít nesmíme nechat, je naše národní kultura. Jazyk. Duchovní dědictví. Tím se odlišujeme od ostatních národů, které si taky budou žárlivě

střežit svoji kulturu a nám ji třeba vnucovat.“

Uvažovali nad tím.

„To jako myslíte, když se teď pořád zpívají anglicky různý cizí šlágry? Nebo když naši režiséři kopírují pracovní postupy amerických detektivek?“

Dívčina, jméno mi uniklo, protože na náš ústav přešla nedávno z Nymburka, rozvíjela, jaký dojem na ni udělala česká detektivka, kdy detektiv s pistolí v ruce vypadal, že si co nejdřív vypíchne oko.

„A pořád se tam kouří a chlastá. To je taky znak kultury?“

Průběh hodiny brali už jako nezávaznou besedu, kdy se není třeba hlásit o slovo a při řeči vstávat.

„Napodobovat patří do tohoto světa. Tomu se nemůžeme vyhnout. Všechny ty blbý

soutěže, co se u nás pečou, mají svoje vzory ve světě.“

„Máte pravdu,“ dodávám, aby se neřeklo, že tu už nemám co dělat, „cizí vlivy u nás vždycky domácněly. Vznikal z nich ale vždy vlastní český proud. Teď bychom však měli říci, co to je, když je řeč o něčem, co je typicky české. Pokusí se o to někdo?“

111

Pokoušeli se. Padaly tam výrazy jako národní tradice, historické odlišnosti. Nebo: já to cítím, ale neumím to definovat. Hlasovali pro národní píseň a literární vzory, které kladli do devatenáctého století. Dvacáté bylo podle nich indiferentní.

Ještě někoho napadlo, jestli můžeme přebírat cizí literární díla a co je v nich, z hlediska národního zájmu, Čechům blízké.

„To všechno jsou abstraktní kecy,“ uzavřel debatu Janáček.

Kdybych byla Faun, koupila bych si syringu a nějaký zkušený Satyr by mne na ni učil hrát. Protože jsem však učitelka češtiny, musela jsem na píšťalu zapomenout a chopit se slova a Janáčka popřít, i když to šlo dost obtížně. Protože se však svým výrokem o mnohého ze studentů otřel, apriori se mnou souhlasili.

112 25.

Paní se prochází na kraji v lese,

psovi nic neschází,

paní ho nese.

Je to tak. Dala jsem se na příležitostnou poezii. Inspirovala mne k tomu zkušenost a potřeba tu zkušenost zveřejnit. No, zveřejnit právě ne, jenom ji sama pro sebe zvýraznit. Paní tiskla psisko k ňadrům a obličej chvílemi nořila do chlupatého kožíšku. Jestli mu přitom zpívala, nevím. Nebyla jsem dost blízko. Napadá mne však otázka, jestli mám právo se vyjadřovat k tak intimní věci? Samozřejmě, že nemám. Kdyby tam ta paní šla po rukou, bylo by to sice podivné, ale mimo veškeré hodnocení. Ať si dělá, co chce. To je svobodné jednání. Chůzí po rukou nikoho neomezuje, ani neohrožuje. Tak co se do toho pleteš? Lidé dneska dělají horší

věci, než je chůze po rukou, a nikoho to nerozčiluje. Co tady vůbec děláš? Není to žádný les, ale park. Copak nemáš doma práci?

Měla jsem doma práci. Opravit nějaké testy, na které studenti čekali, no, čekali, s nadsázkou řečeno čekali. Tak jsem obrátila své kroky k domovu. Výraz vhodný pro umanutou učitelku. Do parku jsem se vydala proto, že jsem měla asi dvě hodiny čas. Doma mne nic nečekalo, jen ty sešity. Má někdo představu, co to je, když si člověk uvědomí po tolika létech svobodného života, na kterém si zakládá, jaké to je přijít mezi čtyři stěny a nemít nic, co by ho spojovalo s druhými lidmi, než jen telefon?

To je wirklich na facky. To jsem opravdu tak ohavná sůva, že na mně nikomu nezáleží?

Vždyť nejsem ještě tak stará, jako by stáří vytvářelo hranici, před kterou se lidé obvykle sbližují a pak už ne? Nesmysl. Bude to v povaze. Mám odtažitou povahu. Povahu, která

odrazuje. Pozor, nepřibližujte se, nebezpečí. Jaké nebezpečí? Lidi, které mám na mysli, jsou samozřejmě chlapi. ženské mého věku mají své starosti, někdy větší, jindy menší a ochotně

se se mnou o ně podělí. Jo, Marie se má! Nic z toho, co si tady říkáme, se jí netýká. žádný z mužů, které jsem kdy potkala, nepochopil prostou věc: že je žena zárukou jeho nesmrtelnosti. Místo toho, aby se ke mně chovali s přiměřenými ohledy, trapně se mnou soutěžili o pozice, o lepší zařazení v zaměstnání, nebo o hegemonii v posteli. Je to tak, bohužel.

Neměla jsem na chlapy štěstí. Snad až na jednoho, na kterého vzpomínám s dojetím. Jenže mu tenkrát bylo asi dvanáct let. Mně deset. Byla jsem s rodiči o žních na vsi. Chtěla jsem přejít čerstvě sklizené pole. Neuvažovala jsem, co tomu řeknou má bosá chodidla. Přece

113

to nevzdám! Doplazila jsem se asi padesát metrů, tam jsem s pláčem skončila. Tady umřu, všemi opuštěná. Nade mnou lhostejné nebe, nikde nikdo, kdo by mi pomohl. Za chvíli si mne všimli dva kluci.

„Co tam bulíš?“

Po chvíli jim to nedalo a přišli zvědavě ke mně.

„Nemůžu jít,“ vzlykala jsem.

„Když jsi tak blbá, že lezeš bosa na strniště, tak si pomoz sama.“

Jeden pohrdavě odešel, druhému to nedalo.

„Chyť se mne kolem krku, já tě odnesu.“

Odnesl mne na zádech až na mez.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se, když mne postavil na nohy.

„Marie.“

„Bosonohá Marie,“ smál se než odešel.

Bosonohá Marie.

Blíží se konec týdne a Táňa se neozývá. Přece se nemohu připomínat. ženské, jedem zase dolů do jižních Čech? Nic. Já se tady užírám a ona se neozve. Přece se nemohu vnucovat.

Táničko, napeč buchty, ať se pomějeme.

Tak prr! Za čím bych tam tak asi ráda jela? To je otázka, na kterou je třeba si odpovědět. Za blátivou vozovkou, která vede k lesu a ke kolejím? Za prochladlým stavením, kde jsou na chodbě početné trosky obutí několika generací? Za večerními řečmi o tom, jaké to bude, až tu zase bude brácha? Možná, že by mne mohly lákat Martiny úvahy o létu u rybníka. Možná, že bych v nich něco zaslechla, co by mi mělo něco připomenout.

Ten chlap volá každý den, ale neřekne přijeď. Možná, že to bere jako samozřejmost. Jenže to zapomněl říci sestře. Tuším, že ve mně sestra vidí nebezpečí. Za léta nezištné služby si zvykla a nerada by o službu přišla. Ani ne tak o službu, ale o postavení v rodině. V domácnosti, která je pro ni asi synonymem rodiny.

Neboj se, děvče, já ti ho nevezmu. Co jiného by v tom mohlo být než tahle primitivní obava o ztrátu majoritního postavení prakticky ve světě? Protože Zpěvákova rodina může být sice omezený, ohraničený, ale přece jen svět o sobě a pro sebe.

Pane jo, pozor, asi ubližuješ, i když nechceš.

Proč tam vlastně všichni jezdí? To je prosté. Potřebují změnu. Doma mají pohodlí, všechno je na svém místě, tam mnohé není jisté. žene je tam iluze, že něco vytvářejí. Vytvářejí nové

vztahy, které se staly doma omšelými. Vytvářejí nové stereotypy, před kterými utíkali.

114

Naštěstí jsme smrtelní a krátkodobě pozemští, a než se jim to stačí všechno rozležet, tak umřou. Myslím, že nás tam opravdu žene iluze. Chalupáře, mne ne.

Pokud mne neklame paměť, tak s tímhle pojetím infarktu si pacienti hoví v nemocnici tak týden. Déle sotva. Ležet mohou doma a do nemocnice chodit na kontrolu. Mohlo by to znamenat, že doktora Zpěváka si paní Táňa odveze tuhle sobotu. Dostane papír pro některou pražskou nemocnici a tam občas zajde nebo zajede na kontrolu. Otázka je, jak ho dopraví do Prahy. Pochybuji, že by okresní nemocnice byla tak velkorysá a poslala ho do Prahy sanitkou. Uvažuješ zbytečně. Děláš si nemístné starosti.

Nedalo mi to, zavolala jsem mu.

„To je radosti!“

„Kdybyste to položil do minulého času, mohl jste citovat z Babičky Boženy Němcové. Radujete se z toho, že jste už náležitě vyzdraven?“

„Paní profesorko, co je to za tvar vyzdraven? Ještě jsem nemocen, i když ne tolik, jak se očekávalo. Zítra jdu domů, ovšem je to nadsázka. Jarda pro mne zajede a odveze mne na chalupu. Tam si mne sestra vyzvedne. Jak se dostanu do Prahy, zat ím netuším. Řídit auto prý

ještě nemohu. Mohl bych kdekoho ohrozit.“

„Hlavně sebe.“

„Je mi líto, že ty Velikonoce takhle dopadly.“

„Opakují se každý rok.“

„Jistě. Jenže já jsem se těšil právě na tyhle.“

„Mně dochází kredit. Mějte se dobře a na shledanou v Praze.“

Pokud šlo o kredit, šlo o mírnou nepravdu. O čem bychom byli dál mluvili? O něčem, co se dalo za tou řečí tušit? Nebylo nic, co by se dalo tušit.

Zvláštní neklid. Kdybych chtěla být vulgární, řeknu, že mne svrbí duše. Nevím, kde se to bere. Poslední dny. Dívám se do diáře, jestli tady není nějaká fyziologická souvislost. Nic podobného nenacházím. Chodím a myslím na nesmysly. Dávám se do práce a hned ji opouštím. Ty testy musím alespoň pročíst a když ne opravit, ale ne, co to říkám, musím je opravit! Nuda na

druhou. Marie, jsi vulgární, měla by ses kontrolovat. Zapomeneš se a jak se na tebe budou kolegové dívat? Tvá pověst nedovoluje …, má pověst. Něco tak vágního jako je pověst učitelky. Kam až sahá moje pověst? Ke vchodu do školy a pak se rozbíhá do některých studentských rodin. Tedy do rodin některých studentů, kterým stojí za to o své

učitelce ztratit slovo.

Vletěl mi sem čmelák. Pokouším se ho vzít do kapesníku, ale v ruce cítím silné vrnění, jak chudinka buší křídly do tenké látky svého vězení. Zděšeně ho pouštím, nerada bych ho

115

poranila a on těžkopádně naráží na sklo okna. Dá mi to práci ho usměrnit do prostoru, který

mu poskytne svobodu.

žádná přirovnání, jen žádná přirovnání. Není nic lacinějšího než trapná paralela, která se mimoděk nabízí. Nutí mne to ovšem uvažovat. Jsem svobodný člověk, člověk strůjce svého osudu. I takovou pitomost jsem schopna vymyslet. Má i naše svoboda je fikce. Naše závislost na podmínkách je fatální. Prostě, nemám příležitost, a nemám šanci. Znám lékařku, která nemohla sehnat ženicha, a proto se dala zapsat do nějaké školy, kde se učila hrát kulečník. Proč právě ženicha? Já tomu říkám takhle, možná, že ji nešlo o ženicha, jen o příležitost seznámit se s někým, kdo vypadá jako chlap. Našla ho? To jsem už nezjišťovala. Dělala jsem si z ní tenkrát legraci.

A jsem u toho. Vypadá jako chlap. Stačí, aby tak vypadal? Nakonec stačí. Mít všechny znaky možného, i když ho realita poníží. Jenže co? Já taky nevypadám jako bohyně krásy, i když jsem ženská jako ona. Myslím řeckou bohyni krásy. Ta není omezena na jednu historickou epochu, je trvalá, protože není skutečná. Je to iluze, stejně jako je iluzí Chlap. Muž. Člověk. Já nevím, o čem to mluvím. Něco na mne leze.

116 26.

„É, paní kolegyně. Obtěžujte se laskavě.“

Kolega Hubáček. Co bude chtít? Byla hlavní přestávka po desáté hodině, a tedy pár minut na regeneraci smyslů. Tvářil se ušlechtile, asi jako hroch při pokusu o árii z Rigoletta. Jsem si vědoma, že mu programově křivdím. Teď mne lákal do svého kabinetu, lákal mne tam už

dřív, dokonce byl ochoten ho se mnou sdílet. Jenže mně bylo a je líp s babami ve sborovně. Sotva jsem vešla, hned mne to nadzvedlo. Visela tam totiž mapa středověkých poměrů

evropských. Připlížil se tam, mizera, někdy v noci a mapu ukradl. Slyšela jsem se, jak nežensky funím. Hochu, o co ti jde? To se zase chceš fackovat?

„Vidím vám na vaší hezké tváři rozhořčení. To je tou mapou, kterou jsem si půjčil, nebo máte nějaké vyšší důvody k odsudku mé maličkosti?“

Jak to, že jsem si zmizení mapy nevšimla? Jak to, že si dovoluje zaujímat stanovisko k mé

tváři? Dýchej zhluboka, holka.

„Na mapu dojde, o tom nepochybuji. Teď by mne ale zajímalo, proč mne tak ochotně zvete do své svatyně, když je chvíle na přestávku.“

To taky nebylo na úrovni. Kdy mne tam měl pozvat? Po vyučování? K tomu by mne sotva přemluvil. Tak jsem tam zacouvala o pauze.

Zatvářil se blaseovaně. Myslel si, že mu to sluší. Sluší, jak praseti uši.

„My tady na okrese zakládáme klub historiků. Sdružuje především učitele dějepisu, ale i ostatní amatérské zájemce o historii, spolupráci přislíbilo několik vysokoškolských učitelů, kteří mají v oboru už jistý kredit.“

Zkoumal moji vizáž, co jako na to. Nemám k podobným spolkům důvěru. Zejména když

je jejich jednatelem Hubáček. K této čestné funkci se totiž vzápětí přiznal.

„Co já s tím? Mám vám blahopřát? Je to jistě záslužná instituce, která bude šířit na našem obvodě vědomí historických souvislostí. Jistě na nějaké přijdete a patřičně je rozšíříte mezi masu zabedněnců, která zatím odpírá věnovat pozornost historickým vědám a pavědám.“

„Moment!“ vykřikl a chytil se teatrálně za hlavu. „Vy si děláte legraci z vážných věcí, zlehčujete to, na čem pracuje naše intelektuální elita.“

Samozřejmě, když tam působí Hubáček, musí jít o intelektuální elitu.

„Pane kolego, já mám v aktovce na stole ve sborovně svačinu, kterou bych si ráda snědla dřív, než půjdu do třídy. Jestli je to všechno, tak mne laskavě omluvte.“

„Chtěl jsem vám nabídnout práci ve výboru našeho sdružení. “

117

Jasně. Nejsem zase tak pitomá, jak třeba vypadám. Zejména po ránu, když vylezu z koupelny. Jenže on mne vycházet z koupelny naštěstí neviděl a neuvidí. On bude dělat šéfa a já za něj budu pracovat. Normální maskulinní uvažování. Kvůli tomu mi bude mazat med kolem huby. Jste nadějná historička a takové ty lapací kecy. Tůdle. Rozloučila jsem se slušně

a šla si pro chleba.

„Co ti chtěl pan kolega?“ zeptala se úlisně Růžena žilková.

Viděla mne vcházet do jeho kumbálu a viděla moji zrůzněnou tvář, když jsem vyšla.

„Doufám, že ti nesahal na kolena.“

Nevím, zda tato otázka vycházela z nějakých zkušeností, které by se mohly tradovat ve škole, asi sotva, on je sice trouba, ale zase ne takový, jakým by ho Růžena ráda viděla. Odpověděla jsem jí, že její představivost překračuje možnosti tohoto ústavu, kde jsou sice různí lidé, ale lidé vcelku shodní v moudrosti i hlouposti. Z toho nebyla Růžena moudrá. Ani se jí nedivím. Odvrátila se ode mne a uvažovala, komu by se tak mohla svěřit se svými pozorováními.

Svačina mi přestala chutnat dřív, než jsem ji stačila rozbalit. Když jsem šla do třídy, viděla

jsem před sebou štíhlonožku Martu Zpěvákovou.

„Děvče, tys jako proutek. To je sice v určité době přednost, ale zase to nesmíš přehánět. Nosíš si s sebou do školy svačinu?“

Marta má krásný úsměv. Takový trochu zadumaný. I když se směje, co dech dá, vždycky je v tom smíchu trochu smutku. Je už tak uzpůsobená a myslím, že to na kluky dělá mohutný

dojem. Taky to samozřejmě odpuzuje. Což je dobře, protože ti, kteří berou, co den dá, ty je třeba míjet s odvráceným pohledem. Moje zkušenost.

„Tátu přiveze v sobotu Jarda tátovým autem. Vrátí se pak domů vlakem. Takhle jsme to dohodli a táta s tím souhlasí.“

Tak vida, poměry se normalizují. Tatík bude stonat doma pod dohledem nějaké zdejší

nemocnice. Jak to, že mi nic neřekl? Já vlastně nevím, jestli to neměl v úmyslu. Když jdu do školy, telefon vypínám. Jedou si pro něj, pro tatíčka, hlavu rodiny. Do auta bych se s nimi nevešla. Jarda, doktor Zpěvák, Táňa a Marta. A je plno. Má to svoji logiku. Přece ti nebude líto, že tě nevzali do party. Pozvali tě jenom na Velikonoce, ne na pravidelnou rekreaci. Sakra, pusť to konečně z hlavy a chovej se rozumně.

V těle mi ten den zůstalo nějaké napětí. Z čeho? Dokud na to nepřijdu, nezmizí. Možná, že bych se z toho vyspala, ale stejně by to v noci zlobilo. Úvahy jsou zbytečné. Je to ten mizera a kradlář Hubáček. Ten mne straší a strašit bude. Co všechno na mne může vymyslet? Bude tlačit na ředitele, aby mi „doporučil“ účast v tom zatraceném spolku. Pak je to infarktový

118

specialista Zpěvák a vše, co s ním souvisí. Co s ním souvisí? Jeho dvě ženské. Každá jinak a každá dost silně. Marta je luční květ, který potřebuje pomoc. Nebo spíš ochranu. Jakou bych jí tak já mohla poskytnout ochranu? Jednou se Hubáčkovi vzepřela a pak už byla jenom jako motýl, který se chvěje ve slunečním světle. Ani se nedivím, že je Jarda ochoten dělat, co jí na očích uvidí. Jezdit s tatíkem po republice v úloze taxikáře. Maličkost pro takového kluka, který tuší, že na konci by mohl být plný kopec blaženosti. Vrtím nad tím nechápavě hlavou, ale vzápětí se vyzývám: Nepodceňuj lidi. Ty sis Jardu zařadila mezi vesnické balíky, sice je to hodný kluk, ale je to všechno? Není to všechno. Člověk je vždycky jenom člověk. Tak to je objev, Kožená. Člověk je jenom člověk! Chce se mi výt. Vždycky když vymyslím nějakou volovinu, tak vyji. Nejraději doma do polštáře. To pak vytí přechází plynule v bezmocný

vztek, který končí stejně bezmocným pláčem. Tak to s tebou je Kožená Marie. Jsi jenom kožená, Mařenko. Kdybys byla železná, snad by to bylo jiné.

Když jsem po vyučování chtěla jít domů, našla jsem ve sborovně lístek. Ředitel mne žádal, abych se u něj zastavila. A sakra, zapracoval. Přichvátl si. Dokud je v ráži. Sedla jsem si za stůl, hlavu do dlaní a uvažovala jsem. Mám nějakou šanci? Moc jich není. že pracuji se studenty? Řekne, že to dělá každý a není nějaká velká přednost ani zásluha, že se tak děje dobře. Tak blbě to snad neřekne, ale nějak podobně. Vyhýbat se práci ve společenské, celopražské organizaci převážně odborné? Účast v ní je pro školu, ale i pro mne osobní čest. Bože, všechno jsem ochotná dělat, jenom ne s Hubáčkem. Bouchla jsem vztekle do stolu a vyrazila za ředitelem.

Seděli tam spolu, čekali na mne. Oba se usmívali, řekla bych že podle. Čekala jsem, kdo začne. Logicky by měl začít ředitel, ten mne přece pozval. Taky se tak stalo.

„Milá paní kolegyně. Víme, kdo jste…“

„Vím kdo jsem, pane řediteli, a vím taky, kdo jste vy. Myslím tím vás i ctěného pana kolegu. Proto nemusíte tak ze široka a přejděte, prosím, k věci.“

Zírali, ředitel zděšeně. Viděl v tom útok na svoji autoritu? Výhružku?

„Netuším, co tím myslíte…“

„Není třeba nic tušit. Z nějakých důvodů jste mne pozval, buďte proto tak laskav a objasněte je, myslím ty důvody.“

„Ano, jistě. Důvody.“

V tuto chvíli byl směšný. Pomohl mu Hubáček.

„Dnes jsme spolu mluvili o vašem členství v profesní organizaci, která na okrese vzniká. Jde o klub historiků. Netvářila jste se nijak nadšeně a my jsme teď s panem ředitelem zde, abychom vás o významu a důležitosti této instituce přesvědčili.“

119

Když se to ve mně začne vařit, obvykle se přestávám kontrolovat a dopouštím se společenských kopanců, které jsou mi málokdy přičteny k dobru. Vlastně se to nikdy nestalo. Vždycky si říkám, brzdi, Marie. Vždycky marně.

Čekali, co řeknu.

„Vidím, pane řediteli, že tady kolega Hubáček pojal ušlechtilý záměr vystrčit vás z ředitelské židle. Když mu nevyšly poslanecké volby, i ředitel gymnázia je dost dobrá

funkce. Tak pozor, pane řediteli. Nenechte se vystrčit.“

„Co to je?!“ zařval Hubáček. Pochopil, že jsem přešla do útoku. Koukal i ředitel, na rozdíl od Hubáčka bezmocně. Jen se divil a umocňoval svůj údiv bezbranným rozhlížením se po ředitelně. Za poslední léta byl v tomhle prostoru doma a cítil se tu bezpečný. Teď přijde nějaká kolegyně, ke své škodě si ji sem pozval, a ona tady staví

ustálené hodnoty na hlavu.

„Vy jste mne obvinila, že se snažím usurpovat ředitelskou funkci. To je nemístné obvinění, které si nenechám líbit.“

„S tím počítám, pane kolego. Ale abychom věci brali tak, jak vznikly. Tohle všechno začalo tím, že jste zcela nevhodně, to je velmi slabý výraz, vnikl do mé třídy při vyučování a sápal se na mapu, která tam visela. Dokud jste ji dodatečně neodcizil. Když vás jedna žákyně

odkázala do patřičných mezi, přijal jste plán pomsty, požádal jste ředitele o to, aby vám dal ročník, který po léta připravuji. To je tah odvety. Jednak proti mně, jednak proti té studentce. A teď jste k tomu přidal tuto historickou instituci. Což je přímý útok na mou osobu. Vy budete dělat sekretáře a já jako vazal za vás dělat práci, která vám nebude vonět. Jak se vám podařilo přesvědčit tady pana ředitele, který je člověk moudrý a ohleduplný? Snad to postupně vyjde najevo. Odhadla jsem to celkem logicky. Takže nás čekají veselé časy.“

Seděli a mlčeli. Dívala jsem se na stíny za ředitelovou hlavou. Světlo šlo do místnosti z otevřených oken. Nebylo filtrováno skleněnými tabulemi, které ještě po zimě nikdo neumyl.

Čekala jsem, co na to řeknou. Podle brunátné tváře kolegy Hubáčka jsem čekala na přímý

direkt do brady. Taky přišel.

„Paní kolegyně, byl to promyšlený projev. Obdivuhodné. Myslím, že jste se na to připravila.“

„Na co, proboha? Copak mi někdo řekl, proč mne ředitel zve? Nebo myslíte, že je tu kolem vás samý pitomec a jenom Hubáček je genius?“

120

„Jestli jste se ustálila na tom, že tu práci neberete, tak vezměte na vědomí, že je na obvodě

historiků dost, kteří to ochotně vezmou. V tom případě musíte počítat s tím, že tu osobu vystřídáte, že přejde na vaše místo.“

„No prosím!“ zařvala jsem. „A je tu nový ředitel. A už se zase kádruje a rozhoduje, jak se nám to utěšeně vrací! Pane jo, to je mi novina.“

Vstala jsem a s vítězoslavným výrazem ve tváři jsem se chystala odejít.

„Sedněte si, prosím vás, paní kolegyně, nedělejte z toho drama,“ zaprosil ředitel. Co se dál dělo, se těžko popisuje. Musela bych s sebou mít magnetofon. Oba chvílemi vyhrožovali, chvílemi se omlouvali. Ředitel cítil, že v tomhle případě se nevyznamenal. Hubáček zase musel získat čas, aby si všechno promyslel a neudělal nějakou botu neuváženým výrokem. Řekl, že mapu ještě teď, sotva vstane a rozloučí se, vrátí do třídy, odkud ji odnesl. že mu ji však musím zapůjčit vždycky, když ji bude potřebovat. Pokud jde o moji účast v onom spolku historiků, projevila jsem nadměrnou vztahovačnost. Vždyť se z toho nestřílí, no tak tam nebudu pracovat, i když by ho zajímalo, proč tak tvrdě obhajuji svoji neúčast. Pokud je informován, nemám žádnou funkci podobného významu.

„Zásadně jsem proti tomu, co mi někdo vnucuje. Neodmítám nic, co se dá vysvětlit rozumně a bez nátlaku, i když se samozřejmě rozhoduji sama.“

Neobjímali jsme se, ale každopádně jsme si navzájem neotloukali hlavy o stůl. Prosím, my jsme tady detail naší společnosti, její elementární částice, jsme svým způsobem významná pracovní jednotka. Máme taky o sobě, s ohledem na to, co děláme, vysoké mínění. Přitom se tady ten člověk snaží nade mnou vítězit silou, kterou mu dává kdo ví co. Snad jen potřeba mít moc. Přitom žádná organizační síla za ním nestojí. Ale už ji v sobě cítí a jedná

podle toho. Když se mi nepodřídíš, vyrazím tě. Kam to spěje? Je to obraz společnosti, obraz tohoto světa? Budeme se navzájem ovládat, ponižovat, zotročovat? Nejeden majitel podniku se cítí být pánem nad životem svých zaměstnanců.

Šla jsem domů a bylo mi smutno. Mohla jsem být ráda, že Hubáček neuspěl. Ale přesto: Vždyť je člověk v tomto světě pomíjivý host. Já, jako individuum, samozřejmě, ale i jako živočišný druh. Tak proč si ten dočasný pobyt tak znepříjemňujeme? Proto, že o tom konci nevíme? že je tam, kam není vidět? že to přesahuje možnosti vnímání naší situace?

Asi. Vykašli se na to, holka.

121 27.

Stíny se plouživě dloužily. Ta představa mne dojala. Stín se sotva plouží. Nenápadně, pomalu se rozpíná a naplňuje pokoj tmou. Takže se opravdu může ploužit. Jeho okraje se třepivě

rozpadají a nezanechávají za sebou stopy světla. Nebo je to jinak? Dej pokoj s poezií. Ta se v tuto chvíli nabízí. Vnucuje mi rým. Co to řekl Voráček, student a nenasytný výrobce bonmotů? Rým je doklad úpadku přirozeného vnímání světa přírodní poezie. Nejkrásnější

poezii prý skládali staří Řekové a Římané. Neznali rým, který je dokladem barbarizace poezie. Proud básnické řeči nečeřily zámlky nezbytné pro zapamatování, zarážky v textu, na nichž se povzbuzovala paměť.

Voráčku, Voráčku. Možná, že z tebe něco bude, ale napleť nám hlavu. Ani s tím stínem nemám pravdu. Možná, že bych ji měla na Zpěvákově chalupě, kde je tma tmoucí a ne taková

nedomrlá polotma, jaká je tady ve městě.

Teď mu nemohu volat.

Hubáčkovi jsem to ale nandala. To však bylo pouze první kolo. Nemůže přece jen tak

lehce opustit ring. Vzdát rozehraný zápas. Něčeho se lekl, dostal nějaké znamení, že vstupuje na tenký led. Skutečně? Moc si nefandi, děvenko. Chlapi jsou potvory, to snad už víš. No, ne všichni. Určitě ne všichni. Někteří jistě.

Rozčílení na mne působí. Neusnu. Obracím se na lůžku a vymýšlím způsob, jak rychle upadnout do snu. Docházím spolu s Anatolem Francem k názoru, že iluze je skutečně jediné

lidské dobro. Ano. Iluze o člověku, který je, trvale zjišťováno a potvrzováno, ve své podstatě

potvora. A já mám iluzi, že je ve své podstatě dobrý, jenom okolnosti ho učinily tak trochu jiným. Nebo tak hodně jiným. Jak kdy.

Tak ne. Takhle bych usnula až ráno. Až začne někde na východě vylézat slunce z peřiny mlh a mraků. To je život. život je prý nádherný. Říká někdo, kdo nezná nic jiného. Nikdo nezná nic jiného. Jen ten můj a náš život. život, který trapně začne v úzkosti a bolesti a ještě

trapněji skončí. Taky v úzkosti a strachu, někdy v bolesti. Nic jiného se tady nenabízí. Obracej se na té horké posteli, jak chceš, vymyslíš něco jiného? Sotva. Ten život si ztrpčujeme nebo vylepšujeme… Správně. život má své kouzlo. A tím kouzlem je touha. Touha!

Vylezla jsem z postele a horečně se rozbíhala po těch několika metrech svého bytu. Touha. Touha po elementárních životních statcích. Touha po elementárních lidských vztazích. Touha po úspěchu, po odvrácení porážky, po lásce k člověku. Touha po tom, aby se měli ti, které

122

mám ráda, dobře, aby jim nic nechybělo, zejména štěstí a radost. Tam, kde je štěstí, tam je taky radost, ty trumbero! Je to tak. Touha je specificky lidské kouzlo života. Když se nevyspím, není do mne druhý den skoro nic. Alespoň nějakou dobu, než se srovnám. Možná, že někdy, až budu stará bába, nebudu muset tak spát, ale teď se nevyspat, to je hrůza.

První hodina podle toho vypadala. Až jsem se sama za sebe styděla. Nedočkavě jsem vyhlížela hodiny, kdy si o přestávce trochu odpočinu. Ve sborovně jsem zapnula mobil, oznámil mi, že mám v hlasové schránce jednu…hlasovou … zprávu. Byl to Zpěvák. „Proč

se neozvete? Už jsem doma.“

Už jsem doma a ty poskoč a jásej. To tak. Zase někdo, kdo by se mnou ochotně voral. To prothetické v se mi nelíbí, ale sedí docela úhledně. Nemohu přece říci, že se mnou Honzík Zpěvák orá. Jako náš Vitoušek u panskýho dvora.

Trochu mi to zvedlo náladu.

Dál všechno šlo podle zvyku. Přetahovala jsem se v sextě s kluky o nějaká slovesa, válčila jsem v druhé punské válce, zdá se, že celkem úspěšně. Vyskytl se student, který o prázdninách navštívil bojiště první punské války na Sicilii. Jak Římani válčili kolem Messany a dobili Syrakusy? Taky se prý zajímal o starověké Agrigentum, ale asi ho víc zajímaly Sicilanky než nějaké památky, skoro dva tisíce let staré důkazy mnohaletých bojů. Každá píď naší matičky Země je nasycena atomy našich předchůdců. To je nějakých miliard lidí, kteří tady žili a nikam se neztratili. Jsou tady pořád s námi a v nás, samozřejmě. Náš genetický kód konzervuje, to je odporné slovo, ale nic jiného mne nenapadá, vzpomínky na naše předky a předchůdce.

„Tak se, kluci, snažte, ať jim neděláte ostudu. Oni se s tímhle světem potýkali, jak uměli a jak mohli. Důvěřovali tomu, že jednou jejich potomci se s ním a se životem na něm vypořádají čestně a úspěšně. Tak se snažte. Nebo si toho slespoň buďte vědomi.“

Tvářili se, že je jim to jasné, i když jsem takhle pateticky pojednat nemusela. Jak to však říct, když to je samo o sobě vážná věc, kterou zlehčovat není na místě?

Zase vedle, Kožená.

Člověk nemůže denně z rukávu sypat perly. Není každý den posvícení. Někdy se hodina

povede, jindy nepovede. Je to tak, jak je to v životě zařízeno. Ty ses nevyspala a teď nejsi tak úplně ve formě.

V poledne jsem zavolala z automatu, který máme na chodbě, infarktem stiženému Zpěvákovi. Když to zvedl, řekla jsem hned, že volám z automatu, proto mus ím být stručná. Trochu koktal. Zeptal se, jestli jsem si u ž dobila mobil. že mi večer zavolá na státní linku a že

123

ho musím, vlastně je musím co nejdřív navštívit. že si dodatečně uděláme Velikonoční

pondělí.

V poledne jsem končila, ale zdržela jsem se ve sborovně.

„To je život, holky. Poraďte mi, jakou mám udělat večeři. Už mne to přestává bavit. Stereotyp jako hrom. Pořád dokola. Ti chlapi nemyslí na nic jiného, než na to… jídlo.“

To byla Lída Slámová. Dobrá holka, jen trochu životem unavená, jak pořád o sobě tvrdí.

„Ta pauza, kterou jsi udělala, ukazuje, že nejen na jídlo. To tě taky unavuje?“

„V tom je problém, Růženo. Mne nejvíc unavuje zeměpis ve čtvrté třídě. Kdyby šlo jen o to jídlo a ostatní, tak bych se věnovala přípravě jídla a tomu ostatnímu. Jenže spojovat to se zeměpisem, to je trochu moc. Alespoň na mne.“

„Nejlíp se má tadyhle Marie,“ ukázala na mne žilková. „Ta nemá podobné starosti. Nemám pravdu?“

Čekala, že se nějak vyjádřím. Nevyjadřovala jsem se. Měla jsem však něco na jazyku, co jsem po chvíli musela vyslovit.

„Podle patrně rozšířeného veřejného mínění jsem ušetřena vašich starostí a to mne povznáší a utěšuje.“

„Moment, moment. Kam by vás to mělo povznášet a proč utěšovat?“

Doktorka Krámská až dosud seděla u stolu a zabývala se tiše nějakým textem. Zřejmě

poslouchala ony tlachy a teď pokládala za potřebné se vyslovit. To bylo nejvýš udivující. Měla bych jí odpovědět?

„Pokud se moje kolegyně vyjadřují k tomu, že jsem se neprovdala a tím porušila jakýsi životní proces, obvyklý ve vývoji jednotlivce jako biologického druhu, tak to nedělají proto, že by mi tento stav záviděly, nebo mne litovaly. Vyjadřují se tak proto, že trpí představou, že je mi to líto. Rozumíte, paní doktorko? Líto. Je to od nich milé a dokonce bych řekla, že ušlechtilé. Jsou to hodný holky, známe se dost dlouho, proto to mohu odpovědně říci. Ale mně to líto není. Já jsem se mohla vdát právě tak, jak jste se vdaly vy. Ale ze své svobodné

vůle jsem se rozhodla to neudělat. To je všechno.“

Koukaly na mne, chtělo by se mi říci, že s otevřenou hubou. Byla by to nadsázka, ty dvě se trochu usmívaly, ta jedna se červenala a sumírovala si v hlavě odpověď, která by byla na úrovni.

„Děvčata, potřebuji radu. Večer mám navštívit jednoho známého, který je právě po infarktu, a nevím, co mu mám přinést jako dárek. Chlapovi přece nebudu nosit kytku a na flašku, což je vytrvale poskytovaný dar, má embargo.“

Krámská se vrátila bez odpovědi ke svým papírům. Ty dvě se snažily mi poradit.

124

„Záleží na tom, jak jste důvěrně známí. Já bych mu koupila kravatu. To je takový neutrální

dárek bez citových souvislostí. Sice tě bude mít pod krkem, ale snad to nebude brát nějak symbolicky.“

„Co takhle knížku. Pokud víš, jaký má literární vkus.“

„Za knížku dám tři stovky a trefím kozla. Kde se prodávají kravaty netuším a nevím ani, kolik do toho investuji peněz.“

„V tom případě je každá rada drahá.“

„Samozřejmě. V obou významech toho slova. Ale asi se rozhodnu pro kravatu. Ještě štěstí, že jste mi neporadili něco dražšího.“

Ještě chvíli jsme přátelsky hodnotily situaci, míru mé praktičnosti, závislosti na radách družek, které radí bez znalosti příslušného objektu, na jehož citové vázanosti na Marii Koženou se předem shodly, aniž by tušily, o koho jde.

Růžena šla se mnou na metro.

„V sousední ulici hned za rohem je galanterie. Tam dostaneš kravatu, jakou budeš chtít. Mám ti jít pomoci ji vybrat? Já s tím mám zkušenost. Můj starej si jakživ nic nekoupil na sebe. Všechno mu obstarávám já.“

„Růženko, to přece nemohu od tebe chtít.“

Jenže mne umluvila. S ohledem na další posun věcí, musím říci, že to byla chyba. No, kravatu jsem měla, nebyla nijak levná a nebyla ani nijak střízlivá. Myslím vybarvení vzorů, kterými oplývala. Ale zase nebyla příliš nevkusná.

Když jsem ji pak doma prohlížela, váhala jsem. Mám mu ji dát, nemám mu ji dát? Co s ní?

Možná, že by se spíš hodila Jardovi. Jasně. Jardovi. Dám ji Táně, aby ji předala jako dárek Jardovi. Doktor Zpěvák ostrouhá kolečka.

Nebuď směšná. To jako myslíš, že by mu bylo líto, že od tebe nedostal kravatu? K smíchu. Jsou tady prodejny levných knih, kde se za poloviční cenu dostane dílo, které má malou prodejnost. A jsou to hodnotné knížky, protože našinec dá na bulvár a hodnotná kniha je jen pro důchodce, kteří čekají až ji sem vydavatelé dodají. Hurá. Zítra na to jdu. Bylo dvaadvacet hodin, když se ozval telefon.

„Tady Oldřich Kříž. Doufám, že jsem tě nevyrušil.“

„Vyrušil. Co zase chceš?“

„Jen jsem tě chtěl slyšet.“

„Tak jsi mne slyšel. Dobrou noc.“

Mizera. Ví, jak člověka rozčílit.

125 28.

„Časy se mění a s nimi mravy. Dnes vám řezník nakrájí plátky vepřové podle toho, kolik se vás sejde u stolu. Byly doby, kdy hostitel přímo na tabuli krájel a podával hostům podle jejich chutě a podle toho, jak si jich vážil. Kníže Talleyrand-Périgord vlastnoručně krájel maso se slovy: byl bych velmi rád, kdybyste hovězí přijali. Ráda bych věděla, kolik té pečeně

z krávy na stole bylo.“

Možná, že to ode mne nebylo příliš vtipné, ale historicky přesné, alespoň pokud šlo o francouzského velkoknížete.

Marta na mne předtím počkala na stanici metra Karlovo náměstí a přivedla mne do starého domu v jedné vedlejší ulici, ani jsem si nevšimla, o kterou šlo. Tam jsme vystoupaly do druhého poschodí, dům výtah neměl. Hekala jsem já, Marta vyběhla hravě, byla zvyklá a hlavně o něco mladší.

„Myslíš, že bych ti mohla ještě přidat?“

Bože, snad Táňa nemyslí, že jsem narážela na velikost své porce.

„Ne, chraň bůh. To byl jenom pokus o vtipnou narážku na staré časy.“

Málo vtipnou, bohužel, moc si fandíš a přitom děláš kopance.

„Zato pan doktor skoro nejedl. Přitom to bylo nanejvýš dietní. Máte štěstí, že je vaše sestra tak výborná kuchařka. Se mnou by můj případný manžel poměrně brzy odešel mezi stíny. Sama se divím, že jsem až dosud vydržela bez větší ztráty na zdraví.“

„Lékaři mne varovali. Nějakou blíže nevymezenou dobu budu muset držet dietu.“

„Ta blíže nevymezená doba je vymezena tvým bezživotím.“

Zdálo se mi, že to sestřička řekla dost drsně. Dává tím snad najevo, že už zbývá jenom ona, kdo se o něj může starat? Asi. V tom případě má možná pravdu.

„Říkáš to tak, abych si tím nelámal hlavu. Bezživotí je konec, konečné řešení. Proč to sakra neřekneš přímo? Do smrti budu jíst tyhlety blivaniny. Už žádný smažený řízek. Konec s vepřovou se zelím, sádlem maštěným. A je to. Nemám pravdu, že je lepší vědět, na čem člověk je?“

Měla jsem obavu, že začne líčit své dojmy z nemocnice, zatím k tomu naštěstí nedošlo. Sotva se tomu vyhneme.

„Znám jednoho pána, náhodou hraje ve filharmonii na n ěco, na co se tam obvykle hraje, ten dostal infarkt, dostal ho proto, že nezřízeně holdoval bůčku s cibulí, a sotva se oklepal, už

zase holduje této smrtící krmi. A žije. Čemuž se mnozí zasvěcení diví.“

126

„Je vidět, paní profesorko, že jste s to člověka potěšit upřímně míněným slovem. Proč si mám lámat hlavu něčím, co nenastalo; sice to může nastat, ale zatím je to za humny. Co je nového ve škole?“

Nevím jak to ve středostavovských domácnostech chodí, ale tahle neměla speciální pokoj, kde by přijímali hosty. Měli pokoj a v tom pokoji jídelní stůl. Možná, že běžně jedli u

kuchyňského stolu. Jako jím já. Ale teď, u příležitosti mé návštěvy, roztáhli jídelní stůl v pokoji, kde byla knihovna a televizor, pokryli stůl damaškovým ubrusem a čekají, co moudrého řeknu. A byla tam Marta, moje studentka, která se zaboha nemůže zbavit ohledu k mé autoritě učitele. Bože, co jsem to za člověka, nemohu, nebo neumím se odpoutat od své

role?

Všichni byli nějací jiní než jindy nebo než jsem si je představovala. On byl v postavení

nemocného, který čeká ohleduplné zacházení. Táňa se mi zdála být spoutaná úlohou odpovědného pečovatele. Marta seděla a mlčela. Během jídla neřekla slovo. To by nemuselo vadit, někteří lidé při jídle nemluví, ale v tom případě, pokud by mlčení při jídle bylo dokladem slušného chování, jsem zcela mimo.

„Marto, je něco nového ve škole? Člověk je tak zatížen fungujícími stereotypy, že není s to postřehnout nějakou pozitivní změnu. Všimla bych si patrně jenom toho, kdyby školník vyhlásil stávku a ráno neodemkl vchod do školy. To se zatím nestalo. Takže škola plní svou úlohu způsobem celkem tradičním. Studenti studují, někteří bídně, jiní jinak, učitelé se snaží, s ohledem na Martu musím říci, že celkem není proti nim námitek. Nebo se mýlím?“

Marta se zasmála. To bylo všechno.

„Nerada bych se mýlila, ale posláním tohoto školního stupně není studenta něčemu perfektně naučit, významnější vzdělání získá až na vysoké škole, ale vypěstovat v něm návyk něco si osvojit. Touhu po vědomostech. To se samozřejmě nese na nějakém vědomostním materiálu. Nemám pravdu?“

Nic na to neřekli, bodejť by řekli.

„Já nevím co říct. Dopustila jsem se nějaké chyby? Tím, že jsem vám dala tu kravatu? Vy jste mne pozval na chalupu, já vás pozvat nemám kam, tak jsem vám dala ten malý dárek. To u příležitosti vašeho návratu do života. Omlouvám se. Jakýpak návrat do života. Vy jste ho přece neopustil, tak se není kam vracet. Byla to jenom taková pozornost. Pokud se vás to nějak dotklo…“

„Ale ne. Prosím vás, já vím, že jsem z toho všeho trochu vedle. Ta nemoc, vlastně ta příhoda se vyřešila. Myslím, že všechno dopadlo dobře. Je tady jenom jedna věc, která stojí

za zamyšlení. Myslím, že obě moje děvčata to pochopí. Když jsem tam tak ležel a neměl co

127

dělat, musel jsem myslet na různé věci. Především na to, jak malý krok člověka dělí od nebytí. Marto promiň, že to tak bez obalu řeknu.“

Vzal ji kolem ramen a já jsem si všimla, že mu to děvče rozumí. Nenabírala moldánky, jak bych předpokládala, seděla klidně a vážně otce pozorovala.

„Ono je to tak trapně všední a přitom tak nezvyklé. Věřte, nevěřte, člověk je na světě proto, aby žil. A najednou mu dojde, že je tu jen dočasně. Já chápu, že to všichni víme, ale když ta chvilka přijde, jsme nahraní. Nebo když se jen připomene. To je něco jiného vědět a vědět. No a tak já tam ležel a myslel na to, jak se dobře s tím životem vyrovnat.“

Něco mi na tom nehrálo. Jistě, je to jeho a náš životní problém. Není to však problém velice intimní? Je na místě se s tím svěřovat? Dělat své dceři starost? Přece k tomu jednou sama dojde tak, jako všichni ostatní. Ona teď bude myslet na to, že její táta může zemřít. Samozřejmě, že na to myslela, bála se o něj a on to teď ještě rozmazává. Ne. To není dobrá

myšlenka. Rozmazává. On se svěřuje a snad bychom mu za důvěru, se kterou nám dává

nahlédnout do nejtajnějších oblastí své mysli, měli být vděčny? A když ne přímo vděčny, měly bychom si té důvěry cenit, vážit si ho.

„Honzo,“ to se ozvala jeho sestra, „to jsou jistě vážný věci, ale my jsme teď rádi, že jsi tady, že ti to dušený hovězí chutnalo a že zase budeš v pořádku. Nech těch plačtivejch řečí. Chápu, že na člověka jdou takový horký chvilky, ale už jsi z nejhoršího venku. Tady Marie ti půjčí nějakou veselou knížku a bude zase dobře.“

Všichni přítomní jsme věděli, že to není všechno. Bylo leccos, co by bylo možno říci, ale proč?

„Ptal jste se, co je nového ve škole. Vše při starém. Pořád tady panuje skličující pocit existenční nejistoty. To však není problém naší školy, to je univerzální záležitost. Copak má

člověk na tomto světě nějaké jistoty? Je to tu jako na houpačce. Něco nám vyjde a jásáme, už

jsme na tom dobře, už na nás nikdo nemůže. Vyspíme se a je tu něco dalšího, co má snahu nás vyhodit z kolejí. Týká se to každého z přítomných. Chápu, že když se k tomu přidá ještě

nějaká nepředpokládaná indispozice, je tento pocit silnější.“

Vyskočil a začal rozkládat rukama. Vyjadřoval zjevný nesouhlas.

„Víte, že se mýlíte? Tenhle pocit existenční nejistoty, který tady všeobecně vzato všude funguje, najednou jako by zmizel, když jsem zjistil, že bych mohl natáhnout bačkory. Něco tady dostalo najednou přednost. Co to bylo, snadno uhodnete. Všechny ty stresy, které

možná měly vliv na tu moji příhodu, mi najednou byly k smíchu. Nebyly. Já vím, že to zase přijde, ale možná, kdo ví jestli.“

Obě jeho ženy se teď usmívaly, poprvé za celý večer.

128

„Všechno špatný je taky k něčemu dobrý,“ řekla Táňa.

„Na to velikonoční pondělí mám jednu veselou vzpomínku. Tu kravatu, kterou jste mi přinesla.“

Tím mne porazil. Kravata se mi vůbec nelíbila a koupila jsem ji na výslovný nátlak své

kolegyně, odbornice na mužskou výbavu.

„Ne abyste si tu kravatu uvázal na krk, až někdy půjdete k nám na školu. Tu kravatu jsem kupovala spolu s Růženou žilkovou, která se chlubí tím, že obléká svého muže.“

Tvářil se tak, že jsem pochopila, že až zase půjde na zasedání té školní rady, že si tu zatracenou kravatu uváže. A já se dostanu do řečí. Potvrdila mi to i Marta svou ironickou poznámkou:

„Jak znám svého tátu, tak to určitě udělá. I když se ty barvy nehodí k decentnímu obleku člena školní rady.“

„Doporučuji: Když se bude blížit zasedání školní rady, jednoduše mu ji schovej.“

„Já se vám divím, co tady chcete skrývat? Copak nemůže učitelka obdarovat mužskýho, který je shodou okolností v nejlepších letech?“

129 29.

Právě jsem uvažovala, že se zvednu a rozjedu se domů, když se mi v kabelce ozval telefon. Všichni ohleduplně začali rozmlouvat o něčem, co pokládali za nezbytné si mezi sebou říci. Pohled na displej mi neřekl nic, co bych o volajícím mohla vědět.

„Haló!“

„To je dost. Už tady stojím za dveřma půl hodiny, kde se, prosím tě, touláš?“

Chvíli jsem byla celá ztuhlá. Byl to Kříž? Proboha, jestli je to Kříž, co dělá takhle pozdě

za mými dveřmi?

„Kdo je to?“ Hlas se mi zadrhl někde v krku a nešel vyndat.

„Ještě dělej, že mne nepoznáváš. Byly doby, kdys mne milovala.“

To tedy zvolil ten správný přístup. Byly doby, kdy jsem ho milovala, mizeru. Dodnes toho lituji.

„Pokud chceš se mnou mluvit, tak musíš vzít na vědomí, že já k tomu nemám žádný důvod. Buď proto tak laskav a odejdi od mých dveří. Jestli tam hodláš setrvat, požádám policejní

hlídku, aby mne doprovodila domů a zbavila mne otravujících obejdů.“

Doktor Zpěvák natahoval ruku po telefonu. Pochopil, o koho jde, a chtěl zasáhnout do věci. Zavrtěla jsem odmítavě hlavou. Tohle je moje věc a taky si ji sama vyřídím.

„Vrať se ke své ženě a neobtěžuj lidi, kteří mají tu smůlu, že tě znají.“

Tak. Vypnula jsem telefon a vrátila ho do kabelky. Dnešní večer tak příjemně začal a takhle skončí?

„Proboha, Marie, o co jde?“

„Táňo, nic mimořádného. Jenom jeden odmítnutý nápadník. Znala jsem ho před asi pěti lety, tedy jde o záležitost dávno promlčenou. Když je v nouzi, tak zřejmě leze ke křížku. Je to hrozný a nedůstojný výraz, ale co mám říct, když mne takhle nestydatě vydírá? Asi si myslí, že ho tam k sobě vezmu na noc.“

Bylo mi do breku. Představa, že jdu potmě nahoru po schodech a tam sedí na posledním schodu Kříž a vnucuje mi svoji náruč, mne naplnila hrůzou. Ani ne tak z fyzické přítomnosti pana Kříže, jako z jeho ubohosti, z nejistoty jeho existence. Protože musí mít k tomu, že čeká

v noci za mými dveřmi, nějaký katastrofální důvod.

„Víte něco o tom, jak se svým kolegou Martínkem tenkrát dopadl?“

Zpěvák si na to pamatoval, v ždyť jim s něčím pomáhal. Musela jsem říci, že jsem za jejich osudem definitivně zavřela dveře, že už nemám dokonce ani ponětí, o co šlo.

130

Zpěvák vyndal ze stolu di ář a začal v něm listovat. Nahlas uvažoval, kdy to tenkrát bylo. Asi hledal termín, kdy s oběma někde chodil a něco sjednával.

Po chvilce zakýval hlavou, našel, co hledal.

„Jestli se nemýlím, je pan Kříž ženatý. Tak se zeptáme jeho ženy. Mám tady číslo do bytu, jde tuším o Pardubice. V devět hodin večer budou linky volné.“

Z té moderní techniky jde člověku hlava kolem. Bože, jde z toho strach. Za to ale technika nemůže. Co se z toho vyvine? Proč tam ten člověk stojí a co asi chce? Co by asi mohl chtít. Leze ke křížku. Vynucuje si soucit.

„To je paní Křížová?“

Spojení nastalo ve vteřině. Zřejmě potvrdila, že je paní Křížová.

„Já jsem doktor Zpěvák a volám z Prahy. Předpokládám, že máte na svého manžela jistý

vliv. Volám proto, že váš manžel stojí za dveřmi paní Marie Kožené, profesorky jednoho pražského gymnázia, a domáhá se vstupu. Dotyčná paní ho nemíní dovnitř pustit a bude muset zavolat policii, aby ji ochránila. Máte-li na svého muže nějaký vliv, a hlavně číslo telefonu, zavolejte mu laskavě a vyzvěte ho, aby odešel, nechce-li si způsobit potíže.“

Zřejmě mlčela a hodnotila vzniklou situaci.

„Víte, pane doktore,“ ozvalo se konečně, „jestli si můj stávající manžel způsobí nějaké

potíže, je to jeho věc. Já jsem s ním skončila. Věci se mají tak, jak jsem řekla. žádný soucit. Ten člověk jenom každého surově zneužívá. Když projevíte soucit, tak si vás otočí kolem prstu a vykrade.“

„Moment, moment. Nezavěšujte. Já měl alespoň pocit, že hodláte hovor ukončit. Prosím vás, dejte nám na něj telefon, jestli tam stojí za dveřmi, tak ho musíme připravit na to, co se stane.“

„Jen žádný ohledy,“ řekla a číslo nadiktovala.

„Vidíte, já jsem přišla na kus řeči, na příjemné posezení a ono se to zvrtlo v takovou podivnou hru. Vím, že ten člověk je násilník, a vím, že to bude pěkná ostuda. Tady pan doktor ho zná, tak má slova může potvrdit.“

Na otázku, odkud že násilníka zná, dojde, až odejdu.

„Víš, kde tam u vás máte nějaké oddělení policie? Nejlepší bude, pokud bys nepřespala u nás, ale jak tě znám, tak bys to asi odmítla, tam zajít a požádat je o pomoc. To nikomu neublíží, když hlídka, která jezdí po ulici, zajede s tebou a pomůže ti do bytu.“

Zbytek večera byl totálně zničený. Ten mizera Kříž ho zadupal do prachu. Nálada na bodu nula. Musela jsem se omluvit všem přítomným, každému zvlášť. Jaké to mám známé, že na ně musím posílat policajty? Bude to pěkně mastný škraloup, který mi ulpí na pověsti.

131

Zpěvák vymačkal vzápětí číslo, které mu dala Křížova žena. Chvíli poslouchal a zavěsil.

„Ta ho tedy miluje. Nechtěl bych být v kůži nemilovaného manžela. Dala mi falešný číslo. Ozvala se tam nějaká Kopečková. Buď jsem to spletl já, nebo mi opravdu dala špatné číslo. Tak co budeme dělat? Je půl desáté, taky Táňa se chystá domů, buď tady zůstanete přes noc, nebo vyhledáte ty policajty.“

Udělalo se ticho, ticho jako před rozhodnutím. Zpěvák listoval v telefonním seznamu.

„Vyřídíte to s nimi sama, nebo tam mám zavolat? Oni mi však položí otázku, proč tam s vámi nezajdu sám. Vysvětlovat jim něco o infarktu by bylo asi málo vhodné.“

Tak jsem to vytočila sama. Ozval se úřadem obtížený policejní hlas. Snažila jsem se koktavě vysvětlit, o co mi jde.

„To jako myslíte, že by vás ten člověk obtěžoval? Páchal na vás násilí?“

„To nevím. Vím jen, že asi chce u mne přespat, protože ho žena vyhodila. A já jsem silně

proti tomu.“

„Takže žádné násilí. Chápu, že máte strach, ale mi nemůžeme zasahovat dřív, než

k něčemu dojde.“

„Udělali byste dobrý skutek.“

„Chápu. Taky bychom mohli vodit domů opilce, kteří zapomněli, kde mají bydliště, a bojí

se manželky.“

Seděla jsem nad tím přístrojem nešťastně.

„Oni mají do jisté míry pravdu. Nejsme v Americe, kde by policajt určitě s vámi šel. A šel by rád. Tak daleko ještě nejsme. To musí nejdřív vzít za své plno lidských životů, pak budou poldové ochotnější.“

„Moment, něco mne napadlo.,“ zvolala Táňa. „Myslíš, že už bude soused v posteli?“

Soused v posteli nebyl. Naštěstí to byl vazoun a člověk pro každou legraci.

„Mám dělat ctitele? To je dobrý, to si zasejc jednou vyzkouším, jak to chutná, když se kvůli ženský poperu.“

„Omlouvám se, nejde o to se poprat, ale dopravit mne za dveře, které pak zevnitř zamknu.“

Samozřejmě, že jsem mu musela všechno vysvětlit, chápal rychle, na detaily se neptal. Měl před domem vůz.

„Jediný problém je, kde zaparkuju , až se vrátím, ale snad to nějak uspokojivě vyřeším.“

Se Zpěvákovými jsem se loučila s dojetím. Oldřich před mým domem klimbal ve voze. Snažila jsem se neupozornit na sebe. Můj doprovod mne dovedl až ke dveřím, přesvědčil se, že jsem vešla a že cvakl zámek. Kříž seděl ve voze dál, patrně tam bude spát do rána. To mi mohlo

být jedno.

132

Jenže nebylo. Alespoň ne tak docela. Přece má někde ženu. Taky si ho brala s určitou představou štěstí. Sny narazily na drsnou skutečnost. Výsledkem jsou trosky. Co s tím udělá? život, Kožená, život je slepenec reality a snů. To je teda moudrost. Ještě řekni, že je ti ho líto, mizery. Na čem vlastně stojí, o co se opírá ta rozkomíhaná skutečnost, o které občas uvažuješ jako o velikosti Všehomíra? No, řekni!

Usínala jsem špatně, přece jenom jsem slabá ženská.

133 30.

Ráno tam nebyl. To ovšem neznamená, že jsem se ho zbavila. V noci jsem skoro nespala. Budila jsem se a koukala z okna. Mám nebo nemám pro něj zajít? Je to přece nešťastný

člověk. S tou povahou mu štěstí nepokvete. Mám však povinnost se starat o všechny nešťastné lidi? S tímhle sis však byla blízká. Blízká. Důvěřovala jsem iluzi. Iluze vzala za své. Rozhodovala jsem se a nakonec jsem ke svému štěstí únavou usnula. Ráno tam nebyl. Šla jsem na autobus a nekoukala napravo ani nalevo. Dej, panebože, ať už

zmizel z mého života. Nezmizel. Čekal před školou. Nohy se mi podlomily. Kde hledat pomoc? Stál tam neholený, patrně i nemytý a koukal jako pes.

Když teď povolíš, Kožená Marie, máš to spočítaný.

„Volali jsme tvé ženě. Vyřiď si své záležitosti jako chlap, Kříži Oldřichu.“

Oči mu zasvítily. Udělala jsem chybu. Vyřídí si své záležitosti a bude zase otravovat. Pochopil to tak, že když si vyřídí své záležitosti, má ke mně volnou cestu.

„A sem se už nevracej, tady ti štěstí nekvete.“

Kolem proudili studenti a mnozí se zvědavě dívali na tu pokleslou postavu a domýšleli se, co má asi ten chlap se mnou společného.

Musela jsem se někomu svěřit. Někomu, kdo by mi mohl pomoci. Jenže komu? O

přestávce jsem zavolala jeho ženě. Nebyla doma. Samozřejmě, že se musí nějak živit. Parazitující Oldřich Kříž ji doma nenechá. Nezbylo mi než zavolat doktora Zpěváka. Chudák Zpěvák.

Mým starostem se smál. Proč? Mám se rozčílit? Copak to není vážná věc, když ženskou obtěžuje chlap, který má sklon k výraznému ovládání lidí? Řekl, abych ze školy šla rovnou k nim. Marta na mne počká.

Zřejmě jí zavolal, protože o velké přestávce za mnou přišla a řekla, že má výuku do půl jedné a že na mne počká, pokud mám ještě nějakou povinnost.

„Dobrá, sejdeme se na obědě.“

Kolem školy nikdo, kdo by se podobal Křížovi, nepostával. Vzal snad na vědomí mé rady a jel domů urovnat si rodinné poměry? Kéž by.

„Marto, je mi to všechno děsně nepříjemné.“

„Nic neříkejte,“ skočila mi do řeči. „Táta mi všechno vysvětlil.“

„Skutečně všechno?“

Co mohl vysvětlovat, když taky všechno nevěděl. Věděl jenom to, co si představoval, že ví. Ale i toho mohlo být dost. Na Martu jsem se dívala s rozpaky. Bože, moje studentka!

134

„Táto, udělal sis něco k obědu?“

První otázka, položená hned za dveřmi. Zatahovala mne do přísně soukromých poměrů. Otec děvče ujistil, že mu teta připravila oběd už včera večer, že dnes nepřijde, protože má

večer domovní schůzi, na které se něco řeší a u čeho musí být.

„Já vám s Martinou pomocí něco uvařím. Nemyslete si, že jsem tak málo šikovná, že bych večeři nesvedla.“

Martě to připadlo směšné, usmíval se i otec.

„Raději si pojďte sednout. Máme pár hodin na řeči. Marto, musíš jít nakoupit a pak úkoly. Koupelnu máš za zády.“

Dala mi přednost.

„Jakou práci byste měli pro nešikovnou učitelku historie?“

„Teď si na chvíli sedněte a po tu dobu, co budete odpočívat, mi budete dělat společnost.“

Prohlížel si mne. Mlčky a dlouho. Každé ženě je něco podobného nepříjemné.

„Tak jste si mne prohlédl, viděl jste to, co je obvykle za podobných okolností vidět. Dáme se snad do řeči. Nebo mne pošlete umýt podlahu do předsíně? Myslím, že bych to zvládla dostatečně.“

Smál se tomu. Divila jsem se. Myslím, že má nebezpečný sklon preferovat každou hloupost, kterou návštěva vypustí z úst.

„Nepochybuji, jistě byste zvládla leccos. Třeba i poslouchat moje řeči. Teď vás totiž

nečeká nic jiného. Co bychom jinak dělali po dobu vaší návštěvy? Lidé naplňují čas řečmi. Někdy mají i smysl a pak lidé nelitují času.“

Na co mne to připravuje?

Sedl si do trochu už omšelé klubovky a mne posadil naproti.

„Dovolte mi, abych trochu zaimprovizoval. Sedím tu proti vám a jsme tu dočasně sami.“

Proboha, co tím myslí?

„Vidím na vás, že vás moje řeč udivila. Volné plynutí myšlenek si mohou dovolit jenom přátelé. Vím, že byste tuto větu ráda doprovodila sarkastickým šlehem. Natolik vás už znám, především z vyprávění své dcery.“

Mizera jeden.

„Leccos stojí za pamatování. Především to, co nás právě teď pronásleduje jako svízel. To, co prožíváte, však za to nestojí, myslím za nářek, případně pláč. To je pouze přechodná potíž. Jako skoro všechno, co se nám staví do cesty.“

Měla jsem na jazyku otázku, co se mu právě teď staví do cesty, ale raději jsem toho nechala. Jistě měl na mysli svou ischemickou chorobu.

135

„Vztahy mezi lidmi jsou buď přátelské, nebo nepřátelské. Mezi těmito dvěma kategoriemi je velice mnoho poddruhů. Taková lhostejnost je taky forma, ze které některá z těch krajností

vyroste. Dřív byl po mnoho generací uplatňovaný náboženský cit, který ovládal člověka a vedl ho k přátelskému zaujetí vztahu.“

„To myslíte jako u nás v Čechách? Ale můžete mít pravdu. Po staletí církevní dogmata ovlivňovala lid. Jenže to už tak docela neplatí.“

„Spolková činnost, národnostní hnutí, politické strany, příslušnost k těmto institucím vede člověka k věrnosti ideálům jednoty a shody mysli a činu.“

„Vy jste toho názoru, že je to chyba?“

„Vůbec ne. Přijímání nových myšlenek nám lichotí. Jsme nadšeni svou předpokládanou silou. K volbám jdeme s vírou ve vítězství a v praktické naplnění ideálu. Jsme ochotni rozhojňovat dobro. Jsme jím naplněni až po okraj, promiňte ten výraz.“

Chtěla jsem dodat, že jsme ho tak plni, až bryndáme okolo. Ale to by bylo moc. Pořád jsem netušila, kam tím míří, a dělat si z něj legraci se nehodilo. Byla jsem přece jenom host. Díval se teď na mne soustředěně. Buď se chystal k nějakému prohlášení, nebo nevěděl jak dál.

„Vy jste historička,“ řekl konečně.

„Já jsem učitelka dějepisu,“ skočila jsem mu do řeči.

„Nevím, jaký je v tom rozdíl, ale budiž. Jako učitelka historie musíte vědět, jak to v dějinách člověka chodí. Já myslím, nejsem historik, proto mám jen subjektivní dojem, že historie je pouhý souhrn pohrom, které se na člověka v čase valily. Za takovou vlnou neštěstí

se na čas objeví něco pohody, ta je však opět střídána novými pohromami, více méně

silnějšími a krutějšími.“

Díval se na mne soustředěně, patrně čekal, co na to řeknu. Neříkala jsem nic. Nebylo co.

„Teď něco řeknu, kvůli čemu mnou budete pohrdat. Ale já to riziko podstoupím. Kdyby bylo na mně, tak bych s historií skončil ve starém Římě. Zabránil bych, aby se čas hýbal až

k mobilním telefonům a k atomovým pumám. Stejně nic většího než jsou Homérovy básně

lidé nevymysleli. Tak co? Co to je ten zatracený pokrok, kdy lidé umírají ve statisících na jeho produkty?“

Snažila jsem se ho pochopit. Svěřoval se mi tady více méně zmateně s něčím, co by jindy

asi neřekl nahlas. Alespoň ne před někým cizím. Ne, to není možné. Není to jenom hra? Já

jsem z toho zatraceného Kříže už úplně celá zblblá. Všude vidím podvod. Natáhla jsem k němu přes stůl ruku a pohladila jsem ho. Dosáhla jsem taky jenom na ruku, ale stačilo to, aby zčervenal.

136

„ Myslím, že bych vám měl udělat kafe.“

Řekl, ale nevstal, vzápětí na to zapomněl. Nepřipomínala jsem to.

„Támhle ho mám, Homéra. Je tam víc podobných nebožtíků, kteří mají to štěstí, že sice nevíme, kde jsou jejich kosti, ale víme, kde jsou jejich myšlenky. Vidíte, vysvětlíte mi, čím to je, že před třemi a taky před pěti tisíci léty žili lidé, z nichž mnohé jsme dosud nepřekonali?

Sám bych si odpověděl, že je to asi proto, že byli první. První přišli s velkými lidskými dramaty, jejich následovníci, kteří prožívali podobná dramata, pak z nich už jenom čerpali, protože se nic nového nedalo prožít. Nevěřím, že jsme Homéra překonali. Nebo je to jenom nekritická úcta k praotcům? Těm se přece nepřiznávají vady.“

Něco jsem musela říct.

„Je tady jenom otázka, omlouvám se za ni, zda ti, o kterých s úctou mluvíme jako o prvních, byli skutečně první. Před starořeckými filozofy museli být myslitelé, o kterých nic nevíme. Jejich myšlenky se předávaly z úst do úst, nezaznamenali je písmem, a z těchto tradovaných poselství pak vznikaly filozofické školy už zaznamenané.“

Nevím, jak by se na toto tvrzení moji univerzitní učitelé tvářili, ale to mne teď

nevzrušovalo.

„Ovšem,“ řekl radostně. „Totéž platí o větších či menších epických básních, o

vyprávěních o válkách, o hrdinech a jejich statečných činech. To sahá až někam do předčasí, protože lidé

byli vždycky lidmi, tedy od chvíle, kdy se vyzdvihli z přímé závislosti na vnější přírodě.“

Vstala jsem a kávu jsem si sama uvařila. Ukázal mi, kde co je, varná konvice byla na kredenci, tedy na kuchyňské lince. Marta nikde.

„Kde se to děvče toulá? Neměla už být doma?“

„Nemějte strach, je to už velká holka.“

„Jo, velká holka. Dokud tu nebude, nebudu mít klid.“

Nebyla to ode mne póza. Měla jsem v sobě něco jako pohotovost ke strachu. Čert ví, kde se to v člověku bere.

„Mám ještě něco na srdci, možná, že byste mi mohla poradit. Člověk se pořád rodí na úrovni pračlověka. Jestli má štěstí, podaří se ho polidštit. Myslím tím, že dítě, které přišlo na svět včera, se nijak neliší od dítěte, které se narodilo někde v jeskyni. Samozřejmě, že se smějete. Banální fakt. Záleží na podmínkách, do kterých se narodilo, řeknete. A nejen na nich. Asi i na individuálních dispozicích, které si dítě přineslo do světa.“

Už mne začínal nudit. Ale zahlédla jsem něco, co jsem nečekala. Člověk Zpěvák. Prosím. Jestli se tady tak nepokrytě zveřejňuje, musí k tomu mít důvod. Asi je za tím důvěra. Zvedla jsem obočí.

137

Vtom zarachotily klíče v zámku, cvak a Marta byla doma.

„Řeknu vám, to je gusto nakupovat v tomhle pitomým marketu. Těch lidí! A stejně jsem všechno nekoupila, musela jsem ještě do sámošky v sousední ulici.“

To je zvláštní, napadlo mne, za jakých okolností je Marta ochotna nastavit svou

přirozenou tvář.

„My jsme si tady s tatínkem vypravovali. Bylo to užitečné a škoda, žes u toho nebyla.“

„Já svého tatínka znám už tak dlouho, že mne celkem nemůže překvapit. Viď, tatíčku.“

„Nejsi tak trochu drzá? Otcové svá dítka mohou překvapit, kdykoliv si zamanou.“

Zadívala se na nás zpytavě. Neměla jsem se náhodou červenat?

Prohlížela jsem si obrazy, kterých jsem si teprve teď všimla, a zkoumala jejich starobylost. Má zkušenost s výtvarným uměním je však zcela nepatřičná. Tedy vskutku zahanbující. Hodnocení se proto prozíravě vyhýbám.

„To je Slavíček, toho byste mohla poznat,“ řekl to tak, že jsem se mírně zapýřila. Pak se dal do rozlišování jednotlivých malířských stylů, hodnotil umělce, které měl kupodivu na zdi.

„Kdybyste se přestala stydět a nahlédla vedle do ložnice, viděla byste něco, co se jen tak nevidí.“

Odpověděla jsem dotčeně, když se to jen tak hned nevidí, tak se patrně nic nestane, když to jen tak hned neuvidím. Jsem totiž v tomto směru analfabet, což pan doktor již zaznamenal.

„Ale Maruško, přece se nebudete rozčilovat.“

Zůstala jsem z toho celá paf, jak říkala moje babička. To Marta. Marta!

„Ale vždyť jste mi a vlastně nám s Táňou nabídla, že si budeme tykat. Já jsem až dodnes tuto výhodu nepoužila. Ani teď, jen jsem se uchýlila k této důvěrnosti, která pomine, jen co vyjdeme za dveře.“

Otec Zpěvák se smál, až slzel.

Seděla jsem tam jako trouba, alespoň jsem si myslela, že se toto hodnocení hodí na moji situaci. Pak jsem ale vstala, natáhla ke Zpěvákovi otcovi ruku a řekla: „Já jsem tedy Marie, ty jsi Honza. Je to tak?“

S Martou jsme si daly pusu, vypadalo to zcela přirozeně.

Domů jsem jela až večer. Nutili mne, abych zůstala, ale já jsem řekla, že mi Oldřich Kříž

může být ukradený. Slíbila jsem ale, že zavolám, jak jen se dostanu do klidové polohy svého bytu. Nebylo tak pozdě, když jsem dorazila k našemu domu. Samozřejmě, že tam čekal.

„Oldřichu Kříži, je mi tě skutečně líto, ale pomoci ti nemohu.“

Vylezl z vozu a sápal se po mé ruce.

138

„Mohu tě ujistit, že tvé snažení je naprosto zbytečné. Nevidím nic, co by mohlo nějak řešit tvou situaci. Jediné, co ti zbývá, je vrátit se ke své ženě. Jestli chceš, mohu pro tebe udělat to, že jí zavolám a přimluvím se za tebe.“

Opřel se o dveře vozu a rozhlédl se po ulici. Neskýtala nic, co by připomínalo zbytky optimismu, který v sobě živil.

„Přimluvíš se za mne. Já bych rád viděl ženskou, která by na takovou přímluvu skočila.“

Vtom měl naprostou pravdu.

„Jestli chceš ode mne zavolat své ženě, můžeš to zkusit. Jestli tam mám něco k jídlu, mohu ti to nabídnout. Ale nevím, co to je. Chleba tam je určitě.“

Díval se na mne zamračeně.

„Co se to s tebou stalo? Taková změna. Přihodilo se něco?“

„Nic se nepřihodilo. Snad jenom to, že jsem konečně našla, co jsem dlouho marně hledala.“

Nebyl zase tak úplný pitomec. Pochopil o co jde. Podal mi ruku a odjel.