Gravan

Miroslav Jandovský

1 1.

Myslím, že je dobře tak, jak je, řekla Gravanova žena Jiřina a kritickým pohledem sjela po jeho tělesných proporcích. Nedíval se na ni, natahoval si spodky z modrobíle pruhovaného materiálu. Uprostřed, tam, kde měl mít pupek, byla všita anglická vlaječka, měla asi

symbolizovat hrdost Albionu. Andělští kůrové pějí nadšením, sotva tě zahlédnou bezkalhot. Odpověděl, že v tom případě jde asi o něco jiného než o estetický dojem Chlap bezkalhot slibuje jiné prožitky než chlap v kalhotách. Byly doby, kdy ctnostné dámynavlékaly

Michelangelovu Davidovi roušku, aby je jeho pohlaví neuráželo. Rychle si natáhl kalhoty. Cos to řekla? že je dobře tak, jak je? Věta bez vypovídací hodnoty.Neříkáš, jak je. Registruješ nevymezený stav věcí. Je to dnes velice rozšířený způsobmluvy mezi primitivy. Řekla, aby netlachal a pohnul s tím oblékáním. On řekl, že doufá, že jedou tramvají. Věděl ovšem, že bude muset dojít pro vůz, ale věděl i to, jak ji mírně

potrápit. Dodatečně mu všechno přišlo jako trapnost, ale málokdy si to odpustil.

Všichni jedou vozem a ty musíš tramvají. To raději zůstanu doma. Stejně nemám co nasebe. Stalo se to, s čím počítal. Všichni pojedou autem, i když tam nebude kde zaparkovat, i když budou mít od vozu dál, než by měli od autobusu. Jsme to tlupa omezenců, blbců

blbejch, říkal si, ale jenom v duchu. Nahlas si však neodpustil poznámku: Manželky těchhistoricky úplně nejstarších Řeků měly smůlu. Všeobecně se totiž věřilo, že každá nová

věc je zatížena kletbou. Muselo to krutě postihovat jejich šatník.

Zaparkoval někomu před vjezdem do garáže. Máš smůlu, občane. Za stíračem nechal vizitku s omluvou: kdybyste potřeboval odjet, zavolejte laskavě toto číslo. Připsal tam číslo doktora Hejska, kam měli namířeno. A je to. Jakej jsem? Odpověděla mu laskavým úsměvem. Musela laskavý úsměv nacvičit. Celý večer se nebude jinak tvářit. Štěstí, že nemáme dům, řekl, když přišli na místo. Tak velkorysé mejdany se nedaly dělat v třípokojovém bytě. Na to musel b ýt prostor pro dvacet lidí. Jeho ženě to ovšem bylo jedno, chyběly jí ambice pořádat podobná

společenská setkání. Teď si však neodpustila potřebu rychle zaujmout polohu věrné spolužačky, rozkošné přítelkyně a drahé kamarádky.

Je to dost, že jste tady. Mysleli jsme, že jste zabloudili. Co tu budují ten zatracenejobchvat, tak by se tomu člověk nedivil. Doufám, že to brzy dostaví a pak bude pohoda. Mezitím se hostů zmocnila paní domu a tak zabránila doktoru Hejskovi pokračovat

2

v započaté řeči. Však to dopovíš, kamaráde, vždycky to dopovíš. Nebo to dopovím za tebe. Jaké to bylo vybrat si tuhle parcelu, kolik lidí v tom s tebou jelo, jak jste dali dohromady to zasraný družstvo milionářů, co práce dalo zajistit ochranu proti lupičům a nekalým úřednickým živlům, proti všem, kteří tady brousí okolo a hledají cestu k vašim penězům. Právě včera jsem slyšel v televizi, že je tady dvanáct tisíc dolarových milionářů. Nebo jich tolik přibylo za minulý rok? Závist, kamaráde, nefalšovaná česká závist, všežravá závist je to, co mne dělá otravným a odporným návštěvníkem, říkal si Gravan.

Hedvika opustila jeho manželku a vzala ho za ruku. Co je s tebou, příteli. Vezmi si sklenicia zapadni do houfu. Všechny lidi tady znáš, tak se bav, jak je třeba. Doufám, žes nicnejedl. Moc by nás mrzelo, kdyby se to všechno muselo vyhodit. Na podobných akcích Gravan zásadně nic nejedl, i když mu kručelo v břiše. Všimla sis, že jsem tady jediný, kdomá pod bradou kravatu? Zasmála se. Všimla jsem si tvého sklonu k výstřednostem.

Něco Gravana kleplo do čela. Podíval se kolem a pak na zem. Na světle modrém koberci ležela mandle. V šedivé klubovce s nohama přes jedno opěradlo ležel kluk. Hostitelův syn. Deset let? Začínáš dost brzy. Gravan by ho nejraději chytil pod krkem a drsně s ním naložil, ale nešlo to. Byl to jediný syn pána domu. Poskytnout mu výchovnou lekci? Kluk dělal jako by nic. Chroupal mandle a chvílemi vzal jednu mezi ukazováček a palec a po někom vzdálenějším ji cvrnkl. Aby nebyl tak snadno odhalen. Bavíš se, že jo? Dělal, že neslyší. Bavil se. Měl na sobě vytahané džíny a volný svetr. Botasky na nohách vykazovaly dlouhodobé nošení a celek ležérní postoj ke světu. Matka si může dovolit nakupovat v sekáči. Ji nebude nikdo podezírat, že nemá na prvotřídní zboží vystavené za výlohou obchodů v Pařížské ulici. Gravan si to ověřil: džíny, jaké koupil na tržišti od Vietnamců za šest stovek, tam stály…, no, není třeba přehánět, čtyři tisíce? Možná, že nebyly ze stejného materiálu, ale funkci musely plnit stejnou. Usoudil však hned, že přehání. Podobné kalhoty přece plní funkci reprezentační, jsou dokladem zařazení člověka do skupiny, mají odlišit majitele od houfu důchodců, jejichž zmačkané a vytahané nohavice reprezentují jenom jejich několikatisícový důchod.

Nad hlavami shromážděných dam se míhali drahouškové jako motýlci nad jarní loukou. Sebevědomí jejich manželů jim dávalo za pravdu. Jsme skvělí, silní a prospěšní sobě i našim drahým přátelům. Všichni jsme skvělí.

3

Otevřeným francouzským oknem se do místnosti nesl vlahý vzduch. Zásluhu o to měl silný

proud vody, který tryskal pod oknem, zavlažoval trávník a vytvářel iluzi čistého, svěžího prostoru. Zahrada s nedávno vysazenými vzrostlými jehličnany konkurovala zakouřené

atmosféře předvečerní párty. Gravan vyšel na terasu. Za plotem viděl zvědavě se rozhlížející

dva sousedy. Paní domu prohlásila, že na podzim musí dát kolem plotu vysadit vysoké

křoví, aby měli trochu soukromí. Aby jim zvědavci nečuměli do huby, dodal její manžel. Ty nemáš sklenici? řekla teď ke Gravanovi. Odpověděl, že ji někde zapomněl. Počkej,přinesu ti ji. Měl pocit, že to hostitelka s péčí o hosta přehání. Ale proč ne? K hostům se leckde chovají s přiměřenými ohledy. Mnozí náhle zbohatlí jedinci už stačili opustit buranské pojetí své osobní důležitosti. Posadil se na bílou zahradní židli. Přišla se dvěma sklenkami. žena se ti neztratí, řekla se smíchem, jako by se o ni bál. Proč myslíš, že by semi mohla ztratit? Rozhlédl se, všude bylo plno lidí, většinou známých, jeho žena nikde.

Všiml si, že všichni pili a všichni tu byli auty. Přišlo mu to zajímavé. Snad měli s policajty dohodu, že je právě dnes v noci nebudou kontrolovat? Když ministr vnitra trvale vyhrožuje zátahy proti opilcům za volantem? Zvedl sklenici k nosu a pak se skrz ni podíval na hostitelku. Nebezpečná je krása žen. Opojná jak tenhle nápoj. Hlava se z ní snadnozatočí a pomocná ruka nikde. Zvedla obočí a její úsměv byl úsměv člověka, který něco očekává. V duchu ji žádal, aby se nepředkláněla. Měla na sobě večerní róbu karmínové

barvy a ze spodního prádla jí podle jeho názoru něco prokazatelně chybělo. Vlastně

nechybělo. Prostě se to za jistých okolností nenosí. Ten ušlechtilý nápoj svádí ke hrám ahry jsou jenom náhražkou života.

Tu přišla jeho žena a sedla si na volnou židli. Vykazovala vysoký stupeň rozčílení. Chopila se manželovy sklenice a naráz ji vyprázdnila. Děje se něco? zeptal se. Hostitelka se k ní

starostlivě naklonila. Děje. Volala sousedka ze šestého patra, že jí od nás voda promáčí

strop v koupelně. Gravan vstal. V tom případě nás musíte omluvit. Následovalo mávání

rukou, omluvné úsměvy vrhané na všechny strany, výkřiky předstírající účast, hostitel nebyl v dohledu. Hluboký pohled do Gravanových očí, věděl, že to spolužačka ovládá, i stisk ruky se mu jevil být významný. Ujištění, že se opět sejdou, až bude mít madam narozeniny, to bude za dva měsíce.

Nežeň se, nic se neděje. Projel pravotočivou zatáčku u podolské vodárny a zabrzdil před zastávkou autobusu. Jako záhada se mu jevilo, proč jel právě tudy. Zvlášť, když měl cestu

4

tímhle směrem mnohem delší. Kdyby najel na dálnici, projel by městem za chvilku, takhle se bude plazit ulicemi plnými aut. Já jsem to tušil. A jak ses na to těšila. Dalas mualespoň pár facek? Všecko se nedá fackami spravit. Ty mohou přechodně posílit sebevědomí. Jenom přechodně. Pak se dostaví znechucení, především z vlastní

nemohoucnosti. Každej blbec si na člověka dovolí. Každej? Každej snad ne. Jenom někdo, kdo se cítí být silný a sám nemá dost sebevědomí. Vědomí vlastní hodnoty. Vědomí

sebe sama jako hodnotného jedince. Všechno to jsou blbosti, zanedbateln é příhody naší

všednodennosti. Navzájem si krademe to, co nám chybí, řekl.

Řekni mi, prosím tě, co chybí tomu člověku, rozkřičela se. Nevšimla si, že se kdosi, kdo

stál na kraji chodníku, shýbl, aby se podíval, co se děje. Má přece všechno. Holek můžemít kolik chce. Podíval se z okna na řeku. Viděl tam stožáry plachetnic, které někomu slibovaly, že jeho sen bude naplněn a touha po radosti uspokojena. Každý v sobě mámeněco, co toho druhého svádí nám to uzmout, řekl a pokračoval. Naše sebevědomí,odlesk naší osobnosti. Nemůže si ji vzít celou, protože by na sebe musel vzít tíhuodpovědnosti. Tak tě okrade o její zlomek. Právě v tom zlomku je ono pokoření a jev něm taky něco zajímavého, co člověka vzrušuje. Pohrdavě odfrkla. Ráda bych věděla,co je zajímavého na tom, že mne osahával tak vulgárně, jako bych byla na prodej.

Dál to nechala na manželově fantazii. Byl toho názoru, že nemusela příhodu popisovat. Kdyby byla mlčela, byl by tu alespoň zlomek tajemství. Prostor pro představivost, který

brutálně zrušila. Kdyby sis byla vzala korzet, měla bys pokoj. Bučivý hlas autobusové

houkačky přiměl Gravana k urychlenému odjezdu.

Když se Jiřina Gravanová potřebovala náhle uklidnit, vzala si knížku a začetla se do cizího osudu. Zjištění, že my, lidé, jsme v zápolení s osudem na tom přibližně stejně, ji naplňovalo odhodláním se s potížemi vyrovnat. Udělala to tak i večer, když se vrátili z nepodařeného setkání u Hedviky Hejskové.

Čteš si? zeptal se její muž, protože vycházel z toho, že když na návštěvě nic nejedli, měla by snad chystat večeři. Viděl její zasněný pohled, který kontrastoval s intonací jeho otázky. Čtu a žasnu. Názorně si ověřuji, že umění skladby dělá z literárního díla umění. Byl toho názoru, že nevhodně přehání, ale nebyl ochoten se s ní přít. Zejména když neměl jistotu, že by její názor přesvědčivě vyvrátil. Rozhodnost tvrzení ho však trochu popouzela.

5

Prohlédl už ledničku a nabyl dojem, že snad jenom Kristus mohl nasytit hladové, aniž by sáhl do potřebných zásob, jenže jeho žena, které přisuzoval řadu předností, zázraky patrně

dělat neuměla.

Snažil se zjistit, co to vlastně drží v ruce, co ji přimělo, že se chystá autora oslavit. Knížku však zavřela, a protože ji měla v obalu z lýčí, omezil se na pohrdavé usyknutí. Skladba.Když zastavíš přirozené plynutí děje ve chvíli, kdy je jím čtenář zaujat, je to sp íš nafacky. Umělost bije do očí a neslouží věci. Zasmála se a znělo to téměř pohrdavě. V tomto právě je. Určité metody se nedají uplatnit mechanicky, to musíš mít cit a to, co setěžko definuje. Schopnost tvorby. Kadár a Klos, to byla panečku dvojice. Jeden točil,druhý stříhal. Umění kontrastu, překvapivost zápletky, to jde ruku v ruce s fabulací acharakterem postav.

Dal si ruce v bok. Pozice, kterou zaujal, se mohla jevit jako výhružná. Konec konců měl hlad a chtěl to dát najevo. Uvažovat o umění skladby ve chvíli, kdy člověku kručí v břiše, chvíli po tom, co manželce přítel sahal za výstřih, je výstřední pitomost. Proč mi tovšechno říkáš? Má to být nějaké školení? Nebo si myslíš, že jsem takový ignorant,abych nepochopil o co jde? životní děj se neúprosně děje, ten nemůžeš zastavit a vrátitzpátky. Hejsek nebere žádné ohledy na zásady skladby. Pokud by ses o něco takovéhopokusila, tak jenom ke své škodě. Jenom literát vidí předem následky takovéhojednání.

Po chvíli kdy se na něj překvapeně dívala: Moje texty nejsou literatura, abych v

nichmohl uplatnit postupy, které mi tady nabízíš. Nebo mi chceš říct, že to, co dělám, dělatvlastně neumím? Viděl, že rozpačitě pomrkává. Já jsem si tady četla a jenom mne tonapadlo. Myslela jsem, že je dobře si říkat, co nás napadá. Zasmál se posupně. Jestli jeto tak, tak mne právě teď napadá, že bychom snad měli taky něco sníst.

2.

Co tu, prosím tě, tak bloumáš? zeptala se Jiřina a jemu se zdálo, že útočně. Máš dojem,že bloumám? Pokouším se napsat ten zatracenej komentář a pak vyrazím za holkama. Komentář. Třikrát týdně něco vtipného za každou cenu a aby to ladilo se stavem politiky a s plánem redakce. Dělal to obvykle tak, že si na půl stránky napsal věcnou osnovu, fakta,

6

která tam měla být a pak vymýšlel žádoucí formulace. Čím kontrastnější, tím lepší. S nikým se nemazlíme. Přitom to nejde napsat dopředu, leccos člověka může překvapit, třeba předseda vlády zakopne a vjede nosem mezi publikum. S tím počítat dopředu nemůžeš. Přesto čtenář chce mít Gravanův názor spolu s čerstvými houskami ráno k snídani. Lidé se musí bavit. Nejen přijmout nabízené sdělení o prohřešcích vlády sociální demokracie, ale zasmát se ironickému nadhledu, se kterým Gravan komentuje věcný údaj. V takovém případě vezmou nabízený údaj ochotněji na vědomí. V poslední době mu trochu vypomáhala i Jiřina, vymýšlela vtipy, bonmoty, nezvyklé slovní kombinace, kterými zbavoval politické

komentáře nudy.

Až půjdeš za těma holkama, nezapomeň vzít s sebou tadyhle seznam zboží, které musíš

nakoupit. Není to nic neobvyklého, jenom tě to může informovat, že tu není nic k jídlua to bys jistě vzal večer nelibě na vědomí. Chtěla zůstat doma. Po úrazu, kdy musela podstoupit těžkou operaci páteře, spíš odpočívala a cvičila podle rady lékařů. Hlavně

nesměla nic těžšího nosit. Nevrátím se večer a nevrátím se unaven. Vrátím se v polednea připravím ti něco k jídlu. Dneska mám službu. Myslel tím službu v kuchyni. Řekla, že se bude těšit a myslela to bez ironie.

Gravan koupil byt na Severním Městě v nejvyšším patře panelového domu a byl tu celkem spokojený. Spojení s centrem bylo ucházející, málokdy se stalo, že nejezdily autobusy, většinou když v zimě mrzlo a přitom pršelo. To nejezdilo nic. Lid nadával, ale náš lid je zvyklý. Chvíli nadává a pak jde pěšky. Za celou dobu, co tu bydleli, zhaslo světlo jenom jednou. Dívali se na to tenkrát s údivem. Co se to děje? Nějaký rezervní zdroj, třeba petrolejovou lampu, neměli. Tak seděli a zírali do tmy. žasli nad tím, že jsou na nebi vidět hvězdy. Leckde v oknech probleskovala svíčka, sem tam jasněji svítil knot lampy. Tak seděli a vypravovali si. Bože, co bych za to dal, kdyby to tak bylo pořád. V deset hodin by všechno zhaslo, přiblblé televizní seriály by odešly do ztracena a my bychom si vypravovali. Nebo bychom se milovali. Počkej, řekla Jiřina, už to musej spustit. Tak čekali, kdy to konečně spustí. Nadával jenom v duchu. Postrádá minimum romantiky. Lze postrádat romantiku? Asi jsem se dopustil chyby. Postrádat romantiku znamená, že jí chybí schopnost nechat se jí okouzlit. Schopnost nechat se okouzlit mimořádnou situací.

Pohled na hodinky ho ujistil, že když si přichvátne, stihne autobus, který v desetiminutových intervalech mířil ke stanici metra. Autobus byl samozřejmě plný. V okolí postavili několik

7

velkých domovních bloků, proto autobusy a poliklinika přetékaly zájemci o služby. Držel se horní tyče, k sedadlu, jehož opěradla by se mohl pohodlně držet, se neprotlačil. Telefon. Smůla. Lidé v okolí vezmou každé slovo na vědomí. Co se děje, Hedviko? Hlasitá

informace, že příští zastávka je Písečná, jí zřetelně řekla, kde se zdržuje. Jo tak, tysv autobusu? To nemůžeš mluvit, co? Otázku hodnotil jako nezřízenou erupci inteligence. Poslouchat můžu. Nabízela mu, aby za ní přijel, že si s ním musí promluvit a něco probrat. Zeptal se, o co jde. Asi víš, o co jde. Nebo nevíš? Dneska rozhodně nemůže, má napsat komentář, který jde hned do tisku. Noviny bez jeho komentáře jsou těžko prodejné.

Všiml si zájmu svého okolí. Já jsem věděla, žes vejtaha. Moc si fandíš. Vidíš ty obdivné

pohledy ženských, které se tam na tebe tlačí? Noviny by bez tvého komentáře nevyšly. Snažil se jí naznačit, že by vyšly, on by však měl potíže. Můžeš mi říct, o co jde? To už

vystoupil z autobusu a mířil ke vchodu do stanice metra. Natvrdlost

některýchkomentátorů je překvapivě zarážející. Řekla a vypnula telefon.

Tak a máš to. Zatracená práce. Jak se z toho dostat a neurazit ji. Nikomu neublížit. Nebo se chopit příležitosti a dokázat si, že jsem ještě chlapík? Jenže bydlí moc daleko. Je to hodina cesty. Viděl ji, jak sedí s mobilem na klíně a jak se jí dělá na čele kolmá vráska. I když

měla, stejně jako Jiřina, na dohled čtyřicítku, byla to pořád hezká ženská s udržovanou postavou, s dlouhými, jistě barvenými vlasy, které kolem souměrného obličeje splývaly ve vlnách. Oči hodně slibovaly, především když s nimi uměla náležitě pracovat. Ovšem, je na ní něco víc než výrazná smyslnost? Je to voňavá kořist úspěšného muže. To na chlapy působí. Ulovil ji a teď se s ní zdobí. Okázale ji předvádí. Nejdřív ji nabízí a pak s hlukem zahání kořistníky. Gravana napadlo, že si Hejsek musí platit soukromé očko, aby měl informace o možných záskocích paní choti. Jen ho to napadlo, ale když si nedá madam pokoj, bude ji na to muset upozornit. Samozřejmě, že to bude muset nejdřív uvážit. Pustit do světa takovou zprávu má svá rizika. Měl by jí poradit, aby se kolem sebe začala rozhlížet.

Své nápady uskutečňoval hned, jak ho napadly. Byla to profesionální přednost, někdy taky úchylka. Omluv mne, prosím tě, teď mne to napadlo. Už dávno jsem ti chtěl říct, alevždycky jsem si to rozmyslel. Když jdeš po ulici, rozhlížíš se kolem sebe? A když serozhlížíš, nevšimla sis, že se poblíž tebe pohybuje jeden a pořád stejný člověk?

Nevšimla? Tak si všímej a uděláš dobře. Vyjekla zděšeně. To myslíš jako…? -Nemyslím jako. Jen mi to je divné. Všiml jsem si toho, když jsme se nedávno potkali u

8

toho supermarketu, už nevím, který to byl, bylo to na Smíchově, tak tam bloumaljeden chlap a pak jsem ho viděl, jak za tebou nastoupil do tramvaje. To jsme tam už

chodili dost dlouho. Uvažuj sama, já na to nemám hlavu.

Gravan měl na stole lístek, že se má hlásit u Kolouška. V chaosu papírů, které se mu tam kupily, mohl lístek přehlédnout, ale náhodou nepřehlédl, a tak váhavě vešel do šéfredaktorovy svatyně. Ta byla jedinou uzavřenou místností redakce. Byla to kukaň

s jedním stolem a dvěma židlemi pro návštěvníky a s moderní výbavou komunikační

techniky. Redaktoři seděli v místnosti připomínající sportovní halu, tak tomu říkali zlí

jazykové, a jejich psací stoly, seřazeny do zákrytu, byly od sebe odděleny jenom náznakem skleněné stěny, která sahala nad hlavu sedícího redaktora. Všichni na každého viděli a měli proto přehled.

O Kolouškovi šly po chodbách rozporné informace. V době, kdy být homosexuální byla téměř móda, měly přímo pikantní příchuť. Nebylo tajemství, že vedení podniku, který

noviny vydával, bylo v rukou této menšiny, a tihle lidé by si mezi sebe bisexuála sotva pustili. Tak soudili zmínění jazykové. Teď Koloušek vyzval Gravana, aby se posadil. Mámtu něco pro tebe. Slyšel jsem, že se dost důvěrně znáš s tím Hejskem. A kruci, řekl si Gravan sklesle. Přátelíme se s jeho rodinou. Jeho žena je spolužačka mé ženy. Snad ho toto zjištění odradí. Mohlo by se to hodit, řekl Koloušek zamyšleně. Aféra s topnýmioleji je už skoro u konce, ale něco tam ještě zbylo. Podíváš se na to? Podívat se na to znamenalo napsat o tom a udělat si z Hejska nepřítele. Myslím, že by se to příliš nehodilo,abych psal o člověku, s jehož rodinou se moje žena přátelí. Asi by to nebylo vhodné. Koloušek si ho teď mrzutě prohlížel. V době, kdy mladí kluci chodili s vyholenou hlavou, byla Kolouškova holá hlava téměř moderní a byla celkem ve shodě s jeho štíhlou postavou. Chodíš k němu na kafe? Co na tohle říct, zvlášť, když se otázka nesla na vzteklé notě?

Podle okolností taky někdy na večeři. Jsem snad proto podezřelý? Jestli má Hejsekv něčem prsty, vrhá to na mne stín jako na novináře?

Koloušek se chystal pronést prohlášení. Chvíli se na Gravana soustředěně díval, zřejmě se obtížně rozhodoval, pak ale mávl rukou. Dám to někomu jinému. Ale pomoci bys

mohl.Anonymně, jen zkontrolovat materiál. Co to je zkontrolovat materiál? Už jsou tadynějaké informace od policie? Šéfredaktor zavrtěl hlavou. Nic takového. Jenom drby. Takže my se teď zabýváme drby. Nedopadne to dobře. Hejsek je neprůstřelný. Na něj může

9

jenom policie a soudy. Gravan slíbil, že tomu, kdo to dostane, pomůže. Ale nadšením nehýřil a dal to najevo.

O tomhle rozhovoru Gravan s nikým nemluvil, ale dělalo mu to hlavu. že je Hejsek drsňák všeho schopný, věděl. To při jednání s lidmi a při prosazování svého zájmu. že by však byl zloděj? Jenže kde dnes vyděláš velké peníze? Tam, kde jsou slabá místa systému. Obratný

právník, který netrpí skrupulemi a umí lovit mezi paragrafy, si jistě přijde na jmění. Neměl Hejska rád a přisuzoval to jenom jeho zjevné schopnosti přivlastňovat si lidi, zejména ženy. Rozlehlý majetek nebyl dnes apriori důvodem k podezření. Krást se dá jenom do jisté, přesně ovšem nevymezené sumy. Přesun desítek miliónů z ruky do ruky je obratná finanční

operace. To jenom závistivci mluví o zlodějích. Kolik lidí dnes má velké jmění a jsou to čestní lidé. Tenhle pacholek Hejsek nastražil sítě i na Jiřinu. Už to před časem naznačila. Taky se tam Gravanovi včera nechtělo. Co když ten někdo, kdo sleduje Hedviku, sbírá

důkazy proti Hejskovi?

Tady se Gravan dopustil chyby. Aniž si to uvědomil, šlápl do pasti, kterou sám nastražil. Tak žil v proudu politiky, že přestával rozlišovat její hranice. Politik nazve svého protivníka lhářem, nemá pro to tvrzení důkazy, jenom se mu to hodí a pak s tímto faktem dál pracuje jako s realitou. Lhář vystupuje z mlhy informací jako kostelní věž z ranní mlhy. Nikdo si jí

nevšimne, tak je okoukaná. Co by však mohl někdo mít proti Hejskové? Jaké by mohl zjišťovat informace? Dnes se dají odposlouchávat i mobilní telefony. Proto podruhé pozor!

že je Hejsek namočený do nějaké trapné zlodějny, přece neovlivní případné svědectví, že je mu jeho žena nevěrná. Paroháč a zloděj. Dvě krásné společensky aktivní kategorie. Jenže hledej mezi nimi závislost. Obratný komentátor ji však hravě objeví. Otázkou pouze je, kdo je v tomto případě paroháč a kdo obratný novinář.

3.

Gravanův šéf, doktor Koloušek, kategoricky trval na disciplíně svých podřízených. Držel je u krku, tak zněl neotřelý výraz zhusta v redakci uplatňovaný. I ti, kteří byli redakčními hvězdami, to na sobě cítili. Nikdo si nedovolil vyslovit názor, který by se neshodoval s redakční linií. Ta by se dala dost obtížně vyjádřit, i když zlí jazykové tvrdili, že zcela určitě zní NIC NEŹ NÁROD. V podmínkách právě získaného místa mezi národy Evropy by to ovšem znělo podivně a na místě by byla jistá inovace. Taky mu to nějaký vtipálek napsal

10

na dveře jeho pracovny. Byl z toho rachot, nikdo se však nepřiznal a nikdo nikoho neviděl. Všichni uznali, že šlo o vulgární zjednodušení politiky, která směřovala k probuzení a povzbuzení národa, který v mnohonárodní mnohosti EU bude usilovat o uplatnění. O národ šlo proto, že třídy byly popřeny už v osmašedesátém roce, a hájit skupiny povalečů, tedy nezaměstnaných, průmyslových baronů a vůbec lidí všelijak se houfujících, ať už vědomě či nevědomky objektivně, se jevilo být trochu eklhaft. To mají v programu jiní, kteří se už

nějak profilovali.

Když šli všichni vládě po krku, Koloušek se jí zastával. Když se politici věčným a marným spíláním unavili, přišel Koloušek se zasvěceným důkazem, že to vláda vede od deseti k pěti a že skončí v propadlišti dějin. Tím termínem sice navazoval na předlistopadovou rétoriku, nikdo mu to však taktně nepřipomínal. Všichni redaktoři museli být přísně nestranní, Koloušek dbal, aby nikdo nebyl členem nějaké politické strany. Dokonce je podezíral, že v době voleb se odvážili pro nějakou stranu hlasovat. Chceš svobodu politickéhopřesvědčení? Klidně si ji měj, ale ne za moje peníze! vykřikoval na čerstvého absolventa novinářské fakulty, který se v takový pozoruhodný den vzepřel a chtěl prakticky uplatnit něco z toho, co slyšel na škole. Na nic se chudák nezmohl. Zatraceně brzy přišel o ideály. Všichni ho litovali, jenom někdo upřímně. Vyskytli se však vtipálci, kteří vedli řeči o právu novinářů na sebeurčení až do případného odtržení. To byl Klokočka, který si toho hodně

pamatoval a jehož vtipy byly chápány jako neškodné. Mezi ně patřil i výrok, který nějakou dobu vrtal Gravanovi hlavou: Kdysi před třemi stoletími napsal Jonathan Swift něco o formálních křesťanech. Totéž prý vnucoval Koloušek svým podřízeným, když jim bránil podporovat politické strany placením měsíčních příspěvků. V Klokočkovi se vyznal málokdo.

Gravane? Zvláštní. Koloušek oznamovací větu vždy končil otazníkem. V tomto případě šlo o oslovení. V telefonu to znělo obzvlášť odporně. Když nebudeš dělat toho

Hejska,udělej mi politiku jako kýč. Gravanovi v tu chvíli nezbylo než obracet oči k nebi a proklínat techniku, jejíž nezadržitelný postup ohrožuje i soukromí podřízených redaktorů. Gravan sice v tu chvíli nebyl ve vaně, ale cítil se tak. Jakou politiku? Opoziční nebojinou? V duchu viděl, jak Koloušek vrtí hlavou. Opoziční. Tys upadl na hlavičku. Tak vládní. Po prohraných volbách do EU bušíme do vlády. To dá rozum. Vláda, která není

schopná prosadit svého kandidáta na nějaký významnější post, nemá právo vládnout. Je civilizovaně důstojné toho, kdo leží na lopatkách, poctivě a zásadově nakopávat. Neměli

11

bychom být věrni svým zásadám neutrality a vládu teď dočasně vynechat? Jenže to už

říkal do hluchého přístroje. Ani se nestačil zeptat, kdy to Koloušek chce. Samozřejmě, že ihned. Ještě večer.

Kýč. Kdy to slovo Gravan naposled použil? Co jen toho Kolouška napadlo? Asi byl se synem na nějakém módním muzikálu a rozjásané představení mu podvědomě napovědělo, čím by se měl přiživit na obecných trendech naší kultury. Jiřino, tys taková kulturně

vyvinutá osoba, co je to kýč? Ze sousední místnosti se ozvala výzva, aby šel do háje a nezkoušel ji z estetiky. Přímo do háje? Já to myslím vážně. Starej se pomátl a chce odemne napsat o kýči v politice. A já přitom ani dobře nevím, co to ten kýč vlastně je.

Někde v domě bouchly dveře, dětský křik se nesl ze spodního patra a prodíral se ke Gravanovým uším. Zřetelně slyšel psa. Vyhlédl z okna a viděl šmolkově modré nebe. V oblasti kýče hraje modré nebe významnou úlohu. Za jistých podmínek určitě. Jaké to jsou podmínky? Jiřino, kýč je když. Rozumíš? Jednou je politika kýč, jindy zase není. Kdyse to stane, že se něco promění v něco jiného a je to věcně pořád totéž? Vyzvala ho, aby ji neobtěžoval takovými infantilními nápady. Tak tedy infantilní nápady. Když si sednu do trávy, dají se do mne mravenci nebo klíšťata, idyla nikde. Když o tom doma přemýšlím, vidím před svým duševním zrakem barevnou idylu. Bez klíšťat a bez ušpiněných kalhot. Bez zádrhelů přímého kontaktu s realitou. Je to v tom případě podobné kýči?

Hodil to za hlavu. Není otrok. Koloušek si vzpomene a Gravan začne běhat jako fretka a pátrat po kýči, o kterém ví jenom to, že ho vídá v televizi jako hojný zdroj lidové zábavy. Národ se sytí kýčem, aniž by tušil, o co jde a co to s ním udělá. Problém je, s kým to co udělá. Mnoho lidí si nic nepřipouští. A tvůrce této zábavy je bohatě obdarováván. Přízní a penězi, samozřejmě.

Co to tady vyvádíš? Přišla za ním do pokoje. Opatrně se posadila na židli. Sledoval její

toporné držení těla s jistou nedůvěrou. Bolí tě opět záda? Jeho obavy byly na místě. Byla pořád ještě v rekonvalescenci po úrazu zad. Nic mne nebolí. Měl bys však vědět, že si lidé

zvykli na to, že jednou pojmenovali jevy. Na její odskoky do vzdělanostní rétoriky si už

zvykl. Byla to obrovská civilizační vymoženost. Z místa na místo přenášejí termínysnad jenom básníci a to ještě ve zvláštních situacích. Proto i kýč bude ustálená

záležitost. Uvažoval o jejích slovech. V některých věcech hrála prim a on ji důvěřivě

12

napodoboval. V tomto případě však měl jisté pochybnosti. Zejména proto, že si na odpověď

nedala čas.

Slyšel, jak na záchodě teče slabý pramínek vody. Měl by zavolat instalatéra. Má však na to čas? Já se v tom nevyznám, ale řekl bych, že řeč předpokládá myšlení. Myšlení

vykazuje obrovskou variabilitu. Ob čas se mi stane, že myslím v obrazech, ale to jevýjimka. Většinou v mysli opakuji slova, hled ám slova, připravuji si pádnou větu. Nicnení stálé, pořád se všechno obnovuje, doplňuje. Proto i pojmenování myšlenky budetakov é. Pohrdavě si odfrkla. Tento zvuk měl na Miloše Gravana podněcující vliv. Obvykle ho přiměl k hlasitému nesouhlasu. Pokud bys na tom trval, tak by se lidi nemohlidomluvit. Ka ždý výrok by musela doprovodit vysv ětlující pasáž, která by popsaladůvody, souvislosti a kdo v í co všechno. Já tam mám vedle práci a ty se tady zab ýváš

zbytečnostmi. Vstala a šla. Proč vysvětlující pasáž?

Díval se za ní, bolí ji to. Sukně se jí dojemně zařezávala do zadničky. Marnosti světa a života. Přišlo mu jí líto. Před sedmi měsíci utrpěla těžké zranění. Auto ji srazilo na ulici. Vypadalo to málo nadějně. Představa, že nebude chodit a zbytek životě nevstane z pojízdného křesla, byla velmi reálná. Naštěstí ji sanitka zavezla do vojenské nemocnice, kde byli machři chirurgové. Pracovali na ní plné tři hodiny, sešroubovali nějaké bederní

obratle, dokonce museli nastavit kus kosti, který vzali z kyčle. Gravan, kterého zavolali, seděl na chodbě a trnul. Když ji vezli na jednotku intenzívní péče, nevnímala okolí. Bál se zeptat na výsledek. Někdo v zeleném plášti s rouškou spadlou pod bradu mu řekl, aby neměl starost, že to manželka přežije. Přežije, přežije. Jaký to bude život? Vždyť je ještě plná sil. Přežít přece neznamená žít podle ustálené představy o životě. Ochrnutí na spodní část těla znamená, že odumřou všechny funkce této partie. Chirurg je však nositel naděje. Člověk, který neviděl, jak mu ženu vezou ze sálu, nemůže význam toho slova pochopit. Jaký je obsah pojmu naděje? Absolvent střední školy, který si na chirurgickém oddělení vydělává na budoucí studium, a zdravotní sestra vezou postavu zahalenou do bílého prostěradla. Kolem zoufalého Miloše Gravana vezou s profesionální lhostejností jeho ženu. Z infuze, která visí

na pojízdném stojanu a jejíž hadička míří pod prostěradlo, jde strach. Ale i naděje. Ta směřuje k mnohorozměrnému životu, který je plný barev a starostí, důvěry v člověka a v sebe. Je tu ještě víra, že se vše v dobré obrátí. Bez bolesti to nejde, ale věří, že mu ji pošlou domů. Samozřejmě, že to nebude brzy. Ale to se poddá. Bude se o ni starat, hlavně

že bude žít. Pach desinfekce šířící se nemocniční chodbou byl najednou Gravanovi

13

příjemný. Byl mu zdrojem naděje. Odborníci zaujatě pracovali na obnově jejího zdraví. Z umělé hmoty jí nakonec ulili korzet, který držel páteř v žádoucí poloze. Ještě to ale nebylo u konce. Už si však může v autě sednout. Řídit sama bude moci tak za tři-čtyři měsíce.

Aby věcí pohnul, našel si ve slovníku definici kýče. Nijak ho neuspokojila, omezila kýč na umělecky nehodnotný pokus vydávaný za umění. Aplikovat na politiku lze obtížně. Když o tom teď přemýšlel, musel uznat, že to s námi jako se zemí více méně kulturní nevypadá

nijak růžově. že se lidé vážou na televizní program je evidentní. Čím víc diváků, tím větší

příjem z reklamy. Televizní machři proto hledají to, co tenhle požadavek naplní. Co přiláká

masy. Tím je zábava, ve které o nic nejde než o mírné vzrušení, které vyvolá libost. Nebo smích. Smích může být projevem radosti. Do jaké míry tenhle trend v oblasti naší kultury

převládá? Doufal, že nepřevládá, ale má snahu kralovat. Masy nepřiláká Beethoven. Gravan si uvědomoval mnohorozměrnost této věci, ale nechtěl si ji připouštět. Jestliže vše určuje zákon trhu, pak nemá kultura valnou naději. Ne, že by byla totálně odepsaná, ale bez peněz se nedá dneska téměř nic podnikat. Stát, zatlačovaný do pozadí houfy zbohatlíků Hejskova typu, bude muset rezignovat a dokladem naší kulturnosti budou televizní estrády, při nichž

se budou lidé popadat za břicho. Skutečné umělecké hodnoty budou vznikat za přispění

osvícených mecenášů, proto jich bude pomálu. Přijímat je budou obrýlené učitelky a univerzitní studenti. Kýč a politika? To je blbost. Ovšem byly doby, kdy si na ulici pískali obecní posluhové operní árie. O tom bys měl přemýšlet, Gravane. Možná, že je v tom klíč

k odpovědi na tuhle otázku.

Prosím tě, odkud jsi opsal tuhle větu? Do místnosti vtrhla Jiřina, strkala Gravanovi pod nos kus papíru. Duše nemají pohlaví. Stálo to tam francouzsky: Les ames n ónt pas de sexe. Ve slově ames ti chybí láccent circonflexe. To je taková ta stříška nadpísmenem. Díval se na to zaraženě. Opsal jsem to asi od nějakého Francouze, to jecelkem jasné. Ten aksán tam není, protože bych ho musel v počítači obtížně hledat.K čemu ti to je? Vrátila se zpět ke svým radostem. Něco mu však zůstalo v hlavě. Má

politika pohlaví? Na rozdíl od duše, na kterou nebyl odborník, však politika něco takového mít může. Samozřejmě že s jistou literární nadsázkou. Bezpohlavní politika může být politika bez určitých a žádoucích kontur. S mlhavým programem, s praxí, která se nedrží

programu. Dá-li si s tím práci, může to vyjít jako sžíravá kritika. Zamnul si ruce a dal se do toho.

14

Když druhý den ráno položil před Kolouška své dílko, podíval se ten nejdřív přes brýle na autora, potom na list papíru. Chvíli produkt zkoumal, pak ho ledabyle odhodil a soustředil pohled na hodinky. Tohle dáme na pondělí. Teď máš dvě hodiny na to, aby tady leželapřede mnou politika jako kýč. Doufám, žes mi nechtěl dát najevo, že ti to myslí jenomobčas. Tak se už nezdržuj a dej se do práce. Gravan jenom zalapal po dechu. Takovéhle otrokářské poměry snad nepanovaly ani za socialismu. Musel se z rozčílení vydýchat. Šel na chodbu a otevřel okno. Nabíral do plic svinstvo pražského ovzduší. Ve středu města byl vzduch silně promořený všelijakými spalinami, kdoví jakými, když tu nejsou žádné továrny?

Chtělo se mu o tom uvažovat, ale musel uvažovat o kýči. Mohl se obrátit na někoho ze spolupachatelů? Sotva. Tady každý táhl svoji káru sám. Sešli se jenom u piva a tam pak svorně pomlouvali vedení. Tahat z někoho rozumy nepřicházelo v úvahu. Kýč. Kýč jako droga. Kýč v politice? Tak to chtěl, nebo myslel politiku kýče? To by taky jistě šlo, ale to asi neměl na mysli. Umění, kterému chybí umění, je kýč. Něco, co předstírá, že je umění, protože se to musí umět. Umět něco a dělat, že je to víc, než se nabízí. Když zpěvačka, která

silně zaječí, je uznána za velkou umělkyni.

Vrátil se za svůj stůl a věděl jedno, že teď nemůže vstát, dokud nebude mít tu zatracenou stránku plnou smysluplného textu, který bude jednak věcně správný, jednak vtipný tak, aby zaujal čtenáře, který je zvyklý od něj číst zajímavě formulované názory. Tak si ještě jednou zopakoval všechno, co na dané téma vymyslel. Co se mu v hlavě nějak zahnízdilo, bylo snad použitelné, protože by mu to hlava v opačném případě nenabídla. Kýč je takové

jednání, takový umělecký projev, kterým autor prokazuje, že není schopen pochopit svět

kolem sebe. Oj, to je moudré, pochválil se. Svět je složitý, probíhají v něm neustálé

proměny, a když si ho umělec zakonzervuje, nemůže se dobrat kloudného výsledku. Takže dynamika světa, dynamika politiky. Kýč ovšem vyzdvihuje kult umělce. Alespoň kýč

televizní zábavy. Je to přednost, je to nedostatek? Konkrétní osobnost přitahuje zástupy. Je to v politice po zkušenostech s kultem osobnosti taky? Političtí rivalové si jdou po krku. To asi bude zvláštnost politiky, alespoň té naší. Fakt, že kýč upadá do stereotypu, že to, co se prodává, se také produkuje, může mít i v politice svoji paralelu. Jen si všimni, oslovil se v duchu, jak pár hráčů v parlamentu vytrvale opakuje stejná myšlenková schémata. Vede to k otupělosti veřejnosti, která pak přijímá zažité, předtrávené hodnoty. To je odporný termín, předtrávené hodnoty. Vláda nevládne. Vláda škodí národu. Masa zpracovávaná takovou politikou pak na kritický úsudek odborníka hledí jako na nepřátelský akt. Pravda ovšem je, že se to všechno promíchává, je z toho často nechutná kulturní strava, která odmítá všechny

15

jistoty, jasné momenty originální umělecké tvorby. Přesto lze říci, řekl si Gravan nahlas, že kýč je nezbytný, protože na něj podstatná část veřejnosti dá jako na své umění. A basta. Takže se nedá nic dělat, musíme ho do jisté míry připustit i v politice.

Pak si tuto předtrávenou odpolední svačinu ještě jednou prošel, opravil překlepy a vytiskl na počítači. Dal výsledek přečíst kolegyni Svozilové, která se smála, což bylo dobré

znamení, a odnesl šéfovi na stůl. Protože tam Koloušek právě nebyl, vzal si své věci a šel domů. Však si ho šéf najde.

4

Domů šel kus pěšky, nasedne na metro až na jeho druhé stanici. Uvědomil si, že včera zapomněl nakoupit a měl proto k večeři olomoucké tvarůžky. Naštěstí byly v ledničce s kusem chleba. Tašku si koupí, ale co bylo na tom lístku? Měl by zavolat a osvěžit si paměť. Buď tak hodná a připomeň mi, co jsem měl nakoupit. Připomněla, ani nic nenamítala. Co měla, chudinka, k obědu? Obchodní dům byl při cestě a byl náležitě zaplněn kupujícími. Nakoupil, taška byla plná a dost ho tížila, ale to rád ponese, protože to je pro jeho domácnost. Byl by řekl pro rodinu, ale dva netvoří rodinu. Jenom manželskou dvojici. Sjel dolů na nástupiště stanice metra na Můstku, tady se člověk našlape skoro víc, než kdyby šel na tramvaj. Podzemím proudily houfy lidí, turisti se mísili s místními, žebráci natahovali ruce a party výrostků hlučely a pokřikovaly. Jiřina je blízký člověk. Uvědomil si, že tento výraz ještě nepoužil. Blízký člověk. Manželka určitě. Milenka taky. Dobrá duše. Teď taky do jisté míry osoba závislá. Když si to uvědomil, rychle se to snažil vyloučit z vědomí. Závislost cítil jako jisté minus. Závislý může být někdo, kdo nemůže jinak. Ať už díky svému omezení, nebo z jiných nepříznivých důvodů. Jenže ona při své bídě, při svém neštěstí je sice odkázána na jeho pomoc, ale je přitom zcela samostatná osobnost. A už není

na něm zcela odkázaná, už se sama rozhoduje a rozhoduje o sobě a o své budoucnosti. To, že jí pomáhal, když nemohla chodit? Bože, to přece bylo samozřejmé a není z toho co vyvozovat. Dokonce mu to dělalo dobře, že je zcela v jeho moci. Cítil se být pokorným pečovatelem, jako by to bylo jeho poslání. Chápal teď trochu, jak je těm bratřím a sestrám, kteří si tuto službu vzali za svůj životní úkol. Blízký člověk. Rád by věděl, jestli ona taky cítí něco podobného. Věděl, že si ji nikdy nebude moci osvojit, proniknout do jejích myšlenek. Ani by o to nestál, protože takový člověk by ztratil podstatu svého lidství. Podstatu svého lidství? Cos to zase vymyslel za nesmysl.

Vím, jak se zachová za určitých

16

okolností, které už někdy nastaly. Jak bude reagovat na určité slovo, které v jejím pojetí zní

konfliktně. Vím, co má ráda a co nesnáší. Takže jí rozumím, říkal si Gravan. Je to dost? Je to dost. Alespoň prozatím. Člověk se mění a mění se i jeho vztah k druhým lidem. To nejlépe viděl na svých rodičích. Otec byl k stáru popudlivý a matka, celý život střízlivá a ohleduplná, no, raději to nehodnoť, Gravane.

Představoval si, za pár let to u nás bude taky, že v obalu zboží, které nakoupí v samoobsluze, bude přilepený čip vybavený mikrovysílačkou, která pokladně nahlásí všechno, co navršil do vozíku. Věrnostní karta bude mít přehled o tom, co obvykle který den v týdnu kupuje, a tak mu pokladní včas připomene, co koupit zapomněl. Právě teď by se to Gravanovi hodilo.

Na člověka dorážejí prapodivné tlaky a vyvolávají podivné asociace. Patrně vybavená

mikrovysílačka způsobila, že si vzpomněl na Hejska. Jednou, poprvé a naposled, byl s Hejskem sám, přišli na návštěvu, ženy byla na zahradě a Hejsek, roztažený na pohovce, mu jako ignorantovi zprostředkovával jakousi vizi úspěšného jedince. Mám tady videosystém, kamery z Japonska, fůru videorekordérů, profesionální výbava, dělat trikové

záběry není nic snadnějšího. Moderní technika práci příšerně ulehčuje. Až má člověk pocit, že dělá nedůstojné řemeslo a ne umění, které by ho mělo stát fůru času a námahy. Sjedeš si scénu a hned vidíš, jak to dopadlo. Tak to buď předěláš, nebo necháš pro něco jiného. Kdybys chtěl a potřeboval si trochu přivydělat, můžeš mi dělat dialogy. Já nejsem tak obratný, myslím formulačně. Víš něco o Jungovi? Byl to asi nějaký psychiatr. Viděl jsem něco, říkali, že v jeho duchu. A to mi učarovalo. Něco takového bych chtěl dělat, nebo do toho alespoň vrazit prachy. Co ty na to? Člověk potřebuje, aby po něm něco zůstalo. Mluvíme, mluvíme, a co z toho? Ani vzpomínka po nás nezůstane. Rozumíš mi? Gravan kýval aniž rozuměl. Když se pak ptal Hedviky, divila se. O něčem podobném od svého muže nikdy neslyšela.

Taška se mu teď řádně pronesla, podruhé bude muset nakupovat buď blíž domu, nebo méně. Proč se s tím táhne až z města, když má samoobsluhu u nosu? Tady na sídlišti byli doma a tam někde, kam jezdily autobusy, bylo ve městě. Takže ráno jezdil do města a vracel se z města do jeho okrajové čtvrti, která měla všechny znaky velkoměstského sídliště. Už byl na dohled od domu, když se dalo do deště. Kdyby měl deštník nebo plášť, byl by déšť uvítal. Trávník kolem něj byl už žlutohnědý a vodu potřeboval velice nutně. Musel přidat do kroku a plná taška ho tloukla do nohy. Zatracený svět!

17 5.

Jiřina byla přísně jednostranně odborně orientovaná. Poznal to už na fakultě a taky mu to imponovalo. Zúčastnil se jakési studentské vědecké konference, spíš z hecu než z touhy po poznání. No a tam si jí všiml. S někým se přela a její argumentace sál zaujala. Bylo v tom vystoupení mnoho emocí, a protože probírané látce Gravan nerozuměl, věřil i v mnoho jejích pádných argumentů. Byla to štíhlá, prakticky hubená holka, která usiluje o poznání

věcí podstatně víc než o to, jak vypadá. Když se dáš trochu dohromady, tak z tebe bude

docela slušná, tedy hezká holčina. Počkal na ni před filozofickou fakultou a přidal se k ní. Co za mnou, prosím tě, lezeš? ohradila se zlostně. A kdo vůbec jsi? Od nás určitě ne. -To máš přehled o všech klukách z univerzity? odpověděl na ostře formulovanou otázku. Vy učený ženský máte těžkej osud. Vůbec vám ho nezávidím. Zastavila se a zblízka si ho prohlížela. Jeho odkaz na těžký osud ji zarazil. Věděl snad něco o jejích potížích, které

měla při nástupu na školu, protože kádrové oddělení mělo výhrady k jejímu buržoaznímu původu?

Co ty můžeš vědět o osudu učených žen? Co s nimi máš společného? Zasmál se pohrdavě. Znám řady svobodnejch l ékařek. Ráno jdou do práce za šera a vracejí sez nemocnice skoro za tmy. Když spolu mluvili vedle Klementina, bylo šero, protože to bylo koncem října. Když se taková holka nevdá ještě na fakultě, má utrum. Neboalespoň problémy. S pacientem si nemůže nic začít a starší doktoři jsou už zadaní. A vyjste na tom podobně. Snad si nemyslíš, že si nějakej normální chlap namluví učenou,obrejlenou ženskou, která mluví jenom o…, o čem jsi to mluvila? Tak vidíš. Naklonil se k ní, aby jí viděl do očí Máš namále. A pak tě začne tlačit potřeba mít děti, muže,klidnej domov a kde je? Kde ho vzít? Léta jdou, jejich běh nezastavíš a kde nic, tu nic.Nezbude ti než se začít opožděně rozhlížet. Nemáš s tím rozhlížením zkušenost a tak tito nic nepřinese. Jenom starosti a smutek.

Čekala netrpělivě až přestane. Tak ses konečně vykecal? Už ses unavil, pane moudrý?

Moc si fandíš, kamaráde. Nebo jsi mi přišel nabídnout manželství tak

vybranýmzpůsobem? Děkuji za dobrou vůli, starej se laskavě o sebe. A vylez z té louže, ve které

ses usadil. Nastydnou ti nohy. Opravdu stál na zcela nevhodném místě pro debatu. Jak to, že nepostřehl, že stojí ve vodě? Taky mu to později mockrát se smíchem připomínala. Toto setkání byl začátek, postupně spolu začali chodit, stýkali se při různých školních akcích, a

18

když se Miloši Gravanovi blížil konec studia, což bylo o dva roky dřív než Jiřině, požádal ji o ruku.

Já myslím, že bychom se měli vzít. Tohle postávání na mostě je tak akorát dobré, když

si chce člověk plivnout do řeky, která prý plyne jako čas. Plivat na proudění času senehodí. Tak si mne vem a vyřešíš jednu možná trochu filozofickou otázku. Chvíli uvažovala, jak mu odpovědět. Ty si z toho děláš legraci, ale ona to tak moc velká srandanení. Myslíš jako plivat do řeky nebo si mne vzít za muže? Obrátila se teď obličejem k němu. Až dosud hleděla do temného proudu vody, která pod nimi zcela nezúčastněně

plynula. Co o mně víš? Vím toho dost a především to, že mám před sebou pár desíteklet času, ve kterém nebudu dělat nic jiného, než tě studovat, tedy poznávat. A co když

zjistíš, že se míjíme, myslím povahou a názory na svět a život? Odfrkl si hlasitě, znělo to téměř pohrdavě. Od toho jsem chlap a hegemon, abych si tě podmanil a učinilpokornou. Naježila se. Tak na to všechno zapomeň. Pěkně jsme se pobavili. Jdu domů.Mám ještě nějakou práci. Měj se. Utíkal za ní a jediné, čeho dosáhl, bylo, že souhlasila s další schůzkou.

Dva měsíce uplynuly a o tomto večeru a o Gravanově nabídce nepadlo slovo. Oběma to však leželo na srdci a oba s tím tajně počítali. Jí to nedalo spát, v duchu probírala všechna pro a všechna proti. Odmítavé argumenty postupně ztrácely na síle a převažovaly klady. Ona jezdila denně do Staré Boleslavi, on do Kročehlav. žádný z nich neměl nárok na ubytování

v koleji, protože se cesta dala zvládnout v přijatelném čase. Noční postávání na nádraží, posedávání v knihovně s pokoutním vzájemným laskáním bylo únavné. Spěch za posledním spojem na Florenc a pak rychle na nádraží, bylo to vyčerpávající.

To tam nemáte někoho příbuzného, kdo by mne vzal do podnájmu? pronesla útočně

Jiřina, když jí rodiče plísnili za to, že domů jezdí tak pozdě. Proč bys platila za podnájem,když jsi doma skoro za půl hodiny? Tu se konečně rodiče dozvěděli, jak se věci mají. A poznali také to, že se budou muset rozloučit s představou, že mají doma holčičku, která je pilná a poslušná. Usoudili, že se čas musel jednou naplnit a že budou muset vzít změnu na vědomí. Bavili se o tom, když Jiřina odešla do svého pokoje. Otec vzal uvážlivě židli, přistavil ji ke stěně a posunul ručičku hodin o patnáct minut dopředu. Kdy s tím konečně

přestaneš. Už se ti někdy stalo, žes přišel na autobus pozdě? Pozdě ještě nepřišel, ale to

19

mu nebránilo propadat panice, když se ručička hodin přiblížila k momentu, kdy musel vyrazit z domu.

To teď nech, podstatné je, co je to za člověka. Znala ho, věděla, že si nedá pokoj, dokud všechno nepromyslí, nevypátrá informace o onom chlapci, který si s jejich Jiřinou něco začal. Něco si začal znělo zlověstně. Myslím, že bychom se jim do toho neměli plést. Jeto rozumná holka. Jo. Rozumná holka. Napadlo ho promluvit o přírodních zákonech, které platí i pro jejich dceru a působí hlava nehlava. ženská chytí vítr a jde za ním. Říkají

tomu všelijak, básníci mají fantazii a dobrou vůli tyhle chemické procesy zabalit dopozlátka hezkých slov. Jenže realita je krutá. Pak člověk lituje, že podlehl mámení. Její

smích zněl protivně, protože se držel ve vysoké tónině. Máš s tím osobní zkušenost? Nebojde jenom o vyčtenou moudrost? Tvoje chemické procesy bych taky

mohlapřipomenout. Ještě to není tak dávno. Mám však ten dojem, že teď není čas nazbytečnosti. Zítra zavolej z práce Alžbětě. Doufám, že je ještě naživu. Tak bylo rozhodnuto o ubytování Jiřiny v Praze a prakticky i o Milošovi, protože teta Alžběta byla rozumná a dost si pamatovala na svá mladší léta. Měla pochopení pro životní pnutí, které je běžné v tomhle proudění sil.

Tento čas přinesl Gravanovi nové poznání. Uvědomil si totiž, že člověk, který mu byl milý a věřil tomu, že i blízký, je stále jenom cizí člověk. Chodili spolu , objímali se, toužili po sobě, ale pořád Jiřina patřila do jiného světa. Stále ji musel dobývat, lákat a dokazovat si, že je jeho. A teď ji měl stále vedle sebe. Už neodjížděla tramvají číslo pět na autobusové nádraží, ale vracela se do jejich společného pokoje. Nečesala se proto, aby jí to slušelo, ale dělala ustálené pohyby, které mu připomínaly něco, co se nedalo prostě vyslovit. Stávala se jeho součástí. Zprvu si to zcela neuvědomoval, ale najednou s tím musel počítat. Naivně věřil, že se tento stav nemůže změnit, unavit, že se jeho nadšení z Jiřiny nemůže nikdy vyčerpat. Přitom cítil, že nemá kam uniknout. Podvědomě se tomu bránil, i když mu to přitom dělalo dobře. Je tu někdo, kdo mi patří a já patřím jemu.

Čistil si boty a napadlo ho, že by měl vzít do ruky také její střevíce, které potřebovaly větší

péči. Ach, tyhle bude třeba odnést k ševci. Proč tě to, Gravane, napadlo právě teď? Je správné si na tento pocit zvyknout, nebo se mu bránit?

20 6.

Když našel Miloš Gravan na svém psacím stole pozvánku, která ho vyzývala k návštěvě

jakési hospody v holešovickém přístavu, kde se má konat oslava jednadvacátých narozenin šéfova syna Štěpána Kolouška, tak se nejdřív divil a pak se kolem sebe zmateně rozhlížel. Měl někdo na stole něco podobného? Něco podobného měli pouze vedoucí rubrik. To zjistil nenápadným dotazem. Rybářská hospoda v Holešovicích. Slyšel jsi někdy o podobnémpajzlu? Náš starej tam koná jakousi oslavu, zřejmě v uzavřeném rodinném kruhu, ajak tady čtu, pozvaní mají mít večerní oblek.

Byl upozorněn, že žije v době všeobecného zmatení. Hospoda nemusí být hospodou v tradičním slova smyslu, a pokud jde o rybáře, budou tam vyvedeni olejovými barvami bratru za desetitisíce. A budou viset na zdi, aby bylo jasno. Z toho plyne jedno: Náš

starej má syna. Myslel jsem, že je neženatý, starý mládenec. Má-li syna, bude mít takymatku, myslím jeho syn. Tady Gravan nahlédl na pozvánku a dodal: Štěpán. Syn Štěpán,dvacet jedna let, patrně studující. O matce tady nic nestojí, pozval a sezení

zorganizoval otec Koloušek. Půjdeš tam? Otázka mířila na kolegu Bezdíčka z mezinárodní redakce. Mám to štěstí, že jsem nebyl pozván. Jde jenom o intimní

posezení vznešených duchů. Ale ty neváhej a jdi. Jinak si to posereš. Gravan se zaškaredil. Ani ne tak nad ortodoxním výrokem, jako nad možností, že by z jeho nepřítomnosti na oslavě narozenin nějakého kloučka pro něj mělo něco hrozit. Počkej, jakjsi to myslel? Nijak, hodil Bezdíček ledabyle přes rameno.

S Jiřinou to doma probírali. Je to nová doba. Rituální tance na téma synův vstup doživota. Do téměř velkého světa. Redakce našeho listu je něco jako jeho zápraží. Atatíček přičinlivě synka, oděného do perfektně padnoucího smokingu, vystrkuje předdveře. Gravana napadaly mnohé, těžko přijatelné výrazy, ale zdržel se. žijeme v nové době, už bys mohl být zvyklý. Kdy to je? Šla bys tam se mnou? Řekla, že musí prominout, ale po zkušenosti z nedávného sezení u Hejskových rozhodně nikam nemíní chodit. A už

vůbec ne mezi lidi, které nezná.

Některá jména znáš z novin a neumíš si je spojit s nějakou tváří. Odpověděla, že je to tak skoro lepší. Je-li to člověk anonymní, bez tváře, může mu nějakou tvář přiznat, přisoudit, přidělit a to rozhodně není obvykle k jeho škodě. Smál se tomu, ale nikoliv

21

vesele. Kdysi jsme mluvili o tom, že novinář se živí vlastně odpadky. Tos říkala ty amne se to docela dotklo. Zase to zjednodušuješ. Neříkala jsem to o novinářích vůbec,ale o určitém typu novin a žurnalistiky. Pokud se novinář drží svého poslání, pak jenesporně

užitečný a jeho práce je žádoucí. Zaslouží si uznání. Noviny jako zdrojinformací, bohužel povrchních, se nedají ničím nahradit. Nabral zhluboka dech. Radímnechat toto téma na dlouhé zimní večery. Souhlasila. On dělal svoji práci, která je oba živila. To však nebyl důvod jejího odstoupení od tématu.

Když přišel druhý den večer domů, informovala ho, že ho celý den sháněla Hedvika. Mneže sháněla? To by mi snad zavolala na mobil. Právě že ti na něj volala, ale měl jsi hocelý den vypnutý. Podívej se. Podíval se. Sakra, ani mi nebylo divn é, že mi nikdonevolá. To zas bude křiku. Tím neměl na mysli Hedviku Hejskovou. Co mi chtěla?

Nedal najevo, že by stál o vysvětlení. Svlékl si košili a hodil ji do pračky. Umyl si tělo a obličej, stála nad ním a pozorovala ho. To tě nezajímá, co ti moje spolužačka chtěla? -Jo, spolužačka. Tak to mne zaj ímá. Co mi však chtěla jakási Hejsková, manželka

toholoupežníka Hejska, mne zaj ímá zatraceně málo. Podala mu ručník a dokonce se pokoušela utřít mu vodu ze zad. Má nějaké potíže. Kdo má potíže? Hejsek nebo jehožena? To právě nevím. Chtěla o tom s tebou mluvit. Udělala jsem asi chybu. Řeklajsem jí o tom

narozeninovém podniku. Jestli sežene pozvánku, tak ti tam padne kolemkrku. Zadíval se na ni vyjeveně. To se ti teda povedlo. Přilepí se tam na mne a bude zemne tahat rozumy. Jestli ji Koloušek zná, tak s ní vyrazí dveře. Na to se klidně vsaď.Jestli usoudí, že jsem ji tam pozval, tak udělá něco podobného se mnou.

Teprve teď viděl na tváři své ženy zděšení. Tos mi přece neřekl. Ale to je nesmysl. Co má

ona společného s nějakou politikou nebo s čím, co nutí Kolouška k tak podivné hře? -Nejde o nějakou podivnou hru. Koloušek na jejího muže něco ví a rozhodně si tonenechá pro sebe. Jestli se tam objeví Hejsková, tak v tom bude vidět podraz. –

Proboha, to je na mne moc. Proč nemohla přijít k nám, když má nějaký

problém,potíž, se kterou si neví rady, a myslí, že bychom jí mohli pomoct? Gravan rozhodl, aby ponožky dělaly společnost košili, a požádal ženu, aby mu dala něco na sebe. Mohl si vzít prádlo sám, ale věděl, že jí dělá dobře když může rozhodnout, co si má obléct. Asi tovšechno bude zamotané. Kdo ví, co má kdo na svědomí, a hlavně, co si o tom ti druzí

myslí? Měl jí říct, že jí nasadil do hlavy brouka, že ji Hejsek dává sledovat a podezírá ji z nevěry? Zřejmě s ním, s Gravanem? Je však taky možné, že je všechno jinak, že se

22

Gravanova mysl, deformovaná tím proudem informací, které se v novinách probírají, ze všech stran obracejí a dělá se z toho strava pro silné žaludky, docela neprofesionálně

odklonila od rozumu? Odklonila od rozumu. Gravane, Gravane.

Podíval se na hodiny. Kulaté, černé ukazovaly, že bude brzy devatenáct a že by proto byl jistě vhodný čas myslet na večeři. Kdo má dneska službu? Jakou službu? Mysleljsem na večeři. No, jistě. Myslíš taky na něco jiného než na jídlo? Myslím na leccos.Ale vidím, že tě to trochu rozhodilo. Nepočítám s tím, že by z toho všeho bylo něco, coby nás mohlo ohrozit. Praštila utěrkou, kterou vzala do ruky. Nás ohrozit. Ale co když toohrozí naše přátele. Tím myslíš Hejska? Zatvářil se dotčeně, dokonce zapomněl zavřít ústa po vyslovení jeho jména. I když se chová nevhodně, je to náš přítel. Nebov nejhorším, náš známý. Jeho žena však se mnou chodila do školy, a proto mám vůči ní

určitý závazek. Nemohu ji jen tak lehce odepsat. Jako člověk musím cítit alespoň

zlomek odpovědnosti za druhého člověka, se kterým mne leccos spojuje. Vrtěl nechápavě hlavou. Někdo se ji chystá odepsat? To víš skutečně víc než já. Já nevím, coty víš. V tom máš náhodou pravdu. Nevíš, co já vím. A já zase nevím, co z toho, covím, je k něčemu. Tady se skutečně hodí zopakovat onu dnes už banální větu jistéhofilozofa, který s takovým pohrdáním popsal stav svého vědění. Tak chceš tu večeři,nebo nechceš? V určitých případech je ji možno nahradit banálními proslovy.

7.

Se smíšenými pocity hledal Gravan hospodu U Vola. Když ji konečně našel, divil se. Možná, že se ten podnik nějak podobně jmenoval v minulých časech a název byl tenkrát případný. Šlo patrně o velkého vola, když ho na štítě nechali s velkým V. Dnešní majitelé

zůstali u něj patrně z recese, možná že i z nostalgie. Ani nevešel dovnitř a už to viděl. Nízká, původní přízemní stavba však zírala reprezentativním vchodem do nového světa bohatých zákazníků. Chromované dveře, prolamované sklo jejich výplně ukazovalo jenom to, že je uvnitř světlo, ale nic z toho, co se tam děje. Rozměrná cedule hlásala do okolí, že dnes je pro veřejnost zavřeno, protože se tu koná soukromý podnik. Takže žádná zaplivaná

čtvrtá cenová skupina. A před dveřmi stál hromotluk s holou hlavou navlečený do černého obleku. Visačka na levé straně hrudi potvrzovala předpoklad, že si majitel najal soukromou zásahovou jednotku. Neměl byste mít maskáče a samopal? zeptal se Gravan, když mu podal pozvánku. Hromotluk se mile usmál a požádal ho, aby laskavě počkal. Vytáhl z kapsy

23

mobil a vyťukal číslo. Mějte chvilku strpení. Na Gravanovi bylo, aby se divil. Strážce něco zašeptal a řekl, že hned přijde. Co se to děje? To tam zasedá nějaký bezpečnostní výbornebo rada NATO? Nic takového. Vzápětí vyšla ze dveří Hedvika Hejsková. Jestli se teď

někdo divil, byl to Garvan a údiv dával zřetelně najevo.

Nekoukej tak vyjeveně. Jsem tady jako tvoje man želka, takže žádný obavy. Chovej sezpůsobně, můžeš být mírně přítulný. Všechno je OK. Strážný, který stál půl metru od nich, se uculoval, jako by její jednání bylo v tomto prostoru běžné a nemohlo vyvolat údiv. Gravan ovšem nepřišel na vhodný výraz, kterým by na situaci důstojně reagoval. Sice ho napadlo udělat čelem vzad a prchat na tramvaj, ale to už byl vtažen do otevřených dveří. Hned za nimi stál Koloušek se zrzavým klukem, odhadem dvacetiletým, který se tvářil tak, jak si obvykle oslavence představujeme. Starý se chopil Gravanovy ruky a s přemírou energie s ní cloumal. Přitom vykřikoval něco v tom smyslu, že děkuje za krásný dárek, kterým jeho syna potěšili.

Ale pane doktore, to byla jenom malá pozornost. Jednadvacet let je časová brána doživota. Bylo vidět, že se Hedvika snaží zabránit Gravanovi něco plácnout. Ten se za jejího hlaholu jen přihlouple usmíval. Přes tu přemíru dojmů pochopil, že přičinlivě koupila dárek a starý mu teď děkuje. Číšník s tácem nabídl něco k pití, Gravan s „manželkou“ si s oběma Koloušky připili, a protože byl ohlášen další host, tentokrát to byla tlupa studentů, patrně

spolužáků oslavence, Hedvika odtáhla Gravana stranou.

Co to, proboha, provádíš? zeptal se, když ho přiměla posadit se v koutě k miniaturnímu stolu pro dva. Jestli to praskne, tak mne Koloušek vyrazí. Vezme to jako podtrh, který

jsem na něj zorganizoval a jehož důvody mne zcela míjejí. Teď mne ale vezmi zaruku a dívej se trochu zaujatě. No tak, neblbni, koukají se na nás. Rozhlédl se. že by se o ně někdo zajímal, vidět nebylo. Abys tomu rozuměl, potřebuji si s někým, kdo tadybude, promluvit. Jindy k němu nemám přístup. Tak jsem zjistila, kdo to tady budehlídat, protože se znám s Tuťkou, to je šéf, vlastně majitel téhle party vazounů, no aten mi opatřil pozvánku. To ostatní je jednoduché k pochopení. Koupila jsem klukovinějakou maličkost, jako za tebe, a přišla jsem dřív. Jde o to, abys to nezvoral.

Gravan se nešťastně rozhlédl po okolí. Je tu někdo, kdo se už někdy setkal s Jiřinou? žádných společných akcí, jako byly narozeninové opilecké večírky, se Jiřina

24

nazúčastňovala. Možná, že je někdo potkal na ulici, ale nebude si jistě pamatovat, jak jeho žena vypadá. Co tomu řekne Jiřina? zmohl se na otázku. Přece jí nemusíš všechnovyzvonit. Nebo jsi už tak zotročený, že se bez ní ani nejdeš vyčurat? Moc bych se tomunedivila. Jiřka má sklon si lidi podmaňovat. Nikdy jsem nepřišla na to, čím. Vždyť naní zas tak moc záhad není. Nebo je?“ Ta poslední otázka měla být jakousi nedostatečnou omluvou za předchozí výroky. Když si ji teď prohlížel, viděl, že si opět vzala šaty, ve kterých bylo riziko se předklánět. Když budeš tady s někým mluvit, myslím v sedě,nepředkláněj se. Jsou ti totiž vidět ty části těla, které ženy obvykle neukazují. Zasmála se hlasitě. Tak ty sis toho všim? To jsem ráda. Nejsi tak vypreparovanej, jak děláš

dojem. Dám ovšem na tvoji radu. Dala na jeho radu a předklonila se nad stůl a navíc sevřela ramena, takže se Gravan musel rozhlédnout, kdo všechno může vidět to, co mu tak nehorázně předložila.

Postupně k nim přistoupilo několik Gravanových kolegů, on je nevrle své „manželce“

představil a nabyl dojem, že mu ten večer parádně zkazila. Konečně, vždyť od něj taky nic nečekal, jenom povinnost být u toho, když se starej předvádí. Napadlo ho, že by tu někde měla být taky matka Kolouška mladšího. Když má syn narozeniny slavené s takovou pompou, bývají matičky u toho. Teď však prostor ovládly mladší semestry. Spolužáci oslavence. Byli hluční a vypadalo to, že se chystají k tanci. Takže po hospodě ani vidu, ani slechu. Míst k sezení tu bylo asi třicet, byl tu rozměrný bar a byl tu prostor pro tanec. Jenom hudba byla z reproduktoru, co ž byl rozhodně nedostatek, protože v koutě stál klavír. Asi na to už Kolouškova kapsa nestačila, řekl si Gravan s mírným zadostiučiněním.

.

Vstaň, trošku si protáhneme tělo, řekla Hedvika po chvíli. Vstali a rozhlédli se, co se s tím dá dělat. Sálek nedával hostům možnost procházet se. Lidé se tu tiskli k sobě, studenti k studentkám, redaktoři postávali u sebe a zblízka si vyměňovali dojmy, případně informace, na které nedošlo v redakci. Určitě své názory na Gravanovu manželku. Pak zase usedali, snad proto, aby vůbec něco dělali. Až vypijí trochu alkoholu, tolik, aby jim ta cesta sem stála za to, vypaří se.

Pane Janáčku!, zvolala Hedvika vesele a poplácala vytáhlého čahouna po rameni. Bavil se se Šítkem z mezinárodní redakce a teď se obrátil k Hedvice. To se ho Hedvika už uchopila a vesele cvrlikajíc ho odtáhla ke stolu, od kterého před chvílí povstali. Proboha, zvolal Gravan v duchu. Co mám za této situace dělat? To byl chlap z vedení podniku, ani ho běžný

25

redaktor nezná a ona se ho chopí, jako by to byl její kamarád. Taky se Šítek koukal jako opařený. Gravan zamířil na toaletu, kde nebude Kolouškovi na očích. Jenže na toaletě

nemohl trávit moc času. Zkontroloval kvalitu tohoto sociálního zařízení a s potěšením usoudil, že si majitel dal záležet. Dvakrát pokusně spláchl, chvíli se prohlížel v zrcadle, a když vešel jinoch, patrně student, zamířil ke dveřím. Patříš mezi ně? obrátil se ke Gravanovým zádům. Mezi koho? Jak to, že mu ten smrad tyká? Otočil se teď k němu a kluk rychle přistoupil k mušli a hrabal se v příklopci. Gravanův výraz ho přiměl k omluvě.

Nic ve zlým, ale on ten Kolouš je trochu mimo. Tak jsem si myslel, že se tu sešla partajeho kámošů. Jak trochu mimo? Kluk si upravoval interiér a dal si na čas s odpovědí. No tak. Je to celkem přirozený, i když to není zvykem dost rozšířeným. Spíš je hočlověku líto. Gravan mu položil ruku na rameno. Proč by ti ho mělo být líto? Člověkjako člověk, nebo ne? Kluk měl konverzace dost a tlačil se ke dveřím. Tak jsme sipokecali. Omluvte mne.

Teď se Gravan rozhlédl po sále. Mimo jeho „ženu“ a pár studentek nebyla v dohledu žádná

jiná dospělá ženská. Nebral v úvahu servírky. Nikdo s sebou nevzal manželku a nikde neviděl osobu, která by mohla být matkou mladého Štěpána. Měl ten kluk na záchodě tohle na mysli? Člověče, co tady tak bloudíš? To nevidíš, že ti támhle ten chlap z veden í dělá

do ženy? To byl doktor Šmíd. Dělal kulturní rubriku a všemu rozuměl. Proč myslíš, žemi dělá do ženy? Jestli se mu to daří, radostně mu to přeju. Uštěpačné „chm“ přeslechl. Hlavně, že to dělá dobře jí. Nedíval se, co si asi Šmíd myslí, kdyby si něco myslel, dal by to zjevně najevo. Vydal se směrem k Hedvice Hejskové. Když dovolíte, už mne bolí nohy. Janáček se na něj nevraživě zahleděl. Už se chystal poslat ho do příslušných míst, ale Hedvika včas vzpomněla na svoji roli a představila ho jako svého „manžela“. Takže náš

Gravan je váš manžel? zajásal Janáček. To náš Gravan znělo Gravanovi obzvlášť

nechutně. Nějak jako náš hafan, naše zboží, naše věc, kterou už dlouho a úspěšně

provozujeme. Práce ve vašich novinách na něj nemá dobrý vliv. Vidí všechno kolemsebe jenom v černých barvách. Nikde žádná radost, jenom děs a hrůza. Janáček se uchechtl. Tomu se, milostivá, divíte? Kdybyste o světě věděla to, co o něm ví on, takybyste nejásala, kudy byste chodila. Můžete se radovat i z toho, že alespoň dnes vypadá

přijatelně. Vstal a podal oběma ruku, chvíli uvažoval a její políbil.

Tak to mám za sebou a můžeme se ztratit. Seděla a opírala si loket o desku stolu. Gravan na výzvu nereagoval. Tím, že vypadám přijatelně, myslel, že jsem tady až dosud nikoho

26

nepokousal? Požádala číšníka, jestli nalévá Metaxu, aby se s ní u nich zastavil. Čím jsitady? Pěšky. Já to tušila. Tak to tě dopravím někam, kam budeš chtít. Neřekla, že ho dopraví domů, ale někam, kam bude chtít. Jestli se budeš nalévat koňakem, tak mnedopravíš leda na záchytku. Byla to tříhvězdičková Metaxa a Hedvika, s ohledem na jeho bezpečnost, mu přisunula nenápadně i svoji sklenku. Nic proti tomu nenamítal.

Nic nenamítal ani Koloušek, když se mu omlouvali, že teď sál ovládla omladina a oni už

nechtějí tak trčet se svým věkem pamětníků. Děkoval jim, že přišli a rozloučil se mile. Myslím, že pojedu tramvají, mám to domů blízko a ty bydlíš až na druhé straně města. Prohlásila, že mluví nesmysly a nastrkala ho do vozu, který měla zaparkovaný na místě

vyhrazeném pro taxislužbu. Všiml si toho, nic však neříkal. Možná, že už někdo volá

policajty a pro odtahovací službu. Bylo to však poblíž hospody a pod dohledem vazouna, který se za nimi díval s pochopením. Takže mu zaplatila, aby dohlédl. Gravane, Gravane, kdy si konečně zvykneš?

Kam jedeme? Jestli mne chceš dopravit domů, zavolám Jiřině, aby trochu uklidila,alespoň knížky ze stolu. Nic na to neřekla a vedla vůz suverénně holešovickými ulicemi. Tady řádila před časem velká voda a na některých domech to bylo ještě znát. Jenže vůz jel do postranních ulic a zamířil k řece. Minula dva tři rohy a zahnula na náplavku. Stálo tam pár vraků aut a jinak nic. Vedle se sunula tmavá masa vody. Proboha, co tu chce dělat?

Mohl si to spočítat na prstech jedné ruky, kdyby byl tak nechápavý a chtěl si vybírat mezi možnostmi. Neváhala a bez řečí se mu stulila do klína. Ruční brzda ji musela tlačit do boku, ale to Gravan nevnímal. Rozpřáhl ruce, jak to jen v této situaci šlo, a omylem udeřil do kolíku, jímž se zamykaly dveře na straně řidiče. Jak se za chvíli ukázalo, byla to šťastná

náhoda. Když se rozhodoval, jak šetrně přerušit její snahu dobrat se houštinou jeho spodního prádla, ohlušil je prudký úder na střechu vozu. Vzápětí někdo lomcoval zamčenými dveřmi. Gravan bleskurychle zamkl dveře na své straně. Bylo vidět, o co jde. Útočník něco řval, vydával spíš neartikulované zvuky. Rychle nastartuj a jeď! Byli dva, naštěstí s útokem začali na straně řidiče. Asi se chtěli zmocnit klíče od zapalování. Mlátili zběsile do auta, tím mohli řidičku vystrašit a dosáhnout toho, že způsobí havárii. Pusť mne k tomu! křikl Gravan, když viděl, že se jí nedaří zařadit rychlost a zmateně hýbe pákami. Jak, proboha?

Odklopil její sedadlo a přiměl ji, aby se skulila dozadu. Něco vykřikovala, patrně protest proti tomu, že ji nutil udělat kotoul nazad, ale on pak s jejíma nohama na obou ramenech nastartoval a prudce vyrazil.

27

Asi po padesáti metrech zběsilé jízdy rázně zabrzdil a otočil auto do protisměru. Zapnul dálkové reflektory a pátral po útočnících. S telefonem u ucha uvažoval. Když zavolámpolicajty, budou se ptát, co jsme tady dělali. Snad by bylo dobře, kdyby ses posadila.Ne, že by mi to bylo nějak výrazně nepříjemné mít u každého ucha jednu tvoji nohu,ale přece jen to je za této situace dost nepohodlné. Zejména pro tebe. Smála se, byl v tom smíchu ohlas nebo snad dozvuk šoku, který museli oba podstoupit. Ti chlapi počítají

s tím, že voláme policajty, a snaží se zmizet. Pojedu na konec a tam zastavím. Odříznujim cestu na ulici. Vyrazil tak, jak to šlo, sice ne tak rychle, jak rychle ujížděl z místa přepadení, ale dost rychle na to, aby ho někdo zastavil. Kam zmizeli? Schovali se zanějaký vrak. Nevyšlo jim to. Nevyšlo to především Hedvice. Měla nějaké plány, teď je však nechtěl hodnotit, protože měl ještě v těle mírný třas z přestálého nebezpečí. Co myslíš,že s námi chtěli udělat? Jo, děvče, nemám zkušenost. Určitě nás chtěli okrást. Možná,že si chtěli vzít auto. Patrně by nás dost vydatně zmlátili. Měli jsme štěstí. Uvažovala o tom. Tys ty dveře zamkl schválně? V otázce slyšel zřetelné očekávání. Rozhlíželi se po okolí, na levé straně řeka, na pravé strmá zeď nábřeží. Po útočnících ani vidu. Čekají, kdyse ozve siréna policajtů. Náhodou. Náhodou jsem o ten kolík zavadil a to bylo štěstí.Kdyby začali se mnou, sotva bych se ubránil. Ani jsem si je nestačil prohlédnout.

Vyjel s vozem na ulici. Byl tam slabý provoz, jedno dvě auta v protisměru. Po několika stech metrech zastavil. Budeš schopná řídit? Ještě chvilku se z toho musím vydýchat.Stalo se mi to poprvé. Škoda, že o tom nebudu moci nikomu vypravovat. Když totrochu upravíš,

tak není důvod se nepochlubit. Budeš-li se v noci budit, navštivpsychiatra. Tomu můžeš říci všechno, i to, cos od té schůzky čekala a mírurozčarování. Zaparkoval mezi dvěma vozy. Slyším tady hluk tramvaje. Odtud sedostanu na metro a domů. Vzala ho zezadu kolem krku. Byl to nezvyklý pohyb. Ohbí její

paže se vtisklo pod jeho bradu a na krku cítil její tvář. Najednou se dala do pláče. Překážela jí opěrka, která ji musela tlačit do zadku, a tak situace byla nejvýš komická. To nic, děvče.To je šok. Lidé se buď smějí, nebo pláčí. Vybrečíš se a bude dobře. Snad to nikdenenabouráš. Nemohla najít kapesník, který měla v kabelce. Zajela mu rukou do náprsní

kapsy a majetnicky vytáhla jeho kapesník. Budeme muset ještě chvilku počkat. Zatím mipovíš, cos chtěla tomu chlapovi z vedení. Protože se mezitím usadil na sedadle spolujezdce, obtížně vystoupila, on jí zvedl sedadlo a tak si mohla sednout na místo řidiče.

28

To je trošku složitější. Jde o mého muže. Proto o tom nemohu mluvit. Ještě se celá třesu, vydrž tu se mnou chvilku.

Sledoval, jak přeskakují číslice na hodinách umístěných na palubní desce. Má to zřejmě

s tím Hejskem těžké. Dává jí mnohé, co jiným ženám chybí, ale taky nejistotu, strach z budoucnosti. Kdo ví, jak to je. Sama nic neřekne, protože se asi stydí. Nebo je to jinak. Člověk strká druhému do hlavy své vidění věci. Dělá chybu, a proto nemůže druhému porozumět. Jaké je její vidění věci? Hejsek přišel k penězům proto, že je nanejvýš obratný, že má plno přátel, zavázal si řadu lidí, a proto má taky plno odpůrců, kteří mu jdou po krku. A jeho žena do toho možná vidí, možná nevidí. Spíš nevidí, protože jí Hejsek řekne jenom to, co se mu hodí. Přitom cítí, že je všechno v pohybu, nejistota ji svírá, a proto se chová

jako zmatená. Láká Gravana do postele, protože podvědomě touží po vteřině zapomnění. Cos to vymyslel, Gravane, za pitomost? Zapomnění? Je to prostě slepice bez svého vlastního rozumu. Ona myslí tím, co jí Hejsek k myšlení poskytne. Co jí milostivě zanechá.

Neubližuj zbytečně, říkal si, když čekal na refýži na tramvaj. Přišourala se dvanáctka. Doufal jen, že to Hedvika Hejsková nikde nenabourá.

8.

Praha už zdaleka není bezpečné město. Tos neřekl žádnou novinu, odpověděla Gravanovi jeho žena. Svou poznámkou taky nechtěl nějakou novinku zveřejnit, jenom se jí

přiblížil ke svému včerejšímu dobrodružství. Tím chceš dát šetrně najevo, že tě včera natom rodinném mejdanu tvého šéfa někdo ohrožoval? Cítil, že dál musí brzdit. To bylakrotká zábava, při které hráli prim jinochovi spolužáci. Jen jsem si uvědomil, jaké

zprávy se u nás v redakci hromadí. Všechno se nedá tisknout, protože by v novináchnebylo nic jiného a lidem by z toho bylo na zvracení. Taky nemusíte lézt do zelí

bulváru. Do zelí bulváru. Kdyby tam nedali sem tam nějakou hrůzu, lidé by je nečetli. Alespoň mnozí z těch, kteří je ještě čtou. Abych řekl, tak náš čtenář ty vulgárnostiodmítá, ale přitom po nich lační. Pozoruhodný paradox. Pak ještě dodal, že normálnímu čtenáři ta odměřená trocha násilností, které člověk na druhých lidech páše, dělá dobře. Zejména když je obětí známější osoba. Může-li si prostý občan říci, že došlo i na nějakou celebritu, mírně jásá. Vida, nejen já, ale i ty! To to teda vedeme. Tuto poznámku si však Gravan nechal pro sebe.

29

Blížil se konec týdne a Jiřina plánovala návštěvu rodičů. Během svého života se několikrát stěhovali a shodou okolností pořád v jednom místě. Naposled se uchytili v Brandýse nad Labem, kde po delším dohadování a výměně bytu našli domek u pošty v Riegrově ulici. Bylo to ovšem složité, protože po koupi zjistili, že jsou parkety prolezlé červotočem, a museli je proto nechat vytrhat a položit novou podlahu. Za čas budou muset totéž udělat s okny krytými okenicemi. Otec se zle mračil na původního majitele, ale nevysoudil nic. Jednak si toho měl všimnout dřív, jednak tento nedostatek byl prý zahrnut do slevy, kterou mu poskytl. Dnes tvořila Stará Boleslav s Brandýsem jedno město, do kterého jezdilo denně poměrně hodně autobusových linek. Jiřina se však díky svému neduhu zatím nemohla autobusem vypravit, a proto byla závislá na svém muži.

Dovezu tě tam, mám v redakci službu. A pak pro tebe zase přijedu. Kvitovala to nelibě. Ovšem dělat se s tím nic nedalo. Jednou za čas na něj vyšla služba. Představovala si, že sedí

u dálnopisu, to bylo dřív, teď tu hlášení z krajů, ale i ze zahraničí zprostředkovávala moderní

počítačová technika. On to kontroloval, třídil a rozhodoval o osudu informací. Snad budou tuto práci za čas dělat počítače. Prý se na tom pracuje. Nebude ti tam smutno? Proboha.

Nebudu mít čas nějak smutnit. Leda by tam s tebou byla nějaká pohledná dívčinamnohého schopná. To určitě. Mnohého schopná. Co ji to napadlo? Nějaké tušení? Jako Hedvičina kamarádka možná podvědomě tuší něco, co si ani nepřipustí a nahlas neřekne. Obchází tady duch ohrožení. Bloudí kolem a neví zatím, kam usedne.

Do Brandýsa jezdili Gravan se ženou poslední léta na trhy, které tam na náměstí asi dvakrát týdně konali pěstitelé ovoce a zeleniny. Nakoupili vždy to, co mohli koupit i v supermarketu ve své ulici, ale tady měli iluzi, že je zboží čerstvé a bez škodlivých látek, kterými velkopěstitelé vyhánějí své produkty do nadměrných rozměrů. Byla to samozřejmě

iluze, protože patrně nikdo nekontroloval množství dusíku v zelenině, jako tomu prý bývalo dřív. Ale iluze dělá hodně. Vždycky se zastavili u rodičů a proto tento výlet jim dával jistou radost ze ztotožnění. Minulost se tady kloubila s přítomností, i když k ní docházelo spontánně a ani si to neuvědomovali.

Něco ti je, já to na tobě poznám. Zavrtěl zděšeně hlavou. Něco mi je. Jak by mi něco nebylo, když mne přepadli? Poprvé v životě. Ještě v autě dělal haura, jako by podobné

příhody prožíval denně, ale když večer ulehl, neusnul, pořád se mu vracela ta ruka, která

30

šmátrala po klice, a slyšel ty rány, údery plochou dlaní do střechy vozu. Kdyby se mu Hedvika nehrabala ve spodním prádle, klidně by to Jiřině řekl a ulevilo by se mu. Jenže jak se má svěřit s tím, že je přepadli na odlehlém místě? Patrně tam přepadávali podobné párky pravidelně s notným výdělkem. Ba jo. V noci ses převaloval z boku na bok, kdo ví, jestlijsi usnul. Já jsem se dívala do stropu a rozhodovala se, že zavolám tu zatracenouHedvu. Jestli si na tobě něco zkoušela, tak jí zavařím. Nezbylo mu, než ji požádat, aby vzala rozum do hrsti a nedělala ostudu.

Včera na tom sezení byl nějaký člověk z vedení podniku a ten říkal zcela vážně,

žekaždý kdysi normální člověk, který se z profese musí prohrabovat tímhle svinstvem,které se na nás ze všech stran valí, musí být svým způsobem chudák. Já dodávám cvok.Jen si vezmi dnešní noviny, co tam všechno je, a to je jenom desetina toho, co muselněkdo přehrabat, roztřídit a vybrat s ohledem na čtenáře. Aby se mu z toho neudělalošpatně.

Nic na to neřekla, ale přesto ho nenápadně sledovala. Jemu se však včerejší večer neustále vracel. Na ramenou cítil Hedvičina lýtka a vlasy, kterými ho šimrala v týlu. Rány na střechu však měly snahu všechno překrýt. V celém těle cítil neklid. I její rodiče si toho všimli. Jdětese projít do Houštky. Snad přijde na jiné myšlenky, vyzvala dceru matka, od které se dozvěděla, že má Gravan starosti v práci. Otec chtěl jít s sebou. Celý den se odtud nehnu, ale matka ho taktně zadržela. Gravan byl ovšem pro, bylo by lépe, kdyby s nimi šel někdo druhý, snad proto, že nechtěl být s Jiřinou a s jejími otázkami sám, ale otec nakonec rezignoval a skončil v kuchyni na kanapi.

Už to tu dávno není jako dřív, vzdychla Jiřina, když čekali na chodníku, až se udělá mezi vozy dostatečná mezera a budou moci přejít na druhou stranu. Nikde to není jako dřív.Idylické časy nám vzalo minulé století. Nebo spíš se v něm zapomněly. Na ten dnešní

svět se musíme dívat jako na realitu, která je nám vlastní. Jinak se zblázníme. Vzala ho za ruku a rychle přeběhli na protější chodník. Pražáci opouštějí město a svůj chaosroznášejí po venkově. S ním samozřejmě i další odporné zplodiny jednadvacátéhostoletí. Zasmál se. Co těmi dalšími odpornými zplodinami myslíš? Co tím myslím?

Teď zasednou na verandy, uvaří si kafe a pustí si televizi. A budou koukat na banality,které jim k tomu účelu přichystala komerční televize. Taky budou mít dobrý pocitz toho, že se přiřadili k zástupu podobných, kteří po celém západním světě tráví

31

sobotní odpoledne prakticky stejným způsobem. Jde tady o splynutí duší. Splynutí televizních programů v proudu sjednoceného vkusu.

Ta řeč mu nebyla po chuti. Myslím, drahá ženo, že by bylo docela v pořádku, kdyby sesteď obrátila k přírodě, která tady kolem tebe kypí. S tím kypěním přírody to nebylo tak horké. Nedošli až k mostu, za nímž mohli odbočit do parku na pravé straně, ale pustili se podél levého břehu řeky. Byla tam alej topolů a hráz regulace. Dojít se dalo dost daleko, nebylo však na té vycházce nic romantického. Řeka tady dostala svěrací kazajku civilizace. Půjdeme ještě kus cesty a sedneme si na břeh. A můžeme vést moudré řeči o tom, jaknám utíká čas. –Máš pocit, že ti utíká čas? Téma o utíkajícím čase se Gravanovi nezdálo jako vhodné. Slibovalo smutek a nostalgii, to už by se mohl klidně přiznat k pokusu Hedviky o jeho nevěru.

Nemám náladu na moudré řeči. Moudrých řečí mám plné zuby, zejména když tamoudrost není z vlastní hlavy. Naježila se. Co tím myslíš? Jeden něco chytréhovymyslí a půl tuctů mudrců to po něm opakuje, aniž by ho citovali. Tak to ve vašichnovinách chodí? Ty snad naše noviny čteš? A tak byli v sobě. Nestávalo se to často, ale přece jenom. Hádat se kvůli úrovni Gravanovu tisku bylo nakonec lepší, než se zabývat tím, co ho přivedlo k tak pokleslé náladě.

Seděli a mlčeli. Jiřina s pokrčenýma nohama a s rukama sepjatýma pod koleny. Gravan si

na kameni rozestřel kapesník. Měl jí ho nabídnout, jindy by nezapomněl a s jistými rozpaky uvažoval, jestli si toho všimla. To včerejší sezení bylo dost podivné. Nemám jistotu, aletuším, že Koloušek patří mezi tu čtyřprocentní menšinu a jeho syn asi taky. Ohlédla se po něm. To chceš říct, že jde o dědičnou záležitost? Zavrtěl se neklidně. Kámen, na kterém seděl, byl samozřejmě tvrdý a bylo dost obtížné se na něm pohodlně usadit. Tonemyslím. Nemyslím ani, že by byl Koloušek biologickým otcem. Nikde tam nebylažádná žena. Dokud nepřišla horda studentů, byla tam Hedvika Hejsková jediná

ženská. Tvářila se teď rozčíleně. No tak kluka adoptoval. Co na tom? Co na tom?

Může homosexuál adoptovat dítě? Tím si nejsem jist. Něco mi tady vadí, a nevím co.Ale třeba je to syn jeho bratra nebo sestry. Pátrat po tom mi nepřísluší. Zasmála se pohrdavě. Nepříslušía přitom do toho strkáš nos.

32

Zkrátka vyrazila do boje, řekl si Gravan hořce. Máš pravdu. Nic mi do toho

není.Nemohu ovlivnit lidské osudy. Jenže jeden kluk tam měl nevhodné poznámky, kterýmileccos naznačoval. Člověk nemůže dělat, že o ničem neví. Rychle mu skočila do řeči: O

ničem neví. Cítíš osobní odpovědnost za pověst svého šéfa? Padá na tebe něco z jehopotíží? Konec konců jde jenom o trapnou malost lidí, kteří tady vidí jenom něco,čemu přisuzují pokleslou hodnotu. Lidský vztah může být čistý i při homosexuální

orientaci. A bisexuální zvrhlík je taky jen zvrhlík. Pořád jsme si ještě nezvykli na to,že homosexuál je ve své odlišnosti normální člověk. Takže nic, řekl si Gravan. Odtroubeno. Snad se z toho vyspí. Třeba je to všechno jinak, řekl a chystal se vstát. Klukbude syn nebožky sestry a Koloušek si ho vzal k sobě. A já tady z toho dělám román.Nevím, co to do mne vlezlo. To zavinil ten kluk, co měl na záchodě řeči. K jejímu dobru připsal, že se nezeptala, o co na záchodě šlo a jaké tam měl kdo řeči.

Jsem to ale kus pitomce. Myslel, že tím přiznáním celou věc ukončil. Jenže ona se rozhořčeně ozvala: Pitomec. Co je to za kategorii? Ach jo. Takže pokračujeme ve výbojích. Tenhle termín vyjadřuje velice neurčitě hodnocení vesměs záporné. Sledoval, co si o tom myslí. Dívala se zamračeně do proudu řeky. Nějací vodní tvorové

vyráběli na líně se valící vodní hladině kola. Jako by ze spodu kdosi ťukl do slupky povlaku, který svíral řeku a ve kterém se modral odlesk oblohy. Dodal, že každá společenská skupina podléhá hodnocení, které nemusí být neseno potřebou objektivity. Potom někteří, kteří stojí

proti nám nebo proti našemu záměru nějak zjevně vyjevenému, bývají takto hodnoceni. Samozřejmě lidmi, na které se tento termín patrně taky vztahuje. Dává mi šetrně

najevo, že jsem pitomec, řekl si Gravan a poposedl na kameni. Pitomec mezi členyfilharmonie se asi liší od pitomce, který je členem fotbalového klubu. Usoudila, že by to mohl být zajímavý sociologický problém, kdyby to někomu stálo za to se jím zabývat. Ten,kdo je pro tebe pitomec, může být pro mne člověk vysoké kvality. Asi máš pravdu. Jeto podobné tomu, co jsem vymyslel na téma kýč. On je kýč vymezen mimo jiné

spojkou když. Co je pro někoho zdroj povzbudivé zábavy, je pro druhého odpudivý

kulturní balast.

Všiml si jejího bolestného výrazu. Nejprve hledal jeho příčinu ve svých výrocích a byl ochoten je odvolat, pak však viděl, jak se na kameni naklání. Bolí tě něco? Bolela ji záda. Dala to šetrně najevo. Pomalu ji zvedal do stoje. Pověsila se mu bezmocně na krk. Proboha,snad sis neublížila? Neublížila, jenom potřebuji, aby se mi to tam trochu srovnalo.

33

Ty kameny jsou přece jen studené. Stáli tam teď jako milenci v těsném objetí. Lidé, kteří

kolem nich chodili, je s porozuměním obcházeli. Tady si, bohužel, nemůžeš lehnout. Musela to zvládnout ve stoje. Milimetr po milimetru zkoumala svým vnitřním zrakem jednotlivé obratle. Alespoň měla ten dojem, že své tělo ovládá. Opatrně mne sevři. Držel ji, jako by byla ze skla. Přenášela váhu těla z nohy na nohu. Pomalu se rozejdu. Dával pozor, kam šlape. Za chvíli šťastně vydechla. Zvládli jsme to.

Protože mu služba začínala až v sobotu ráno, rozhodl se jet do Prahy ráno druhý den a zamířit přímo do redakce. Pak však usoudil, že bude muset přece jen zajet domů, protože nemá kam dát auto. V centru města se nedá zaparkovat.

9.

Zavraždili Hejska! Hedviččin hlas vykazoval blízkost hysterie. Gravan se sotva vzbudil a chystal se běžet do redakce, protože služba mu neskončila v sobotu, ale pokračovala i v neděli. Nepropadat panice! Už jsi volala poldy? Jaksi podvědomě usoudil, že k tomu nechutnému násilí došlo u nich v domě. Na nic nesahej a zavolej je. Samozřejmě neznala číslo. Nadiktoval jí ho a řekl, že hned jede. Zavolal rychle do redakce a oznámil příčinu své

dočasné nepřítomnosti. Zástupce šéfa Rynda usoudil, že Gravanova přítomnost na místě

vraždy je důležitější než jeho současná práce v redakci. Chceš někoho k sobě? Myslel tím fotografa. Gravan o tom uvažoval. Přijede-li bulvár, bude jenom fotit. Hlavně plačící vdovu. Těžko proto zabrání, aby se Koloušek dozvěděl, kdo to s ním byl na oslavě narozenin jeho syna. Ale to teď nechal stranou. Jestli někoho máš v záloze, pošli ho. Budu ho instruovat.Vdova je kamarádka mé ženy. Rynda vzal sdělení s potěšením na vědomí.

Když se přihnal na místo, už tam policie byla. Samozřejmě, že Gravana nechtěli pustit dovnitř domu; musela zakročit čerstvá vdova a představila ho jako přítele rodiny, kterého musí mít u sebe, jinak se zhroutí. Policajtů byla dvě auta a slíbili, že nikoho z novinářské

konkurence do domu nepustí. Konečně, proč takový rozruch? Vždyť vraždy jsou dneska v Praze něco tak všedního, že se nad tím občan ani nepozastaví. Kdyby tak praštili nějakého papaláše, to by občan s gustem komentoval. Ale Hejsek byl známý jenom v zaujatých kruzích.

34

Dítě už někam odvezli, nemusí být u toho, až budou tatíčka odnášet v igelitovém pytli. Hejskovou vyslýchali. Proto Gravana posadili v hale a snad z pilnosti mu vzali otisky prstů., na nohy mu dali bílé návleky a na ruce gumové rukavice. Ohradil se zbytečně. Když říkáte,že jste přítel rodiny, mohou tady být i vaše otisky, a proto je musíme odlišit odostatních. Celkem rozumné vysvětlení. Minuta předbíhala minutu, Hedvika byla pořád pod palbou. Tak si to, patrně naivně, Gravan představoval. S policií měl pouze zprostředkovanou zkušenost. Silniční hlídka

bylo něco jiného. Tihle chlapíci, které viděl procházet bytem v bílých oblecích, vypadali jako potápěči, byli všední otcové rodin, na nichž nebylo vůbec nic romantického. Televizní detektivky kazí jenom vkus diváka, pomyslel si, když mu strážný u dveří oznámil, že tam má venku někoho z redakce. Tak jsem tady, oznámil fotograf. Měl s sebou brašnu plnou techniky. Gravan s ním vyšel před dveře. Dovnitř tě

asi nepustěj. Je mi to líto. Až s ní budou hotovi, myslím s vdovou, tak pak možná.Musíš být trpělivý. Jestli se k ní dostaneš, tak jí neber obličej. Je to blbý, ale mámk tomu důvod. Aby ji vrahové nepoznali. Pokus se o to. Až dodatečně mu došlo, že poskytl vysvětlení velmi naivní. Fotograf na to taky koukal dost vyděšeně a celkem oprávněně argumentoval, že až přijede bulvár, nebude fotit nic jiného než plačící Hejskovou. V tom máš asi pravdu, ale tak ji vezmi tak, aby ji nikdo nepoznal. Třeba plačtivě

rozšklebenou. Však uvidíš. Fotograf měl ještě jeden nápad, který mohl být přínosný. Podstrčil Gravanovi malý digitální aparát. Můžeš s tím dovnitř a nafotit reálie. Gravan strčil přístroj do kapsy a vrátil se do haly. Po schodech, které vedly z patra do přízemí, sešel jeden z vyšetřovatelů.

Paní Hejsková nás informovala, že vás pozvala jako rodinného přítele. Doufám, že námbudete k dispozici. Gravan souhlasil. Jen upozornil na malý rozdíl. Jeho manželka je bývalou spolužačkou paní Hejskové, proto se onen rodinný termín vztahuje pouze na jeho ženu a paní Hejskovou. S Hejskem se moc neviděli. A tak, vytáhl policejní důstojník nedůvěřivě obočí. Takže nám o té vraždě nic neřeknete. Znělo to celkem logicky. Nic neví o důvodech, které vedly k tomuto činu, měli by si promluvit s někým, kdo se vyzná ve financích a v pohybu peněz. Celé se to bude týkat právě téhle oblasti. Překvapilo vás to?

Gravan nabral dech. Pokud říkáte, že byl Hejsek zavražděn, pak každá násilná smrt jezarážející. S čím kdo zachází, s tím obvykle taky schází. Mám jenom velice abstraktní

informace o jeho kšeftech. Spíš dohady než informace. Když rychle vyděláte plnopeněz, vzbudíte zájem. Mně to ovšem bylo jedno. Hedvika je přítelkyně mé ženy a tímpádem i moje trochu bli žší známá.

35

Vzali si Gravana stranou, magnetofon na stůl a otázky padaly jedna za druhou. Sundal si rukavice, ruce se mu v nich nepříjemně potily. Na policistovu otázku řekl, že se mu ruce nepříjemně potí, až uschnou, opět si je navleče. Zauzlovalo se to trochu, když došlo na alibi. Měl do noci službu v redakci a pak jel taxíkem domů. Patrně budou hledat šoféra, který ho vezl. Naděje, že ho najdou, tady byla, protože ho vyzvedl na Václavském náměstí a protože na vzpomenutém stanovišti u Muzea v tu dobu byly jen tři vozy. Určitě se podaří zjistit, kdo ho vezl. Svůj vůz měl Gravan na ulici před domem. Hejsek byl drsný chlap, který sese mnou a s mou ženou nijak nepřátelil. Scházeli jsme se, ale tak se scházel s kdekým,kdo mu mohl být nějak prospěšný. Posléze to všechno vzali na vědomí. Mezitím sešel ze schodů lékař; měl stejný kufřík, jaký mívají lékaři z televizních detektivek, a dovnitř

poslali pohřební službu. To se to už za dveřmi hemžilo lidmi, patrně novináři. Mezi nimi mohli být Hejskovi zaměstnanci a známí, kterým někdo stačil zavolat. Policejní technici už

sebrali

plno

otisků

a

na

stole

se

vrš

ily sáčky se stopami. Spíš s prachem, které nabral policejní vysavač. Prosím vás, panedůstojníku. Já jsem novinář, proto mi jistě dovolíte, abych si tady pořídil pár snímků. Oslovený chvíli uvažoval. Pak ale mávl rukou. Když nebude brát obličeje policistů, nemá

námitky. Pak odnesli oběť a dolů sešla vdova. Vypadalo to, že ztrátu nese statečně. Objala Gravana a lomcovala s ním dost úhledně. On se tvářil více méně nezúčastněně, projevovaný

smutek vdov má svůj tradiční rituál. Shromáždění policisté ho sledovali a on měl snahu nevzbudit v nich podezření, že snad přílišný zájem o osudy vdovy by mohl mít nějaké

podezřelé příčiny.

Za chvíli sem vpustí novináře. Snaž se, abys tam nebyla moc vid ět. Myslím tvář.Koloušek by se asi divil. Jak to udělat? Pojď se mnou nahoru. Omluvili se a šli. Gravan se ještě stačil zeptat, jestli na ni pustí novináře, a důstojník, který tady vyšetřování vedl a byl s ním pro tuto chvíli na místě hotov, řekl, jestli si to paní nepřeje, zavřou dveře a všechno ostatní nechají na ní. To bylo potěšující. Upozornil však, že sem pošlou odborníky, kteří

prohledají Hejskův stůl a trezor. Proto by bylo dobře na nic nesahat, všechno ostatně

zapečetili, a na třetí hodinu pozvou společníky pana Hejska. Ať je všechny očekává.

Telefon z redakce: napiš o tom, co se stalo a co se právě děje, stránku! Tu už měl Gravan v hlavě, stačilo sednout k nějaké mašině. Počítač tady byl, mailem to rychle zašle do redakce. Měj, prosím tě, chvilku strpení. Jsem tady taky jako novinář. Já jsem

36

myslela, že jsi tady jako přítel. Ošil se netrpělivě. Jistě, jenže ve tvém zájmu přece je,aby byla veřejnost více méně objektivně informována. Na přátelské projevy

soustrastidojde. Tak mi stručně řekni, jak se to stalo. Nefalšovaný údiv. Proboha, ten člověk se ptá, jak se to stalo? Copak předpokládá, že ho zavraždila? Měla k tomu často dost blízko, ale mezi touhou něco udělat a činem je obvykle vzdálenost taková, že nakonec k činu nedojde. Samozřejmě. Tak mi alespoň pověz, co se tady vlastně událo.

Tak se dozvěděl to, co před chvílí policie. Spala sama. Od jisté doby spal každý z Hejsků ve své posteli bez přítomnosti toho druhého. Poldové se mne ptali, proč. Ale do toho jim nicnení. Řekla jsem jim, že tak hlasitě chrápal, že jsem se bez prášků nevyspala. Nic na toneřekli. Pak ji vzbudila rána. Když tě to vzbudí, je rána jako rána. Netušila, že by to mohl být výstřel. Zvlášť když do té doby ránu z revolveru neslyšela. Jenom v televizi. Nedalo mito, šla jsem se podívat po domě. Bylo už ráno, všude světlo a ten pohled, na to do

smrtinezapomenu. Měl obavu, že se dostaví záchvat, který by byl zcela logický, ale nedostavilo se nic. Byla to statečná žena. Proč se to stalo, netušíš? Samozřejmě. Něco, co byukazovalo na pachatele, taky ne. Vymyslel ještě deset podobných otázek, sám si na ně

odpovídal. Hedvika se mu jevila jako celkem průhledná nádoba. Jenže co ten chlap z vedení

u Kolouška? Tady se to mírně zaseklo. S tím na mne teď nechoď. Dole už jistě čeká

Franta Kolář, právník, ten to má všechno pod palcem. S tím musím mluvit dřív, než naněj padnou policajti. Ti věří, celkem právem, že do Hejskových kšeftů nevidím.

Gravan si sedl k počítači a pak výsledek poslal mailem redakci s poznámkou, že se obratem vrací. Málem jsem zapomněl. Pár fotografií. Rozepíšeme to do nedělní přílohy. Ukaž

mi, kde ho to postihlo, malůvky křídou na podlaze, synovu postýlku a hlavně plačící

vdovu. Teprve potom se rozloučil, byl mnohokrát slzavě políben, a jel do práce. Předtím však musel minout několik kolegů z levicových i pravicových novin, kteří projevili údiv nad tím, co tady dělá politický komentátor, když jde o kriminální případ. Vysvětlil jim, že je tady náhodou, že manželka je kamarádka vdovy, že je mimo Prahu, a proto ji zastoupil v roli utěšovatele. Dva cenili zuby, jako že je to jasné, a pak všichni svorně opustili kolbiště, kde se střetlo násilí s právem. Tak to jeden z nich druhý den napsal. Smál se jen někdo.

37 10

Musíš to den vydržet. Mám teď kolem toho Hejska běhání, starý chce napsat reportáž

z domu hrůzy, a protože mne tam Hedvika zavolala, byl jsem tam spolu s policajty. že se to manželce nezdálo, slyšel i v jejím mlčení. Posléze se zeptala, proč mu volala, když

našla mrtvolu. Najde-li člověk manželovu mrtvolu, volá nejdřív policii a ještě dřív sanitku. Co tam měl dělat on, Miloš Gravan, manžel spolužačky? Na to se budeš muset zeptat jí.Já o tom mohu jenom spekulovat, jak se dnes pořád hovoří. Dnešní doba má dostpodařený slovník.

Nezmínil se o tom, že se policisti tvářili dost nerudně, když je Koloušek uvědomil, že chce co nejdřív uveřejnit reportáž z místa činu. Měli jsme tam svého člověka dřív než bulvár,tak by to byla škoda tuto příležitost propást. Policejní důstojník usoudil, že konkurence i tady je jistě na místě, ale protože se dosud neví, proč se to všechno stalo, je předčasné

nějaké úvahy zveřejňovat. Novinář se jistě neomezí na strohá fakta, naznačí nějaké příčiny, připustí hodnocení, a povede čtenáře k nějaké úvaze a to by bylo zavádějící a možná by to i ovlivnilo vyšetřování. Koloušek ho ovšem umluvil, nabídl jakési záruky, souhlasil s tím, že fotografie z místa činu nezveřejní dřív, než se k nim odborníci z řad policie vyjádří.

Gravan se varoval volat Hedvice Hejskové. Dal Kolouškovi elaborát, který byl popisem situace Hejskovic domu těsně po vraždě. Vylíčil otřes čerstvé vdovy, rychlé odstranění

robátka z místa hrůzy, krvavou skvrnu na koberci, rozházené papíry na psacím stole, nelenil a zatlačil na city veřejnosti, která je neustále svědkem podobných činů, kdy jsou otcové

rodin odsouváni do záhrobí. Radím počkat, až se bude něco vědět. Takhle to jsou jenomvýlevy nahořklých citů. Vdova, sirotek, pustý, otce zbavený dům. A pátrající policie, kekteré má občan důvěru. Což předpokládám. Koloušek usoudil, že předpokládat je slabé

slovo. Nic neříká. Buď jí veřejnost věří, nebo nevěří. Je třeba nastolit období důvěry. Je to konec konců jediná síla, mimo některou politickou stranu, které naivně věří, o kterou se může občan opřít. I když pozor! Tady zvedl varovně prst. Policie může být politickyzneužívána.

Takže co? Odpověď Gravan nedostal. Koloušek uváží situaci. Projedná s policajty sérii fotografií, které Gravan na místě udělal. Už se o to nemám starat a nechat to Vrchotovi?

38

Vrchota měl na starosti tyhle pohromy, vraždy a podobné lahůdky, kterým se ani seriózní

tisk nevyhne. Šéf mu doporučil, aby se přičinlivě točil kolem místa činu. Snažil se nenápadně zjistit, o co tady šlo. Je celkem logické, že šlo o ruku podsvětí, která tady zasáhla. V čem to měl Hejsek prsty?

Zajímavé je, že sotva se o něj začaly orgány činné v trestním řízení zajímat, dostalkulku do hlavy. N ěco věděl, co mu způsobilo tak nepříjemný úraz. Gravan na to řekl, že mu to všechno nedělá radost. Jako důvod svého zaujetí uvedl do jisté míry přátelské vztahy své ženy s vdovou. Což solidnímu novináři nemůže překážet, doplnil ho Koloušek. Gravanovi nezbylo než se mlčky odporoučet. Přátelské vztahy s vdovou. Zavolal Jiřině a slíbil, že zítra přijede, protože musí teď rychle napsat komentář k pnutí, které zaměstnává

poměry v KDU-ČSL, na které Hejskova vražda nemá vliv. Všechno nesouvisí se vším,jak jsme se ve škole učili, ale jenom s něčím.

Pokud šlo o komentář, měl ho za dvacet minut v kupě. Během času si vypracoval metodu, která mu dovolila napsat celkem o čemkoliv obratem brilantní text. Musel ovšem o dané

látce něco vědět. Chtělo to jen trochu času, nikoliv na napsání, ale na soustředění. Když se soustředil, napsalo se to samo. Smůla, které si byl vědom, byla v tom, že podobný text většinou jel po povrchu věci. Hloubky byly pouze naznačeny a dávaly vědět, že kdyby na to došlo, mohl by své znalosti dokázat. Jenže na to obvykle nedošlo. To jen když Gravana pozvali do televize, kde měl s někým rozmlouvat. Na takový rozhovor se dlouho připravoval a nenechal nikoho na pochybách, že dané věci rozumí. Jiřina pak seděla u televize a tiskla k sobě potící se dlaně. Teď odevzdal disketu s textem sekretářce a požádal ji, aby ho poslala šéfovi do počítače, podíval se na hodinky, tři hodiny odpoledne. To se mu zdálo jako rozumná doba.

Poslal Hedvice Hejskové esemesku s dotazem, zda něco nepotřebuje. Jeho očekávání ho nezklamalo. Vzápětí dostal stručnou zprávu: Čekám tě obratem. Protože měl auto jako vždy na parkovišti před domem, musel zvolit městskou dopravu. Proto se přiloudal k Hejskovic domu za slabou hodinu. To sis dal na čas! Měla snahu mu padnout kolem krku. Včas jí

uchopil za obě ruce a odvedl ke křeslu. To je hrůza. Nemám nikoho, komu bych mohlavěřit, jenom tebe.–A Jiřinu, dodal Gravan. A Jiřinu, opakovala po něm. Jiřina je urodičů, musím tam pro ni zajet. Řekla na to, aby nespěchal, že je jí tam jistě dobře. Odpověděl, aby to nerozjížděla takovým tempem. Je tu plno věcí, které je třeba posoudit.

39

Co odtud policie odnesla? Zamyslela se. Plno papírů. Jenže já jsem dřív, než přišli,něco uklidila. Takže jim to nepadlo do rukou. Proboha, zvolal zděšeně. To jezastírání důkazů a to tě namočí do pěkného průšvihu. Jestli Hejskovi něco dokážou,pak ty jsi spoluviník. On sedět nepůjde z důvodů, které jsou nasnadě, ale ty jsi tadyplná sil a proto to odsedíš za něj. Usoudila, že by se tak asi stalo jenom v tom případě, kdyby to na ní řekl, kdyby se ty věci našly. Oba případy jsou však nepravděpodobné. Jakto, že jsi se mnou tak jistá?

Díval se jí do očí a viděl ty její nohy na svých ramenou. Její

jistota nemohla vycházet z něčeho, co se nestalo. Snad z přátelství s Jiřinou. Byl tomu ochoten uvěřit. Někdy mají takové vztahy svoji váhu. Víš, děvenko, sotva mohu zastírattrestný čin. Ukaž mi to, cos schovala. Usoudila, že je ještě brzo. Dojde na to, ale až za nějakou dobu. Až si mne pojistíš v posteli? Zamračila se. Jsi nechutný. S omluvou souhlasil. Je nechutný. Myslí na něco, co ji vůbec nenapadlo. Dívala se na něj s otázkou, jestli to myslí vážně. Myslel to vážně. Alespoň to řekl. Víš, možná že nevíš, ale Hejsekzačínal někdy před patnácti léty jako vekslák. Běžná v tu dobu praxe. S otřískanou škodovkou, kterou si půjčil od otce a s půjčkou padesáti tisíc korun vyjížděl do pohraničí

jako soukromý bankéř. Říká se jim směnárník? Gravan potvrdil, že směnárník je správný

termín. Heslo, kterým se řídil, znělo: pomozte soukromému podnikání v Československu. A Němci z důvodů kapitalistické solidarity pomáhali. Ani jim, alespoň mnohým, nevadilo, že mu platí víc, než by zaplatili v bance. Všechny koruny vyměnil, vrátil se do Prahy, prý se vykoupal a vyměnil marky za koruny. Vrátil se zpátky a tak to šlo pořád dokola. Když pak socialismus padl, měl už slušný základ pro další podnikání. To pokračovalo tím, že skupoval kupony. Objížděl vesnice a nabízel majitelům kuponových knížek jistotu několika tisíc.

Někdy v té době jsem ho poznala. Oblbnul mne svým účtem, který měl v bance. Samozřejmě i smělostí svých plánů, dodal Gravan. Mlčky souhlasila. Tohle v šechno prý

vypravovala policii. Víc toho taky nevěděla. O svých čachrech s ní Hejsek nikdy nemluvil. Říkal, že čím méně toho ví, tím lépe. Pro ni a hlavně pro něj. Teď má v ruce jeho bankovní

konto a nějaké peníze, o kterých ví, kde jsou schované. Jestli budou policajti hledat trezor, najdou ho. Tu se rozhlédla po pokoji, jako by byl někde tady. Gravan věděl, že něco tak primitivního by Hejsek neudělal. Měli na venkově dům, a tam se dá leccos schovat a hledejte si to. Máte smůlu. Někde ve stodole nebo na půdě, ve sklepě nebo na zahradě, tam je nespočet možností. Najít se to dá, jenom když bude Hedvika mluvit. Pokud o tom ovšem sama ví.

40

Na to je dost času, řekl a ona kývla, i když nevěděla, co tím myslí. Je na to dost času. Na všechno, pokud nemá na mysli koloběh života. Pokud pro tuto praxi platí něcopodobného, co pro detektivní romány, ty musí obvykle vycházet ze života, pak by sevrahové museli soustředit na tebe. Jde jim o ty peníze, nebo o cenné papíry, kvůlikterým Hejska zabili? Možná, že chtěli hledat, ale ty ses vzbudila a tak utekli. Je tozvláštní. Chlapa zabijí a ženskou nechají být a sami uprchnou. To navozuje další

otázky. Šlo asi jen o potrestání Hejska. Tebe stačilo praštit do hlavy a získat čas naprohlídku domu. Řekla, že to toho vyšetřovatele taky napadlo. Patrně budou dál hledat.Přivést je k tomu, o co jim jde, můžeš jenom ty. Mohu si to samozřejmě

myslet.Protože je sotva napadne něco jiného, budeš mít potíže.

Uznala, že Gravan může mít pravdu. Přemýšlela a to, co vymyslela, jí nepřineslo žádnou úlevu. Přisedla ke Gavanovi na lenošku a přitulila se k němu. Zeptal se, jestli je přesvědčená, že právě tohle je nějaké pozitivní řešení jejích starostí. Není. Ale uznej, žepotřebuji mít nějakou jistotu. Jistotu přátelství, když nemám nic jiného. Pozoroval, jak se v něm zvedá vlna pohlavní aktivity. Jaké to bylo manželství, ona a Hejsek? Zeptal se na to. Jenom obchodní podnik.

Konec konců to nijak neskrývali. Ještě by tak scházelo, aby měla prsty v jeho odchodu ze světa. Neptali se na to, jestli jsi neměla podíl na jeho smrti?

Určitě si to mysleli, řekla, ale dokázala jim, že se mýlí. To bych rád věděl, jak. Jestli tobyli přiměřeně zkušení policisté, tak od této hypotézy určitě neupustili. Překvapilo ho, že jí tato možnost nedělá starost. Když se zeptal proč je v tomto směru tak bezstarostná, řekla, že když má čisté svědomí, nemůže se jí nic stát. Svatá prostoto! zvolal nadšeně.

Bylo tady několik otevřených, nezodpovězených otázek: Co měl Hejsek ukryto v trezoru, který byl zatím nedostupný? Kde je trezor aklíče od něj? Nebo alespoň heslo. Tady by mohla být i cesta k odhalení vraha? Dál: Co hledala Hedvika na mejdanu u Kolouška? Co měla s tím chlapem z vedení podniku? Bylo to všechno? Budou se muset vypravit někam, kde by ten utajený trezor mohl být schovaný. Na chalupě? Někde jinde? Ať si láme hlavičku. Na intriky je stavěná. Nejen na intriky, usoudil, když k ní obrátil zrak. Pořádmusím myslet na tvoje nohy za mým krkem. To se stane málokdy a málokomu. Zasmála se jásavě. Stačí říct. Řekl, že se to nedá zopakovat. Nikdo jim nebouchá na střechu.

41

Ve chvíli, když se už loučili, stáli za dveřmi, se zeptal, jestli skutečně chce před policií něco utajit. Uvedl ji tím do rozpaků. Pochop, že bych byla ráda, kdyby mi zbyly nějaké

peníze. Pochopil to ochotně. Jenom podotkl, že když se po nich někdo sápe, že asi nebudou všechny dost čisté. Právě proto, že ho zavraždili, si všechny, když je najdu, nechám. Řekl na to, že policie může být jiného názoru. Mohu věřit tomu, že o ničem nelegálním,co snad tvůj muž páchal, nevíš? Mám jenom nepřímé důkazy, vlastně jenom tušení,nic

konkrétního. Čeho se to týká, mi samozřejmě neřekneš. Udělala ztrápený obličej. Řekla, že by mu to měla říct, když to s ní myslí dobře, ale je to všechno zatraceně čerstvé. Za pár dní, až se z toho vydýchá, až bude Hejsek v kolumbáriu, pak si spolu sednou a všechno si řeknou. Gravan si nebyl jistý, co myslí tím že si řeknou, měl na mysli jenom její

přiznání, ale zdržel se. Jsem tedy s tebou v trvalejším spojení. Kdybys

něcopotřebovala, cokoliv, řekni. Zavolej, jsem pořád na drátě. Taky by tu mohla s teboubýt Jiřina. Řekla na to, že Jiřinu nebude obtěžovat, je to člověk ještě ne úplně zdravý. Taky si bude muset vzít k sobě kluka, teď jí volala její matka, že ho dá na čas do školy v Pardubicích, aby měla čas klidně vyřešit záležitosti, které na ní teď leží. Máš tušení, coto všechno je? Nemáš. Já to věděla.

11.

žena na předním sedadle byla zřejmě lékařka. Vyprávěla si se sousedkou a to dost hlasitě, takže z jejího proslovu nemohlo Gravanovi nic uniknout. V žádném případě nesmíš říct,co jsi zač. To by sis vůbec neodpočinula. Jednou jsem to udělala a bylo po dovolené.Co člověk, to nějaké potíže. Mohla jsem ordinovat ve dne v noci. Od té doby sevydávám za učitelku. Nenáviděnou učitelku z obecné školy. Sousedka se smála s pochopením. Usoudila, že se musí předem rozhlédnout, jestli tam není nějaký učitel, který

by na ní chtěl vyjádření ke školské politice dnešní vlády. Řečná paní sousedce odporovala, že tu nemůže být potíž. Dneska každý kritizuje všechno. Čím drsněji budeš vyjadřovatnesouhlas se školskou politikou, tím víc ti budou lidi věřit. Kdo dneska nenadává, není

Čech. Myslím, že tahle úchylka má své kořeny v porážce na Bílé hoře.

Takhle to s námi vypadá, Gravane. Tohle byly dvě akademicky vzdělané osoby. Alespoň že hledaly možné příčiny stavu, který je nenaplňoval hrdostí, i když ho pilně využívaly. Hrdost vzplane, jenom když gladiátoři na hřišti nabijí nějakým jiným gladiátorům, to jsme pak všichni pašáci, hrdí na hnízdo, ze kterého jsme vzešli. Jinak? Držet při sobě není důvod.

42

Dřív tu byla fronta řečená národní, uměle sjednocená existenčními výhodami, proti ní stála utajená opozice, která potichu rozleptávala národně frontové řady. Dneska dva nesmiřitelné

tábory. Vláda a opozice. Sjednocuje je asi jenom ten fotbal. V zimě hokej. Jednoduché to všechno je asi jenom v rovině nejvyšší abstrakce. Jinak do toho všeho není vidět. Člověk volič je zahlcen jevovými podněty. Nerozumí tomu, co je za čím. Politici to taky nedovedou dobře vyložit, tak aby tomu člověk rozuměl. Omezují se na nejjednodušší slogany zredukované do věty, že vláda nevládne. Vláda, když už koneckonců vládne, vládne blbě. Tvrdí to lidé vzdělaní, mají přece vysoké školy a dopouštějí se takových nehorázností, za které by se musel primitiv stydět. Oni se však nestydí, proč by taky, když je za tím skryta jejich prebenda. K čemu nějaká sáhodlouhá vysvětlování. Televize z toho všeho, co řeknou, vyjme taky jenom tu jednu podstatnou větu, které porozumí kdejaký pasák ovcí. Pokud tady ovšem jsou nějací pasáci ovcí. Vládna nevládne. A máš to.

Tady však taky musíš sáhnout do vlastního hnízda. Kdo redukuje všechna ta prohlášení, která učiní politici, když jsou v ráži? Z hlediska propagandy, uznej Gravane, že to všechno je propaganda, i když by ses urazil, kdyby ti to někdo vytkl, v těch řečech musíš najít to podstatné. To, co odpovídá záměru, který redakce přijala. No a co s tím? Ještě se rozčiluješ?

Vždyť jde o to, aby čtenář nemusel moc uvažovat, aby dostal na stůl hotový scénář svého budoucího jednání. Aby šel k volbám a zvolil tu správnou stranu. Když ho budeš nutit moc uvažovat, hodí ti noviny na hlavu. Samozřejmě, že je přesvědčený, že mu to myslí a že myslí samostatně. Proto tam musí být leccos, co ho, alespoň někoho, nutí k uvažování. Třeba články o egyptských pyramidách. Prostě vyvážená informace. Tomu se říká

propaganda na úrovni dnešních poměrů. Moc zajímavé téma k úvaze. Jestlipak o tom někdo na nějaké škole studentům vypravuje?

Jenže náš čtenář není blb, i když ani takové čtenáře nelze vyloučit. Volič masírovaný

soustředěným náporem emocí má dvě možnosti: buď se na všechno vykašle, což

samozřejmě někomu vyhovuje, nebo dá přednost většímu, drsnějšímu křiklounovi. Bez ohledu na to, o co dotyčnému jde. Volí sílu, ve které tuší oporu.

Řeči a úvahy, které si Gravan nechával pro sebe. Ani před svými kolegy se jich nedopouštěl. Máme sice svobodu názoru, ale kdo ví, co si vedení podniku usmyslí vydávat za přijatelný názor, který od svých zaměstnanců očekává. že ho zaujímají a zveřejňují. Tak

43

zveřejňuj to, co chtějí slyšet. Věř si pak, čemu chceš. Nejlepší ovšem je, když se to shoduje. To pak máš život bez traumat a vnitřních rozporů.

Hejskova realitní kancelář měla osm stálých pracovníků. Sedali spořádaně za svými

kovovými kancelářskými stoly. Myslíš, že to tam půjde dál bez Hejska? zeptal se Gravan Hedviky, když o tomto tématu mluvili. Ujistila ho, že jde o zaběhnutý podnik, jeho vedoucí je zkušený úředník, který je oddaný oboru. Ani ne tak šéfovi, jako své

kancelářské židli. V tom je značná výhoda, myslel si Gravan. Určitě do té doby, než toprodám. A prodám to určitě. Co já s tím? Na otázku, co udělá s těmi lidmi, kteří tam, jak se zdá, poctivě pracují, se zatvářila udiveně. Buď je nový majitel převezme, nebo jepropustí. Kde to žiješ? Kde bych žil, v civilizovaném světě, přece. Kde má člověk odpovědnost za druhého člověka. Nebo snad ne? Kývala hlavou, jako že má odpovědnost. Myslela si však něco o tom, jak mohou být někteří lidé naivní. V tomhle věku. Měla na mysli Gravanův věk, nikoliv epochu, ve které žijí.

12

.

„Na Pazderce na pěkném kopečku je zastávka na znamení.

Uvidíme, zastavíme, ale lásku vám neslíbíme.“

Gravane, ty ses úplně pomátl. Co to tady zpíváš? Zpívající Gravan šel rychlým krokem k čtyřproudové vozovce, kterou musel překročit, aby se dostal na druhou stranu, kde asi sto metrů proti proudu vozidel byla zastávka autobusu. Auta se tady hnala skoro jako po dálnici, a tak lidé, kteří chtěli vozovku překročit, museli být hbití a odvážní. Asi sto metrů na západ byl označený přechod, jenže tam nebylo vidět přijíždějící autobus, protože křoví na obou stranách chodníku bránilo v rozhledu. Za silnicí se mohl člověk rozběhnout a případně i autobus doběhnout. To když se řidič smiloval a počkal na supící babičku. Občas se jeho smilování dočkala i vnadná dívka, ale ne vždy. že jich tady, těch vnadných dívek chodilo!

Kdyby měl řidič na všechny čekat, nikam by nedojel. Mladé dvojice, jejichž oblečení

zejména v zimě hlásilo, že dali poslední peníze za byt, patrně garsonku, a teď už jenom šetří

a šetří. Až jich bylo Gravanovi líto. Jenže je už taková doba, každý se stará o sebe a ty jsi směšný až hrůza. Na autobus ovšem chodili jen někteří. Auta kolem domů a plné podzemní

garáže říkaly dost.

44

Autobus sbíral pocestné a ráno školní mládež i na dalších zastávkách. Na Písečné, luxusním minisídlišti, které hýřilo barvami, už byl obvykle plný a Gravan se potácel jako viselec obklíčen masou nerudných vstávačů, kteří šli za nějakým pracovním cílem. Důchodci byli ještě doma, ranní špičce se ochotně vyhýbali. Autobusové martyrium naštěstí brzy končilo. Před časem, dokud ještě hloubili trasu metra do Kobylis, museli ranní cestující zvládnout dlouhou trať do Holešovic. Teď sjedou do hlubin pražského podzemí a dál to už pohodlně

zvládají. Gravanovi jenom vadilo, že nenastupoval na konečné, že musel brát ohled na Pražany, kteří se tam už usadili. A bylo jich tolik, že se sotva do vozu natlačili. Moderní

vozové soupravy mohly vyvolat jistý pocit bezpečí. Terorismus a bezpečí? Vlak metra, který jede z Kobylis dolů do města, má dlouhý rozjezd. Protože jede z kopce, může nabrat až kosmickou rychlost. Když si to Gravan uvědomil, měl pocit, že mu trnou zuby. Viděl, jak se za okny stěny tunelu míhají a představil si, že dole se pachtí do kopce souprava, kterou

nezodpovědný výhybkář poslal jejich soupravě do cesty. Stalo se to přece nedávno, oba vlaky za třeskotu drceného dřeva a železa skončily někdo v polích. Jenže tyhle nemají

kam spadnout, tunel je úzký, ten, co jede shora, má větší rychlost a je to hegemon. Uhni

někam, křičí na vyjeveného kolegu jejich strojvůdce. Kam? Tak se navzájem prostoupí. Hmota hegemona trhá hmotu supícího ubožáka, počmárané sedačky se bortí a jekot žen je plný úzkosti. Nářek postrádá vyhraněnou artikulaci. Jen samé vokály ve vysoké poloze. Pak tma a všeobecná úzkost. Tak. Cestování metrem má na Gravana neblahý vliv.

Vystoupil nahoře u Muzea a šel pěšky v proudu lidí, kteří se postupně rozbíhali do jednotlivých pasáží. Loudavec byl v tuto chvíli buď host, který přijel do Prahy za nějakým konkrétním cílem, ale měl ještě čas, protože ne všechny obchody už měly otevřeno, nebo to byl cizinec, který se rozhlíží a zkoumá, jestli jsou Pražáci lidé jako on, nebo to byl prostě

někdo, kdo měl dost času.

Gravan dost času neměl. Měl ho tak akorát. Došel do redakce včas, aby si stačil vyzvednout noviny a požádat paní Kalouskovou o kávu. Trapný zvyk. Ani na ni neměl chuť, ale věděl, že dotyčná dáma si tady zřídila jakousi soukromou kavárnu a počítá s tím, že si určitý počet lidí u ní kávu objedná. Co chceš? Kafe za deset korun je zadara, říkal Zámecký, kterého znali jenom s cigaretou přilepenou k dolnímu rtu. Snad s tím i obědval, ale to se pouze dohadovali, protože ho nikdy nikdo obědvat neviděl. A nesmrď nám tady s tou cigaretou, vyháněla Zámeckého Svozilová. Bojovala vytrvalý a zatím málo úspěšný boj za zdravé

pracovní prostředí. Na poradách vytrvale žádala, aby se nekouřilo, a vyhrožovala odbory, na

45

jejichž schůzích vyvolávala třenice. Odbory sice založili, jenže nikdo nevěděl, o jaké odbory jde. Pokud Gravan věděl, sešli se pouze dvakrát za rok. Lákali ho mezi sebe, ale neměl čas.

Koloušek článek o nebožtíkovi Hejskovi zastavil. Byl v rozpacích, když to Gravanovi sděloval. To máš těžký. Dělal jsi na tom, já vím, ale něco v tom falíruje. Co na tomkomu vadí? Po dlouhé době jsme byli na místě dřív než bulvár a nakonec z toho nicnení? Šéfredaktor uznal, že má pravdu. Mít pravdu, to je ono. Tu si můžu strčit do bot. A to jsme noviny, které vědí, co říkají. Někdy i pravdu. Vzpomněl si na slogan, kterým uváděla jedna rozhlasová stanice své zprávy. Jsme noviny, které si vidí-nevidí do huby. Nepotřebné

škrtni. Usoudil, že to přehání, kolikrát už dělal nějakou práci zbytečně? Mockrát. Tak jak se točil vítr nad politickým rybníkem.

Hrozí nám, že padne vláda? To v Čechách snad ještě nebylo. Na to je třeba se připravit. Buď

padne, nebo nepadne. Dvě varianty do zásoby. Na internetu sehnal plno informací ze zahraničního tisku, některé si nechal otisknout. V tomto sm ěru byl silně staromilský, musel mít v ruce papír, i když už dávno nepsal rukou a měl pocit, že už dokonce psát perem zapomíná. Autentický citát je to, s čím zkušený komentátor pracuje. Vzbudí tím dojem, že je přiměřeně poučený, tedy kvalifikovaný a člověk na svém místě. A vůbec nejde o dojem. Zahraniční kolegové mají svou zkušenost, která není k zahození. Je třeba, aby si naši čtenáři zvykali na odpovědnější sdělení, na to, že je taky třeba trochu myslet. Nad touto praxí občas někdo kroutil hlavou, když sám, takto vzdělanec, absolvent novinářské fakulty, se přišel zeptat, co tím Gravan myslí.

Ozvala se však Hedvika Hejsková: Potřebuju, abys přijel. Něco důležitého. Řekl jí, že šéfredaktor dal od případu Hejsek ruce pryč. To nejde. Na něco jsem přišla. Tak tořekni policajtům. Slyšel, jak nesouhlasně odfrkává. Od ní to znělo obzvlášť líbezně. Myslím, že vím, kde jsou ty věci. Ony záhadné věci. Klíč k vyřešení případu. O co šlo?

Patrně o sbírku cizokrajných motýlů. Ach, jo. Vzdychl si a díval se z výšky na přístroj, který mu hartusil v ruce. V pracovní den vyloučeno. V sobotu, možná že v neděli. AJiřina jde s sebou. Nemůžu ji tady nechat samotnou. Vezmi v úvahu, že to je pořádnemocný člověk. Mezitím přišla ke Gravanovu stolu sekretářka a položila mu na desky, které tam ležely, nějaký a-mail. Tak jsme domluveni. Zavolej mi ještě večer.

46

Když jel z práce domů, bylo metro narvané k prasknutí. Přišel proto domů znechucený, idyla pohodlného cestování, slibovaná mu dopravním podnikem, vzala za své dřív, než si na ni mohl zvyknout. Jenom mohl doufat, že Pražáci si teď jeli vyzkoušet novinu; kdo má nohy, hrne se do metra trasy C a tak, až vášně pominou, bude se zase cestovat v pohodě.

Právě večeřeli, když se ozvala Hedvika. Tys opravdu nezřízeně netrpělivá. Chtěl říci, že je jako štěnice, uvědomil si však, že právě nastoupila vdovskou etapu svého života a v té

mohou být ženy značně citlivé. Odsekla, že k tomu má důvod. Tuším, kde to je. Neřekla, co kde je, ale tušila, a když Hejsková něco tuší, je třeba být pozorný. Usoudil, že je opět náchylný dělat si z ní legraci, zejména když pokračovala informací, že mluvila s panem Pokorným, volala mu, něco ji napadlo, jako by k ní někdo promluvil, jdi a hledej na chalupě. Nevěděl jsem, že máte chalupu. Odpověděla, že dneska má chalupu kdejaký ubožák a že on toho neví, že ani neví, co všechno neví. Pan Pokorný je soused.

V tom tvrzení, že neví, co ví, mohla mít pravdu, i když to znělo značně urážlivě. Tak o co tijde? Šlo jí o to, že ji pan Pokorný sdělil, a to z vlastní vůle, že tam u nich na chalupě byli policajti a že to tam asi prohledali. To pan Pokorný nevěděl, ale byli tam dost dlouho a lezli přes zeď. To mi promiň, ale to je zatraceně nápadné. Odkdy lezou policajti přes zeď? -Právě. Zavolala jsem tomu vy šetřovateli a on se divil. Vzal si adresu naší chalupy aráno tam se mnou jede. Pojedeš taky? Gravan se tázavě podíval na ženu. Přikryl telefon dlaní a řekl, že to dostává dobrodružnou podobu. Záhada vesnického stavení. Myslel jsem,že bychom tam mohli zajet v sobotu, ale jestli je to tak, tak tam s vámi sjedu.

Ani komentátor si nemůže vyjíždět do světa, jak se mu zachce. Předcházel proto večerní

telefonický rozhovor, ve kterém Gravan odhadoval, jaké publicistické poklady by mohl někde na vsi nasbírat. Trochu ho ovšem zajímalo, zda nebude mít vyšetřovatel proti jeho přítomnosti námitky. Snad se mohl spolehnout na vdovu a její potřebu hledat v něm oporu. Vyšetřovatel už musí mít jistě podezření. Ani se o tom Gravanovi nechtělo přemýšlet. Vdova by se snad měla především starat o to, kam uloží popel svého manžela, a teprve potom o okolnosti jeho odchodu ze světa.

Ráno musel vstát Gravan brzy, protože nemínil jet za Hedvikou autem, a tak vznikl problém. Volné místo v policejním autě bylo jenom jedno, bylo rezervováno pro Hejskovou a

vyšetřovatel, představil se jako doktor Horák, se díval na Gravana s jistou skepsí. Převzal

47

případ po svém kolegovi a to nebylo nijak nadějné. Hejsková projevila obavu, jestli bude muset všechno znovu vypravovat, ujistil ji však, že je se vším seznámen. I s úlohou tadypana Gravana. Znělo to posměšně a Gravan se přirozeně naježil. Hedvika se zeptala, co tím myslí, jakou úlohu má na mysli: Protože se tady schylovalo k bouři, nebo alespoň

k přeháňce, Horák se omluvil, nemyslel to zle, ani na nic nenarážel, ví jen, že pan Gravan je rodinný přítel. žádnej rodinnej přítel, pane, manžel spolužačky paní Hejskové. Protoženemá v dohledu žádnýho chlapa, kterej by se jí zastal, jsem tady já s touhle úlohou. Následovala pak rozmluva o tom, zda si paní Hejsková myslí, že jí něco hrozí, a ona vzdorovitě odpověděla, že si to myslí. Na dotaz, nebo spíš výzvu, aby svůj pocit ohrožení

nějak blíž specifikovala, odmítla odpovědět a řekla, že si vezme auto a pojede s Gravanem za nimi nebo spíš před nimi, protože nevědí, kde ta chalupa je.

Nasedli a jeli. Ukázalo se, že se jede přes celou Prahu. Na dálnici Praha-Ústí nad Labem. Gravan projevil pochybnost o rozumné investici, protože by bylo logické, že měli hledat rekreační chalupu na jih od města. Neřekla na to nic a to byl důkaz, že taky někdy myslí

rozumně. Po dálnici jela devadesátkou a na to nemohli policisté ve druhém autě nic namítat. Každý jede, jak umí. Gravan ji sice požádal, aby se tak necourala, ale dostalo se mu odpovědi, že mužský živel je dnes v krizi.

Narážíš na něco? Dozvěděl se, že jenom vykládá to, o čem se zcela veřejně píše. že většina chlapů od čtyřicítky výš jsou samí impotenti. Cože? Takže já jsem impotentjenom proto, že jsem zatím nepodlehl tvému šarmu? Neměla na mysli právě jeho a ujistila ho, že si to dokonce ani nepřipouští. Ale jako druh jsou mužští odsouzeni k zániku. Namítl, že pokud jsou muži odsouzeni k zániku, dostanou se do podobné situace i ženy, jen co se vyčerpají zásoby spermatu, které některé podnikavé firmy už jistě shromažďují. Rezignovaně odpověděla, že může mít pravdu a že si za to mohou muži sami. Chlap po celá

tisíciletí lítal po lese jako divý, až mu to přišlo hloupé. Byl líný, proto si

vymyslelcivilizaci. ženy seděly pokorně v koutě, předly vlnu a kojily děti. Chlap tím, žeuvažoval, si pod sebou podřízl větev. A teď se na něj ženské vytahují, že je v krizi. A dodal, aby mu nesahala na nohu, jednak snižuje bezpečnost provozu, jednak je na ně zezadu vidět. Na otázku, čeho se víc bojí, odpověděl, že jarní únavy a příliš mastných švestkových knedlíků.

48

V Roudnici se zastavili u benzinové pumpy, Hedvice Hejskové docházel benzin. Z druhého vozu vystoupil Horák a s mapou v ruce se tázal, kde přesně je vesnice, ve které je její

chalupa. Odhadla vzdálenost na třicet kilometrů a na mapě, kterou držel v ruce, mu ji ukázala. Budeme dost kličkovat v kopcích, proto se vzdálenost zdá být kratší než dobajejího zdolání. Odpověděl, že je hezky, takže to je příjemný výlet. Byl jste tam, paneGravane? Otázka zněla tak, jako by jí policajt přikládal nějaký význam, který se rozchází

s podstatou dotazu. Proto taky Gravan jenom zavrtěl hlavou. Nevím, co bych tam kdydělal. Trvalo jim to třicet minut, než dorazili na místo. Pak se všichni, až na Hejskovou, divili. Normálně jsou vesnická stavení obehnána plotem, tohle bylo důkladně obezděno poměrně vysokou zdí. Gravan dům ze dvou stran obešel, nikde žádný otvor, branka, nic.

Sakra, to je pevnost, dal se slyšet Horák. I dům byl vybaven důkladným zabezpečením. Dveře i okna měly kovové mříže. Dveře však byly odborně otevřeny.

Dřív, než vstoupíme dovnitř, musíme se převléct. Týká se i vás. Všechno je v kufru. Jdenám o stopy, které pachatelé po sobě určitě zanechali. Ti chlapi snad měli s

sebouautogen. To není možné, aby tohle otev řeli šperhákem.

To, co vevnitř čekali, je nezklamalo. Vnitřek byl důkladně zdevastován. Hedvika naříkala zcela spontánně. Nebylo třeba nic předstírat. Když vejdete do domu a najdete spoušť jako po zemětřesení, rozhodně nebudete klidně přihlížet. Co tady ti parchanti hledali, že muselidělat díry do zdi a trhat prkna z podlahy? Mysl íte, že to pojišťovna uhradí? Policisté

se nevyjadřovali. Taky prý s něčím podobným neměli zkušenost. Na to snad přišlo celé

družstvo pyrotechniků, kteří hledali ukrytou minu.

Za dveřmi se ozval hlas někoho místního. Já jsem je viděl, řekl a pozdravil sousedku Hejskovou, která zdrceně seděla uprostřed místnosti, která byla zřejmě obývacím pokojem. Pokorný od naproti, představil se policistům ve dveřích. Když viděl policisty v převlecích, zůstal za dveřmi. Nejdřív přijeli dva, obešli stavení, zašli ke mně, já na ně koukal přesplot, řekli, že jsou policie a jestli nemám žebřík. Nemám. Tak odjeli a vrátili se sedvěma kovovými žebříky. Policajti, kteří lezou přes plot, museli vyvolat údiv přihlížejících. Pan Pokorný se ale nedivil, což nevíte, že dneska je všechno jinak? Byli tamdlouho, a když lezli zpátky, nic velkýho nenesli. To vím dobře, se zájmem jsem jez půdy sledoval. Ještě tak kdyby si všiml čísla. Číslo si nepamatuje, ví jen, že to mělo pražskou značku. Ještě tu starou. ACN 28. Co dál, to mi z hlavy vypadlo. Alespoň

něco, řekli policisté, jako by tím chtěli ospravedlnit cestu z Prahy do Českého středohoří.

49

Mladá paní, než odjedete, zastavte se u mne, mám tam pro vás nějaká vajíčka. To řekl pan Pokorný, než odešel. Neměl tu už co dělat. Slíbila, že se zastaví.

Policisté prošli dům od sklepa po půdu. Hedvika Hejsková je ujistila, že nemá tušení, co tady mohli hledat. Muselo to být něco důležitého, když lezli i do komína. Tedy něco, co se dalo schovat do tak malého prostoru přibližně půl metru rozměrného. Mohlo to být i docelamalé, třeba dámský neceser. Tohle budete dávat do pořádku alespoň týden. Jsou tadyk mání nějací řemeslníci? Hejsková je ujistila, že je to to poslední, co ji v tuto chvíli zajímá. Jestli to, co hledali, nenašli, čeká její dům v Praze podobná návštěva. Dům i kancelář v Hejskově podniku. Na takto vyslovenou obavu Horák reagoval: zavolal někam, asi svým kolegům v Praze a dlouho s nimi rozprávěl. Hned tam někoho pošlou. Aby všaknepřišel pozdě. Hned mi zavolá zpátky. Gravan chápal, že je teď Hejsková značně

nervózní. Jestli se vrátí domů a najde dům v tomto stavu? Hrůza. Horák zkoumal čas a nahlas usuzoval, jak daleko by musel být dotyčný lupič s prohlídkou Hejskovic domu, kdyby zjistil, že majitelka odjela. Jestli tam vyrazí hlídka hned, zastihne ho v plné práci. Jen aby to nezvorali, nehnali se s houkačkou, a lupič jim utekl přes zahradu. Dalších třicet minut bylo nabito netrpělivou nervozitou. Policisté mezitím neváhali, prohlíželi dům, doufali, že Hedvika zjistí, že se něco ztratilo, že tam lupič někde zanechal stopu. Prohlédli monitorovací zařízení, které v domě bylo a mohlo být v době návštěvy lupičů v provozu. Lupiči ovšem odnesli diskety. Tak policisté alespoň sejmuli otisky, fotografovali, odhadovali, dohadovali se, Hejsková mezitím, když nenašla nic, co by policisty potěšilo a aby trochu potlačila své rozechvění, odešla k

sousedovi pro vajíčka. Vrátila se ve chvíli, kdy Horákovi kolegové volali, že jsou před domem paní Hejskové, obešli ho ze všech stran, ale nikde nic, co by svědčilo o vloupání. Počkejte tam, až se vrátím do Prahy, zajistímtrvalé střežení.

Vrátíme se do Prahy, rozhodl Horák. Tady už nejsme nic platní. Jeli, teď už cestu znali, Hejsková s Gravanem měli před sebou výlet do Prahy. Hedvika rozhodla, že ještě chvilku počká, protože se jí z toho všeho třesou kolena, že se musí uklidnit. Zajela s vozem ze silnice před dům. Protože pan Pokorný přišel k vratům, aby se s ní rozloučil, trochu s ním pohovořila a řekla, že tady musí ještě zdevastované přízemí trochu zcivilizovat. Usoudil, že udělá dobře a ona, proti všem zvyklostem, vrata zamkla.

50

Tak a je to tu, vzdychl Gravan, který její jednání pozoroval ode dveří. Proč ta bezpečnostní

opatření? Teď jsme tu jako v trezoru národní banky. Viděl, že bere z vozu tašku s vajíčky a nese ji do domu. Zamkla dveře a položila tašku na stůl. V téhle tašce jsouvajíčka slepiček našeho dobrého souseda. Je tam taky to, co tady ti chlapi hledali. Divil se nejen Gravan, ale divila se pořád i Hejsková a to nad genialitou svého nebožtíka. Věděl, že tady mohou lupiči hledat. Věděl i to, že někteří lidé se narodí jako poctivci a těm je pak poctivost dána pro celý život. Spornou věc, která měla přilákat lupiče, prostě schoval u souseda. Jednoduché. Byla to kovová schránka o rozměrech asi 30 x 20 x 10 cm. Měla zámek a neměla klíč. Klíč visí doma mezi ostatními klíči od všemožných zámků. Když

schránkou třásli, nic se neozývalo. Hedvika projevila přání, aby byla plná bankovek. Gravan pochyboval, protože dovnitř by se sotva vešel milión v tisícikorunách. Nejvýš dva, ale ani kvůli třem by lupiči nedělali takový hluk. Dneska milión nejsou žádné peníze. To jenom troškaři loupí a zabíjejí pro padesát tisíc.

Tak pojedeme pro kl íč. Nemáš touhu se dozvědět, o co jde? Prohlásila, že pokud jde o touhy, má jednu zcela konkrétní a je odhodlána ji zcela a bezezbytku naplnit. Uvažoval chvíli a pak uznal, že mohou nastat podobné situace.

13.

Prohlížela si svého muže zaujatě. Ptal se, co na něm vidí, ptal se však jenom v duchu, protože si nebyl jistý její prozíravostí. Znala ho příliš dobře a jeho svědomí mu nedávalo možnost vládnout bývalým sebevědomím. Je tady jeden vážný problém, řekl. Vážné

problémy ji zajímaly. Řekl, že vyšetřovatel, který pátrá po Hejskově vrahovi, ho žádá, aby se s manželkou nastěhoval k Hejskové do domu, protože je ohrožená na životě. Vysvětlil jí, o co jde. Ti, kdo zavraždili jejího muže, mohou mít důvod naložit podobně i s ní. Poslouchala se zájmem, který mohl nazvat zdvořilým. Tušíš, nebo víš, o co jde? Přiznal, že neví. Přemýšlela o tom. V Čechách jsme na podobné situace až do nedávna nebyli zvyklí. Jde o skutečné ohrožení nebo jen o planý poplach? To se pozná, až ji někdo praští nebozastřelí, jako Hejska. Chvíli vzdorovala, nakonec však uznala, že by jí měli pomoci. Jako člověk člověku. Se smíchem, ve kterém bylo znát stopu úlevy, opakoval její poslední větu.

Stačí, když tam budeš spát jenom ty. Někdo by měl zůstat doma. Divila se. Jak

sebudeme bránit, když někdo vnikne dovnitř s nepřátelským úmyslem? Ujistil ji, že dům bude pod kontrolou policie. To pak nedává smysl. Proč tam mám spát, když to hlídají

51

policajti? Vzdychl si a řekl s nadějí, že už je s tou řečí konec, že ji snad ten policajt, který se o případ stará, podá vysvětlení.

Nejsem s to pochopit, pro č by měla být právě Hedvika ohrožená na životě. Když nad její

pochybností projevil zdvořilý údiv, dodala, že Hedvičin život sotva stojí za to, aby o něj někdo usiloval. To se Gravanovi zdálo být surové, a proto se hlasitě divil. Řekla jsi, že její

život má takovou cenu, že nemůže někomu stát za to o něj usilovat? Promiň, ale v tom,cos řekla, je něco, co mi uniklo. Řekla, aby její výroky nepřekrucoval. Nešlo jí o cenu jejího života, ale o to, aby někdo podstoupil riziko, které by na sebe musel vzít, kdyby ji chtěl usmrtit. Vrtěl nad tím hlavou a raději se díval na pouliční ruch pod jejich okny. Stáli na terase a dívali se na hemžení aut hledajících cestu ke svým parkovištím. Starší i mladí

lidé se tam procházeli se psy na vodítku. Byl čas předvečerního venčení.

Každý člověk podléhá něčemu, co lze nazvat osobní sklon k mytologii. Obrátila k němu udiveně hlavu. Mytologie je záležitost velkých společenských skupin. Řekl na to, že něco takového vidí i u jednotlivců. V pozitivní poloze se to projeví jako zveřejněná důvěra ve vlastní síly a schopnosti a tak podněcuje úspěch v jednání. Vrtěla nad tím hlavou. Jak to,co říkáš, souvisí právě s Hedvikou? Řekl na to, že Hedvika se nijak neliší od ostatních lidí, proto to platí i pro ni. Dokonce i tam, kde zdatnost objektivně chybí, může být toutodůvěrou nahrazena. Kývala posměšně hlavou. V tom můžeš mít pravdu. Sebedůvěra jí

opravdu nechybí. Dodal rychle, že přehnaná sebedůvěra může vést k podcenění druhých a k vlastnímu přecenění, které je odporné. Takový mýtus typu jsem dobrý manžel můževést k tomu, abys tak skutečně dobrý byl. Pak náš společný život bude, ve srovnání

s životem druhých lidí, stát za to. Chtěl se zeptat, co jí na jejich společném životě schází, ale raději mlčel.

Za kuchyňským oknem se na terase míhal malý, hnědý ptáček. Vletěl otevřeným křídlem ve skleněné stěně a teď nemohl najít cestu zpátky. Co je to za hosta? Máme tady v háji červenku, hýla, modráčka, sedmihláska, plno kosů, bude tady střízlík, s ťuhýky si nebyl Gravan jist. Viděl tady strnada, strakapůda i datla. Vlaštovky a jiřičky. Ale co je tohle za hosta? Nen í to vrabec? Nebyl to vrabec. Zat ím co takhle uvažovali, našel cestu ven z tohoto zajet í.

52

Vzpomínáš na ta strašná hejna vran a havranů, jak na podzim zaplavují pole tadykousek za městem? Někdo říkal, že táhnou z Francie. Na pár dní zakrývala hejna černých ptáků oblohu. Tajemství přírody. Tajemství života. Nevědí proč, ale musí to udělat. Není to tak trochu i s námi? Nevíme proč a přesto se tak chováme, jako by rozum zůstal někde mimo nás?

Nechali hejna havranů jejich ptačím starostem. Jeden zavražděný a vzápětí další ohrožený. Nejsem schopná to pochopit. Odpověděl, že určitě není sama. Když je

nechápajících víc, tak jako by ta záhada sama postupně mizela. Lidé si na ni zvyknou, stane se součástí životní reality. To je jako s kuponovými lupiči. Viděl, že se zamračila. Tak nějak to je. Je tady trvalé ohrožení našeho života průmyslovými zplodinami, aprotože to ohrožuje všechny, tak děláme, že se nic neděje. Tohle je jeho žena. Láme si hlavu odtažitými a vznešenými problémy, na které nestačí nejedna vědecká instituce. Jí to nedá spát, je to však lepší, než kdyby se trápila nějakými všedními záležitostmi, které jí

nepřinesou uspokojení. Tak jo, křikl nápadně vesele.

S něčím jsem se ti chtěla svěřit, ale ty si už předem děláš legraci. Ujistil ji, že se mýlí, že by ho ani nenapadlo dělat si legraci ve chvíli, která se jeví být vážnou. Řekla, že tou větou potvrzuje její mínění. Pak chvíli mlčeli. Člověk se nerad ztrapňuje. Potvrdil, že i on zastává podobný názor. Teď jsem dočetla jednu knížku, vzala jsem ji z tvé knihovny.Hrdina zdlouhavě vypravuje o svém pojetí života a o jeho smyslu. Pokračovala s žádostí, aby ještě chvilku vydržel a smál se, až skončí. Udržel proto vážnou tvář, i když se mu zdálo, že smát se by opravdu nebylo na místě. Svou řeč mohla myslet vážně a mohla se dotýkat věcí, které mu ležely na svědomí. Mnozí autoři, protože si nevědí rady, dokazují,že smysl života je v životě samém. Co taky jiného říci, když nevíš, co to ten životvlastně je? Takže, podle mne, smysl života může být v hledání jeho smyslu. Rozumíš

mi? Uvažoval. To nebylo marné. Tím myslitel vyzdvihl sebe sama, aktivní stránku svého života. Dokonce se mu to zdálo být mimořádně chytré. Usoudil, že sám by na nic takového asi nepřišel.

Chápu. Když budu tvrdit, že smysl života je v samém životě, a já dobře nevím, co to tenživot vlastně je, pak se jako p říležitostný myslitel musím dostat do úzkých. Po chvíli uvažování dodal, že už jistě musela přijít na to, že podobné úvahy jsou nad jeho síly. Mluvit a nevědět o čem, může úspěšně jenom filozof, což on naštěstí není. Tak si to polož do

53

konkrétnější polohy. Někam, kde se vyznáš. Může být smysl života v lásce? Zbystřil pozornost. Nějaký šestý smysl mu radil od tohoto tématu včas odejít. Přesto se zeptal, jakou lásku má na mysli. Jal se vypočítávat, kde všude se dá tento termín uplatnit. Požádala ho naléhavě, aby nebyl směšný. Myslím původní význam, kterým charakterizujememilostný vztah. Vztah muže k ženě. A naopak už ne? Vyzvala ho, aby konečně přestal šaškovat. Chápu, řekl, že chceš říci, že touha po lásce, která je ti vlastní, je úctyhodný

cit. Ne touha po lásce, ale láska sama, odsekla. Po čem pak toužíš, když

hodosáhneš? Uvažovala. Po jeho pokračování? Po jeho vyšších projevech? Smál se a položil jí další otázku. Sám se divil, co ho to napad á: Jaké mohou být vyšší projevylásky, když toho nejvyššího už bylo dosaženo? Teď se na něj dívala zaujatě. Pochop, tymůj prosťáčku, že cit není sám o sobě a sám pro sebe. Musí přece k něčemu směřovat,k něčemu podněcovat. Vybavena tímto povznášejícím citem udělám něco, co bych bezněj nemohla, čeho bych bez něj nebyla schopna. Uvažoval, zda právě teď nenastal čas převést všechno do komické polohy. Lehce by toho dosáhl volbou zlehčujícího příkladu. Zdržel se, protože nic vhodného nevymyslel.

Položím ti ještě jednu otázku, snad s ní budeš souhlasit. Pak už hned půjdu dělatvečeři. Může se tento všeobjímající a mezi lidmi jisté civilizační úrovně určitě nejvyšší

cit posílit prostým zmnožením? Já to věděl, řekl si a tvářil se rozpačitě. Proč jsem včas nevycouval? Přesto řekl, že otázce nerozumí. Zdála se být v rozpacích. Po chvíli uvažování řekla,

že měla na fakultě spolužačku, bylo to ve druhém ročníku, která se chlubila, že měla sedmačtyřicet mužských skalpů. Ptám se: Mohla prožít to, o čemmluvíme, sedmačtyřicetkrát? Smál se tomu a odpověděl, že člověk byl odjakživa sběratel. Předci se sběrem živili. V tomhle případě musela být ta holka značně

zhnusená. Dodal, že se může samozřejmě mýlit, soulož bez lásky je asi jenom hygienické

cvičení, které vede k citové devastaci. K citovému otupení. Dívka, která vstupuje do manželství jako panna, musí být velmi zranitelná. To s ohledem na psychologickou přípravu ženichů. Když říkáš, že zhnusení je nezbytný produkt lásky bez lásky, koho to potrefí

víc? Dal najevo, že už má těch řečí dost. Toho, kdo to dělal bez lásky. Bez zaujetí. Tihlelidé nažhaví svůj cit pro bezprostřední použití, ten vzplane a vzápětí odumře. A hnedvytvoří prostor pro nové vzplanutí. Teď se na něj dívala se zájmem, jako by ji svou řečí

zaujal. Pak se zeptala, jak by za těchto okolností řešil normální vztah normálních lidí. Vztah manžela a manželky. Odpověděl, že o tom snad celou dobu mluví. Jinak nerozumí otázce.

54

O co ti jde? O lásku? Co tady chceš řešit? Je tu chaotické myšlení, to chápu. Ale já

mohu milovat jenom tebe. Kdybych ti byl nev ěrný, byl bych nevěrný především sobě.To by bolelo, jak jsem naznačil. Nepřišel bych na to hned, ale za chvíli určitě. Milovatznamená snít o tobě, trpět tvou nepřítomností, to nemluvím o případné nevěře. Zaskočila ho ostře položenou otázkou, zda tohle všechno vylučuje občasnou návštěvu nevěstince. Kam tím, k čertu, míříš? Je známo, že mnozí básníci a malíři, zejménafrancouzští, alespoň se to o nich píše, byli v bordelu stálými hosty. Bedřich Smetana kesvé zhoubné nemoci taky nepřišel v manželském loži. Zasmál se. Manželky byly asitolerantní a uznávaly, že se jejich geniální manželé na jednu ženu nemohou omezit.Jak dorůstají nové generace, tak se otvírají stará témata.

Jdu na tu večeři. Pěkně jsme si popovídali. Nebyl si jistý, zda to nemyslí ironicky, proto raději nic neřekl. Hledala v kuchyni ve skříni, kde měli uloženy potraviny. Nevíš, jestli tuje nějaká cibule? Upozornil ji,. že by mohla být venku na terase. Byla tam. Někdy jevelice obtížné se v tobě vyznat, řekl proti své vůli. Odpověděla otázkou, zda se mu to stává často. Jestli se v tobě chci vyznat? Porozumět ti? Souhlasila. že ti rozumím, semi stane málokdy. Spíš občas. Bezezbytku člověku porozumět nelze. S veškeroumnohotvárnou paletou pohnutek, odkazů a souvislostí? Řekl ještě, že ji stejně miluje pořád. Sice ne tak, jako ze začátku, kdy trpěl iluzí, že jí rozumí, trochu jinak, ale stejně. Kývala hlavou, že chápe. Jak přestane platit potřeba všezahrnujícího citu, který tě

opojil, a jsem si vědoma nadsázky, kterou uplatňuji, pak je na řadě pohlavní pud apotřeba jeho ukojení. Odpověděl, že to z jejích úst zní zatraceně odporně. Ukojení pudu.

Ještě žes neřekla animálního pudu. Zeptala se, jestli ví o nějakém jiném, který by přicházel v úvahu. Odstoupil od ní, protože mu vadila štiplavost krájené cibule. Vždycky,když jsi mi dokazoval, že mne máš rád, vždy jsi to spojoval s erotikou. Skončímev posteli a ty si libuješ. Ohradil se, protože měl až dosud dojem, že ani ona nic nepředstírá. Proboha, ulevil si citoslovcem, to si budeme vyčítat, že někdo z nás mělorgasmus dřív než ten druhý? Mohu s jistým uspokojením říci, že jsem lásku k tobě nasex neredukoval. Kolikrát jsem dokázal, že jsem i bez něj vydržel tě mít rád. Byla to pravda, protože v době její nemoci se k ní choval velice ohleduplně. Já vím, řekla a pohladila ho po ruce. Tahle redukce je logická, i když ponižující. To řekl za ni a ona chápavě kývala hlavou.

55

Budeme se pořád bavit na toto téma? Byl si téměř jistý, že se Hedvika pochlubila. Vytrvale krouží kolem a čeká, jestli se přiznám. K čemu? Nejhorší je vybočení z řádu.Něco se pravidelně a vytrvale opakuje a najednou uskočí stranou. Co mělo být stálé astabilní, spolehlivé, je najednou trochu odlišné. To je pak pohroma. Už se nedá věřitani hodinám. Podívej se, jdou napřed o patnáct minut. Hrůza. Vyzvala ho, aby jedl a nemluvil. Mluvit při jídle je nemrav. Její otec při jídle neustále řečnil. Využíval toho, že všichni, o které šlo, byli přítomni a museli ho poslouchat.

Co s tím uděláme? zeptal se, když odložil příbor. Udiveně se na něj dívala. Všechno tořečnění někam mířilo. Tak odkryj karty a pusť se do mne. Vstala a odnášela použité

nádobí. Nemám, co bych ti vyčítala. Každý děláme chyby, za které platíme. To jsem už

pochopila. Nevím, proč bych měla strkat prsty do ran, které se ještě nezavřely. A pak,leccos vypadá jako bolestivá rána a je to jenom nepatrná modřina na duši.

14.

Případ vraždy doktora Hejska přestal Miloše Gravana zajímat. Vysvětloval si to tím, že se o věc přestala starat jeho redakce. Mohlo být vzrušující a občansky zajímavé přijít na důvod tohoto nezájmu, ale protože si byl jistý indiskrecí vdovy Hejskové, dal od věci ruce pryč. Hedvika Hejsková se cítila být ve svém vdovském údělu všemi opuštěná, osamělá, prakticky čekatelka podobného osudu, jaký potkal jejího manžela. Volala Gravanovu ženu, naléhala, zapřísahala se dlouhodobým přátelstvím. Dotazem na policii Gravan zjistil, že do Hejskovic domu dochází policistka, ač nerada tam občas přespává, nikoliv proto, aby vdovu rozptýlila a držela ji v noci za ruku, ale proto, že policie má zájem o její bezpečí. Přitom bylo dost sporné, z čeho pramení její případné ohrožení. Strach do hlavy Hejskové nasadili policisté

právě těmito ochrannými opatřeními. Auto před domem postávalo a nic se nedělo. Protože policie nemá svých úředníků nadbytek, její zájem o bezpečí paní Hejskové zřejmě poměrně

brzy ochabl a Hejsková mohla na dveře vyvěsit oznámení, že případný zájem lupičských kruhů nemůže ukojit. To, co hledali, tam přirozeně nebylo. Co to bylo a kde to bylo, už

Gravana nezajímalo. Bylo to v bezpečnostní schránce v bance a klíč od ní byl ve třetím květináči zprava od vchodu do domu? Ve květináči byla všední, nic neříkající zelená

rostlina, jaká se vysazuje před dveře mnohých stavení a jejíž jméno je známé jenom odborníkům. Psycholog zločinu by jásal, kdyby věděl, že květináč stál na terase, která byla volně přístupná.

56

Na Hejskův pohřeb šli oba Gravanovi, oba v černém. Jiřina objala plačící Hedviku a Gravan zamumlal obvyklou kondolenční větu. Kolem bylo plno příbuzných, a tak se oběma podařilo vyhnout společnému obědu. Gravan zahlédl v obřadní síni dva policisty, možná, že si přítomné fotografovali, aby později potvrdili teorii, že vrazi chodí na pohřby svých obětí. I když na pohřbu bylo dost lidí, kteří neměli k nebožtíkovi osobní vztah, na většině tváří

zaznamenal Gravan zvláštní zaujetí člověka, který si uvědomuje, že právě tady se naplní

jeho budoucnost. Taky tady budeš ležet, nedělej si iluze. Sice ještě tvůj čas nepřišel, ale neujdeš tomu. Poznámka jeho ženy, kterou mířila na svoji nehodu: Taky jsem to už

mohla mít za sebou, mu vůbec nedělala radost. Pokračovala pak ještě v tramvaji, kdy jela domů a on do práce. Řekla, že je na ubohou Hedviku zbytečně zlý. Kdybych bylapsycholog, patrně bych takhle nemluvila. Je však zbytečné si komplikovat život. Chtěl se zeptat, co tím myslí, ale pronesl banální větu, která zněla přibližně takto: Komplikujeme si život, protože mu nerozumíme. Následovala otázka: Čemu nerozumíme? životu nebosobě? Řekl, že si tady může každý vybrat, co se mu hodí. Obě možnosti platí.

Výzvou, aby Hedvice neubližoval, uvedla Jiřina svého manžela do rozpaků. Ví o jeho nevěře, nebo snad skutečně neví? Pokud ví, je její výzva dokladem nezvyklé velkorysosti. Otevírá tím dveře k cestám, jimiž se může ubírat jejich vztah? Ne, raději o tom neuvažovat V tomto kulturním prostředí se vztah lidí ubírá cestou monogamních manželství. Nezruší to ani skutečnost, že většina manželských párů vyhledává další vztahy. V řadě případů to nikoho ani neponižuje. Prostě se s tím tiše počítá. To určitě neměla Jiřina na mysli. Přesto Gravanovi zůstal v mysli trčet otazník. Raději se v tom nešťourat.

Šťoural se v tom policejní důstojník, na kterého už Gravan přestal myslet. Zavolal, že ho navštíví, ať si na něj udělá čas. Neřekl, o co mu jde, proto se v Gravanově vědomí začaly křížit pocity, mající za základ nejistotu. Něco na mne mají, vědí, že jsem něco věděl a neřekl to? Zatajil informace? Nedočkavě čekal na druhý den, kdy měl policista přijít. Po ránu je značně neurčitá časová jednotka, proto byl Gravan toho dnev práci nezvykle brzy. Host přišel o půl deváté. Potřásl Gravanovi rukou, ani se nepředstavil, omluvil to zvoláním, že se už znají. Ovšem, jenže jméno Gravanovi uniklo. Dotazem by hosta ponížil, proto se nezeptal. Policista se pohodlně usadil, rozepnul si šedivé sako a přehodil nohu přes nohu. Přitom zkoumal Gravanovu tvář, jako by v ní hledal stopy nejistoty.

57

Tak ven s tím. Nepřišel jste zkoumat moji vizáž. Já mám uštrykovat a v deset hodinodevzdat názor na jednu zbytečnou zahraniční cestu jistého ministra. Jistě, řekl host a šel na věc. Přiznal, že se záležitostí Hejsek nemohou pohnout. Mají mnohé informace, ale plno jim toho chybí. Například nevíme, proč jste tak najednou omezil své návštěvy upaní Hejskové. Gravan nadskočil na židli. Jestli se jejich šetření zabývá takovými nesmysly, pak ovšem musejí být nahraní. Lupiči si libují. Má mu říci, že ho manželka podezírá z nevěry? Byl by směšný. Co je lepší? Být směšný nebo být podezřelý? Z čeho, proboha? Moje úloha ochránce skončila a už si nemohu dovolit v ní pokračovat. Moježena ví, kdo je paní Hejsková. Nebudu ohrožovat svůj vztah k manželce jenom proto,že vy máte problém, do kterého mi nic není. Nechtěl to právě takhle říci, ale nakonec mu jazyk sjel z cesty. To by se novináři stát nemělo.

Důstojník nabral do plic vzduch, pak ho zvolna vypustil a posléze s pochopením pokýval hlavou. Pak řekl, že si s manželkou promluví. Proboha, jen to ne! Gravan prohlásil po chvíli uvažování, že to s manželkou uváží. Co však od něj vlastně chtějí? Má Hejskové

koukat do dopisní schránky, nebo snad nahlížet pod sukně? To je divná konspirace. Mámněco dělat a nevím co. Oni to taky nejspíš nevědí Z něčeho ho podezírají a chtějí na něj nalíčit past. Důstojník si hrál roztržitě s kovovou sponkou na papír. Musíte zjistit, jestlinašla to, co u ní hledali na chalupě. Myslím ti lupiči. Gravanovi se udělalo mdlo.

Nechcete mi říct, jak to mám udělat? Mám jí slíbit manželství a pak to z ní násilímvymámit? Policista řekl, že mu nemohou dávat rozkazy, jenom ho žádají o pomoc. Samozřejmě ho nemohou nutit do naznačených řešení. Smál se přitom a zřejmě by takovou praxi ochotně podstoupil. O co vlastně jde? Víte to vůbec? Policista pokrčil rameny.

Jestli to jsou peníze, budeme je hledat marně. Už je někam ulila a bude mlčet jakohrob. V tomto případě neplatí skotské přísloví, že z mužského je málo užitku, když

jeho žena ovdoví. Jestli šlo o písemnosti, spálila je v krbu. Ani je nečetla. Policista se zeptal, z čeho tak usuzuje. Gravan odpověděl, že ji sice nezná dost dobře, ale co o ní ví, stačí, aby si právě tohle myslel. Policista se však nevzdával a trval na své žádosti. Taženská má všechny přednosti, které chlap u ženy hledá. Jenom ne morálku. Policista projevil mírný údiv. Gravana překvapil výrokem, že se patrně mýlí, a přisoudil to zbrklému uvažování. Morálku zřejmě předpokládal a považoval ji u zmíněné dámy za přednost. Tím uštědřil Gravanovi lekci, kterou si asi zasloužil.

58

Skutečně nevím, co s tím udělat. Jako novinář Gravan věděl, že by byla chyba si proti sobě policistu popudit. Současně mu bylo proti mysli mu vyhovět. Když tam u svého stolu přemýšlel a policista se chystal k odchodu, šel kolem Gravanův šéf a zastavil se u jeho stolu. Tázavě se zahleděl na policistu a Gravan, proti své vůli, na něj ukázal a řekl, že tu má policie jakýsi úřední zájem, který s ním projednává. Byla to chyba a policajt mu to dal hned najevo. Jde skutečně o náš zájem, který s prací vaší redakce nemá žádnousouvislost. Přitom přehlédl ruku, kterou k němu Koloušek vztáhl. Je celkem logické, že tím na šéfredaktora neudělal žádný dojem. Přesněji řečeno žádný žádoucí dojem. Taky hned odpochodoval od Gravanova stolu a bylo jisté, že si dotyčného vzápětí povolá a bude z něj páčit informace.

Mám vážné pochybnosti o tom, že si tady redaktoři hrají nějakou svoji hru. To byl vstupní zpěv doprovázený podmračeným pohledem zpod shrnutého obočí. Gravan ho ujistil, že plní jen svou občanskou povinnost, která se občas nevyhne ani redaktorovi. Bude-li s tím policie české republiky souhlasit, až bude čas, všechno zveřejní, nebo alespoň podá svému šéfovi informaci. Koloušek chvíli vrzal podrážkami, ale nakonec se spokojil s tímto ujištěním loajality. Gravan se vracel na svou židli a uvažoval, o čem vlastně má Koloušek vážné pochybnosti. Vyšlo mu to tak, že si on, Gravan, hraje svoji hru? Nepřesné vyjadřování

by se mělo zkušenému novináři vyhnout. Jinak by měl čtenářskou obec litovat. Prostě

Koloušek neschvaluje hru, kterou tady jeho redaktor hraje, neschvaluje ji, i když o ní nic neví. Není si tím sice zcela jist, ale nějaké náznaky tady jsou. To když se s podřízeným redaktorem radí nějaký policajt. A to se neví, jakou má hodnost a zařazení. Pěkně se to rozvíjí. Doma žena, tady Koloušek. Všichni mají výhrady k něčemu, čemu ani nerozumějí.

To byl polda, viď? křikl na Gravana Svitáček a dal si záležet, aby se to náležitě rozlehlo. Připojil informaci, že právě s tímhle už měl co dělat, když na Kampě zavraždili tu belgickou studentku. Samozřejmě, že se snažil obrátit na Gravana pozornost, o kterou dotyčnému nešlo. Policie byla spojenec, ale jenom tehdy, když byli redaktoři nad věcí. Jak se někdo z policejních vyšetřovatelů začal zajímat o někoho z redaktorů, byli ostatní ve střehu. O nic nejde, jenom o jakési běžné vyšetřování, se kterým dělají jako vždytajnosti. Věděl ovšem, že budou nenápadně vyzvídat. Zabránit v tom nikomu nemohl, proto se věnoval svému komentáři. Měl ho v podstatě hotový, jenom ho dát někomu přečíst, než ho přepíše a dá Kolouškovi. Když s nima

máš tyhle nadstandardní styky, potřebovalbych píchnout. Dali mi pět stovek, protože jsem projel křižovatku na žlutou. Takové

59

horlivé policajtské ucho. Neměl jsem u sebe dost peněz. Nemohl bys… Gravan nabral dech a obrátil se vztekle na kolegu. Svitáčku, ty mne chceš rozčílit. Zařval nečekaně

hlasitě. Všichni kolem se smáli a on z toho byl cel ý červený. Smál se i Svitáček, který to asi pokládal za povedený vtip. že ti dal jenom pět stovek dokazuje, že jsou schopni nechatse korumpovat.

Jenže to nebylo všechno. Svitáček udělal ještě narážku na jeden Gravanův fejeton z minulého týdne. Když šli na oběd, řekl větu, která byla zarážející. Ten polda tu bylkvůli ranní poště? Gravan se chvíli díval neurčitě kolem jeho oholené hlavy na vchod do restaurace, pak mu však došlo, že použil rým, který si dodatečně upravil, protože zapomněl, jak ta písnička zněla. Včera večer poštou ranní. Nemělo to logiku, ale o ni v tu chvíli nešlo. Měl to být příklad nelogického uvažování politika, kterého se snažil rozčílit. Teď to Svitáček celé zopakoval i s koncem: Donesl jsem vám to psaní. Gravan odložil příbor a zaujatě hleděl na oholenou blond hlavu skloněnou nad talířem s rajskou omáčkou. Troškusi to přisol, poradil Svitáček. Když si přidáš kapku octa, tak to bude celkem k jídlu. Anekoukej jako jezule. Doufám, že to s tou poštou ranní berou polišové jako vtip.Takový neokázalý, celkem naivní vtip našeho jinak uznávaného milovníka historické

literatury.

Gravan se Svitáčkovi svěřil se svou náhle vyvstalou potřebou připlácnout mu neoholenou tvář do zbytku omáčky, ale že v něm zvítězil, nebo alespoň nabyl převahu jistý civilizační

návyk neprat se s kolegou před zraky veřejnosti. Dozvěděl se na oplátku, že je naivní jak Šípková Růženka; že v době, kdy sice elektronika a mobilní telefony a kdo ví co všechno slouží k urychlenému předávání zpráv, je na kočku, když se má nějaká ta informace utajit. Všechno se dá poslechnout, vyšpiclovat. Proto jediná jistota je v osobním předání

informace. K tomu mají příslušní jedinci své kurýry. V hantýrce se to přece nazývá

ranní pošta. Slyšel jsi, že by u nás fungovala ranní pošta? Ranní pošta chodí

dopoledne, až když si poštu vyzvednou, rozdělí, utřídí na jednotlivé domy a partaje apak vyrazí modře oděné matky s taškami a obdarovávají naše domovní schránky.

Pokud je to pravda, tak musela chodit i Hejskovi. Nebo mohla chodit i k n ěmu. Druhá

otázka: Jak to, že se Gravan o tomto termínu dovídá až nyní? Cítil se být ochuzen o významnou informaci. Jeho rádoby vtipný odkaz na kdysi populární písničku najednou dostal nezvyklý význam. Samozřejmě, že si to kdekdo zainteresovaný přečetl a hledal v tom

60

kdoví jaké poselství. Musí se na to podívat a vyluštit, co v tom mohl kdo hledat. Tajné

zprávy podávané v oficiálním deníku! Pokud má ovšem Svitáček pravdu, pokud si z něj neutahuje. Když teď poslouchal jeho krátký dech astmatika, s jistou lítostí řekl, že to zatracený pražský ovzduší člověka ničí. Plodíme a rodíme chudáky děti, řekl na to Svitáček. Celý rok chodil v bundě, když u svého stolu pracoval, přetahoval si ji přes hlavu, aby se mu myšlenky nerozbíhaly. Na poznámku souseda Šimka, že se mu nemá co rozbíhat, odpovídal obvykle

pohrdavým mlčením. Je to v podstatě dobrý kluk, jen by se měl častěji holit, řekl si Gravan. Jak bylo jeho zvykem, v duchu pronesenou úvahu vzápětí zveřejnil.

Díky za oběd, na který jsi mne pozval, řekl Svitáček a vstal od stolu. Tím dal Gravanovi najevo, že má zaplatit, protože se svou poznámkou o hodnotách Svitáčkovy neholené

osobnosti dotyčného dotkl. S ohledem na zanedbatelnou částku Gravan nic nenamítal.

15.

Hned jak se vrátil z oběda, zavolal Gravan Hedviku Hejskovou. Pevná linka byla obsazená. Chvíli uvažoval, jestli má číslo mobilního telefonu. Kdyby ho měl, musel by předpokládat důvěrný vztah, nebo alespoň bližší vztah. Stojí mu za to volat Jiřině? Nestojí. Zmáčkl na telefonu tlačítko redial a ejhle, madam už domluvila a zavěsila. Vzápětí se dychtivě ozvala. To bylo u ní normální. Každé zavolání bylo vtažení dotyčné do světa plného nadšení a očekávání překvapujících zpráv. To jsem jenom já, nemusíš plýtvat nadšením. Zdálo se, že jí vyrazil dech. Zcela z řetelně slyšel, představoval si to, jak se zaj íkla, když s údivem tvrdila, že ho dávno čekala. Nepřeháněj to. Musím se u tebe ráno zastavit. Máš něco napráci? Zeptala se kdy ráno. Ráno je u ní od sedmi hodin. Ujistil ji, že zase tak brzo ráno nemá na mysli. Jestli je však už v sedm na nohou, tak je celkem jedno, kdy přijde. Je tovcelku služební návštěva. Chtěla vědět, co to znamená služební návštěva. Řekl, že zatím ještě neví, že se na ni musí připravit. Na otázku, jestli přijde s manželkou, odpověděl, že manželka s jeho služebními povinnostmi nijak nesouvisí. Chtěla ještě něco vědět, ale on rozhovor rázně ukončil, že se na všem domluví zítra.

Na čem se chceš domlouvat? Na tom, jestli ví něco o ranní poště. Zní to jako naprostý nesmysl. Bude ji zkoušet, zda Hejsek dostával ranní poštu. Panebože, to je přece úplná volovina. Když si nevymyslí nic smysluplného, pak nemá cenu tam vůbec chodit. Jen si,

61

Gravane, nelži. Alespoň k sobě buď upřímný. Po ránu bude čistě vykoupaná a navoněná, to tenkrát v autě nebyla a bylo ti to jedno. Na co to myslíš, idiote? Měl pocit, jako by sjížděl ze svahu, který se pod ním utrhl.

Já měl dneska příšerný sen. Zdálo se mi, patrně jsem byl v Německu a obhajoval jsemnějakou práci. Vím, že měla tři kapitoly a byla psána na hnědém papíře. Pak zaujatě

líčil, že v sále bylo plno lidí, že předseda mu dal slovo a on nevěděl, co v té práci je.

V životě jsem se tak nepotil jako v tomto případě. Všichni souhlasili, když jsem nabídl,že odstoupím. Jiřina se zeptala, co měli včera k večeři . Vrtěla nad tím hlavou a řekla, aby tomu snu nepřikládal žádný věštecký význam.

Ještě to. Musel by schůzku s Hejskovouodvolat. Pro jistotu se o ní Jiřině nezmínil. Konečně, jde o pracovní jednání. Říkal sice, že se na setkání s Hejskovou musí připravit, ale jak? Snad ne napsat si otázky. Udělat plán rozhovoru. Seznam témat, která musí dotyčná

objasnit. Vyjádřit se k nim. Pár osobních chytáků, které ji uvedou do rozpaků. Je-li dotazovaný v rozpacích, vždycky mu něco ujede, čeho lze obratně využít. Nebo zneužít?

Jenže s Hejskovou nebude dělat rozhovor. Nebyl by k ničemu. Nikdo by ho neotiskl. Leda nějaký bulvár a to by ji musel vyfotografovat. Má přece v domě bazén. Obvykle ho mívají

na zahradě, tady je přímo v domě. Nádhera. Vyleze z postele a hupne přímo do vyhřáté

vody. To se tak někdo má. Úplně slyšel, jak voda zasyčela. Mít takový dům zase není

doklad kdo ví jakého bohatství. Tisíce jedinců vlastní u nás podobná sídla. Je dost možné, že si na ně lze vydělat prací více méně poctivou. Náhoda byla chycena za vlasy. Jenže věřil tomu, že skutečně velké peníze se u nás dají získat jenom zločinem. Podvodem. Nějakou masivní loupeží, kdy se prachy ze státní kasy stěhují do kasy soukromé. Někam do Švýcar nebo jinam. V tomto případě byl Hejsek mezi milionáři pouze drobný šetřílek. Jestli má někde ulito deset nebo kolik miliónů, co to je v rozměrech české polistopadové

privatizace? He! To jenom chudákům s pevným měsíčním platem a s nadějí, že mohou přijít o místo, se točí hlava, jen když o tom slyší, jen když je paní Hejsková pozve do haly a otevře dveře na zahradu. Nebo se tomu říká francouzské okno? řekl si Gravan v duchu.

V noci měl Gravan snahu se vyčerpat plněním své manželské povinnosti, byl však taktně

odsunut na svou polovinu lůžka. Příroda nedbá na jeho ušlechtilý záměr uvolnit svou energii tam, kde je pro to místo. Snad proto se neklidně převaloval na lůžku a vzbudil lítost své

drahé choti, která, odhadujíc, kde jsou příčiny nespavosti jejího manžela, cítila s ním a

62

zaříkala se, že hned, jak to půjde, mu všechno vynahradí. Ó, svatá prostoto, jak slepě

počítáš

s manželskými stereotypy!

Ty jsi přijel autobusem? zvolala Hedvika Hejsková, která ho sledovala, jak šlape prach jejich ulice. V tom zvolání bylo něco zděšení a překvapeného zjištění, že někteří lidé prostě

nejsou úplně normální. Řekl, že k tomu měl dva důvody. První odpovídal jeho povinnosti vrátit se do redakce a tam zaboha nemá auto kam dát, zejména v pozdních dopoledních hodinách. Druhý důvod souvisel s tím, že se na ni chystal a musel na to mít trochu klidu, který řízení vozu vylučovalo. Tak ty ses na mne chystal? zakňourala Hedvika úlisně. Poznámka, že je na to zvědavá, zanikla v jeho zdůrazněné výhradě k jejímu familiérnímu přístupu k jeho novinářské povinnosti. Jsem tady, abych tě vyzpovídal. Vyzvala ho, aby si nejdřív vypil kafe a pak může zpovídat. Má na to celý den. K večeru přijde Ticháček, ale ten nebude překážet, protože se zdržuje převážně na zahradě. Posléze na jeho dotaz informaci doplnila, že Ticháček je zahradník a dívka pro všechno. Otázka pro co všechno se jí zdála příliš dvojsmyslná, ale odpověděla, že to všechno zahrnuje různé domácí práce, na které žena bez muže jsoucí nestačí. Třeba pastuje podlahu nebo převěsí obrazy. Podleokolností. Pokud chceš vědět, kolik je mu let… Včas ji zarazil, tak daleko se svou potřebou informací nešel.

Počítal s tím, že Hedvika se na něj hned ve dveřích vrhne a byl ve svém očekávání zklamán. Usoudil, že se opět jednou zmýlil, že manželská věrnost je taky důležitý činitel, který stojí

za to, aby byl preferován. Kafe bylo trochu moc silné, ale to není důvod k nějaké

stížnosti. Mám k tobě řadu otázek. Všechny se týkají tvého manžela. Vytáhla obočí. Řekla, že pokud se budou týkat ryze manželských vztahů a činností, nemíní dělat tajnosti. Pokud by ho zajímaly jiné oblasti Hejskovy činnosti, může sotva sloužit. Natáhl se k ní přes stolek, který byl mezi nimi a vzal ji za ruce. Venku je hezky, pojď, sedneme si na terasu. Divila se, ale šla.

Nebudu chodit kolem horké kaše. Co bylo v těch papírech, které byly v krabici?

Myslím schránku, kterou jsme přivezli z vaší chalupy. Zeptala se nevinně, jak přišel na to, že tam byly nějaké papíry? že tam vůbec něco bylo? Rozčílil se a řekl, že zatím s ní

hraje. Ale nemusí to trvat věčně. Co bude, až se mnou přestaneš hrát? Pustil ji a obrátil se k ní zády. Díval se teď na zahradu, kde větřík hravě komíhal pnoucími se rostlinami Gravanovi neznámých jmen. Příroda se věnovala svým zájmům a nestarala se o to, co trápí

63

pány tvorstva. Nějaký motýl kmital křídly a Gravanovi se zdálo, že se usadil na jedné rostlině nezvykle namáhavě.

Připustíš, že i motýli mají své starosti? Otázkou ji překvapil. Od kdy se zajímáš ostarosti motýlů? Chvíli uvažoval a pak řekl, že je tady jakási souvislost mezi motýlem a paní Hejskovou. Oba jsou živí tvorové závislí na jistých životních podmínkách. Když

vyhynou motýli, vyhyne i člověk, a protože paní Hejsková je člověk, pak ji tato budoucnost nemine. Nebude to sice hned, ale bude to zcela bezpečně. Můžeš na to vzít jed. Zeptala se, jestli se tato chmurná budoucnost oddálí, když mu odpoví na jeho otázky? To už stála za jeho zády a položila mu ruce na ramena.

Obrátil se k ní a přitiskl jí ruce k tělu. Měl pocit, že to vzal za špatný konec. Sedni si a buď

chvíli vážná. Souhlasila však s podmínkou, že ta chvíle nebude zas tak moc dlouhá. Protože na vážné řeči není stavěná. Řekl, že to bude muset vydržet, protože to, co na ní

chce, souvisí s jeho existencí. Vykulila oči. S existencí? Snad ne! Ujistil ji, že se nemýlí. Není v tom však žádná romantika, kterou zahlédl v jejích očích. Rychle je sklopila, aby nemohl zahlížet. Smál se tomu a smál se nahlas. Nedělej si ze mne legraci! Moment,dámo. Tady nejde o nic veselého. Pak ji zasvětil do svého problému. Okolnosti ho nutí

najít nějakou politickou bombu. Najít, nebo si ji alespoň vymyslet. Redaktoři všech novin běhají s vyplazeným jazykem kolem politiků a slídí. Nejen po jejich osobních skandálech, ale, a to především, po tom, co se chystá a co souvisí s plněním jejich politického programu. Kdo se s kým kde sešel a co tam dělali. Rozumíš tomu? Řekla, že rozumí, ale nemá nic, co by jeho redaktorské touhy uspokojilo. Jak se předklonila, zahlédl, že opět nemá

podprsenku. Vlastně s tím počítal. Jen se divil, že si toho všiml tak pozdě. Mezi mé

redaktorské touhy patří například to, co bylo v těch papírech. Alespoň

zlomekinformace, ze které by se dalo vyčíst, o co Hejskovi šlo. Odtáhla se od něj. Tvéhonebožtíka muže do toho zatahovat nebudu. Je tady plno živých, na které by bylo dobřeupozornit. Zejména na ty, kteří ho připravili o život. Vzdychla. Její „ach bože“ znělo opravdově. Co udělá, když opravdu nic nenajde? To si bude muset hodit mašli? Kde bereš

tyhle pokleslé výrazy, tak vzdálené kdejaké dámě? Odpověděla s úšklebkem, že není

kdejaká dáma. že je Hedvika Hejsková a to něco znamená. Alespoň v určitých kruzích.

Když si nebudeš vědět rady, zachovej se jako básník. Odtáhl se znechuceně. Zeptal

se, jestli tím myslí, že má jako vzdychat a ronit slzy? Pokusila se ho vyvést z omylu. Obvinila

64

ho, že myslí přízemně, což v případě poměrně známého, nechtěla říct přímo slavného žurnalisty, je zarážející.

Kdybys věděl, co je básník za pojem, tak bys netrojčil a hledal poučení. Projevil zájem a tvářil se pokorně. Řekl, že je jedno ucho. Dozvěděl se, že básník v podstatě pracuje tak, že rozkládá, destruuje realitu. žádoucího účinku dosahuje tím, že něco stálého a známého staví na hlavu. Alespoň to dělají mnozí současní básníci. Dodal k tomu, že tak přece pracují mnozí současní politici, redaktoři bulvárních deníků. Myslím, žes mi špatně

rozuměl, řekla s povzdechem. Jo, už rozumím, řekl vážně. Moje žena je

ctitelkafrancouzské poezie. Tuhle mi citovala jakéhosi Restifa de la Bretone. Ten se odvážiltvrdit, že zlo do lásky vnesla mravnost. Rozumíš tomu?

Řekla, že jí situace brání v intenzivnějším přemýšlení. Opatrně ji nadzvedl a vrátil ze svých kolen zpět na židli . Udělal to jemně a naznačil tím, že by nebyl proti podobným důvěrnostem, ale že musí vyřídit to, kvůli čemu přišel. Trvala na tom, aby se vrátili do pokoje. Odmítal, protože odešel s ní na terasu proto, že se obával, patrně právem, že je v pokoji odposlech. Ona však už byla v pokoji, musel jít za ní. To jsi ty? vyhrkl překvapeně

a ukázal na obraz, který visel na protější stěně. Nezvyklý rozměr asi metr krát dva a v něm stála nahá žena. Obrácená bokem k malíři dala vyniknout obrovské houštině zrzavého porostu v rozkroku. Zapomněla jsem to sundat. Má to můj obličej, ostatní je odporná

fantazmagorie. Neodvážil se zeptat, kolik za to Hejsek dal. Asi dost. Nemohl od té hubené

postavy odtrhnout zrak. Možná, že tak někdy vypadala. Muselo to být už dost dávno.

Pozoruhodné dílko, řekl. Aby to bylo perfektní, potřebovalo to trochu uzrát. Trochustaromódní, ale může se to líbit. Ó, tyhle žluté plochy, nanesené s lehkou grácií. To mneuchvacuje. Je v tom síla. Symetrie je nesmírně dynamická. Nesporná přednost jev integritě barevných tónů. Člověk se to musí naučit vnímat. Detail mu nesmí zahltitcelek. Zeptala se, jestli tyhle kecy myslí vážně. Odpověděl, že mluví řečí, kterou vyslechl na různých vernisážích, kterých se zúčastnil. Může to něco znamenat, čemu dosud neporozuměl. Odpověděla, že je snadné vytrhnout cosi ze souvislostí a pak si z toho utahovat. Pokud si z něčeho utahuji, pak ze sebe, milá dámo. Řekla, že se to chvilku zdálo být vtipnou karikaturou, ale jak to tak poslouchala, šlo spíš o karikaturu přítomného pana Gravana. Na to se mu už nechtělo odpovídat.

65

Je tu dusno, pojď ještě na chvíli ven. Poslechla nerada. Čas utíká. Která jménaz manželových návštěv jsi policii přiznala? Řekla, že všechna, na která si vzpomněla. Opakovala je, byli to známí průmysloví finančníci. Ani si je nezapsal. Teď si vzpomeň naty, na které jsi zapomněla. Smála se. Brouček, Bouček, Souček. Protože se zatvářil přísně, řekla, že se tak opravdu jmenují. Jsou to Hejskovi přátelé. Na pohřbu ale nebyli,nevím proč. Taky se jí vyhýbají. Vyznej se v lidech. Na otázku v čem dělají, pokrčila rameny. Určitě to jsou finančníci. Rozpovídala se. Z útržků rozptýlených informací, které

chaoticky pronášela, si udělal Gravan nepřesnou představu. Hejsek byl patrně nucen dělat

něco, co bylo proti jeho vůli. Nutili ho k něčemu. Chceš říci, že když odmítal dělat to, cochtěli, že ho zabili? Pokrčila rameny. Může to tak být i nemusí. Vše, co řekla, jsou jenom dohady člověka nezasvěceného, který leccos slyšel a dělal z toho asi nepřesné závěry. Kdo ví, jak to bylo a o co šlo. O co šlo, bylo v těch papírech, které jsi spálila. Odtáhl se od ní

znechuceně. I tady je dneska horko. Vstal a procházel se. Co se dozvěděl? že Hejsek odmítl spolupracovat se skupinou patrně finančníků, zřejmě laciných zbohatlíků, kteří měli na mysli výhodnou transakci. Nesporně maskovanou zlodějnu, která jim měla dát dostatečnou existenční záruku. Když jim stálo za to Hejska zlikvidovat, muselo to být pořádné sousto, které zapudí probuzené svědomí. Svědomí! Milióny mají schopnost svědomí paralizovat.

Vstala obdařena náhlým nápadem. Když je ti horko, nabízím řešení. Vzala Gravana za ruku a táhla ho dovnitř domu. Vedla ho jako dítě po schodech do sklepa. Alespoň měl ten dojem, že nemohou jít jinam. Brzy ucítil neklamnou vůni, jaká je cítit v lázních. Pane jo!

Otevřela dveře, u stropu se rozblikala série zářivek, opravdu modrá voda bazénu lákala tichým vrněním klimatizace a čistícího zařízení. Támhle v tom boxu se osprchuj ajá ti přinesu plavky. Protože by ses jistě styděl koupat se jako Adam. Přinést plavky znamenalo otevřít skříňku, ve které byly ručníky, ale i zásoba plavek. Jedny mu hodila. Omámen vnějšími znaky bohatství, které ho překvapily, poslechl a vydrbal se pod sprchou. Pak si navlékl plavky a skočil do vody. Kde byla Hedvika? Za chvíli ji ucítil vedle sebe. Hrnula vodu a výskala. Všiml si, že je ve vodě nahá, ale ani ho to nepřekvapilo. Nějak to asi patří k tomuhle způsobu života. Rozháněli se ve vodě jako děti. Radost z ovládnutí

vodního živlu nad nimi vítězila. Byl to malý živel, trochu vody je však taky živel. Potápěli se a naráželi na sebe, pak ho napadlo podívat se, jestli ji měl malíř obrazu za model. Brzy se přesvědčil, že neměl.

66

Proč tě ten chlap namaloval zrzavou, když jsi černá jako půlnoc? Odpověděla, že se Hejskovi líbily zrzky. Tak si zaplatil iluzi. Pokoušela se ho sevřít nohama z boku, tiskla se k němu a on měl jistotu, že to neustojí. Na hry v bazénu nebyl zvyklý, vlastně je nikdy

neabsolvoval a teď tato premiéra mu vyvrací všechna předsevzetí. Taky mne to mohlo napadnout, řekl si, když se utíral. Utírali se spolu a ona měla snahu mu pomoci. Počkej,voda ti teče po zádech. Měl by se stydět, ale stud zapudil. Stálo tam lůžko, jakýsi masážní

otoman, nevěděl, jak to nazvat. Měl bílý povlak, a když ho posadila, lepil se mu na kůži.

Nějak ses unavil, příteli. Měla pravdu. Celá mokrá k němu přilehla. Proč ses neutřela?

Odpověděla, že to nestálo za to. Za chvíli se stejně do vody vrátí. S podezřením, že by mohla mít v bytě zabudovaný odposlech, se jí zapomněl svěřit.

16.

Co s tím mám udělat? říkal si Gravan. Přišel domů a byl celý rozlámaný. Na manželku se styděl podívat. Ulovil jsem několik nápadů, teď mne, prosím tě, chvíli nech, musím si tosrovnat v hlavě. Zoufale se snažil z té hlavy vypudit Hejskovou. Varoval se myslet na ni jako na Hedviku. Zbyla mu tam však tři jména: Bouček, Brouček a Souček. Zítra musí

vypátrat, o koho vlastně jde. Pro úplnost k nim připojil Ticháčka, zahradníka a holku pro

všechno. Měl by zavolat policajtům. Vzpomněl si však na ranní poštu a na to, že se právě na ni Hejskové zapomněl zeptat. To je tedy kopanec. Ranní poště přikládal ten polda značný

význam. To ho tak zblbla? Určitě. Měl teď před sebou na stole náčrt několika poznámek. Psal vlastně jakési fejetony, krátké, stručné, které měly pro svou obsahovou hutnost a květnatou slovní zásobu příznivý ohlas. Mnozí čtenáři psali, že vlastně ty jejich noviny čtou jenom kv ůli Gravanovým sloupkům.

Potřeboval by teď odkaz na nějakou historickou zlodějnu. Jak někdo, nejspíš nějaký Říman, někde něco rozkradl a ono se mu na to nepřišlo. Krásně by to navozovalo situaci a nebylo tak adresné. Hedviko, znáš nějakého římského zloděje? Vešla vzápětí a dívala se na něj udiveně. Proč mi říkáš Hedviko? Plácl se do čela. Patrně i zrudnul. Myslel jsem

naHejskovou, protože píšu fejeton o zlodějích. Nějak se mi do toho připletla. Usoudila, že je na místě připomenout, že se jmenuje Jiřina. Zlodějů bylo v Římě dost, třeba Catonrozkradl v nějaké provincii celý ostrov. Právě nevím který. Řekl, že si to najde. Hledal, našel nějakého jménem Marcus Portiuc Cato starší. že by byl zloděj, tam nebylo. Snad mu to nebude proti mysli, když ho připomene po dvou tisících let. Zeptat se na podrobnosti se

67

Jiřiny neodvážil. Zlodějů tam bylo jistě dost, spokojil se obecným tvrzením, že ani staří

Římané se nevyhýbali snadnému uspokojení svých vlastnických choutek, když k tomu měli příležitost. Jak šel čas, tak se přirozeně v metodě nabývání majetku na cizí úkor

zdokonalovali. Dneska takoví pánové jako Brouček, Bouček a Souček, což jsou nahodile vybraná jména z telefonního seznamu, už vědí, jak na to. Jsou schopni zúročit cizí

zkušenost, dát jí novodobé parametry. Samozřejmě, že doba je jiná, technika je nesrovnatelná, okolnosti srovnávat lze těžko, ale touha po mamonu je stabilní. Taky lidský

život odchází ze scény obdobně jako kdysi. Dřív musel stát útočník čelem ke své oběti, cítil pach její krve, často se nevyhnul jejímu proudu; dnes vyšle střelu na nezvyklou vzdálenost a nemusí hledět oběti do očí. To může být pro zločince povzbudivé. Snad to dokonce má

vliv na odolnost jejich svědomí.

Měl by tam ještě strčit Ticháčka, zahradníka. Proč ne? Ticháček mlčky přihlíží. Je to nepřímá obět. Kdo jiný zaplatí ztráty, které jdou na účet státního rozpočtu? No přece Ticháček a spol. Tak si to laskavě uvědomte, Ticháčkové, a moc si nevyskakujte, protože to už s vámi umíme. Jak byl v ráži, každá dokončená řádka v něm vyvolávala nadšení, prudké

bušení srdce, jako to je konec konců ve většině případů tvůrčí práce, kdy člověk ze sebe dobude něco, čemu dává přednost před jinými činnostmi a statky. Zavolal poručíka, který

s ním byl ve spojení. To jste vy? Doufám, že jste byl mírně úspěšný. Vida, opravdu mírný optimismus. Potvrdil, že byl mírně úspěšný. Tak s tím přijďte zítra. Hned po ránu. Gravan, který byl ochoten všechno ze sebe hned vysypat, pochopil, že tu funguje ranní pošta a nebránil se tomu. Jasně. Musí to do zítřka vydržet.

Telefon. Zvedla to Jiřina. Chvíli něco říkala a smála se. Gravan v jednu chvíli zbystřil pozornost. Představ si, ten můj člověk přišel domů a oslovoval mne Hedviko! Nebylnáhodou u tebe? Gravanovi zdřevěněly nohy. Protože se však Jiřina smála, Hedvika to jistě nějak uhrála. Gravanovi nezbylo než vrtět nesouhlasně hlavou. Když mu po chvíli Jiřina nabízela sluchátko,

řekl, že tu není a odešel z pokoje. Jiřina ho však vyvolala zpátky.

Co se, ksakru, děje? Chopil se sluchátka a se zamračeným pohledem trpělivě naslouchal Hedvičinýmu tlachání o tom, jak je prima, že si plete jméno své ženy s jejím. Přerušil ji drsně. Potřebuju od tebe jednu věc. Zeptala se, jestli skutečně jenom jednu. Neslyšelas,že by Hejsek dostával ranní poštu? Na otázku znějící jako cože? odpověděl, že to je termín, který znamená, že kurýr doručuje osobně nějaké písemné zprávy. Pochopila, že mu asi jde o vážnější věc a přestala dělat narážky na dopoledne. Občas někdo něco přinesl. Ve

68

dveřích mu to předal a zmizel. Já jsem ho nikdy neviděla. Je to důležité? Zeptal se, jestli ví, kam ty papíry Hejsek ukládal. To samozřejmě nevěděla. Možná, že něco bylo ve stole, ale to jistě už policajti odnesli. Chceš ještě Jiřinu? Dozvěděl se, že chce jeho. Na gesto, kterým se obracel na svou ženu, odpověděla, že to stačilo. Rozloučil se rychle.

Policajti chtěli zjistit, jestli dostával Hejsek kurýrem nějakou poštu. Protože se tvářil, jako by na něm ležela odpovědnost za hříchy světa, nepokračovala Jiřina ve veselém tónu, jen se zeptala, jakou má ten případ perspektivu. Nemám potuchy, co je to za případ, aproto ani nevím o jeho perspektivách. Prosím tě. Znělo to přiměřeně sarkasticky. Tady se v něčem vrtá a nemá potuchy v čem. Tos jako řekl vážně, že? Rámcově tuším,že jde o nějakou …, těžko říct. Nazvat něco zlodějnou, a nevědět o co jde, je potíž.Myslím, že je to dokonce žalovatelné. Zeptala se, jestli si myslí, že v podobných obchodech taky působila Hedvika. Zavrtěl hlavou. Tu jistě Hejsek do ničeho nezasvětil. Tamá hlavu jenom na klobouky. Řekla, že podceňovat své bližní není dokladem nějakých výjimečných předností. Takové ženy mohou lecčím překvapit. S tím vřele souhlasil.

Jenom nelze předem ta překvapení specifikovat. Zeptala se, na co naráží. Odpověděl, že na to, čím může paní Hejsková překvapit veřejnost. Když se zeptala, co tím myslí, řekl, že nemá chuť bavit se o hloupostech.

Ten večer nestál za nic a Jiřina Gravanová vinu za to přisuzovala sobě. Protože tu však nebyly subjektivní důvody, nepřikládala poklesu nálady v domácnosti valný význam. Dokonce si prozpěvovala starý německý šlágr, že všechno po čase přejde. Es geht alllesvorbei. Komentoval to tvrzením, že to je taky jedna z mála předností proudícího času, který

dřív než uplyne, nadělá kolem sebe plno paseky. Ona na to řekla, že žasne, jak někteří lidé

vydávají své schopnosti všanc veřejnému hodnocení. No, a už jsme zase v tom. Zeptala se, v čem se jako cítí být. Ona v tom zaručeně není. Je to škoda, co? Věděl, že na podobné dvojsmysly není stavěná, proto se mírně divil její předešlé poznámce. No nic. Já

udělám večeři, když dovolíš. Dovolila dokonce ráda. Ovšem jeho rejstřík byl silně

omezený. Požádala ho, jestli by byl tak laskav a povolil uzdu své fantazii. žádostí byl polichocen a naplácal na pánev skoro všechno, co bylo v ledničce. Zalil výsledek kečupem a liboval si. Nebránila se projevům nadšení.

69 17.

Hejsková ho překvapila. Jeho sloupek vyšel ve čtvrtek a ona hned ráno, v půl osmé, volala. A hned do něj drsně najela. Jak jsi mohl udělat takovou pitomost?! Při bližším vysvětlení, na kterém pochopitelně trval, pitomostí myslela zveřejnění oněch tří jmen. Bouček, Brouček, Souček. Snažil se ji přimět, aby mlčela a nic neříkala, do telefonu nemohl říct, že má jistě odposlech, povykovala však a tak raději zavěsil. Ta ženská pitomá huláká

jak na lesy a nebere v úvahu, že to všechno policajti slyší. Nebo někdo jiný. Jiřina nad ním stála v rozpacích. S holicím strojkem v ruce uvažoval. Když ta jména uvedl policistovi, který nad případem držel ruku, ten si je zapsal a nic neříkal. Kdyby v tom byl problém, jistě

by na něm chtěl, aby mlčel a nic nezveřejňoval. Věděl přece, že jedná s novinářem, jehož

právem a povinností je zveřejňovat fakta, která se týkají veřejnosti. Vražda je nakažlivá

nemoc a před ní se veřejnost musí chránit.

Ještě jsem tam mohl strčit toho jejího Ticháčka. Zapadli do textu zcela organicky, nanic neupozorňovali, všimnout si jich mohl jenom člověk zaujatý na těch

lumpárnách.Vlastně, já ani nevím o co šlo, proto nemohu soudit, proč by se měl někdo rozčilovat.Jméno jako jméno. Dodala k tomu, že když jsou tři jména vedle sebe, pak to není náhoda, a kdo by na to nepřišel, musel by být dost specificky vyvedený. Teď šlo o to, jestli se poldové ozvou. Když se neozývali, zavolal sám. Dohoda mezi ním a policisty byla, že nevolal nikoho jménem, ale když se mu ozvala centrála, řekl číslo telefonní linky. Tam se mu buď někdo ozval, nebo neozval. Utajení až na půdu, stěžoval si Gravan. Policistu poznal podle hlasu. Čekám, že mi budete nadávat. Volaný se však smál. Řekl, že se nic neděje, jenom by si měl dávat pozor při přecházení ulice. Samozřejmě, že se Gravan zarazil. Oponoval, že nic neví, kvůli čemu by se měl kdo rozčilovat. Jenže ten někdo neví, že nicnevíte. A sakra. V tom měl policista pravdu. Jestli zná jména, pak určitě ví, co ta jména znamenají. Určitě ví o souvislostech mezi nimi. Promyslíme to, byli bychom neradi,abyste přišel k úhoně. Zatím ani nevíme, proč byste k ní měl přijít. Uvidíme.

Gravan netušil, jestli se v praxi uplatňuje metoda zvířené vodní hladiny. Hoď do tůně kámen a uvidíš, jestli se ode dna něco pohne. Taková malá provokace. Jak to, že Hedvika něco takového tušila? Gravan nebyl čtenářem detektivek, a proto nevěděl, jaká je policejní praxe. Věděl však, že mezi detektivním žánrem a policejní praxí musí být dost velká vzdálenost. Tak žádné strachy. Uvažoval, jestli má jít do práce. Nakonec se rozhodl zůstat doma. Jestli

70

mu bude někdo něco chtít, bude na něj čekat. V deset ho volali z redakce, proč zůstal doma, když je tu o něj zájem. Jenže to byly běžné ohlasy, nic mimořádného. Jiřina ho požádala, jestli by jí nezašel do Slovanské knihovny. Musí to být dneska? Mohlo to počkat do zítřka. Když si představím, jak se tam Koniáš drápal do třetího patra, tak je mi hoskoro líto. Tihle pánové byli vysušení nenávistí ke kacířům a půsty. Ti běhali jakokřepelky. Seděla nad svými papíry a bylo jí dobře. Nahlížel jí přes rameno. Nahoře na listu papíru stálo jejím úhledným a trochu rozvláčným písmem: Relační významy implikačních struktur a jejich funkce. Gravan si říkal, že ji úraz prakticky nevyřadil z práce. Sice mu přidal na starostech, ale starosti tohoto typu mu nevadily.

O půl dvanácté zazvonil za dveřmi obtloustlý mladík v černých brýlích a v černé kožené

bundě. Pan Gravan? Doručovací služba. Nesu vám zásilku. Podával mu balíček o velikosti krabice od bot a zabalený do silného papíru. Jména a adresa byly správné. Chyběl odesílatel. Zeptal se na to, proč tam není, od koho zásilka je. Dozvěděl se, že někteří klienti to tak dělají, že se omezí jen na adresu. Co jste za službu? Pražská zásilková služba. Protože byl výtah pryč, vydal se dolů po schodech. Zdálo se, že pospíchá, protože bylo slyšet, jak dupe.

Byl to strach, který Gravana zalehl, nebo intuice, že není všechno v pořádku? Člověk je z toho všeho už dokonale zblblej, řekl si. Balíček bez odesílatele, bez doručenky. Možnost ohrožení je asi stejně účinná jako jistota. Produkt všeobecných zmatků. Teroristické akce v jejich novinách měly snahu se trvale zabydlovat.

Podívej se za ním, požádal Gravan Jiřinu a šel s balíčkem ke stolu. Nasedl do černé

škodovky a pelášil pryč. Ještě se ohlížel po našich oknech. Samozřejmě, že pátrat po čísle vozu ji nenapadlo. Stejně by ho na tu dálku nerozluštila. Usoudila, že to bylo staré

pražské číslo. Je mi jasné, proč se ohlížel. Čekal, že to nedočkavě otevřu a vyletím zaním z okna. Zděsila se. Přece to nemůže myslet vážně. Ujistil ji, že by to jistě nebyla premiéra. Podobné případy už policie v Čechách řešila. Nenechal si přece nic podepsat a nedal ani doručenku. Balík je bez zpáteční adresy. Mírná profesionální chyba.

Prohlížením balíčku, jeho přikládáním k uchu, nic nevyřešili. Posléze ho dali na terasu, hodně na kraj, na židli před otevřeno skleněnou stěnu, kdyby v něm došlo ke vznícení, aby byt byl co nejméně zasažen. A Gravan opět volal svého důvěrníka-policistu. Měl bych

71

projít ulici, co když ten člověk čeká, jak to dopadne? Nabídla se, že tuhle pátrací práci udělá za něj. Černá kožená bunda, černé brýle. Typický mafián z amerických detektivek. Policejní auto bylo obratem ruky na místě. Zazvonili decentně jako listonoš. Tak kde máteto nadělení? Nechali si zevrubně popsat doručovatele, auto a vůbec důvody, pro které se Gravan domnívá, že by mohlo jít o útok na jeho život. Odkázal je na jejich kolegu, který je za ním poslal. Rozdali ještě pár dobrých rad, jak se zachovat, kdyby se něco podobného opakovalo. Konečně dali balíček do tašky a šli. Dají vědět.

Tak tohle je novinka. Jak se zachovat? Třást se strachy? Nebo čekat, co ještě přijde aprotože proti tomu není obrana, vybodnout se na obavy? Nezbylo jim než čekat. Gravan požádal manželku, aby udělala soupis potravin, které je třeba nakoupit tak na týden, jako by jeli na dovolenou někam do lesů. Budou zalezlí doma a vystrkovat nos budou jenom zřídka. Taky zavolal na nejbližší hlídané parkoviště, jestli tam mají jedno volné místo. Ačkoliv se blížil konec měsíce, zaplatil celý měsíc a ještě další dopředu. Mohu mít jistotu, že mimovás k tomu vozu nikdo nepřistoupí? Hlídač, vypadal na vysloužilého cirkusového zápasníka, ho ujistil, že k vozu přistoupí jenom ten, kdo parkuje vedle. A to mu jistě musí

umožnit. Tvářil se přitom jako někdo, kdo má nechuť k přehnaně zveřejňovaným soukromovlastnickým pudům svého zákazníka. Takže balíček, o kterém dosud nevěděl, jestli bombu skrýval nebo neskrýval, ho už stál šestnáct stovek. Hlavně včas začítpanikařit. To je nejvhodnější cesta k přežití v době zvýrazněného terorismu. Zeptala se ho, jestli je na větu, kterou právě pronesl, dostatečně pyšný. Nebo jestli mu ji má pochválit. O teroristech přece píší v každém čísle, takže by měl být zvyklý a nijak se tím nestresovat. Chtěl říci, že něco jiného je o

teroristech psát a něco jiného je zažít v praxi. Raději však mlčel. Z policie se nikdo neozval, ozvala se však Hedvika. Vzala to Jiřina a kývala na Gravana, jenže když zjistil, o koho jde, odmítl jít k telefonu. Na jeho přehnanou gestikulaci odpověděla tím, že se zeptala, kde Hedvika právě je a jestli je někde poblíž, ať se u nich zastaví.

Panebože. Ještě to. Jako by jedna bomba nestačila. Vzal největší kabelu, kterou doma měli, a šel na nákup. Vlekl se s tím právě ve chvíli, kdy Hedvika přijížděla do jejich ulice. Poraď mi, kam mám ten krám zastrčit, křičela na něj z otevřeného okénka. Nakonec ho dala na chodník. Ať na mně obec trochu vydělá. Využil toho, že byli chvilku sami, a požádal ji, aby do telefonu nikdy nic neříkala z toho, co se týká jenom jí a jejího soukromí.

Nikdy jsi neslyšela o odposlechu? Takže poldové vědí, že jsem dostal ta tři jména od

72

tebe. Teď můžeš hrát hru neposkvrněného dítěte. Samozřejmě, že to obrátila proti němu. Mohl ji včas informovat. A nemusel to hned dát do novin. Než vyjeli výtahem nahoru, už se docela regulérně hádali.

Byla to od Gravana hra, zbytečná a nic neřešící, ale z nějakého důvodu, kterému sám nerozuměl, si ji neodpustil. Samozřejmě, že hned informovala Jiřinu, že jí její manžel celou cestu nadával. že něco udělala špatně a že je stejný chudák jako ona. Chlapi jsou chlupatá

zvířata, která nemají v těle cit a o jejich rozumu se dá pochybovat. Co se o nich, tedy o jejich inteligenci, vypravuje, to vypravují sami o sobě, nejvýš se ještě tak přidávají nějaké

ukojené ženštiny, které jsou v tomto směru na chlapech závislé. Tirádu přerušil telefon. Gravan s ním odešel na terasu a vrátil se s obličejem, který zarazil rozjetou Hedviku v půlce věty. Je to tak. Sice by mne to nezabilo, ale asi jenom popálilo.

Gravan řekl, že mu to není jedno, ale že bude tím pádem mezi redaktory slavný. Ještě

nikomu se nestalo, alespoň co si pamatuje, aby mu byla doručena bomba. Myslíš, že tosouvisí s tím Broučkem, Boučkem a Součkem? Hedvika se tvářila více méně vyjeveně. Zatím se jí nepodařilo zbavit se překvapení a strachu. Jestli se bojíš jet domů, Jiřina tirozestele támhle na lehadle a můžeš se bát tady u nás. Obě ženy to vzaly jako pokus věc zlehčovat. Gravan jí doporučil, aby zavolala Horákovi a zeptala se, do jaké míry ji to taky ohrožuje. Tak si sedli k šálku kávy a informovali hosta o tom, co se vlastně stalo. Gravan podrobně rekapituloval celý poslední pracovní týden, vzal své texty a hledal v nich spolu s oběma ženami sporná místa. Jako sporný, v tom smyslu, že na Gravana upozornil, se jim jevil pouze zájezd s policisty na Hejskovic chalupu a pak poslední fejeton se zmínkou o Boučkovi, Broučkovi a Součkovi. Jinak nic.

Měl bys zavolat do redakce a zeptat se, jak si máš v tomto případě počínat. Jsem sitéměř jistá, že útoky na novináře jsou v našich poměrech nezvyklé. Gravan jí to potvrdil. Ale novinám to zvedne náklad. Určitě tu budete mít televizi, jen co se to rozkřikne, řekla Hejsková. Jiřina projevila malou radost nad tou možností. Gravan zavolal opět Horákovi. Omluvil se mu a řekl, že jistě chápe, že jde o situaci celkem zvláštní. Musí chodit do práce, alespoň občas, musí to hlásit zaměstnavateli, který po takových zprávách dychtí. Nepodaří se to před veřejností utajit, protože dopisová bomba je v našich poměrech dosti výjimečná. To máte pravdu. Jen ať

to náležitě rozmáznou. Alespoň se dočkáme buď

dalšího útoku, nebo se zaleknou a stáhnou se. Na pár dní vám postavíme za dveře

73

člověka. žádný strach. Ještě se Gravan stačil zeptat, jakje to v tomto případě s paní

Hejskovou. Ta ženská na ty své tajnosti doplatí. Chvíli uvažoval. Až ji seženu, zeptámse jí, jestli se má kam schovat. Jenom na pár dní, protože to musí vzít raz dva konec.

Obě ženy čekaly netrpělivě na výsledek rozhovoru. Budeme mít za dveřmi tajného. Až tě

sežene, ukázal na Hedviku, zeptá se tě, jestli se máš kam schovat. Je optimista. Za párdní to prý skončí. Gravan se teď mohl těšit nezvyklému pohledu na ženu, které došla řeč. Shodou okolností byly na tom obě stejně, nebo alespoň podobně. Druhé hrozilo, že ovdoví, první byla zřejmě sama ohrožena. Všechno si to musím rozmyslet a uvážit všechnymožnosti, řekla Hedvika rozumně a položila se na lenošku, která stála před televizorem. Oba manželé usoudili, že je ji třeba nechat v klidu, a odešli z místnosti. Gravan zašeptal, že když jde do tuhého, padají předešlá rozhodnutí. Necháme ji tady? Zeptala se, jestli proti tomu něco má. Odpověděl, že je mu to jedno. Čtverečních metrů je tu dost, ani se nemusejí

potkávat. Požádala ho, aby nepřeháněl, a začala rozdělovat potraviny, které přinesl z ochodu do ledničky a do skříně ve zdi.

Připomněla mu, že má zavolat do redakce. Ochotně poslechl. Co říkali? Umíš si topředstavit. Vyvolalo to značný ohlas. Usoudil, že sem hned ráno pošlou Vrchotu, odborníka na podobné průšvihy, i s fotografem a bude rachot. Rachot? zeptala se Jiřina. Našlapou ti tady. Pak určitě dorazí jeden nebo dva televizní štáby. Kolega pod palbou,hurá! Řekla, že raději zmizí do Brandýsa. Nechá ho na pospas vlkům. Chtěl dodat a Hedvice Hejskové, ale raději to skousl.

Mluvila jsem s tím Horákem, řekla Hedvika s mobilem v ruce. Přiznala se, že mu nabídla, že se uchýlí ke své věrné spolužačce paní Gravanové. Oba ohrožení budou pohromadě. Sice se mu to příliš nezdálo, ale protože bude za dveřmi policajt, souhlasil. Teď ovšem musí do svého domu pro věci a pak se sem vrátí. Pojedu s tebou a budu se rozhlížet. Dům je taky střežen, tak by asi jel zbytečně. Leda že by ji něco mohlo trknout po cestě. Jiřina byla zásadně proti, aby se vzdálil. Kdyby tolik nenaléhala, byl by zůstal doma, ale protože se mu začala věšet na krk, šetrně ji odstrčil a vzal si sako a obul se do bot. Jsme tu za chvíli.Mezitím přijde ten polda. Uvař mu kafe a dej mu do kouta za výtah židli.

Dohodli se, že si dojde na parkoviště pro své auto, ona své umístí doma v garáži a vrátí se jeho vozem. Parkovat na chodníku je spojeno s rizikem, že ho nějaký horlivý strážník nechá

74

odtáhnout. Jeli. Podle způsobu jízdy viděl, že je rozčílená, a tiše doufal, že nezpůsobí

nějakou nehodu. V Holešovičkách byl provoz na stupni, jak se mu zdálo, nejméně šest. Kdyby nebyla stupnice omezena čtyřkou, bylo by to přibližně tak. Samozřejmě, že ji pustili mezi sebe, ale on čekal na skulinu mezi vozy skoro pět minut. Nadávat v tomto případě není

k ničemu. Když není člověk drzý a hazardér, tak si své musí vytrpět. Dorazil skoro propocený, snažil se ji marně dohonit a jen se obával, aby ji nezastihl někde na chodníku s rozbitou hlavou.

Proboha, čím se to zdržuješ? Snad nepřesazuješ kytky? zvolal, když ji uviděl, jak klečí

před domem u rozměrného květináče. V ulici parkovalo nezvykle mnoho vozů; ve kterém z nich seděl policista, nebylo možno poznat. Doufám, že ulice ocení, jak paní Hejsková

miluje kytky.

Požádala ho, aby zbytečně nemluvil a šel za ní do domu. Vzdychala, jako by se s domem a vším loučila. Nenaříkej, všechno se v dobré obrátí. Zeptala se ho, jak to myslí. Řekl, že taková je logika věcí. Každé zlo je nahrazeno dobrem. Toto střídání je jakýsi přírodní

zákon. Když se mu chtěla věšet na krk, trochu ji odsunul, vzal z psacího stolu list papíru a napsal: Počítej s tím, že nás tady policajti poslouchají! Něco si bručel, když psala: Já pustím rádio a budu recitovat Máchův Máj. Jak ti to bude dlouho trvat, než těch pár krámů

zabalíš? To, co v zápětí zažil, to byla vichřice, tornádo, zničující přírodní pohroma. Jak náhle přišla, tak náhle odešla. Zůstala po ní spoušť. Když ne na zařízení domu, na duši jistě. Když odcházeli, nesla kufr a kabelku. Máš všechno, co potřebuješ? Horák přeceříkal, že to nebude dlouho trvat. Řekl, že jde o profesionální optimismus, na který se nedá

moc věřit. Tak se sem zase vrátíme.

Odjížděl krokem. Až budeme míjet támhle toho šedivého forda, nenápadně kývl hlavou, tak si zapiš jeho číslo. Rozklepaly se jí ruce. Marně hledala, čím by mohla číslo zapsat. Zastavil proto, deset metrů od šedivé limuzíny, a hledal v přístrojové schránce. Je to ACR

42-18. Celá se třásla. Nastartoval a jeli. Ptala se vzrušeně, co ho to posedlo. Když seshrabala v tom květináči, zahlédl jsem něco jako záblesk čoček dalekohledu. Mohli tobýt policajti, kteří to tu snad hlídají, ale taky někdo jiný. Horák bude mít radost.

75 18.

Radost Horák najevo nedal, jen souhlasně zabručel. Zatím jak jsme se dohodli. To bylo všechno. Shodou okolností před domem nikdo nehlídal, měli dost práce než zbytečně

postávat před domem, ze kterého nic nekoukalo. Když byla Hejsková u přítelkyně, navíc obtěžované výbušninou, stačilo hlídat jeden dům v Bohnicích. Druhý den mu však hlásila hlídka, která měla přece jen občas na dům zvenku dohlédnout, že nějaký vandal vytahal z květináčů všechny keříky, které měli Hejskovi na terase před domem. Co s tím? Přece nemáme v popisu práce dělat zahradníka, zněl dotaz. Horák obratem zjistil, že se den před tím Hejsková do jednoho květináče dívala, protože tam ukládá klíč od domu. Mátevšechny keříky vytahané. Bylo jasné, proč. Když to nezasadím, tak to zaschne a to ješkoda, zanaříkala. Mám tam někoho poslat? zeptal se Horák nepříliš ochotně. Policajt, který je nucen sázet kytky…, nechtěl to domýšlet. Snad to Ticháček udělá.

Trochu se nám to pohybuje. Jestli měl Gravan pravdu, pak máme toho slídila. Horák uvažoval nahlas. Jeho kolega Kalný s ním souhlasil. Pátrání po aktivitách doktora Hejska zahrnovalo prakticky celý středočeský kraj. Horák vycházel z jeho realitní kanceláře, která

byla dobře vedena a vykazovala přiměřený zisk. Skupina znalců její činnost prověřila a nenašla nic zarážejícího. Téměř ve všech okresech v kraji měl Hejsek klienty, jeho lidé

objížděli stavby, které se nabízely k prodeji, a odhadovali cenu. Bylo vidět, že kancelář

pracuje na solidní bázi. Ceny nebyly přemrštěné a vedení podniku dbalo o dobrou pověst.

Zajdi do té Hejskovy realitní kanceláře, prohlédni všechny prodeje, možná, že tambude nějaké jméno, které by nám nemělo uniknout. Kalný nic nenamítal. Telefonem se domluvil s inženýrem Anthonem, který tomu podniku po smrti Hejska velel a teď netrpělivě

čekal, co s ním vdova udělá. Slíbil, že si rezervuje jedno půldne pro policii, že je to jeho povinnost věnovat pozornost tomu, aby byl vypátrán vrah jeho šéfa. Kalný mu odpověděl, že netuší, jestli adresu toho vraha najde v jeho papírech, jen se chce podívat, jak podnik prosperuje. Anthonovi se sice také zdálo, že hledat vraha v kopiích katastrálních map a v kupních smlouvách bude obtížné, ale věřil tomu, že fantazie detektivů nemá hranice.

Vůz značky Ford Mondeo a SPZ ACR 42-18 patřil paní Alici Staré, adresa bydliště byla ověřena a současně zjištěno, že má v pronájmu bistro v Karlově ulici. Tam to musí sypat, vzdychl Kalný, když ji šel navštívit. Paní Stará zatím nedělala čest svému příjmení, ale

76

nebyla daleko od toho, aby odpovídalo realitě. Seděla v kancelářičce vzadu za prodejnou a překládala nějaké papíry. Na Kalného a jeho průkazku pohlížela více méně nevrle.

Nebududlouho zdržovat. Jste majitelka vozu státní poznávací značky ACR 42-18? Usoudila, že pravděpodobně ano. Na důraznější dotaz, jestli s ním pravidelně jezdí, řekla, že ne. Uznáte,že v téhle ulici je mi auto k ničemu. Kdo s ním jel předevčírem dopoledne? Řekla, že si toho pacholka podá, jen co přijde domů. Zajímala se vzápětí, jakou škodu kde způsobil. Po bližší domluvě vyšlo najevo, že má syna Lukáše, který si auto půjčuje. Je to student, měl by být ve škole. Pokud se někde nefláká. Počítám, že ho z té fakulty brzy vyhodí. Fakultou myslela fakultu filozofickou, tady poblíž. Jaký studuje obor, nevěděla. Asinějakou zbytečnost. Pořádná práce mu nevoní, takhle živit se kecama, na to by bylmachr. Kalnému se mateřská řeč zdála být dost drsná. Znamenalo to vydat se za nadějným Lukášem Starým. Jenže proti němu nic nemají. Jenom tvrzení jeho matičky, že je to pacholek. I nezdární synové mohou jezdit po Praze ve vypůjčených autech. Jaký mají důvod pro jeho předvedení? Asi se stala chyba, že šli za tou Starou. Co takhle poslat za nímdopraváky, že udělal nějaký přestupek? Vymýšlet přestupky? Přiveďte ho sem,zeptáme se přímo, proč postává před Hejskovic domem.

Horák viděl, že má-li se případu Hejsek skutečně věnovat, musí pustit celou řadu dalších, kterými ho zatěžovala situace na pražském poli zločinu. V oddělení měl každý vyšetřovatel dva tři případy souběžně a tak přebíhal z místa na místo s nadějí na fyzickou a duševní

újmu. Přitom šlo vždycky o lidi, kteří snad byli vinni a zasloužili si trest, ale co když se někdo z nich octl v šetření nevinně? Otázkou viny se ovšem vyšetřovatelé příliš

nezatěžovali. Shromažďovali fakta a ať si moralizuje soudce. Ukazovalo se, že realitní

kancelář Hejsek jeden člověk nezvládne. Byly to stohy papírů, sice přehledně

poskládaných, ale do každého bylo nutno nahlédnout a posoudit. Obtíž byla v tom, že nevěděli, co vlastně

mají hledat. Podle ceny majetku, rozsah, místo, kde se dům či pozemek nachází? Tohlenemá cenu. Je to naprostá ztráta času. Kvůli nějaké zahradě, prodané o dvacet tisíc dráž, než je v kraji zvykem, nebude nějaký strýc ze Štěrbohol střílet doktora Hejska, který prodej zprostředkoval. To už byl Kalný dost zničený a tušil, že budou muset vymyslet něco jiného. Nějakého podvedeného manžela. V Praze to už dva měsíce nebylo.

Inženýr Anthon viděl marné úsilí vyšetřovatele na něco přijít. Ne že by mu ho bylo líto, to vůbec ne, ale tušil, že tento host má snahu u nich zdomácnět. Bude tu trčet a lidi na něj budou koukat s nedůvěrou. Když proto po několikadenní pauze přišel tentokrát doktor

77

Horák, přiznal se k iniciativě, kterou ze své vůle uplatnil. Stáhl jsem z počítače soupisvšech zúčastněných stran na prodeji a koupi realit za posledních pět let. Horák sice neprovolával slávu, ale trklo ho, že kdyby podruhé něco takového hledali, určitě by vzali tuto iniciativu v úvahu. Jestli tam najdou mezi kupci nějaké zajímavé jméno, budou na koni. Protože počítal, že se v realitní kanceláři zdrží, obsadil jeden stůl, od něhož vypudil mladou dívku, která židli ochotně uvolnila, a prohlížel dlouhý seznam. Prošel ho dvakrát, jednou povrchně, podruhé zevrubně.

Vezmu si to k sobě, když dovolíte. Ing. Anthon ochotně dovolil. Takže jim zůstával jen ten kluk, který jezdil po Praze s matčiným autem Přece nebudeme sledovat toho smrkáče.Pošli pro něj Petráška, ať ho přivede. Jestli není ve škole. Nebudeme dělat na fakultě

rozruch. Počkali. Tohle byl vůbec vyčkávací případ. Policista, který vysedával vedle výtahu v domě Miloše Gravana, se celkem spřátelil s partajemi sedmého patra. Gravan posílal e-maily do své redakce a zpět dostával informace potřebné k rozvíjení svého tvůrčího úsilí. Šéf Koloušek samozřejmě příhodu rozmázl ve svých novinách a první televizní

program natočil něco jako reportáž o odpovědné práci novinářů. Ohlásily se další dvě

stanice, protože však nikde nebouchla žádná bomba, rozhodl se Gravan uskutečnit sezení

s kolegy v redakci. Přivítali ho s hlaholem jako oběť povolání. Přišli redaktoři několika deníků se svým pojetím případu. Ten večer byl ve zprávách dvou televizních stanic téměř

jako hrdina dne. Zdálo se, že překryl reportáž o masakru v jednom iráckém městě. Mrtví

lidé v této části světa byli zřejmě všední a samozřejmou záležitostí. Ohrožený pražský

novinář byla novina.

Jenže z toho nevyšel příliš čestně. Alespoň ne u své ženy. Mluvil jsi jako barbar, který seneumí vyjádřit. Vyzývala ho, aby konečně pochopil, že slovo má smysl jenom v souvislosti s dalšími slovy. Ta se k sobě řadí podle zásad a zákonitostí gramatiky. Jinak jde o shluk nesouvislých a porozumění vylučujících zvuků. A to si o sobě Gravan myslel, že je mistrem slova. Sledovala ho, jak schlíple její výtky přijal. Promiň. Něco jiného je mítčas na formulaci, jiné je formulovat v proudu řeči. Promiň. Omluvu sice uznala, ale radost mu to neudělalo.

Jestli jste si všimli, tak tu dneska za dveřma nikdo není. Už to asi odtroubili a nám nicneřekli. Jiřina řekla, že by na to příliš nesázela. Trpělivost je zřejmě přednost lovce. To měl asi na mysli i Horák, když požádal inženýra Anthona, aby nikomu neříkal, co u něj hledali,

78

a kdyby se o to někdo zajímal, aby mu, Horákovi, nebo jeho kolegovi, zavolal. Anthon projevil dobrou vůli vyjít policii vstříc, jen když bude vrah jeho šéfa dopaden. Obě strany zřejmě vyčkávají. Někdo musí udělat chybu.

Postavení Hejska v síti zločinné organizace sledovali další odborníci, pro které byli Horák a jeho kolega pouhými pátrači, kteří hledali stopy a snímali otisky.

19.

Chybu udělal Gravan. Byla to chyba téměř fatální. Souhlasil totiž, aby se už Hedvika vrátila do svého domu. Měl dojem, že celou věc bere policie nezvykle nevážně. Jednou policista za dveřmi sedí, jindy zase ne. Hlídali Hejskovic dům taky jenom střídmě. Může se člověk na ně

spolehnout? Usoudil, že se buď spolehnout může, to pak je střežen, aniž o tom ví, tak nenápadně, že netuší a netuší to asi ani zločinec, který ho ohrožuje. Nebo se spolehnout nemůže a pak je lépe se spolehnout na sebe. Nebo na náhodu, jako tomu bylo s tou bombou. Také nevybuchla, protože byli bdělí. Takže budou bdělí a uvidí, co se bude dít.

Jiřina byla zásadně proti. Sice ji už přítomnost její spolužačky začínala obtěžovat, cítila se být omezena ve svém soukromí, ale uznávala, že to za stávajících poměrů nejde jinak. Kdyby byla sama v nouzi, jistě by jí Hedvika pomohla. Hedvika byla nerozhodná. Potřebovala doplnit garderobu, podívat se na dům, o který pečoval Ticháček, a dostat se s Gravanem na chvíli do soukromí. Když chodila Jiřina nakupovat, pokoušela se Gravana ovlivnit a přimět ho k důvěrnostem. On však odmítal podlehnout tam, kde měla všechna práva jeho žena. Byl k ní hrubý a v duchu ji zcela nevybíravě spílal. Chápal, že se nudí. Večery trávila telefonickými rozhovory se svým synem. Měla u nich jenom televizi a literaturu. To však je pouze náhražka života, i když často bohatší než její život sám.

Snad jsme se měli poradit s Horákem, uvažoval. Za chvilku jsme zpátky. Jestli budehustý provoz, jsme tu za dvě hodiny. Na otázku, co tam chce Hedvika dvě hodiny dělat, odpověděla Jiřině, že musí projít dům a taky složit věci, vybrat poštu a tak. Jedna cesta trvá

v plném provozu skoro hodinu. Budu pospíchat a budu se bedlivě rozhlížet. Usoudil, že když je někdo z těch tajemných protivníků zpozoruje, jak opustili úkryt, budou muset podruhé sedět na místě a nedat mu příležitost. Hádanka byla, k čemu jim tu příležitost mohou poskytnout. Co mají za lubem. Když jsou schopni roznášet po bytech bomby, co

79

mohou podnikat na ulici, kde je plno lidí? Dojdu pro vůz a ty na mne počkej dole zadomovními dveřmi.

Jeli, až dojeli. Otázka byla, kdo z nich měl větší strach. Patrně Hedvika, protože se neustále rozhlížela po okolních vozech. O dům pečoval zahradník, zaléval pokojové květiny, vybíral poštu a ukládal ji na stolek v hale. Rychle si seber svršky, ať se hned vracíme. Zeptala se, jestli se bojí. Právě se chystala naplnit činem své předsevzetí, které se nijak nelišilo od

předešlých předsevzetí, když se rozdrnčel telefon. Mám to vzít? zeptala se rozechvěle. Klidně. Zvedla sluchátko a Gravan přiložil ucho k její tváři. Zavalil je proud nadávek. Vlezla jsi do pasti, děvko! Gravan rychle zaklapl přístroj a vytáhl mobil. Má tu Hejsekpušku? Než stačila odpovědět, ozval se Kalný. Stručně vylíčil situaci. Co tam sakraděláte? Na dlouhé řeči nebyl čas. Prostě tam byli a byli v pasti. Alespoň podle tajemného vrhače bomb. Pošleme tam hned někoho. Někoho pošlou. Přišla Hedvika s puškou. Byla to pouze malorážka, ale mohla, kdyby se střelec trefil, nadělat dost škody. Tak ať teď

přijde. Vyzval Hedviku, aby se schovala v patře. Dveře nechali otevřené, postavil se proti nim s puškou v ruce jako odhodlaný střelec. Musel se tomu smát. Uprostřed Prahy si hraje na Divoký Západ. Domem však projelo zaječení. Rozechvěla se mu kolena, statečně však vyrazil po schodech nahoru. Lupič číhal v domě. Musel sem nenápadně proklouznout, když

se zaobírali poštou nebo prohlídkou domu. Mobilní telefon dneska nosí kdekdo při sobě. A on mu ji poslal přímo do náruče. Křik se ozýval z ložnice. Rozrazil dveře. Vystřelil dřív, než stačil zamířit. Pak se ohnal pažbou. Cítil v rukách, jak se pažba zaťala do útočníkova zátylku. Byla to stará zbraň na jednu ránu. Nabíjet neměl čas. Zápasil jako pračlověk s kyjem. Snad mu strach dodal sílu. Útočník se nezmohl na protiútok, vrhl se ke dveřím a zabouchl je za sebou. Slyšeli, jak sjel se schodů. Hedvika po Gravanovi natahovala ruce, chápal, že se nemá zdržovat, i když by mu pohoda měkkých loktů byla za jiných okolností

milejší . Ten chlap vzal roha přes zahradu. Na nic tady nesahej. Nevšimla sis, jestli mělrukavice? Ničeho si nevšimla. Jenom toho, že vzal za kliku.

Neječela proto, že by jí ublížil. Zahlédla ho a dostala strach. Divila se, že vydala ten zvuk. Bylo v něm zděšení, jaké až dosud nezažila. Přijeli dva mladíci z nejbližšího okrsku. že tu došlo k přepadení majitelky domu? A na co ta puška? Tou jsem ji bránil. Jednou jsemvystřelil, kulka bude někde ve zdi v ložnici. Ptali se, jestli to byla nutná sebeobrana. Gravan jenom spoléhal na to, že mají nějaké školení a že nesmažou stopy, jsou-li tu jaké. Zavolal opět Horákovi, a když to zvedl Kalný, řekl mu, jak se věci pohnuly. Dejte mi

80

někoho z té hlídky. Dal mu nejbližšího policistu. Ten pozorně poslouchal, několikrát řekl, že rozumí. Sedli si s Hedvikou do haly a čekali. Gravan zavolal manželce a ujistil ji, že je všechno v pořádku, jen tady policie sbírá stopy, tak se asi chvíli zdrží.

Přijel Kalný a řekl, že Horák je někde v Litoměřicích nebo v Mělníku, že se bude divit, jak se nám to hýbe. Pak museli slovo do slova pečlivě popsat situaci. Nemáte v mobilu

telefonvolajícího? Jenže on volal na pevnou linku. Smůla. Vy jste, paní Hejsková, silně

vykřikla hned, jak jste ho uviděla. Tím jste ho ochromila. Gravan dodal, že takový jekot se hned tak neuslyší. Měla by na něj mít zbrojní pas. Smáli se s úlevou. Nevím, kde se tove mně vzalo. Gravan by za jiných okolností doplnil toto skromné zjištění jistě patřičně

peprnou poznámkou, teď však nebyla chvíle na žerty. Měli jste nám říci, že

opouštítestanoviště, káral je policista.

Gravan to uznal, ale neodpustil si, aby se nesmál, bydlím na stanovišti. Pokud nevíme, comají v úmyslu, není na této situaci nic veselého, pokáral ho Kalný. Gravan to uznal a omluvil se. Musíte mi přiznat právo na mírný šok. Ještě jsem po někom nestřílel amoje

premiéra nebyla nijak úspěšná. Kulku z malorážky našli ve zdi. Byl to zbrklý

výstřel, který mohl vylekat jenom hlukem. Dva muži, kteří prohledávali zahradu, nakonec usoudili, že by tam možná Vinetou něco našel, ale oni nemají stopařskou kvalifikaci. Útočník přelezl dva ploty a odjel autem, které asi přistavil v sousední příčné ulici. Přitom jako naschvál nic neztratil. Ani kapesník, ze kterého by se dala sejmout DNA, ani jízdenku do Horních Počernic. Gravanův sarkasmus s porozuměním přijala jenom Hedvika.

Co policisté v domě všechno dělali, nebral Gravan s Hedvikou na vědomí. Dělali svoji práci, kterou znali jenom z detektivních filmů, hojně národu zprostředkovávaných na všech televizních kanálech. Netušili, jestli je tady nějaká shoda reality policejního šetření a detektivní praxe, jak si ji představují fantazií bujně vybavení autoři detektivních povídek. Hodně času je stálo líčení popisu pachatele. V tomto případě vyslýchali Gravana a Hejskovou odděleně. Shodli se určitě na popisu postavy a barvy vlasů. Tvář zkřivená

divokým výrazem člověka zápasícího se přesně popsat nedala. Postupně si vybavovali detaily. Nechyběla mu snad na levé straně horní trojka? To by bylo jako ve špatné televizní

detektivce, kdy se děj musí stěsnat do devadesáti minut. Detailů se postupně naskládalo několik a částečně dokreslovaly postavu a tvář útočníka. Ukážeme vám u nás nějaké

fotografie a pokusíme se sestavit jeho podobu. Posléze Kalný usoudil, že jediné, co se dá

81

jako pravděpodobné uznat, byla odhadnutá výška asi sto sedmdesát centimetrů, tmavé vlasy a hlavně chybějící zub. Ti dva pátrači, kteří postrádali zkušenost indiánského náčelníka, měli ztíženou úlohu, protože nebylo po dešti, aby zločinec zanechal stopu, a ani stopa po pneumatikách nikde nezůstala. Vůz měl v pořádku, protože v ulici nebyly stopy oleje. Domy v této krátké uličce se k sobě obracely zády a taky tu byla řídká frekvence. Jenom pár domů mělo garáže na této straně a ty obstarávaly asi jediný provoz. Mohlo být vidět parkující auto, ale nikdo buď nebyl doma, nebo právě nekoukal z okna. Prostě smůla.

Prohlédli všechna okna a dveře, zkontrolovali funkci alarmu, nasedli do vozů a odjeli. Gravan s Hedvikou se chystali v Gravanově autě následovat policejní vozy. Nájezd policejních vozidel v této procovské ulici musel jistě vyvolat dojem . Nikdo však nedal najevo zájem. žili tu jenom diskrétní lidé. Přes ulici však šel student Starý a žádal Hejskovou o rozhovor.

Hele, mladík, řekl Gravan a netvářil se příliš inteligentně když hoch požádal, zda by nemohl s paní Hejskovou mluvit o samotě. Chcete ji snad o samotě ublížit? Hoch je ujistil, že má jenom neškodnou zprávu, kterou by paní Hejskové chtěl tlumočit. Ač nerad obrátil se k nim Gravan zády a nastoupil do svého vozu. Viděl, že se Hedvika tváří jako školačka, kterou požádal její třídní učitel o schůzku. Student řečnil, červenal se, Hedvika ukazovala na sousední dům, vrtěla hlavou, jako by nesouhlasila, pak se dívala na hodinky a konečně klukovi podala ruku a obrátila se k vozu.

To byla doba. Co ti ten kluk chtěl? Jak to, že se tady objevil? Trvalo jí chvíli, než řekla, že viděl útočníka, který zmizel v třetím domě vpravo. Tedy soused? To musíš hnedzavolat Kalnému. Pak řekla něco, co neznělo příliš logicky: Chudák kluk. Zeptal se, proč

právě chudák. Je to přece důležitý svědek. A co tam dělal v ulici, kde nemá co dělat?

Řekla, že jí to může těšit, ale dělá jí to spíš starost. Nesmál se tomu. To se stává.

ženapřiměřeného časového odstupu, chtěl říci zralá žena, ale zdálo se mu to příliš vulgární, semůže stát idolem takovému klukovi, protože slibuje všechno, co jeho fantazie stačí

naznačit. Zeptala se, co má tedy dělat. Odpověděl, že má zavolat tomu policajtovi, že se našel svědek, který viděl lupiče prchat a patrně zmizet ve třetím domě vpravo. Nebo vlevo?

Gravan byl z toho všeho dost špatný. Bylo to vidět na způsobu jeho jízdy a vzbudil Hedvičiny obavy. Moc tě to rozhodilo? zeptala se s obavou. Musel přiznat, že je pořád

82

ještě mimo hru. Ale byl si jistý, že jede celkem bezpečně. Byla to zásadní informace, myslel tu, co dostali od studenta, a je třeba uvážit, co s ní udělají. Víš, něco mi dělá starost, řekl a ona se usmála více méně uštěpačně. Jenom něco? Přiznal se, že ho udivilo, proč tam byl ten člověk tak brzy. Buď tam byl před tím, než přijeli, nebo číhal za plotem. Byl si bezpečně jistý, že je nesledoval. Přece se oba rozhlíželi. A pak: Jestli měl ten kluk pravdu, pak se tam mohl svobodně pohybovat. Ale je to jisté? Zavolala Kalnému z vozu. Jak se nato Kalný tvářil? Tvářil se na to tak, že zapnul sirénu a hned vyrazil do protisměru. . Nezdržovali se. Ať si to vyřídí sami. Konečně mají na kluka spojení. Možná, že máš

v domě odposlech. Zareagovala opravdu nečekaně. To znamená, že o nás ti parchantivědí. Znamená to, že je mohou vydírat. Proč s tím už nezačali? V tom případě jsou opravdu odněkud z okolí. Ten násilník nemusel utíkat daleko. Kalný dostane lekci. Pokud to jeovšem pravda. Co však tím teatrálním vystoupením mohl nezvaný host sledovat?

Vždyť to byla parodie na násilí. Uháněl pryč se staženým zadkem a pořádnou boulí na hlavě. Usoudila oprávněně, že bouli bude chtít Gravanovi oplatit.

20.

Ten večer musel Gravan stihnout ještě jeden sloupek na téma vliv úmorného vedra na stav parlamentní politiky. Jak byl v ráži, sršel vtipem a byl s výsledkem spokojen. Obě dámy si produkt přečetly a souhlasily s ním. Snad to bylo tím, že Koloušek nebyl dáma, protože vzápětí, co dostal od Gravana mail, odpověděl, že je to zbytečně ironické, ať se laskavě

vyjadřuje ohleduplněji k odpovědné práci politiků. Já se z toho chlapa zvencnu. To zasechytil někde nějaký vítr, který ho nutí k pokornému plazení se. Úpravy mu zabraly víc času než napsání původního textu. Telefonem se ho šéf ptal, jak dlouho bude ještě trvat, než

začne normálně pracovat. Já přece normálně pracuji. že mne lidé, vlastně

násilnícipřepadají, je určitě záležitost přechodná, která v dohledné době pomine. Právě dnesjsem po jednom střílel. Koloušek se zarazil a zeptal se, jestli tomu má věřit. V zájmuutajení některých policejních aktivit neradím. Je přirozené, že to bral Koloušek jako neodpovědný vtip, který si podřízený redaktor může sotva dovolit, a raději zavěsil.

Přiznám se ti, že mne to skutečně přestává bavit, řekla Jiřina tu noc, když se odebrali na lůžko. Šeptala své výhrady k situaci Gravanovi do ucha jako by ze strachu, že ji Hedvika uslyší. V tom se s tebou shoduji. Odpověděla, proč tedy s tím nic nedělá. Co s tím nedělá. Co má udělat? Má ji vyhodit? Je to všechno zatraceně divné. Nastěhuje se sem jako

83

domů. Jiřina tento poznatek doprovodila důrazným odfrknutím. Poskytli jsme jí

azyl.Dobrá. A policajti pořád nic nemají. Řekl, že se nesvěřují. Kdo ví, jak to je, co všechnov tom je. Tak divné vyšetřování je skutečně s podivem. Vztyčila se na lůžku. Všiml sistoho, že nikdo nevznesl podezření, že toho Hejska možná zastřelila sama? Byl ještě

někdo v domě, když padla rána? Jenom plačící Hedvika. Vykřikl hlasitěji, než bylo třeba. To ho nenapadlo. Teď zděšeně oba hleděli do bledé pražské tmy. Uklidni se, tomuseli policajti přece vzít v úvahu. Řekl to velice nepřesvědčivě. Proč by měla střílet svého manžela? Co by z toho měla? Jeho peníze? Dům a chalupu? Jako hostitelé jsme sepěkně vybarvili, řekl a zapadl zpátky do postele. Ale myšlenka měla snahu dál hlodat. Hedvika jako vražedkyně. No, páni! Jsou kolem ní nějaké záhady? Určitě. Někdo ji sledoval ještě před vraždou. V době vraždy byla sama doma. Po vrahovi nezůstaly žádné

stopy. Záhada Janáček. Přepadení v domě za Gravanovy přítomnosti. Možnost odposlechu jejího bytu. A navíc B+B+S. A nezapomenout na balíček, který si schoval Hejsek u souseda, a který je teď někde v sejfu v bance. Pěkná kupa záhad kolem tvé věrné

spolužačky. Dodala, že je tu ještě záhada, jestli za tím vším jde Horák s Kalným. Vtip je,že se nesvěřují.

Druhý den dopoledne chvatný telefonát Gravanův s vyšetřovatelem Horákem. Když šlamoje žena nakoupit., oslovil ji před samoobsluhou jakýsi muž a zeptal se, jestli je ještě

u nás paní Hejsková. Přitom nebyl agresivní, spíš zdvořilý. Moje žena málem omdlela.Řekla, že už u nás není. Naštěstí tam byla jakási sousedka, na kterou se obrátila opomoc.

Důstojník měl plno otázek, které nemohl Gravan uspokojivě odpovědět. Jenom se zeptal, zda chápou,. že se tahle situace nemůže příliš prodlužovat, protože jde o zdraví jeho ženy, která není po fyzické stránce v pořádku, a teď navíc hrozba, kterou z toho chlapíka zřetelně

vnímala. Jdeme po jakési stopě, která se jeví být slibná. Gravan si chtěl pohrdavě

odfrknout, ale uznal, že to policajti nemusejí mít snadné. Řekl, že mu pošle mail s několika otázkami, které si v souvislostí s takto navršenou situací klade. Jak mohou něco vyšetřit, to už říkal Gravan oběma ženám, které sledovaly jeho rozhovor s policistou, když sedí

pořád na zadku a do terénu nevyrazí, jak je rok dlouhý. Hedvika usoudila, že jde o zmatenou otázku, ke které ho vede nějaká zkušenost s komisařem Megretem. Tím se ho samozřejmě dotkla. Nikdo z nás neví, za čím vším ti policajti jdou. Ta vražda může býtjenom detail rozvětveného případu. Na tuto myšlenku byl Gravan hrdý.

84

Za dveřmi zase posedával policista v civilu, Jiřina mu vařila kávu a čas od času s ním vedla řeči, taky ho zvala dovnitř, protože má-li sedat na chodbě nebo v bytě, nemůže mít na nic vliv. Jenže trval na svém, že má hlídat venku. To kdyby někdo chtěl položit za dveřebombu? Na takto položenou otázku se jenom smál. Řekl, že ještě žádnou bombu nemusel zneškodňovat.

Jak se na celou věc dívali sousedi, Gravan nezjišťoval. Patrně jim policajt za dveřmi nebyl lhostejný a představa, že tím stoupne renomé manželů Gravanových, byla sporná. Taky to nebyla jejich starost, se sousedy to projednávali policisté, a jak se zdálo, měl tento dům celkem ukázněné obyvatele. V domě se objevil Horák. Zazvonil, a když si ho Gravan, který

byl doma, dveřním kukátkem prohlédl, pustil ho dál. To jsou k nám hosté. Je vidět, že

sevyšetřování pohnulo. Horák se posadil v kuchyni ke stolu, měkkou pohovku v pokoji odmítl, drsně zamíchal kávu, kterou mu Hedvika uvařila, a začal s vysvětlením své

přítomnosti.

Měl bych vás pozvat k sobě, ale mohlo by to v ulici vyvolat nežádoucí zájem. Tím naznačil setkání Jiřiny s oním individuem, které se ptalo po odchodu Hejskové z Gravanovic bytu. Protože stejně všichni o všem víte, nebudu dělat tajnosti a budu klást otázkypřímo. První se týkala Gravana a byla podivně odtažitá od věci. Jak přišel ke jménům Bouček, Brouček a Souček. Tím uvedl Gravana do rozpaků. Ono to má s případemnějakou souvislost? Byl požádán, aby neodpovídal otázkou, protože by si Horák mohl myslet, že chce tazatele mást. Seděli a mlčeli. Hedvika byla zřetelně nesvá. No, já si už

dobře nepamatuji, ale mám pocit, že ta jména uvedla tady paní Hejsková při nějaké

příležitosti. Už nevím při jaké. Potřeboval do svého komentáře nějaké jméno a Bouček Brouček se mu hodil. Podobalo se to prvorepublikovému Brouku a Babkovi. Paní

Hejsková, obrátil se teď na Hejskovou, ta jména jste slyšela od svého manžela. Můžetek tomu něco říct? Nemohla. Připustila, že se o těchto lidech někdy u nich mluvilo, nevěděla ani, jestli je manžel jmenoval v rozhovoru s někým, kdo byl u nich na návštěvě, ale o koho šlo, to netušila.

Když ta jména redaktor Gravan použil, tedy zveřejnil, dostal balíček s

třaskavouvýstrahou. Dodal ještě, že to je jedna možnost, nemusí ovšem platit. O souvislosti s uvedením těchto jmen existuje pouze hypotéza, kterou mohou a nemusejí sledovat. Tady

85

se Gravan usmál. Mohou a nemusejí sledovat. Pak ovšem vytáhl Horák z rukávu trumf. Zjistili jsme totiž, kdo je pan Rudolf Brouček a jakou hrál v případě pana Hejskaúlohu.

Zadíval se upřeně na Hedviku Hejskovou. Teď je řada na vás, paní Hejsková. Oslovená

udiveně rozpřáhla náruč, jako by chtěla obejmout celý ten nevděčný a zlý svět, který ji obklopuje a teď se jí snaží něčím ublížit. Nerozumím, vydralo se konečně z jejích roztřesených rtů. Co chcete, abych řekla? -Všechno, co víte o Marvanicích. Bylo zřetelně vidět, že o dotyčné obci, pokud šlo o obec, neví nic. Už jsem se lekla, že na mneněco víte. Ulevilo se mi. Přiznám to docela ochotně, že o obci tohoto jména nevím nic. Horák se tvářil dost zaraženě. Její vyjádření znělo přesvědčivě. Nasadil výraz krotitele hadů, upřel oko do jejích očí a zastřeným hlasem zvolal: O bordelu, který tady podfirmou Brouček provozoval, taky nic nevíte? Teď vyskočili všichni tři. Hejsková, Gravan i jeho žena. že Hejsek provozoval nevěstinec? Proboha! Je to tak, vážení. Prošli jsmekatastrální úřady ve třech okresech a našli jsme na Mělnicku u jména Broučekvlastnictví pozemku a zchátralé budovy velkého mlýna, která byla zchátralá jenomnavenek, luxusní zařízení, které navštěvovali bohatí zákazníci, a v něm řadu dívek ažen, z nichž mnohá děvčata byla patrně pod věkovou hranicí přípustnou pro tutočinnost. Několik dní na věci pracovala celá skupina odborníků, včetně cizinecké policie. Pozoruhodné bylo, že o existenci podniku ve vsi nikdo nevěděl. Přál by jim vidět starostu obce, když za ním přišli. O Hejskovi nikdy neslyšel. Přesto byly daně pečlivě uhrazeny. Stavení stojí stranou, když tam někdo přijede autem, nic se nepozná. že odtud bylo občas slyšet muziku, znamenalo podle nich, že je tam asi parta narkomanů, kteří se tam usadili. Nikoho neobtěžovali a

nevadili ani policajtům z okrsku, kteří kolem občas projeli a nahlíželi přes plot na zanedbanou zahradu. Ten podnik byl ovšem specializovaný na mladá

děvčata. A klientela byla většinou z Prahy. Zvláštní je, že se ztratily záznamy, které siprý pan Hejsek pořizoval. Jeho smrt s nimi mohla souviset.

Záznamy. To je jako z detektivního románu. Doktor Horák potvrdil, že poznámka paní

Gravanové je oprávněná. Taky je to stálo hodně práce, která měla úspěch, když vyzpovídali inženýra Anthona. Tahle Hejskova firma je bez chyby. Asi fungovala jako zástěrka. Tovšak může být mylný odhad. Hejsek jako obchodník s realitami. Proč ne? že si pořídilnevěstinec, který fungoval pod firmou Brouček? Nebo v tom měl jenom podíl? Nebovůbec ne, jenom seznam klientů, kteří byli z vysokých kruhů současné politiky? To se

86

teprve uvidí. Ale my potřebujeme ten seznam, paní Hejsková. Když ho nedostaneme,nenajdeme Hejskova vraha a vy nebudete mít pokoj.

Bylo zřejmé, že se Hejsková bude muset rozloučit s bohnickým azylem. Vezmou ji s sebou a asi ji zavřou. To byla Hedvičina úvaha. Jenže nejsou doklady a tak vazba může být jenom vyšetřovací a na zákonem vymezenou dobu. Neměla bych si zavolat advokáta? zašeptala. Jak vidím, tak mne obviníte. Kývl hlavou. Před domem jistě stálo policejní auto.

Obviníme, ale zatím nejsme rozhodnuti z čeho. Tohle sdělení oba manžele udivilo a vzrušilo, a pokud to bylo ještě vůbec možné, i Hedviku Hejskovou. Myslela po celou dobu na klíč od sejfu. Jak ho podstrčit Gravanovi? Jako její milenec má k ní určité závazky. Co to je schovat jeden klíč? Proč ta bomba? zeptal se tiše. Abyste od toho dal ruce pryč. Ikdyž jste patrně nevěděl od čeho. Chtěl říct, že ani dnes neví od čeho, ale raději mlčel. Bože, do čeho jsem se to namočil? Pokazil jsem svůj vztah k Jiřině, která za nic nemůže a jistě ani neví, co se to s jejím manželstvím stalo.

21.

Najednou bylo v bytě nezvykle pusto. Přáli si, aby Hedvika odešla, ale teď, když byla pryč, jim chyběla. Za pár dní si zvykli na mimořádnou situaci, a teď se měli vrátit do poměrů

situace řádné. To jsem zvědavý, jak se z toho ta holka dostane, řekl konečně Gravan. Jiřina, až dosud zamlklá, se překvapeně po svém muži podívala. Tou neosobní větou, přednesenou snad lhostejně, se jí dotkl. Jsem zvědavý. To je všechno, jenom zvědavý? Na co je zvědavý? Jak se z toho ta holka dostane. Ne Hedvika, ale ta holka. V hlavě se jí

rozezvučel alarm. Dával až dosud najevo lhostejnost k jejímu osudu? Ne. Měl o ni starost. A teď je to ta holka, na jejíž osud je zvědavý! Zvědavý znamená být lhostejný. Náhodou se tu míhají informace o tom, že někdo z mého okolí má jakési potíže, a já jsem proto zvědavý, jak to s ním dopadne. Když se to nedovím, nic se nestane, protože jsem jenom zvědavý, jako jsem zvědavý na desítky jiných věcí, které jdou mimo mne.

Vstala, aby se dala do úklidu. Viděla jsem, jak ti něco strčila do kapsy. Co to bylo?

Roztržitě zapátral v kapsách obleku. Klíč. Patrně od sejfu. Zeptala se, od jakého sejfu, když u nich všechno už policisti prohledali. A pokračovala o půl oktávy výš: jak k tomu on přijde, aby osoba podezřelá z nějakého zřejmě trestného činu si z něj dělala spolupachatele?

87

Řekl, že jednak stál asi poblíž a jednak k nim má důvěru. Za takovou důvěru pěkně

děkuju. Spolupachatel jde do kriminálu s pachatelem. Ruku v ruce. Vyskočil a prohlásil, že to snad přehání. Samozřejmě, že to přeháněla. Byla jenom zvědavá na jeho reakci. Doufám, že to Horákovi dáš. Viděla, že ho dostala do nepříjemné situace. Co udělá? Nejraději bych se neviděl. Řekla, že to plně chápe. Spolužačka, která se dostane do problémů, což je velice ohleduplně řečeno, a oni, věrná spolužačka a její oddaný manžel, jí

mají pomoci do bláta. Místo z bláta.

že ona toho Hejska nakonec zabila sama. Už o tom mluvili, zdálo se jim to příliš

přitažené za vlasy. Telefon. Na druhé straně byla Hedvičina matka. Měla starost, protože se nemůže Hedviky dovolat. Už se mi pár dní neozvala. Nevíte, co s ní je? Gravan věděl, co s ní je, jak to však má matce říct? Řekl, že se celá věc se smrtí jejího zetě začíná vyjasňovat a že u toho vyšetřování musí být její dcera. Takže ji mají v hrsti policajti? Nic mineskrývejte. Stejně to všechno padne na mne. Řekla, že se s nimi domluvila a že se s vnukem stěhuje do Prahy do Hejskovic domu. Bože, matka a její starosti. Stejně to všechno trápení padne na ni. Vzal si od ní číslo telefonu a řekl, že jí zavolá. Co jí zavolá?

Měl jí nabídnout pomoc při stěhování? Sotva. Tu jistě nepotřebovala. Ještě tohle. že má

někde matku a syna nám vůbec nepřišlo na mysl. žijí někde v Pardubicích, nebo kde, a mají prostou lidskou starost. Možná, že tam má i otce, ačkoliv o něm za celou dobu nepadlo slovo.

Jiřina téma snad zbytečně rozvíjela. Člověku se něco tadyhle stáhne, ukazovala na hruď pod krkem, je to strach, který se nedá ničím zapudit, a člověk nemá klid, telefonuje na všechny strany, jen aby někde našel vysvětlení, že se bojí zbytečně. Stačí něčí účast, někdyskutečně stačí. Sice neodstraní příčinu obav, ale omezí jejich sílu. Co všechno lidé

museli podstoupit, aby přežili. Odhadli, že Hedvičini rodiče budou asi ve věku jejich rodičů a ti byli náchylní podléhat strachu a panice. To Gravanovi přišlo případné. Zasmál se nevesele a řekl, že strach je věčný průvodce živého tvora. Jako trvale ohrožený se člověk vytrvale bojí. I ti, kteří dokazují převahu nad vším, co jim může hrozit, strach mají. Jinak by nebyli lidmi. K dobrému tónu v určitých kruzích patří se nebát. Proto nosíme maskustatečných a nebojácných. Kdo dá najevo, že se bojí, je snadno napadnutelný. Na to sidneska lidé musejí dát pozor.

88

Řekla, že je to hezké, ale co s tou Hedvikou? Co s tím klíčem v jeho kapse? Zapnul vysavač

a začal jím jezdit po pokoji. Pozorovala ho mlčky. Snad aby sis svlékl sako, co říkáš?

Řekl, že má pravdu. Vyndal klíč, pokrčil nad ním rameny a hodil ho na psací stůl. Pak se převlékl do domácích kalhot a sundal si kravatu. Počkáme, až se vrátí a pak jim to dá

sama, řekl na adresu klíče, který Jiřina vložila do zásuvky s magnetofonovými páskami,

které už neměla na čem přehrávat, a s disketami od počítačů, které už dávno zmizely z trhu.

Policista, který sedával za dveřmi, odešel hned s Horákem. Doufám, že jsme teď už

konečně volní a nemusíme se schovávat v domě, řekl Gravan, ačkoliv dobře nevěděl, jestli má pravdu. Pokud to všechno skončilo, tak nějak do ztracena. Byl tady přece ten člověk, který postrašil Hedviku v jejím domě a člověk, který se Jiřiny ptal na Hedvičin pobyt v jejich bytě. Je pro to nějaké vysvětlení? Došlo k setkání Hedviky s Janáčkem, o kterém pak už nebyla řeč? Gravan šel s odpadky do kontejneru, a když se vracel, jel výtahem se sousedem z protějšího bytu. Ten nic neřekl, mimo to, že pozdravil, se jenom vědoucně

usmíval. Co měl na jazyku, se dalo snadno uhádnout. Jiřina složila Hedvičiny věci na hromádku, dát je do kufru jí přišlo nevhodné, a umístila je do skříně. Sice se s ní už

rozloučili, ale pořád tady byla a kdo ví, jestli se nebudou opět vídat.

Měl bych zajet s vozem do servisu, řekl jaksi mimochodem. Mám prošlou technickoukontrolu. Udivilo ji to. Takové životní detaily nebrala na vědomí. Problém byl jenom v tom, že to představovalo patnáct dvacet tisíc. Mám pryč katalyzátor. Vysoký obsahCO. Dívala se na svého muže udiveně. Informoval ji, že sice policista na silnici nic nepozná, ale ty plyny zásobují ovzduší nebezpečnými jedy. Na technické kontroledostanu papír, kde stojí, že CO je ne OK. Dá se to však vyřídit za dva a půl tisíce. Je tosice podvod, ale dost rozšířený. Protože se dá jezdit i s vadným katalyzátorem. Zeptala se, jestli je ochoten celou věc domyslet. Řekl, že jí rozumí. Raději nabourá rozpočet, ale bude jezdit s čistým svědomím. Kolega Zámecký říká, že na tomhle světě by bylodobře, kdyby o něm člověk slyšel jenom vypravovat.

I když mohl dál pracovat doma, odešel Gravan druhý den do práce. Ztracený syn se námvrátil, vítal ho kolega Zámecký na chodbě, kde se potkali. Nebyl sám, kdo neskrblil ironií. Vzali ho na vědomí a vzápětí je přestal zajímat. Jeho rubrika přece byla trvale v běhu, jenom na poradách snad chyběl jeho hlas. Málokomu. Nečekal na Kolouška, kdy ho k sobě pozve, a šel za ním hned, jak přehlédl poštu na svém stole. Tak prý zašili Hejskovu manželku a je

89

to všechno v kabele. Je to tak? Aby něco bylo v kabele byl nový termín, který Gravan od svého šéfa dosud neslyšel. Taky si proto nebyl jist, jaký mu přisuzuje význam. Přiznal se proto, že netuší, jaké je vlastně řešení celého případu, a ani to, proč mu Koloušek přisuzuje nějaký význam. Vždyť je kolem takových tragédií, neštěstí a politických podrazů, záhad a

zveřejňovaných pochybností o věcech donedávna nepochybných, že jistě neví, kam dřív obrátit pozornost.

Kde žiješ, člověče. Gravan, komu byla tato otázka Kolouškem adresována, nevěděl, měl-li by za větou udělat otazník nebo vykřičník. Je vidět, že ses doma povaloval a šel manželcena nervy. Na otázku, z čeho tak usuzuje, protože on se doma určitě nepovaloval, řekl, že tady, tím myslel redakci, se všechno ví. že se Hejsek dal na politiku, sice nezveřejňoval svou orientaci, zato připravoval posuny na politickém nebi. V hantýrce, která pořádkupodivu platí, chtěl tlačit na politické spektrum. Představa, jak Hejsek tlačí na politické

spektrum, uvedla Gravana do vytržení. Někde si otevřel obrovskej nevěstinec. Něconebývalého. Zvenku ošuntělý stavení, někde na vsi, uvnitř nádhera. Specializovaný

personál. Něžná děvčátka, skoro panny, drsné zápasnice pro drsné povahy, no, co kdochce, to tam najde. O to však nešlo. Hlavně ta klientela. No a tady by chápal i blb, žekdyž tam dojíždí nějaký potentát, vybavený důstojnou manželkou, jména neznám, jense dohadujeme, tak by to byla pěkná pecka, kdyby se to provalilo.

Otázka, která Gravana napadla a která byla na místě, zněla: Proč se o tom mlčí, když se tohle ví? Jak to, že noviny, kterým obvykle stačí dohad k tomu, aby zvířily politickou hladinu, nic neříkají? Došlo najednou k dodatečné erupci odpovědnosti a kulturnosti v našem tisku? Proč, proč. Protože jde o moc hlav. Jsou mezi nimi i takové hlavy, onichž se až dosud pochybovalo, že jsou pořád ještě mužští. Gravan se na to ušklíbl a projevil snahu se vzepřít. Nebo se to teď nehodí v tom našem politickém mariáši . Co když

vím, kde je k tomu klíč? Odpověď byla překvapující. Tak mlč, nebo dopadneš jakoHejsek. Koloušek si ho bedlivě prohlížel. Pak řekl, že by stačilo, aby se někdo domníval, že něco takového ví. A vybíráme ti na věnec.

Já tady teď provádím určitá šetření, jejichž smyslem je připravit redakci pro vstup docelonárodního a posléze celoevropského proudu aktivit. Naše aktivity budou rozvrženydo několika etap, které se budou navzájem prostupovat aniž by se kryly a překážely si.

90

Časový harmonogram nám ukládá povinnost dbát o finanční stránku věci, která samozřejmě souvisí s průběžně dosahovanými efekty.

Je nabíledni, že Gravanovi nezvedl náladu. Jen se divil, proč ještě nevznikla lidová

iniciativa, jejíž mluvčí by obcházeli redakce s provoláním, v němž by deset zpěvaček a hereček, o kterých se málo mluví, demonstrovalo svou bezúhonnost a přání, aby se s tím něco dělalo? Je něco takového možné v zemi, která se cítí být mezi nemnohými zeměmi, kde se dosud nestřílejí protivníci na potkání? Jestli je to takhle, zeptám se přímo: Byl bysochoten zveřejnit seznam návštěvníků toho Hejskova bordelu, kdyby se našel?

Koloušek si rozhořčeně odsedl. Chvíli dýchal, nabíral zhluboka do plic, až se Gravan začal obávat, že na něj něco jde, pak vstal a zvolal hlasitěji, než bylo třeba. Neblbni. Pak ještě

něco blekotal, z čeho Gravan vyrozuměl, že je mu, Kolouškovi, život milý a kvůli vyprodanému nákladu se nechce znemožnit. Tím asi myslel přijít o život, zdraví a postavení. Patrně v opačném pořadí. Gravan nad tím vrtěl pochybovačně hlavou. Kdybych tušil, kdeten seznam je, dělal bych všechno, abych ho našel. Koloušek ho vyprovodil s ironickou větou, aby tedy šel hledat, že mu na to hledání dává dovolenou.

22.

První, co Gravana napadlo, sotva opustil redakci, bylo zaj ít za Horákem. Zavolal mu z ulice, nebyl u sebe. Tak zkusil Kalného. Totéž. Kde se chlapi toulají? Někde pronásledují

zločince nebo si lámou hlavu s jejich imunitou. Někdo přece toho Hejska musel zastřelit. Zamířil, něco prohlásil a zmáčkl. Pak vzal nohy na ramena. Pokud to nebyla Hedvika, kdo tedy? Jak se k němu dostal? Pustil ho Hejsek do domu? Proč za svítání? Na tyto otázky si museli policisté odpovědět. Zvláštní bylo, že o nich nemluvili. Určitě si na ně odpovídali. Měl-li Koloušek pravdu se svými dohady, pak tu byla jistě řada zájemců ochotných se semknout bez ohledu na politický program. Zajímavé. Politika a erotika. A strach z veřejného mínění. Horák

musí ty dámy, které v tom bordelu pracovaly, bedlivě hlídat, aby něco nevyžvanily, nebo aby jim někdo neublížil. To jsou však představy výrazně

paranoidní. Copak by si u nás někdo kvůli takové prkotině, jako že si někde někdo hodil nohu za voj, dělal starost? Takový strýc, kterého povzbuzovaly jakési školačky k pozdnímu nanebevstoupení, by byl naopak chápán jako hrdina. To jsme, hoši, vedle. To nemůže být pravda. Jsme přece v Čechách a ne ve Vatikáně. Tam by šlo o ministranty a ne o zajochy z

91

pomocné školy. Přinejhorším, samozřejmě. Náš poslanec by musel mít pracovnici s vysokoškolským diplomem. Mají přece nějakou úroveň!

O co tedy jde? Napadly ho teroristi, al-Kaidá. Nebo jiná skupina, která operuje ve střední

Evropě si tady zvolila centrum maskované prodejnou láskou. Proč by tam z dlouhé chvíle nemohli organizovat útoky nebo vyrábět výbušniny? Kdybych byl spisovatel s mírně bujnou fantazií, vydělal bych na tom. Realita bude asi jinde. Ale kde? Pospíchal domů. Už dlouho nebyl tak nedočkavý, až své ženě nastíní svou představu atentátu na Hejska a na to, co s tím souvisí. Téměř postrkoval autobus, který hrnul vzduch ke stanici Dunajecká, na které

Gravan vystupoval a dál mířil pěšky míjeje dámy se psy, které tady hojně promenovaly. Tak jsem na to přišel, vykřikl hned za dveřmi. Jenže při pohledu na svoji ženu ho nadšení

přešlo. Já jsem na to taky přišla. Jestli ty nadšením jásáš, tak já k tomu nemám žádný

důvod.

Tak a máš to. Ona na to přišla a nemá důvod k nadšení. Rychle to zabal a jdi včas do kolen.

Co se, sakra, děje? Zase plačtivé údolí? Chtěl říci plačtivé údobí, ale jehla mu skočila do drážky podobného zvuku a shodou okolností i významu. Přezouval se zdlouhavě. Stála ve dveřích do ložnice a čekala. Když k ní zvedl oči, viděl pomačkanou tvář se slzavýma očima. Přistoupil k ní v ponožkách. Dal najevo, že chápe její trýzeň tak, že naruší rituál večerního dodržování zásad. Objal ji kolem ramen, prudce ho však odstrčila. Všechno jsem touvážila. Nikomu nemůžeš věřit. Ani svému muži, který se ke mně až dosud chovalčestně. V nouzi mne opatroval. A najednou se to všechno zhroutilo.

Odstoupil od ní. Co to sakra mele? Co se zhroutilo? Kdyby řekla, že jsem se s ní vyspal, tak bych to přiznal. Vždyť to zase není taková hrůza. A ona: všechno se zhroutilo. Možná

však, že má na mysli něco jiného. Pojď si sednout. Jak koukám, bude to chvíli trvat. V tom mohl mít pravdu. Posadili se v pokoji na pohovku. Lépe by bylo sedět proti sobě, ale i tady ji mohl vzít za ruku. Měla v ní mokrý kapesník. Tak co se zhroutilo? Díval se teď

na její profil. Červený nos, asi dlouho plakala. Ještě teď, když nabírala odvahu k tomu všechno mu říci, občas popotáhla nosem. Nejstrašnější je, že člověk nemůže nikomuvěřit. To je na všem to nejhorší, to nejvíc bolí. Chybovat patří k člověku, člověk je vesvé podstatě slabý. Povinností těch okolo je ho podpořit. Ale ztratitvíru, to je hrůza. Kam to míří? Kam jinam, než že nějakou podivnou logickou úvahou přišla na jeho nevěru.

92

Nebo se jí Hedvika přiznala. Ale to asi ne. Věděla, že by přišla o přítelkyni. Jako teď já přijdu o manželku. Rychle se chopil příležitosti, kterou mu nabídla, a začal rozvádět

termín.

Co je to víra? Beru něco na vědomí, aniž bych o tom pochyboval. Měl jsem s danouvěcí zkušenost, která mne vede k přesvědčení, že se to pořád opakuje. Nemusím si nicověřovat, mám zkušenost. Máš nějakou zkušenost, která by popírala moji manželskoukvalitu? Sakra, co je to manželská kvalita? Snad ji nenapadne se zeptat.

Plačtivě odpověděla, že až do dneska ne. Co se tedy právě dnes stalo? Nic zvláštního. Dělala všechny normální práce, pak se pustila do nového díla, které jí přišlo z Univerzitní

knihovny. Respektovali její situaci a posílali jí knihy poštou. A pak najednou, jakokdyž

mne bičem švihne. Řekla, že prostě prozřela. Pozoroval, že dostává vztek. Ona si tady sedí

a spekuluje. Kombinuje, odhaduje. Skládá jednotlivá slova, která někde zazněla a vyvozuje z nich závěry, kterými míří do budoucnosti. Vstal a procházel se po pokoji. Prosím tě, sednisi. Mne to tvoje chození rozčiluje. Takže ji už rozčiluje i jeho chození.

Lidé si buď věří, nebo nevěří, řekl po chvíli. Odpověděla s posměškem, že tedy vymyslel moudrost. Kdo by to do tebe řekl. Nedbal její ironie a opakoval tu větu ještě jednou a důrazně dodal, že na tom, pro kterou variantu se rozhodne, bude patrně záviset jejich budoucnost. Zeptala se, má-li tou budoucností na mysli jejich manželství. Chvíli mlčela. To je vážná věc. Tady přece nejde o absolutní hodnoty. Já mohu někomu věřit, on mnev něčem zklame a tím ho mám definitivně zatratit? Člověk je přece křehká nádoba,přijdou nějaké nevlídné okolnosti a on v nich dočasně neobstojí. Bože, ona mne snad obhajuje!

Ale stejně ses s tou zatracenou Hedvou vyspal. Buď chlap a přiznej se. Bože, ona to vyhnala až na ostří nože. Strnul, jako by se mu zastavil dech. Poměry v pokoji se změnily. Setmělo se. Tak je to tedy takhle. Cítil na rameni její ruku. Prosím tě o jedno. Vím, že jeto zbabělé, ale udělej mi laskavost. Nepřiznávej se. Dopřej mi tu malou lidskou iluzi.Udělej to, co udělá většina chlapů v téhle situaci. Zatloukej, do krve mi lži. Zděšení ho zcela pohltilo. Chudák holka. Cítil, jak ho hladí po vlasech. Málem se rozbrečel. To jsme todopracovali. Chtěl lhát a říci, že nemá co zatloukat, ale raději si položil hlavu na lokty, které měl na opěradle pohovky a snažil se myšlenky sehnat do houfu. Šlo to obtížně. Poskakovaly po jejích slovech, která se mu neustále vybavovala. Mluvila dál. Říkala, že už

93

nejsou žádní naivní zajíci, kteří slepě věří v neúhybnou čistotu člověka. Každé setkání s lidskou slabostí je však bolestivé. Bolí, bolí, ale snad přebolí. Věřím, že přebolí.

Do podobné situace se dostal Gravan poprvé a byl jí zaskočen. Udělalo se mu mdlo, zalehla ho podivná slabost. Zhluboka nabíral dech a vyvolal to, co neměl v úmyslu. Manželčiny obavy o jeho zdraví. Rozčílení mohlo přece způsobit nežádoucí zdravotní

komplikaci. To si uvědomila, na rozdíl od Gravana, který jenom zíral nepřítomně do stropu.

žili jsme tu sami v sobě a sami pro sebe. Podle někoho, mám na mysli intelektuální

autority tohoto podivného světa, je to málo. Člověk musí vykročit ze svého prostoru avyjít mezi lidi. Ty to děláš denně. Ale já? Já jsem se na tebe upnula a žila jsem v tobě,ve tvé intelektuální schránce. Tebou a s tebou jsem obzírala svět. Nesměj se. Nesmál se. Ani ji dobře nevnímal. Je to všechno zvláštní. Člověk žije v sobě a současně mimo sebe.Svět se kolem něj valí a on ho po částech přijímá za své. Otevírá se mu a po svém hostravuje. Tohle už poslouchal. Jak to myslí? Stravujeme svět po částech? To jako myslí, že bereme na vědomí to, čemu z toho světa rozumíme? Asi. Nechtěl jí skákat do řeči. Mělajsem strach, že bych mohla o možnost s tebou ten svět dobývat přijít. že se snad můžeporušit ta zvláštní symbióza, která se mezi námi za ta léta vytvořila.

Dál mluvila o tom, že největší dar, který člověk od přírody nebo od Boha dostal, je schopnost a možnost žít v druhém člověku a naopak, tuto možnost mu odevzdaně

poskytnout. Jediné šťastné období našeho života, o kterém bohužel nic nevíme, je čas,kdy jsme žili v těle své matky. Něco podobného můžeme prožít i teď. Vědomí muže a ženy se prostupují, vytvářejí jednotu, která dává oběma lidem štěstí, jaké člověku nemůže poskytnout žádné bohatství, za kterým se lidé pachtí. Lidé se o toto bohatství neuváženě

připravují svou nevědomostí nebo tím, že tuto schopnost rozptylují, marnotratně s ní

nakládají pro chvilku přechodné tělesné rozkoše.

Já ti rozumím, řekl Gravan s nadějí, že už končí. Teď už byl opět při smyslech. Pochopil, co mu chtěla říct. Musím si na chvíli lehnout. Točí se mi hlava a asi se trochu vyspím,jestli se mi podaří usnout. Přišlo jí to divné, nikdy během dne nespal, ale neříkala nic. Přiměla ho, aby se převlékl, pomáhala mu z kalhot, protože mírně vrávoral, a pak ho uložila na pohovku. Přikryla ho kostkovanou dekou a pohladila ho po vlasech. Pane jo, to jsem

94

tomu dala, řekla si v duchu, když za sebou zavírala dveře do kuchyně. Udělám mu k večeři špagety, ty miluje.

23.

Gravan nespal dlouho, vzbudil ho výkřik překvapení, který vydala jeho žena, když šla otevřít dveře. To v tu chvíli náhlého probuzení nevnímal. Jenom hluk, který vzal na vědomí

jako ženské hlasy. Co? Oni ji už pustili? Oni tě už pustili? křikl a nemotorně se hrabal z lůžka. Tady jsem! Vítězoslavně vpadla do pokoje. Je mu něco? obrátila se na Jiřinu. Nečekala na odpověď. Co by mu mohlo být? V tomhle čase pozoruhodných zpráv nemůže být Gravan v posteli jako trpný čekatel lékařova zákroku. Na jeho odpověď, že se cítí být ve svém těle jako nájemník zchátralého domu, žádná z žen nereagovala. Mám mírné

novinky. Jiřina, překvapená jejím vpádem, stála u dveří a nevěděla co říct. Měla by ji přivítat a něco nabídnout. Její muž po prvním překvapení se vrátil do polohy člověka vyvedeného z míry. Přitáhl si opět přikrývku pod bradu. Byl pod ní jenom ve spodkách a v košili, kterou si, když přišel, nepřevlékl. Jiřina se stačila zeptat, proč nezavolala, že je opět volná. Nebyla jsem zajištěná. Spolupracovala jsem s policií jako svědek. Byla jsemdoma, protože to tam bylo třeba uklidit. Ráno přijede matka s klukem. Bude u mnenějakou dobu bydlet.

Takže všechno, jako když kouzelným proutkem mávne, jsou tu ty chvíle dávné. Pohoda, slunce ráno vyjde a večer zapadne, nikde nikdo nestřílí, neklade nálože, neprohledává

zařízení bytu a neinstaluje odposlech. Ukázalo se, že Gravan přemýšlí nahlas. Jsou tozáhady. Hedvika se rozhlížela po svých věcech. Bude si je muset odvézt. Ty si konečně

sedni a ty vstaň z toho kanape! zavelela Jiřina nezvykle kategoricky. Oba oslovené to udivilo. Na otázku, proč by měl vstávat, když před chvilkou ulehl, řekla, že se nesluší

přijímat hosty v posteli. Copak jsem nějaký host? zeptala se Hedvika. Pak se však omluvila. Nebyla tu přece doma, i když se tak chovala, domnívajíc se, že právem.

Než mne vyhodíš, alespoň mi uvař kafe, řekla s předstíranou melancholií. Gravan odhodil pokrývku a spustil nohy na podlahu. Proč by tě kdo vyhazoval? Co tě tonapadlo? Všichni máme z toho všeho pocuchané nervy. Řekla, že je jí líto, že jim způsobila takové potíže. Nikdy jim to nezapomene, zejména Jiřině, která se ukázala být věrnou přítelkyní. Grimasa, která se objevila na Jiřinině tváři, mohla vyjadřovat souhlas, ale

95

také rozpaky. Proto se obrátila na svého muže s výzvou, aby tady neukazoval své chlupaté

nohy. Na otázku, komu to může vadit, se pohoršeně zasmála. Podala mu kalhoty a on vstal. Jdu uvařit to kafe, vy se tady přičinlivě pošťuchujte. Z kuchyně pak hlasitě komentoval situaci. Tady se dějí věci, lidi se vraždí a okrádají a my se tady bavíme o volovinách.Jestli ukazuju chlupatý nohy. V pokoji bylo ticho. Obě dámy asi uvažovaly o těch chlupatých nohách.

Pak Hedvika řekla, že se jí zdá být Jiřina nějaká zaťatá. Ta se na oplátku dožadovala vysvětlení. Co tím myslíš? Odpověď zněla, že je to jednoduché. Myslí tím, že je na ni dopálená. Což je mírný výraz. Rozčarování je vidět zcela zřetelně. Udělala jsem ti něco?

Gravan přinesl podnos se třemi šálky. Myslí si, že jsem jí byl s tebou nevěrný. Což jezcela přirozená věc. Kdo by nás znal, musel by si myslet totéž. Pěkná ženská a mužský.Ha! Příroda pracuje. Ani se jí nedivím, že ji něco takového napadne. Doufám, že jí topromineš a pochopíš to jako hru přírodních sil, která se odvíjí mimo náš rozum. Sedl si ke stolu, kam se už usadily obě ženy. Proboha! zvolala Jiřina. Vzal ji za ruku a podíval se jí do očí. Musí být mezi námi jasno. Nejde o nic nezvyklého. Nesnižuje to ani tvoji,ani mou, ani její úroveň. Odtáhla ruku a zvolala: Za co se mi to mstíš?

Bylo vidět, že se Hedvice Hejskové rotřásly ruce. V obou držela šálek kávy a dívala se upřeně do jeho mělké hloubky. Měla bych něco říct, říkala si, ale nevěděla co. Nakonec zhluboka vydechla a napila se. Myslím, že jste se bavili na můj účet. Pak jen krátce zavrtěla hlavou, a protože nikdo z manželů nic neřekl, dodala: Než odejdu, měla bych vámněco říct o tom, co se tady vlastně dělo. Myslím kolem mého muže. Omluvila se, že bude mluvit trochu zmateně, protože ji Jiřina vyvedla svými dedukcemi, svým logickým myšlením z míry. Proto asi nebude všechno tak, jak jí to policisti svěřili, možná, že dojde ještě dodatečně k dalším vysvětlením. že měl můj muž mimo Prahu luxusní hampejz,víte. Kývali, že vědí. Jezdily tam mnohé stejně luxusní dámy z Prahy. Jedny zazábavou, druhé za výdělkem. Tady se Hedvika zarazila. Ještě se nevzpamatovala z předcházející řeči, která se jí zřejmě dotkla, a měla se teď soustředit na výklad svého příběhu. Jejich seznam byl v balíčku, který můj muž ukryl v sejfu banky. Vcelkubanální situace šestákové detektivky. Byl tam taky seznam významných klientů. A

toje horší. Takže to bylo tak, jak Gravan předpokládal. Nevěděl, že klíč, který měl v kapse, měl duplikát. Dala jsi policii klíč. Odpověděla, že nedala. Protáhla tváře do nepříliš

ušlechtilého výrazu a řekla, že si to nějak zařídili. Tady se rozhlédla po Gravanových a

96

Jiřinu hned napadlo hledat v zásuvce. Sejf vybrali sami, ani ji k tomu nepotřebovali. Zátahproti tomu domu rozkoše byl úplně vedle. Papíry byly v pořádku, měli všechnapovolení. žádné děti. Ti, kteří byli zjištěni, se tam jezdili bavit. Ať ženy, ať muži.Nikomu do toho nic nebylo. Svobodn é podnikání, hurá. Tolik pokud šlo o vlastnickoustránku.

Gravan se neudržel: Tak proč ho kdo střílel? V místnosti bylo dusno. Jiřina vstala a otevřela okno, z ulice se do pokoje navalil hluk prudce jedoucí motorky. Museli počkat, až

přejede. Ještě za tím půjdu a slibuji sama sobě, že na to přijdu. Kdo zabil Hejska a proč

to udělal. Teď to už nešetří poručíci, ale nějaký major. Z toho soudím, že jim to vrtá

hlavou. Proč by ho vraždili společníci, kteří z něj měli prachy? Já na to přijdu, jen cose zařídím. Vstala a pomalu si dávala do kupy své věci. Vlastně jí to nedalo práci, protože je měla už připravené ve skříni. Tys tohle všechno věděla? zeptal se Gravan lhostejně. Díval se přitom do šálku kávy a snažil se, aby jeho hlas neměl zaujaté zabarvení. Nevěděla.Až z těch papírů, které byly v balíčku, který Hejsek schoval u souseda Pokorného. Otázka byla, jestli jí manželé Gravanovi věří, ale to nebylo podstatné. Podstatné bylo, co jim svěřila. Pak se obrátila na Jiřinu a na Gravana a trochu třaslavým hlasem řekla, že by byla moc nerada, kdyby jejich přátelství mělo skončit na tak banálních záležitostech. Byli k ní vlídní a moc jí v těžké životní situaci pomohli. Soudit mne můžeš spravedlivě, jenomkdyž mi budeš rozumět.

Oba manželé teď opět seděli proti ní a oba měli pocit, že sedí na lavici obžalovaných. Jen Gravan měl pochybnost, zda šlo o záležitosti skutečně banální. Tvrzením, že celý její život je vlastně souvislá řada chyb, se Hedvika Hejsková odhodlala k sebetrýznění, které mohlo mít smysl. Co všechno bylo za mým jednáním, které je možno chápat jako hodné

odsouzení? Co všechno o mně vlastně víš? Píchla ukazovákem do Jiřinina hrudníku. Na otázku si odpověděla sama. Víš, jak vypadám, jak jednám v určitých situacích, které seopakují. Sama toho všeho máš na krku dost, takže na podrobnější pohled, který

předpokládá rozbor poměrů, nemáš čas. Gravan k tomu dodal, že nemá ani důvod takový

rozbor podstoupit. Což se týká i jeho, a to není doklad lhostejnosti k jejímu osudu. Už to tak mezi lidmi chodí. Poděkovala mu za dobrou vůli, ale požádala ho, aby ji nechal laskavě

domluvit. Umíš jistě posoudit, jestli se mé jednání shoduje s nějakým

modelemrespektovaných hodnot. Tady se Gravan nadzvedl a našpulil rty. Jaký model respektovaných hodnot? Jednání, které obráží respektované hodnoty, to spíš. Třeba

97

mravnosti. Shoduje se její jednání s obecně přijatou morálkou? Hedvika mluví dost složitě. Pokračovala: To umíš posoudit. Jenže na víc nemáš čas.

Kam tou řečí míří? Gravan viděl svou ženu, že je překvapena Hedvičiným slovním

projevem. Možná, že ji takhle pamatuje z nějakého semináře, kdy na fakultě obhajovaly své

názory na něco, co jim učitel zadal k promyšlení. že si Jiřina neudělá na Hedviku čas, mohlo znít jako obžaloba. Ale Hedvika myslela na něco jiného. Vyústila ve zjištění, že tak je to v tomhle lidském shonu se vším. Nasbíráš přiměřenou sumu informací a zhodnotíš

je. Proč by ses ptala po příčině? Policie ji nezná, nebo o ní nemluví. Proč by to mělotrápit právě tebe? Tak to zase nepřeháněj, řekl si Gravan, není třeba mé ženě ubližovat. Dál pokračovala Hedvika Hejsková už neosobně, jako by se k Jiřině vyjádřila dost. Řekla, že má-li nad ní hodnotitel moc, nebo stačí že má převahu, pak se po příčinách jednání nemusí

ptát. Stačí se pro něco rozhodnout. Tu přiběhne řada poskoků a ti jeho rozhodnutí doplní, nebo vystaví na odiv přiměřené rozhořčení. Hejskovou je třeba zavřít, zadupat do země.

Tohle rozhořčení, dosazené do veřejného mínění, většinou záměrně a plánovitě, má zpětný

vliv na to, aby postrčilo k jednání člověka, který to všechno vyvolal. Je z obliga, jedná dál už tak, jak si lid přeje. Tím lidem nemusí být nějaká masa, stačí pár sousedů. Výsledek jepro mne značně skličující. Ty jsi přesvědčená, že jsi svoji kamarádku a příležitostnoumilenku svého manžela…, tady Jiřina i Gravan shodně nadskočili na židlích, klid, to bylpříklad, hodnotila mírně a ono je to zatím jinak.

Jak se tedy mají věci, o které tady jde? zeptala se Jiřina nerozhodně. Dozvěděla se, že zveřejňujeme své ušlechtilé názory a přitom si nejsme jisti jejich kvalitou. Často je to nad naše síly. Co je za jistých podmínek dobré a co zlé? Máme-li pak druhého hodnotit, bereme proto v úvahu horší variantu. Jsme na vážkách. Tuto svoji nerozhodnost, za kterou se stydíme, maskujeme kategorickými výroky. Pohroma je, když to dělá člověk chytrý, který

přitom není moudrý. To, co říkám, nemíří na vás. Obecně však platí pro

náschamtivost, neschopnost obětovat se za vyšší cíle. Honíme se za bohatstvím,

zakomfortem a ztrácíme ducha. Ideály nám jsou k smíchu. Pak ještě prohodila pár slov, kterými jen tak čeřila vzduch a odešla.

Rozuměla jsi tomu, co nám to tu povídala? Gravan z toho byl dost zmatený. Nejen že ho tížilo svědomí, čemuž se divil, ale zejména se nevyznal v řeči, kterou Hedvika Hejsková

vedla. Měl ji za dost jednoduchou, málem by si řekl že prázdnou hlavu. Teď viděl, že jí

98

křivdil. Opravil se, že jí asi křivdil. Jen žádné kategorické soudy, po nich obvykle následuje oprava. Jen Jiřina z toho vyšla jako hlupačka. Postižená a ponížená. Když postižený o svém ponížení neví, jde skutečně o ponížení? Samozřejmě, navíc vypadá v očích vědoucího okolí

jako hlupák. Za jeho zády se kdosi směje. Hrůza. Jsem to pěkná sketa, říkal si Gravan a tiskl si spánky oběma pěstmi.

Za něco se nám omlouvala, řekla Jiřina. Buď za potíže, které nám způsobila celýmsvým případem, pokud v tom ovšem je něco jiného, tak o tom nechci uvažovat. Pak s pohledem na zborcenou figuru svého manžela: Chtěla nám něco říct, ale neřekla to. Po chvíli se zeptala: Co ti je? Tváříš se, jako by se ti něco stalo. Slíbila Hedvice, že k ní

druhý den zajede a pomůže jí s prací. Uklízet může, to nemusí být namáhavé. Horší to bude s její chalupou na venkově, ale tam se pustí s Gravanem až v sobotu. Jestli nebude mít službu. Gravan, samozřejmě.

Nemusela jsi slibovat, že jí pojedeme pomáhat na chalupu. Mluvila jsi za mne jakodomácí autorita. To ti nesluší. Udivilo ji to. Co ti prosím tě je? Jsou to snad našipřátelé, nebo nejsou? Gravan se chtěl zeptat, koho tím plurálem myslí, když je tu jen Hejsková vdova. Raději však nechal řečí a vrátil se na lůžko. Přikryl si hlavu dekou a dělal, že není přítomen. Celý svět se rázem smrskl na několik kubických decimetrů prostoru. Kéž

by se tato iluze stala skutečností! Mít celý svět na dlani. Pod dekou. Mít celý svět v tak malém kousku prostoru. Nebyl to spontánní návrat do tušeného stavu prenatální existence?

Do času, kdy byl skutečně a naposled v bezpečí? Sotva si to uvědomil, rázně situaci zrušil.

To je dost, žes konečně vstal. Chlap, který je ve dne v posteli, je směšný a dělá dojemubohého… viděla, jak se zatvářil, proto dodala: Jsou situace, kdy si člověk musí

odpočinout. Promiň, omlouvám se za ta slova. Teď měl Gravan na vybranou. Buď se rozčílit za ten dojem ubohého s třemi tečkami, nebo to přejít a velkoryse dělat, že nic neslyšel. Myslím, že vládneš dokonalejšími způsoby, kterými lze vyvolat spor. Když

rovnou neřeknu hádku. Odpověděla, že se hádat nechce, že hádka mezi manželi bez dostatečné příčiny je doklad ubohosti, nebo lépe jisté patologické deformace vědomí. Až

dosud si myslela, že je vcelku na duši zdravá a nechce ani svého manžela obvinit z jakési úchylky, která by zavdala pochybnost o jeho duševním zdraví. Hedvika Hejsková, ačkoliv byla dávno pryč, byla pořád přítomná.

99

Po této větě se Gravan hrozivě vztyčil a vypadal, že se pro něco rozhoduje. Nedala mu však na rozhodnutí čas a rychle prchla do kuchyně. To, že se při tom úprku smála, budiž chápáno jako přednost. Chvíli uvažoval jestli se má smát nebo urazit. Protože si nebyl jistý, která

varianta je pro tu chvíli lepší, ulehl zpátky na lůžko rozhodnut trucovat. Nechala ho tam a moudře usoudila, že to všechno nestojí za řeč. Až snad na to, že Hedvika příležitostně

funguje jako Gravanova milenka. Ta jí vrtala hlavou. Pak nad tím mávla rukou, lepší je nic nevědět. Jistá si tím však nebyla.

24.

Gravan si uvědomoval velice výrazně, že jistoty člověk potřebuje k životu. Kdyby ráno slunce nevyšlo, bylo by po všem živém. To je taková elementární jistota. K smíchu?

Samozřejmě, že ne. Už se to stalo, když na Zemi dopadlo větší vesmírné těleso, které

zahubilo devadesát pět procent fauny a flory. Nebo se snad protrhl zemský obal a vylilo se žhavé magma? Co se jednou stalo, může se opakovat. Jeho život však podpíraly méně

podstatné jistoty. Má ženu, která ho naplňuje přemírou své milosti. Ví o ní skoro všechno, co vědět potřebuje, to mu dělá jednak dobře, jednak ho to rozčiluje. Všechno stálé má v sobě

svár. Zaplať pánbu za něj. Myslí a v duchu se nevyjadřuje přesně. Zaujímá určitý obrys myšlenky a s nikým se o ni nepře. Ví, o co mu jde. Kdyby se takhle nepřesně vyjadřoval na papíru, hodili by mu to na hlavu. A musí být A, B zase jen B. V této jednoznačnosti jsou další Gravanovy jistoty.

Co když se Koloušek rozhodne udělat v redakci změny? A hned máš před sebou propast nejistoty. Jsou ovšem nejistoty všední. Je tu celá škála nejistot. Jako by se naše lidská

existence skládala jenom ze samých sporů, které nesou napětí, která zadrhávají v duši a vyvolávají neklid. Když na to pod tlakem okolností nemyslel, nijak ho to nevzrušovalo.

Prakticky si to ověřil, když se vracel domů z města, od autobusové zastávky zvané

Dunajecká, odkud měl ke svému domu sotva čtyři sta metrů. Šel a nevnímal okolí. Šel jako automat, který se musí dopravit na místo určení. Nevnímal monotónní hluk aut, která tady jezdila bez ohledu na přikázanou rychlost. Po levé ruce byla vozovka stíněna hustým a vysokým křovím, které mělo chodce i obyvatele okolních domů uchránit pohledu na řítící se vozidla. Po jeho pravé ruce byla houština smrků a listnatých stromů, křovin a teprve za touto clonou byly jednotlivé družstevní domy. Věděl, že tady místní lidé za letních večerů

100

pořádají na jakési mýtince, ze všech stran kryti před zraky chodců, pikniky. Na ohýnku opékají vuřty a kochají se iluzí venkova. Šťastní lidé, dovedou si prakticky z ničeho vymámit šťastnou chvíli. S Gravanem a před ním šlo několik žen. Ani si neuvědomoval jejich věk, což byl doklad postupného stárnutí a starostí, které mu jeho životní okolnosti nakládaly.

Ze zamyšlení ho vytrhlo prudké rýpnutí do boku. Co je? vykřikl Následoval úder ze strany do hlavy. Upadl na zem a nic nevnímal. Jenom rány, které byly údery nohou do boku. Co toděláte? Pustil tašku, kterou nesl, a kryl si hlavu. Pokusil se posadit, zvednout na nohy, byl však nemilosrdně srážen k zemi. Útočníci byli dva, každý na něj dorážel z jedné strany.

ženy, které šly před ním, se zastavily. Necháte ho? Darebáci! Policie, pomóóc! vykřikla starší žena. O něco podobného se snažil i Gravan, ale neměl dost energie. Všechnu sílu mu braly pohyby rukou, kterými si chránil hlavu. Několik děvčat taky začalo volat o pomoc; ječely tak hlasitě, že musely vzbouřit celé okolí. Tím odvedly pozornost útočníků od oběti. Gravan se konečně zvedl do předklonu a začal rány oplácet. Jednou rukou si kryl hlavu a kopal tvrdě kolem sebe. Jednoho útočníka zasáhl. Teď viděl, že to jsou mladí lidé s vytřeštěným výrazem ve tvářích Všechno mu to splývalo v mlze zděšení a strachu.

Starší žena nechala křiku, roztočila kabelu, kterou měla v ruce na poměrně dlouhém řemenu a udeřila jednoho násilníka do obličeje. Tady máš, parchante! Byla to silná rána, navíc dobře mířená a vedená ostrou hranou její kabely. Provázel ji krvelačný křik dívek, které

vyzývaly k další ráně. Má dost, křikl jeden útočník ve chvíli, kdy se útočnost Gravanova začala stupňovat a jekot dívek přiměl cestující, kteří vystoupili z dalšího autobusu, aby se snažili pochopit, co se tu vlastně děje. Někdo jistě už volal policii. Tak to ti dva vzdali. Další jednání se nekonalo. Gravan rozhodně nevypadal jako hrdina, který se může dát do pronásledování útočníků. Dívky se ho snažily povzbudit, oprašovaly mu zválený oděv a jedna přes druhou se ptaly, co to mělo znamenat. To už byli násilníci pryč. Neutíkali, jen prý rychle opustili bojiště. Prodrali se křovím za sousední blok domů, kde mohli mít auto. To Gravan nevěděl, jenom tak usuzoval ve chvíli, kdy se už z útoku trochu vzpamatoval.

To jsou mi poměry, řekla starší paní, když ji Gravan chválil za tu ránu. Taky ji zhodnotil obdivným tvrzením, že by ji nechtěl držet. Dívky vzrušeně celou příhodu rozebíraly. Gravan ocenil i jejich zásluhu o úspěch v tomto boji proti bezpráví. Je mi líto, že jsem se tu

101

neprojevil jako hrdina. Takhle si nechat natlouct. Překvapili mne. V tom je vždyckynevýhoda napadeného. Postupně bychom je však společně zdolali. S tím ochotně

souhlasily. Ty chlapy jsem tady nikdy neviděla, řekla jedna dívka. Policajti jedou,zdrháme! Měly se rázně k odchodu. Počkejte, vy jste si je prohl édly, já na to neměl dostčasu, prosil je Gravan. Jedna řekla, že je jí to líto, ale opravdu se nemůže zdržovat. Dvě

zůstaly a s nimi i rázná starší paní.

To už kolem prošla řada lidí od dalších autobusů a mnozí pochopili mimořádnost situace a ptali se, co se tady dělo. Na kraji vozovky, na přechodu pro chodce zastavil policejní vůz. Dva mládenci o nic starší útočníků měli podobné otázky. Rozhlédněte se kolem. Ze všechstran je sem vidět a tady přepadnou člověka. Ztratilo se vám něco? To byl muž

středních let s taškou na řemeni. Jo, ztratilo, přišel jsem o sebevědomí. Gravan. za pomoci žen, které byly svědky a do jisté míry účastníky přepadení, vylíčil policistům situaci. Aby se zbavili diváků, požádali policisté všechny, kteří mohli k věci něco říci, aby s nimi šli k vozu, ostatní vyzvali k odchodu. Každý řekl, co viděl, a někdo i co si myslel.

Všechno zaznamenali, někam volali, šli se podívat do ulice, kudy násilníci utekli a tím to skončilo. Jít podepsat výpověď Gravan odmítl. Přece se dozvěděli všechno, co bylo třeba. Rozloučil se s dívkami, které ho šly kousek doprovodit, starší paní bydlela v jeho ulici, proto šla s sebou. Obě dívky je doprovázely ze solidarity, jakou cítí lidé, které dočasně spojuje vzrušivý zážitek. Požádal je o jména. Starší paní odmítla. Prosím vás, ještě ze mne budetedělat hrdinu. Vymlouval jí to. Ti šli po mně a ne po vás, nemusíte se ničeho bát. I děvčata se upejpala. I když bejt v novinách by zasejc nemuselo bejt marný. Nabídl jim tuto možnost, se zdráháním konečně svolily a on si zapsal jejich jména. Jedna byla prodavačka a druhá studentka.

Ty vypadáš. S někým ses pral? Jako přivítání se to nezdálo být Gravanovi na úrovni.

Člověk se pere neustále. Na facky je to ovšem jenom někdy. Tentokrát to byly kopancedo boku. Bušili do mne tak, aby mne moc nepochroumali. Následovalo zděšení, se kterým počítal. Sundala z něj sako, kalhoty byly taky špinavé a společně uvažovali, kdo proti němu něco má, co dává takovým způsobem najevo.

Policejní důstojník, kterému zavolal, se nedivil. Buď to předpokládal, nebo byl na podobné

jednání zvyklý. Beru to na vědomí. Sám raději nevycházejte. Má to svoji logiku.

102

Neublíží vám, jenom vás straší. Tím Gravana ovšem neuklidnil. Logický důsledek byla deprese. Jak se jí zbavit? Krmit se antidepresívy? Udělal to, na co byl zvyklý. Sedl k počítači a dal se do práce. Novinář napadený bezdůvodně na ulici, bezdůvodně proto, že nebyl okraden, nebylo mu vyhrožováno, ale výhružka byla v ranách, které utržil. Novinář je zosobněné svědomí veřejnosti. Ne všech lidí, samozřejmě, ale určité skupiny, která si zakládá na své pravdě. Druhá nebo jiná skupina proti ní staví své vidění věci. A když jí

dojdou argumenty, pak její pokleslí jedinci použijí způsob, který je jim vlastní: kopance do boku. Je vidět, že pořád máme ještě dost daleko k demokratickému chápání svobody.

Ještě do textu zamontoval pomoc náhodných chodců a výsledek poslal Kolouškovi. Ten asi vrtěl hlavou a pak se ho zeptal, jestli jde o jeho aktuální zkušenost. Snad by se to

mohlohodit, ale bylo by dobře přidat zprávu policie o napadení novináře. Můžeš to zařídit?

Pokud by to nešlo, nebo s tím byly potíže, uveřejníme zprávu sami. Napadení novinářelidi zajímá. Buď ho litují, nebo mu to přejí. Smál se a Gravan se chtěl zeptat, zda nelituje, že ho ti loupežníci nezmrzačili. Novinář položil své zdraví na oltář svobody slova.

To by byl, panečku, titulek.

25.

Pokud si snad Gravan myslel, že svým zápasnickým vystoupením na ulici udělá na své

kolegy dojem, zmýlil se. Jako by si zvykli, že po něm lid háže bomby a mlátí ho na počkání. Zprávu o přepadení však zařadili na významné místo, protože tím stoupne prestiž

novináře v očích citlivějších čtenářek. Samozřejmě, že mnozí si budou mnout ruce a vykřikovat, že ho banditi měli vít pohmoždit. V proudu událostí však nešlo vlastně o nic významného.

Cestou do práce se ráno Gravan potkal s Bezdíčkem, který stejně jako on mířil k šéfredaktorovi, oba je k sobě pozval. Nic v tom nehledej. To tě dneska klidně zmlátí

bez nějakého důvodu. Psychopatů je tu plno a ti se tím jenom udržují ve formě. Jen sediv, že tě vážně nezranili. Sám si vynucoval účast svých kolegů tvrzením, že má artrózou znechucená kolena.

Z toho, co se ve světě a ve společnosti dělo, nesměly Kolouškovy noviny nic opominout. Za ostré konkurence televize byly svědomím národa. Tak znělo jeho krédo a proto, řečeno

103

jazykem kolegy Bezdíčka, měl hlavu jako věrtel. Pro většinu mladších kolegů byl věrtel jakousi imaginární jednotkou mnohosti, takže Kolouškova hlava rostla pod tlakem parlamentních kuloárů, občasných průšvihů policistů, růstu nebo poklesu inflace, hospodářského efektu domácí produkce, oprávněných upozornění na úspěchy známých lékařů a advokátů, ale i sportovců a jejich proměnlivých výkonů. Bylo toho moc, co dělalo jeho noviny a co nesměl opomenout zejména proto, že konkurence číhala na všech stranách a opomenout něco, co bylo z hlediska veřejnosti podstatné, znamenalo úprk čtenářů ke konkurenci a proto ohrožení.

Obvykle Koloušek říkal, a v tom měl zřejmě pravdu, že pro mnoho lidí politika nahrazuje náboženství. V obou případech jde o víru. Na jedné straně člověk touží po spasení, nadruhé po spasitelské úloze moci. V českých bezbožných poměrech nebylo toto zjištění

daleko od pravdy.

Tak, pánové, jsem rád, že jste se sešli a doufám, že se i v míru rozejdete. Když

Koloušek začal právě takhle, nevěstilo to příliš mnoho dobrého těm, kdo se právě u jeho stolu setkali, lépe řečeno byli vyzváni, aby se dostavili. Gravan a kolega Bezdíček nebyla sehraná dvojice, protože Gravan se zabýval trvale vnitřní politikou, zatím co Bezdíček se věnoval politice zahraniční. Proto oba se zájmem čekali, co z toho vzejde. Vzešlo z toho, že Koloušek oběma podal po dvou listech papíru. Po nahlédnutí oba zjistili, že každý dostal svůj připravený komentář a současně komentář toho druhého. Co s tím? To mám jakočíst? zeptal se Bezdíček s nádechem profesionální drzosti. Tím myslel číst stránku s Gravanovým textem.

Doporučuji to vaší ctěné pozornosti. Svůj text upravte tak, aby bral v úvahu myšlenkyvašeho kolegy. Jde to ve st ředu do čísla. Bylo nabíledni, že se oba redaktoři zeptali, který

že jde do tisku, a co má kdo předělat. Koloušek se však jen usmíval v domnění, že jeho úsměv je patřičně škodolibý. To nechám na vás. Oba jste zkušení a odpovědní

pracovníci. Tak se domluvte. Gravan si s Bezdíčkem vyměnil pohled, který mohl nezúčastněnému pozorovateli nabídnout otázku, z které strany ho kdo, tedy Kolouška, praští

první. To, že Bezdíček supěl, mohlo znamenat, že se obtížně rozhoduje.

Dovolím si připomenout, že jsem dostal úkol napsat o olympijských hrách, ke kterýmse kvapem schyluje, jako o sjednocujícím činiteli v tomhle rozh ádaném světě. Po

104

chvilce úvah připojil, že kolega se věnuje bezpečnostní stránce her. Tady se

nikdenekryjeme, proto soud ím, že není důvod něco předělávat. Bezdíček dál tiše rudnul, Koloušek se tvářil, že čeká na další argumenty. Tak tam stáli, zírali střídavě do papírů a na sebe. To je všechno? Jestli je to všechno, upraví to Bezdíček a to s ohledem nasoučasnou bezpečnostní situaci Ameriky. Samozřejmě, že konečně následovala Bezdíčkova otázka, jak s tím souvisí bezpečnostní situace USA. Koloušek se tvářil, jako že přemýšlí o nadhozené otázce. Pak kategoricky prohlásil, že mu bezpečnostní situace Ameriky na srdci leží, protože svět je dneska konečně jeden, konečně jeden zdůraznil zvednutým ukazovákem, a destabilizace na jednom konci vyvolá chaos na konci druhém. Na to Bezdíček dodal, že proti tomu nic nemá, aby mu však bylo dobře rozuměno, nemá nic proti tvrzení pana šéfredaktora, ale že však soudí, k čemuž má jako redaktor jistě právo, že jeho text je vzhledem k zadání dokonalý a předělávat ho, no, na to bych musel mít jinounáturu.

Po chvíli, kdy tiše uvažoval, řekl: Jsme lidé, omylní a zranitelní. To se nevyhýbá, anišéfredaktorům. Tím zavdal všem další příležitost k přemýšlení. Oba už měli nějakou zkušenost a protože předpokládali, že Koloušek chodí pravidelně k lékaři, muselo být za tím nápadem něco, co nebylo na první pohled vidět. Samozřejmě mimo akutní záchvat pominutí smyslů.

Gravanovi to přišlo k smíchu a taky své rozpoložení dal najevo. Tím ovšem obrátil na sebe Kolouškovu pozornost. Viděl, že se dotyčný chystá něco říct, proto rychle přehodil výhybku své výmluvnosti a položil celkem vážně otázku, jestli za této situace náš stát dostane z Baham Viktora Koženého. Česká republika jako dědic Československé republiky byměla využít dohody z dvacátých let o vydávání zločinců. Připojil ještě poznámku, že ona smlouva pořád platí. Ovšem už se to vykecalo a Kožený jistě vezme roha a uchýlí se do státu, se kterým žádné podobné smlouvy nemáme. Bezdíček k tomu zasvěceně dodal, že dotyčný loupežník není žádné batole, že s podobným řešením jistě počítá a má připravené

letadlo k urychlenému stěhování.

Když si představím, že si někde blahobytně žije z mých peněz, tak bych fackoval. Koloušek se dal strhnout naléhavostí, se kterou se oba redaktoři vyjádřili. Gravan se nešetrně zeptal, o kolik peněz Kolouška dotyčný finanční pirát připravil. Tím způsobil, že se Koloušek

zadumaně zadíval na desku stolu a po chvíli ticha zvedl káravě ke Gravanovi prst.

105

Nikdy se svých bližních neptejte na tři věci. Jakou kdo volil politickou stranu. Zadruhé: Jakou má milenku a pak, a to za třetí, kolik má na vkladní knížce. Gravan podotkl, že se neptal, kolik má na vkladní knížce, to by ho ani nenapadlo, jenom chtěl vědět, o kolik ho dotyčný připravil. A to je přece rozdíl. Koloušek uznal, že v tom jistý rozdíl je, ale že obratný znalec financí a počtář z toho může odhadnout, o kolik ho dotyčný v kterém roce připravil, když vezme v úvahu finanční poměry tiskového odborníka, a současný stav jeho účtu. Výrok to by zmatený a Gravan se k němu nevyjadřoval. Omlouvám se, alek čemu by nám přibližný odhad stavu vašich financí tak asi byl? vložil se do věci Bezdíček připraven k odchodu, protože usoudil, že planá debata skončila.

Tak my jdeme. Mám tam ještě práci, řekl Gravan a vzal ze stolu oba listy papíru, které

položil před chvílí před Kolouška. Ten vztáhl ruku k Bezdíčkovi. Ten titulek je máloemocionální. Přidejte k tomu pár grádů. Teď se ve světě nosí emoce. Třeba i slzy nakrajíčku. To dělá určitým skupinám čtenářů dobře. Na chodbě se Bezdíček zeptal Gravana, co si o tom myslí. Ten odpověděl otázkou, má-li na mysli emoce v titulku.

Nedělej ze mne vola. Gravan samozřejmě věděl, na co se ptá, proto odpověděl, že si Kolouška váží především proto, že je schopen sehrát divadelní scénu dokonce i bez publika.

K tomu musí být silná nátura. Proto si ho va ž. Uvažuju jenom, kdo Kolou še vystřídá.

Rozhodl se zajít si do knihovny. Bezdíček se vydal za ním. Jen se snažím odpovědět si naotázku, kterou jsi položil. Shodně však usoudili, že je to vlastně jedno. že je starej senilní?

To přece čeká každého, nikdo se tomu nevyhne, proč si s tím lámat hlavu. Koneckonců to za jistých okolností ani nevadí. Bezdíček si však musel přečíst Gravanův text. Normálně tonečtu, ale teď jsem do toho nahlédl. A našel tam věcnou chybu. Středem antického světa nebyla Olympie, jak se mylně domníval pan kolega, kolega jistě vzdělaný a všemi mastmi mazaný, bez čehož nemůže dneska novinář obstát, ale, no? Sakra, tak mne nenapínej. Vyzval ho, aby přemýšlel a měl se k odchodu.

Takhle to u nás vypadá, říkal si Gravan. Vztek se v něm pomalu hromadil. Ta potvora našla chybu a neřekne kde. Kde to budu hledat? Bezdíček byl už na konci chodby, když křikl přes rameno:Ibis redibis non morieris in bello! Potvora ušatá, ulevil si Gravan se smíchem. Hrdý je na své vzdělání, které zavání klasickým. Delfy. Asi má pravdu. Stejně se musím podívat do knihovny, vím však, kde hledat. Hledal a našel. Detail zdánlivě zanedbatelný. Taková léta dělá člověk svoji práci a pak ho zradí paměť. Kolik lidí by se asi ozvalo, kdyby

106

na tu chybu Bezdíček nepřišel, kdyby ji škodolibě zamlčel? Lidé si nedají nic líbit. Alespoň

detaily neodpustí. Můžeš je vodit za nos ve velkých, existenčně podstatných otázkách, to nic. Nic se neděje. Ale uděláš botu v detailu, kolik měl žen Karel IV., a máš utrum. Už si stěžují, už hrozí, že odvolají předplatné.

V knihovně si sedl k počítači a zalovil na internetu. Je něco nového v kauze Hejsek?

Dozvěděl se, kdy se dotyčný nebožtík narodil, kde žil, že má realitní kancelář. Dál nic, někdo informace asi zrušil. Hedvika nebo policie? Zavolal Hedvice. Ono tam skoro nicnebylo. Hejsek o to dbal, aby se o něm nic nevědělo. Zbytečně jsi mne podezíral. Pak se zeptala, jestli se těší na sobotu. Bylo mu divné, proč se má těšit na sobotu, když sobota se pravidelně dostaví, ať se těší nebo netěší. Tys zapomněl, že jedeme všichni k nám nachalupu? Zapomněl. S jistou nelibostí si představil, že mu její dítě cvrnká na hlavu mandle a protáhl spodní čelist. Ty hromadné výpravy mne neuspokojují. Řekla, že ho chápe, ale nedá se nic dělat. Tak nějak a podobně to v životě chodí, že není každý den neděle. Já vím,tak je alespoň sobota. Odstup, satane, řekl si a zavěsil.

No a co? Teď bude čekat netrpělivě na sobotu. Bude si přehrávat minulé soboty a představovat si všechno, co ony soboty přinesly. A doufat, že právě tahle sobota se nebude nijak výrazně lišit od těch minulých. Jsi bídná potvora, Gravane. No tak jsem bídná potvora.

25.

Celý rok o tebe člověk nezavadí, teď, kam se hnu, všude narážím na Bezdíčka. Druhý

den se Gravan shodou náhodných okolností s kolegou sešel u oběda. Seděl zamyšleně nad talířem gulášové polévky, když se Gravan dovolil a přisedl si k němu. Jíst to nemám, apřesto se tím cpu. K talíři vždy přisedám s iluzí, že mi bude připomínat časy mé

mladosti, kdy jsem to hltal s přesvědčením, že jde o to, na co mám právě chuť a peníze. Řekl to na omluvu, která byla zbytečná. Už ses z toho Kolouše vyspal? zeptal se Gravan, když si objednal hrachovou kaši s párkem. Z Kolouše? žertuješ? Oslovený mávl lžící, jako by chtěl udělit Gravanovi rozhřešení. Kolouš mi nestojí za to, abych na něj v nocimyslel. Gravan na to opáčil poznámkou, že jako šéf má Koloušek v ruce kádrovou berlu. Stačí, aby člověk uklouzl a… Nedopověděl, stačilo naznačit, Bezdíček se však uchechtl. Koloušek a kádrová berla. Nebuď směšný. Ten je rád, že je rád. Pak připojil informaci, která přinutila Gravana odložit příbor a soustředit pozornost. Koloušek se prý klepe strachy,

107

že mu někdo z konkurenčních novin připomene jeho politickou minulost. Nemusí se však bát, protože není sám, kdo byl v partaji, která znamenala všechno, a pak, když to na něj vědí, mají ho v hrsti a on jim bude vděčně sloužit do roztrhání těla.

Ach bože. Gravan se pustil do stydnoucího oběda. Po chvíli ticha, kdy kolega odložil lžíci a přitáhl si talíř se svíčkovou, řekl: V tomhle vedru a svíčková? Tys dobrodruh. Bezdíček zkoumal kvalitu knedlíků a množství masa na talíři. Do jídla se pak pustil s chutí a nedbal o skryté výhrady svého kolegy. V tomto případě oceňuji kvalitu omáčky, která jevynikající, a potom takt, se kterým odcházíš od tématu. Koloušek a kádrová berla.Cha, cha. Dovol mi, abych se zasmál a riskoval, že mi zaskočí. Gravan věděl, že to kolega nevydrží a řekne, co chtěl od něj slyšet. Podal mu ruku: Jak já to vidím, jeKoloušek v ohni. Ani bych se nedivil, že z toho blbne. Z různých stran na něj kdekdotlačí. Čtenáři, majitelé novin, správní rada, kdekdo. Musí se s tím nějak vyrovnat azase si moc nezadat. Nám nezbývá, než mu s tím pomáhat, protože je to taky v našemzájmu. Bezdíček si ho teď zvědavě prohlížel. Pak se zeptal, jestli to, co právě slyšel, bylo od srdce. Co je to za řeč? Proč právě od srdce? Vidím to

tak a nemám chuť tady nějakpsychologizovat. Zvlášť ne, když byl ten párek navlečený do nějakého prezervativu,který mi zaneřádí organismus. Bezdíček na to, že se stejně diví, že on, renomovaný tvůrce veřejného mínění, chodí do takového pajzlu, kde se sice nají za přiměřenou cenu, ale s následky, které budou jistě zničující.

To veřejné mínění stojí za úvahu. Bezdíček na to položil Gravanovi otázku, jestli si tím taky láme hlavu. Kdejaká husopaska čte jeho úvahy a smýšlí v jejich duchu. Měl by se červenat, nebo na to být pyšný? žádná husopaska. Jenom někdo, kdo je líný si utvořitvlastní názor. Bezdíček se zasmál zbytečně hlasitě. Většina našich čtenářů si názornevytváří. Přejímá nebo upravuje názory, které jsi zveřejnil.

Na Gravanovu otázku, jestli na to má být pyšný, vytáhl Bezdíček obočí kam to až šlo a chvíli tak setrval. Otázku, z čeho se formuje mínění Bezdíčkovo, nechal taktně odeznít. Čas nás stejně zadupe do nicoty, řekl ještě, snad i zbytečně.

108

26.

Jestli řekneš, že se pořád trápíš z toho, jak ti na ulici natloukli, budu ti věřit. Násilí

vyvede člověka z rovnováhy. Nechá to stopu na duši a někdy je obtížné se následků

zbavit. Napadení pak bývají hosty v ordinaci psychiatra. Jiřina projevila dobrou vůli mít spoluúčast na předpokládaném utrpení svého muže. Jenže Gravan mlčel a nevyjadřoval se. Stál u okna a díval se na plynutí mraků. Byly to bílé šmouhy na vysokém letním nebi. Neuvažoval o násilí, uvažoval o tom, co viděl. Proč vysoké letní nebe, když je vysoké pořád stejně? Je to básnický obraz, který vychází z toho, že mraky jsou skutečně výš, než bývá

v jiných obdobích roku zvykem? A proč by mělo být nějakým zvykem, že mraky jsou nějak vysoko? Člověk to slyší a nenapadne ho měřit výšku oblaků. Ty tam jsou od toho, aby buď

stály na místě, nebo se míhaly podle síly větru.

Proč nic neříkáš? Bojíš se, že se to násilí může opakovat? že ti podruhé skutečně

ublíží? I vaše noviny jsou plné podobných případů. Unesou člověka, vymáhají výkupné

a pak ho třeba vrátí nebo nevrátí. Ničím nejsme chráněni před zlem. Jenom náhodoua… Obrátil k ní hlavu. Dopověz. Čím jsi chráněna před zlem? Tím, že před sebou nosíš

štít dobrého člověka? Pánové zločinci, občané gauneři, jsem tady bezbranná, mně

nesmíte ublížit, nemáte právo. Ubližujte těm, kteří jsou v lásce vrtkaví a v názorech nastav zločinnosti v naší zemi nestálí. Ať si potvrdí, že mají pravdu, když pranýřují

zločin na našich ulicích.

Zřetelně viděl, že jí ubližuje. Něco chtěla říct, patrně to říkala neobratně, a on ji nenechal domluvit. Rychle se omluvil. Vzal ji kolem ramen a viděl, že se jí zamlžil zrak. Nebyla zvyklá na

prudké řeči a na tvrdé repliky. To nic. Pochop, že o některých věcech je lépenemluvit. Tím se to sice nezruší, ale taky se to nepřipomíná. Odtáhla se od něj. Tadysi odporuješ. Myslím, že když prožije člověk nějaké trauma, má o tom mluvit takdlouho, až se mu to ve vědomí rozmělní a přestane útočit.

Na co mi ta příhoda, která je jistě nemilá, může útočit? Modřiny snad už zmizely, předspaním se musím prohlédnout. Máš pravdu, nepřidalo mi to na sebevědomí. Topřiznávám. Sebevědomí. Jenže mé sebevědomí dostává na frak neustále. Proto ho mámtaky dost otrlé, aby mi ho tohle pouliční násilí mohlo výrazně poškodit. Chtěla na to

109

říci, že je na něm vidět něco jiného, ale raději mlčela. Po chvíli se zeptala, co ho nejvíc sráží. Je na něm vidět, že ho něco trápí. Něco v práci? Soutěž mezi redaktory? Nebo ti snadKoloušek ztrpčuje život?

Odstoupil od okna a sedl si ke stolu. Opíral se lokty o bílým ubrusem krytou desku. Bílý

ubrus dotvářel pohodu jejich domácího života. Na jednom konci prosvítala žlutá skvrnka, pračka nestačila odstranit stopu po vybryndané kávě? Ale i to sem patřilo, protože ta káva dokládala, že tu žijí živí lidé, lidé omylní a občas i chybující. Asi by Gravanovi bylo líto, kdyby ten ubrus byl opravdu bez poskvrny. Jenže k tomu se nemohl přiznat. Jiřina usilovala, celkem marně, aby u nich doma bylo všechno podle přísné normy, kterou si v manželství

stanovila.

Koloušek mi neubližuje, řekl konečně, jako by přemýšlel, co jí odpoví. Pak řekl něco, s čím si nevěděla rady. Jako živému tvorovi je člověku dáno neustále druhým živýmtvorům ubližovat. Stát jim v cestě, bránit jim v rozvoji, neustále je omezovat. Řekla na to: To je snad nějaký přírodní zákon, který se nějak dotýká nestejně chápané svobodyčlověka. Nechtěl jí odseknout a požádat ji, aby mu dala pokoj se svými starostmi, ale musel něco říct. Ubližuje jenom tehdy, když to dělá vědomě, cílevědomě. Ale jinak to dělá

neustále a spontánně. Není si toho vědom a já to taky jako ubližování necítím. Když

mne bolí nohy a já v tramvaji musím stát, taky nikoho sedícího nevyháním z místa.Taky to, že mi brání se posadit, neberu jako ubližování. Pozorovala ho zaraženě. Kolem tohoto problému se jistě kdejaký filozof už dávno otáčel. Jenže o to Gravanovi asi nešlo. Měl na mysli něco, s čím se nepochlubil.

Proč to říkáš? Když se ve vagónu metra mačkáme jako slanečci, bereme to jakoobjektivní nezbytnost, že kolem nás není dost místa. Jenom nemocný člověk by se protitomu ohrazoval. Tohle ti přece nemůže dělat potíž. Řekl na to, že mu to taky potíž

nedělá. Zeptal se, proč s tím vůbec začala. Proč jí dělá starost, když se věci mají tak, jak se věcně mít musí, když proti tomu nic nezmůže, tak ji to trápí? Odsekla, že když tak kouká na mraky, jak před chvílí koukal, tak za tím určitě něco je, už ho zná dost dobře. Tak já

koukám na mraky. Ostatně tam nic, čemu bys mohla říkat mraky, nebylo. Jenom jsemtiše uvažoval. Nedělej z toho, prosím tě, drama. Jestli navíc chceš vědět, co mnepřimělo k uvažování nad plynoucími mraky, podle tebe mraky, tak se zeptej a já ti toklidně řeknu.

110

Chvíli bylo u stolu ticho. Cítil, že byl trochu moc drsný a věděl bezpečně, že se nezeptá. O

čem to přemýšlel, když koukal z okna? Mohl si teď cokoliv vymyslet, musela by mu věřit. Když Gravan kouká z okna, nemyslí na blbosti. Zasmál se, co ho to napadlo. Zeptala se, čemu se směje, ať se s ní podělí o myšlenku vyvolávající smích. Honem musím vymysletněco podstatného, co by stálo za to, abych to mohl nazvat myšlenkou. Jenže to, co mnenapadá, není bohužel k smíchu.

Dívala se na něj nedůvěřivě. Určitě si z ní dělá legraci. Řekla něco tak směšného, že mu stojí za to ji ponižovat? Máme své slabé chvilky. Patří tahle mezi ně? Samozřejmě, že mu ta otázka nepřišla vhod. Řekl, že by rád něco řekl, ale neví jak do toho. Taky by nechtěl být směšný, i když ji už zná tak dobře, že ví, že by mu přechodnou směšnost jistě odpustila. Pak po chvíli řekl: Věř, nevěř, ale jsme příšerně manipulováni a taky lehcemanipulovatelní. Dál bylo ticho. Řekl a mlčel. No a co? To má být novina? Snad myslel, že ji svým sdělením ohromí, nic takového se nestalo. Přijala to nezvykle klidně. Vidím, že ti to nevadí. Narovnala ubrus, který svými lokty shrnul. Jsou přece věci, které

bereme na vědomí, protože se s nimi nedá nic dělat. Ovšem jenom do jisté míry, dokudnás příliš neomezují. Když vím, o co jde, klidně se manipulaci vyhnu.

Odpověděl, že pokud by se opravdu chtěla vlivu manipulace vyhnout, musela by žít jako trosečník na pustém ostrově. Víš vůbec o čem mluvíš? Samozřejmě, že se zatvářila dotčeně. Projevila však dobrou vůli a odmítla se hádat dřív, než pochopí, o co mu jde. Rozumím tomu tak, že mne přinutíš dělat něco, co dělat nechci, tak, abych to nakonecudělala dobrovolně. Zeptal se, jestli si nežádá důkladnější definici, protože k tomu, co nechce dělat, ji může přinutit fyzickým násilím. Odpověděla, že nemá takové přání. Stačí jí

přibližně vědět, o co jde. Když musí koukat na televizní reklamu, tak nejde o nic jiného. Smysl reklamy je zbavit člověka jeho vůle. Takže reklamu můžu vypnout a už nestojímpod vlivem tohoto typu manipulace. Řekla to téměř vítězně.

On na to, že v životě nestojí člověk jenom pod vlivem reklamy. Co když manželka zabrečí a on, protože nesnáší její pláč, dojde nakoupit, i když se mu chce koukat na fotbal. Odpověděla, že kdyby tomu tak mělo být, nešlo by o manipulaci, ale o vydírání. Se staženými koutky úst řekl, že záminka k pláči se občas skutečně najde. Někdy se tiskutečně povede být trapný. Bez ohledu na její odpověď připomněl, že výchova dětí

111

není nic jiného. To je pozitivní manipulace. Tady má smysl a nelze proti ní nicnamítat. Otázka jenom je, jestli tomu opravdu rozumíme. Máme někde sociální

psychologii? Myslím v knihovně. Nechtělo se jim však hledat, a proto se omezili jenom na odhad. Myslím, že se tebou nechám klidně zmanipulovat. Zejména k určitémujednání, které nám oběma přinese zisk. Zeptal se, jestli se nechá zmanipulovat právě teď, když má ještě nějakou práci? A pak pochyboval, že by nějaké jí naznačené jednání

přinášelo zisk v pravém významu toho slova.

Praktickým jednáním si dokázali, že ziskem mohou klidně nazvat povzbudivou rozkoš, jejíž

vymáhání se jim dosud neomrzelo. To však nebyla manipulace. Když dělá někdo něco z vlastní vůle a s přesvědčením, že je dobře to dělat? Když s takovým jednáním před večeří

nepočítal, byl asi přece jenom zmanipulován. Doufal, že mu spolu s napětím odejde i pochmurná nálada. S lítostí si musel přiznat, že se tak nestalo.

Takováhle manipulace není na škodu, řekl a doufal, že mu rozumí. Za chvíli budouv televizi zprávy. Uvidíš, jaké pohromy se na tebe budou valit. Zeptala se, jestli ho k těmto chmurným úvahám přimělo její působení, do kterého dala všechno úsilí, kterého je schopna. Objal ji a současně požádal o prominutí. Zapomeň na svět, který je kolem. Byla to dobrá výzva, ale neměla odpovídající efekt.

27

Bylo to druhý den večer, kdy Gravan položil své ženě otázku: Napadlo tě někdy uvažovato Hejskovi jako o člověku? Vykřikla zděšeně :Jak to myslíš? Pokud o Hejskovi někdy uvažovala tak jenom jako o člověku. Nepřišlo jí na mysl, že by to mohla být polidštěná

opice. I když k ní někdy neměl daleko. Teď viděla, že se její muž tváří zaraženě. Co tou otázkou myslel? Vzápětí to naznačil. Kdyby žil, asi by mne to nenapadlo. Jenže teď,nevím proč, mne napadá, že jako člověk musel mít Hejsek své životní plány. Promiň,zní to divně, ale musel mít svůj citový život. Sice se mu do cesty občas připletl primitiv,ale byl to člověk. Tady Gravan udělal zadost strnulému pohledu své ženy, který na něj upírala. Asi nesouhlasila s tím, co slyšela. Taky to, že ho měla Hedvika ráda, jistě oněčem vypovídá. Mávla odmítavě rukou. To neříká nic, alespoň ne o Hejskovi. Říkáš,kdyby žil. Kdyby žil, napadlo by tě dát mu přes hubu?

112

Ten drsný výrok ho zarazil. Nebyl zvyklý slyšet od své ženy takové výrazy. Chvíli mu trvalo, než sehnal dohromady nějaké argumenty, které by zněly přesvědčivě. Nepřišel na nic. Teď, když není, nemohu ti odpovědět. Musím se však zeptat, jak tě vůbec napadlořešit takovou věc hrubou silou? To přece není v tvém programu. Odpověděla, že měl asi na mysli její povahu. Samozřejmě, že facky a podobné argumenty nejsou shodné s její

mentalitou. Ale stejně platí, že na hrubý pytel patří hrubá záplata. Nebo iustum praeteritira modum. Tím chtěl Ovidius říci, že hněv překročil spravedlivou míru.

Když začala s latinou, obvykle se rozčílil. Dělá mu to schválně, přece ví, že o latinu v životě nezavadil. Vytahuje se. Pokud jde o mne, řekl a na čele mu vyskočila žíla, která

se tam připomínala, jen když se rozčílil, tak první, kdo se měl ohradit, jsi byla ty. Její

pohled teď nevypadal příliš přátelsky. Chce tím něco naznačit? Třeba že se nebránila dost srdnatě? Samozřejmě, že na mně žádné stopy nezůstaly. Ty jsou jenom tadyhle, ukázala si na hlavu. Stěžovala jsem si svému manželovi, ten se však jenom zvedl a odjel. Odpověděl, že by si snad madam přála, aby se tam popral, aby Hejskovi vymlátil zuby.

Vymlátil zuby, taky parádní slovník. Ještě tu větu dvakrát opakovala, snad aby si ji vštípila do paměti. Jemu bylo jasné, že tyto řeči nikam nevedou, ničemu neprospívají, že by měl skončit, nebo se začnou navzájem urážet a že jim to pak bude líto, a obtížně se budou navracet do stavu původní manželské shody.

Omlouvám se, řekl odhodlán se zvednout a odejít. Kam? Někam, jenom nebýt v

prostoru, kde právě teď létaly jiskry. Víš, já jsem chtěl něco říct, nedal jsem však zřetelně najevo,o co mi šlo. Mezi slovem a myšlenkou, kterou chci vyslovit, bývá někdy dost daleko. Zeptala se, o co mu tedy šlo. Ještě si nebyl jistý, zda v té věta může vidět podanou ruku. Když je Hejsek po smrti, o co ještě jde? Zamyslela se. Po chvíli: Vím, že to nemáš rád,ale nemohu si upřít myšlenku, kterou vyslovil Seneca Mladší. V listech Luciliovi píše:Aequat omnes cinis, impares nascimur, pares morimur. Všechno srovnává smrt.Nerovni se rodíme, rovni umíráme. Teď shodně mlčeli, jako by zaskočeni pravdou, která

se jevila být absolutní. Po chvíli, která se mohla zdát jako dlouhá, se zeptal, jestli to znamená, že se s Hejskem vyrovnala? Zeptala se, co tím vyrovnáním myslí. Jestli tímmyslíš, že jsem na to ponížení ochotna zapomenout proto, že už umřel a já se munemohu pomstít, pak říkám: ne! Ta stopa na duši tam bude asi dál. Tu vyhladí jenomčas. Prohlížela si dlaň, jako by z ní chtěla vyčíst další vývojové fáze svého ponížení. Chtěl

113

na to říct, že věc zbytečně dramatizuje. Ten člověk měl taky své kvality, které nedošlynaplnění. Dopustí se trestného činu a je odsouzen, po odpykání trestu má snad právovrátit se mezi lidi. Nebo ho už odsuzuješ na zbytek života?

Řekla něco, s čím nepočítal. Nejdřív sklopila oči, jako by se za slova, která vzápětí pronese, styděla. Víš, mně je každého člověka líto. Každý z nás, bez ohledu na vlastnosti, talentpro něco, kvality své povahy, bez ohledu na místo mezi lidmi, má přisouzenu drsnoudráhu bolesti, ve které je radost jenom zlomkem vyměřeného mu času. Když viděla, jak ji nechápavě sleduje, vyzvala ho, aby se taky rozhlížel kolem sebe. Co uvidí? Každý seněkam dereme a o co nám vlastně jde? O tu současnou vteřinu, ve které se všechnoděje. Zítra už budou naše činy zapomenuty, nikdo je nepřipomene, platily jenom teď,v tuto chvíli a pro přítomné. Tak spolu se mnou zapadne do nebytí i Hejskova ruka,která se po mně sápala. Možná, že si ji budu jednou, až nastane čas, s dojetímpřipomínat.

28.

V noci se Gravan probudil a zmateně zíral do světlé tmy. Je to přece jasné! Jak to, že jsme na to nikdo nepřišel? Byly tady čtyři záhady. Ovšem, čtyři záhady. Zavrtěl se na lůžku a poslouchal, jak Jiřina spokojeně oddychuje. Jak teď začal uvažovat, záhady měly snahu zůstat záhadami. Tak zaprvé: Kdo ho přepadl na ulici, když šel od autobusu? Určitě to byl někdo, kdo si na něm cvičil svaly. Bylo to tak, jak řekl Bezdíček, a já jsem to omylem spojoval s Hejskovou smrtí. Už jsme z ní všichni celí diví, všude vidíme jeho vrahy. Samozřejmě, že to mohlo tak být, ale mohlo to být taky jinak. Když se všechno relativizuje, nic se nevyřeší. Prostě jsem jim byl dobrý k tomu, aby se udrželi ve formě. Šlo tam několik žen a já jsem byl jediný mužský. Bylo to značně nepříjemné, ale v souvislosti se záhadou Hejsek žádná záhada.

Kdo to byl, kdo oslovil Jiřinu a ptal se na Hedviku? Byl to určitě ten kluk Starý. Student, který zahořel touhou po obstarožní ženě. Kdyby mne slyšela, tady se Gravan s převahou zasmál, to bych nechtěl vidět. Obstarožní milenka. Nechutně se tomu říká zralá žena. Co to je zralá žena? Stává se to, že kluk vzplane touhou po ženě, která má všechny mladistvé

touhy za sebou, všechno, o čem on uvažuje, už vyzkoušela, a tenhle tušený oceán rozkoší je tady teď před ním jako na dlani. Uvažuje? Sní. Jeho touhy mají podobu ojíněného snění.

114

Proto si zjistí Gravanovo jméno, telefon najde v telefonním seznamu a proto i adresu. Na Jiřinu se buď zeptá, nebo počká, až vyjde z domu.

Tady to trochu drhlo, možná, že si potřebné zjistil jinak, o tom teď nebyl Gravan schopen uvažovat, prostě si všechno nějak zjistil. Zavolat se bojí, protože by vzbudil zájem policie. No a nakonec sebere odvahu a osloví Jiřinu. Kluk by potřeboval dostat za uši. Takový

rozruch kvůli postpubertálnímu vzplanutí. Hele, Gravane, neurážej! Takový cit je čistý, můžeš jedině závidět. Závidět? To, že mi už není dvacet? Ovšem, ale byla by to závist sporná. Když je někomu dvacet, je mu prostě dvacet. Když mu už není, má na co vzpomínat. Závidět? K smíchu.

Gravan se zavrtěl na lůžku a snažil se zapudit vzpomínky na čas své jaré nevinnosti. Jestlipak si vybavíš nějakou holku z té doby? Ovšem. Všechny tu teď před ním definovaly. Některé bez šatů, jak mu je fantazie nabídla. Vlastně jich nebylo moc, po kterých tenkrát toužil, a nebyla mezi nimi žádná starší žena. Podivné. Neuměl si představit, jak se spolu a navzájem chovají jinoch a o dvacet let starší madam. Jak? Jako milenci, jak jinak. Kluk se chvástá svou silou a ona ji rozumně koriguje. Tak je na tom mladík Starý. Chvástal by se, kdyby měl příležitost. Přitom by stačilo vytrvat a na druhé straně by určitě začaly pracovat představy. Teď se Gravan na lůžku neklidně zavrtěl. Musí podléhat takovým trapným myšlenkám? Přišly mimovolně jako průvodce odhalení, že by ten člověk, který oslovil Jiřinu, mohl být toužící student. Určitě to byl on.

Jestli tomu tak opravdu je, mám padesát procent záhad z krku. Napadení na ulici a dotaz na Hedviku adresovaný Jiřině. Zbývá ještě druhá polovina a s tou to nebude nijak snadné. To je věc policie. Jestli ten kluk Starý viděl někoho prchat do třetího domu od Hedvičina domu, policie ho jistě vyzpovídala a oni tam udělali razii a zločince odvedli v poutech. Otázka je, proč se o tom nezmínili. Taky mohli zjistit, že šlo o planý poplach. Byla by to smůla. Je-li v domě někdo podezřelý, měli nás s ním konfrontovat. Byli jsme rozčílení, on se šklebil jako blázen, taky dostal pěknou ránu do kotrby, určitě bychom na něm něco poznali. Takže je to zase na mně.

Celkem bylo vysvětlitelné, že měl Gravan co dělat, aby před svítáním vůbec usnul. A znova od začátku. Nezmýlil se ten student? Nešlo náhodou o jiný dům? Vešel ten člověk vůbec do některého domu? Třeba se chtěl dostat do paralelní ulice a proto potřeboval proniknout

115

na druhou stranu. Mezi domy byla dost široká mezera a stačilo přelézt plot. Z ulice na něj vidět nebylo, za oknem nikdo nehlídal lupiče, který s vyplazeným jazykem uhání kolem.

Proto taky hned ráno zavolal Hedvice: Kdo bydlí v tom třetím domě, kam měl lupič

utéct? Odpověď mohl čekat: Co tě to, proboha, drží? Policajti je určitě vyslechli. Jistě je vyslechli. Udělali chybu, že si k tomu nevzali toho, kdo lupiče viděl. Stačilo říct nic nevíme a oni tomu museli věřit. Zvlášť, když lupič vypadal důvěryhodně. Tady přece bydlí samí

důvěryhodní lidé. Bez uzardění uvedli, že viděli podezřelou osobu, jak se pokrčená hnala kolem jejich domu. Tak mi alespoň řekni, jak se jmenují. Budou v seznamu, protožemají jistě internet.

Byli to Smejkalovi, on je chemik, jakýsi výzkumník, který má ve světě řadu patentů. Takový

člověk nebude napadat sousedku. Bylo by opravdu s podivem, kdyby tomu tak bylo. Ale člověk se může dostat do složitých osobních situací a ty se nemusejí vyhýbat ani chemikům světové úrovně. Půjdu navštívit světového chemika. Byl u vás na tom sezení, co jsmetak neslavně opustili? Hedvika chtěla vědět, proč neslavně, dostalo se jí však mlhavé

odpovědi. Gravan hned vytáčel číslo, na kterém měl být doktor Smejkal. Byl, ale bylo obsazeno. Paní Smejkalová buď konferuje s kamarádkami, nebo ctihodný chemik visí na internetu. Asi od rána pracuje. Pilný to muž.

Jel opatrně, než dojel, dvakrát mu Jiřina volala, jestli je v pořádku. Ujistil ji, že skutečně

v pořádku je, ale když mu bude pořád volat, určitě nabourá do sloupu, kterých je tady kolem vozovky plno. Pražská ulice v tuto ranní dobu! Škoda mluvit. Auto za autem se plazí, chudáci řidiči, chudáci policajti, kteří se do toho snaží mluvit, chudáci pěší občané, kteří se rozhodnou přejít na druhý chodník, když je přechod ulice daleko.

Uvažoval, kde zaparkovat. Nejlépe před Smejkalovým domem. Není důvod se skrývat. Brzy zjistil, že s jeho návštěvou nepočítají, paní domu to dala najevo otázkou, co chce. Na hubené, fialových saténem kryté hrudi jí viselo asi čtvrt kilo zlata různě opracovaného. Představil se, jméno na ní dojem neudělalo. Tak ji požádal, aby ho pustila dál a dala mu možnost promluvit s manželem. Já vím, že pracuje, proto ho nebudu dlouho zdržovat.Je to v jeho zájmu, abychom si spolu promluvili. Odpověděla, pořád mezi dveřmi, že má

pochybnost o tom, že by je spojoval nějaký společný zájem. Byla to kostnatá blondýna a

116

Gravan začínal mít dojem, že mu kostnaté blondýny brzy začnou lézt na nervy. Dýchal zhluboka a uvažoval. Po celou dobu ani nemrkla a sledovala jeho dechové cvičení.

Jsem v rozpacích, řekl konečně. Ona s úšklebkem, že je to na něm vidět, že mu však z nich nemůže pomoci. Na to řekl jakoby mimochodem, že mu jistě dovolí, aby si zavolal na policii. Pokud máte u sebe telefon, můžete si volat, kam chcete. K tomu však nemusítestát u našich dveří. S tím musel souhlasit. Divné mu bylo, že neprojevila zájem, proč chce právě od jejich dveří volat na policii. že by se se svým odhadem zmýlil? Omlouvám se, řekla konečně. Jako osoba vědomá si svého postavení, bych měla pocestnému nabídnoutalespoň židli, když už si právě od našich dveří musí zatelefonovat. Řekl, že si toho velice váží a hrnul se dovnitř. Nestačil se rozhlédnout v hale, kde ukázala na širokou klubovku, když se z patra ozval hlas: Co se to tam děje, Marie? S úlevou Gravan usoudil, že pan doktor chemických věd přerušil práci a dal se zlákat hlukem, který host a jeho žena dělali u domovních dveří.

Přišel jsem se vás na něco zeptat, pane doktore, sejděte laskavě dolů. Nebral zřetel na Smejkalovou, jak právě zjistil Marii, a vyšel doktorovi naproti. Ten pomalu scházel se schodů, které obloukem mířily do prvního patra. Nedošel daleko, když uviděl Gravana, zarazil se. Ovšem, že to byl on. Nešklebil se, nevykřikoval divokým hlasem neslušná slova, strnule hleděl do nepříliš povzbudivé budoucnosti. Teď, v momentu překvapení, Gravan by řekl šoku, i když to slovo neměl rád, sháněl myšlenky, hledal případná slova, která by uplatnil. Nebyla dosud na dosah. Stál a zíral. Byl to klinický případ strnutí těla i ducha pod vlivem náhlého ohrožení.

Takže se poznáváme, pane doktore? Jsem tady, protože si musíme promluvit a leccossi ujasnit. Teď z Gravana spadlo napětí. Do poslední chvíle si nebyl jistý, zda se nebude muset omluvit a pokorně vycouvat. Teď byl na koni. Přitom chápal, co asi cítí badatel, který

na podobné situace asi nebyl zvyklý. Oba manželé teď postrádali schopnost navázat s hostem bezprostřední spojení. Kdyby chtěl být Gravan surový, řekl by, že jako lidé

postrádají u člověka obvyklou komunikační dispozici. Tak si konečně sedněte, ať senavzájem nezdržujeme víc než je třeba. Jako host neměl na tuto výzvu právo, ale měl převahu a využil ji.

117

Smejkal se konečně přišoural a spustil se do hlubin klubovky potažené světle hnědou kůží, která stála spolu se dvěma dalšími v koutě haly. Dělal dojem, že mu nohy přestaly sloužit. Jeho žena se postavila vedle něj. Je to nedorozumění, řekl zkroušeně. Jistě, že je tonedorozumění. Nejdřív však laskavě odpovězte na pár nepodstatných otázek. Proč jstebyl v telefonu na paní Hejskovou tak… drsný? Myslím, že to není ve vašem stylu. Když člověk vezme v úvahu pozlacenou manželku, zařízení domu a vědeckou hodnost majitele, pak má právo čekat, že i takové vniknutí do sousedova příbytku se tomu všemu bude nějak podobat. Smejkal se ošil, mávl rukou, jako by nechtěl vzpomínat. Jenže Gravan se mu dál vytrvale díval do tváře a bylo vidět, že na odpovědi trvá. Ále, chtěl jsem, mysleljsem si, že když na vás budu drsný, že opustíte dům a já se zadem dostanu pryč. Byl toomyl. Gravan se musel smát. Omyl. Co kdybych vás byl postřelil. Omylem, samozřejmě.Dobře, nechme toho. Policistům jste řekl, to po pravdě, že jste nikoho běžet kolemdomu neviděl. Je to tak? Kývl hlavou, že tomu tak bylo. A teď k tomu hlavnímu. O covám, v tom domě šlo?

Manželka Smejkalová Marie byla při své vyhublé kostnatosti zřejmě silnější než její chemik. Opírala se jednou rukou o jeho rameno, byl v tom jakýsi ochranný postoj, a když řekla, že to poví za něj, výrazně se doktorovi ulevilo. Mám sestru. Je mladší než já a taky jste jimohli nedávno vidět s jejím manželem. Myslela zřejmě onu odpolední párty, na jejímž

začátku Gravanovi krátce pobyli, mezi tolika cukroušky se však Gravanovi rozplynula v nekonkrétní masu. Má za muže bankéře Hlavatu. Je mimořádně krásná a tak vám toasi říká všechno. Pokud jste ovšem znal Hejska. Zadívala se na Gravana, jestli potvrdí, co naznačila. Ten však neurčitě pokrčil rameny. Musela pokračovat. Nechtělo se jí do toho. Dopověděl to za ní. Vaše krásná sestřička si s Hejskem zadala a on u sebe mělnějaké její kompromitující materiály. Možná fotografie nebo dopisy. Manžel Hlavatají na to přišel? Byla to podstatná otázka. Zaváhala. Obrátila se dolů na manžela. Ten taky dělal, že neví. Oběma došlo, že Hejsek přišel o život zákeřnou střelou, a když teď řeknou, že to byl Hlavata, kdo ženě přišel na nevěru, mohlo by to znamenat, že ukazují na možného vraha. Chápu. To ať si už vyšetří policajti.

Ne! Proboha. Ne! My jsme k vám upřímní, protože věříme, že naši

upřímnostpochopíte a nebudete nás vláčet po soudech. Jak jednoduché, řekl si Gravan. Stačí

zabrečet a je odpuštěno. Měla dobrou vůli všechno urovnat tak, že Gravan uvěří, že její

manžel v Hejskovic domě vlastně ani nebyl. že jenom chtěl z její sestry setřít špínu, protože

118

ta nerozumná coura uvrhla celou rodinu do hanby a veřejného zatracení. Nejde o veřejné

zatracení, milá paní. Jenom tady sousedé v ulici vás nebudou nějakou dobu zvát na typokojné mejdany, ve kterých si stejně nelibujete. Seděli a uvažovali. Probírali to ze všech stran. Pořád z toho Gravanovi vycházela policie, zosobňovaná doktorem Horákem jako nástroj pomsty za smrt jistého Hejska, manžela Hedviky Hejskové, dnes dočasně jeho milenky.

Našel jste ty dopisy? Chemik zavrtěl smutně hlavou. Takže je buď mají policajti, nebo jsou ještě v domě. V tom případě je Hedvika najde. Řekněte mi něco o podváděnémmanželovi. Zeptali se, co chce vědět. Jak by asi postupoval, kdyby se o nevěře dozvěděl. Řekli, na tom se shodli, že by jí určitě omezil mimořádná vydání. Taky by ji zavíral doma. Na otázku, jaký je dotyčný střelec, o překot Gravana ujišťovali, že nemá zbraň a že není ani fyzicky způsobilý někomu ublížit. S nevěrou své ženy má zkušenost, proto by se to odvíjelo tak, jak je už u nich zvykem. Co ta boule na hlavě? Smejkal si položil dlaň na místo, kde se pažba pušky nešetrně dotkla jeho hlavy. Byla to děsná rána. Ale dobře mi tak. Už

nikdy se k něčemu podobnému nedám přemluvit. S pochopením se všichni smáli.

Gravan vstal a s úlevou se protáhl. Co s tím? Samozřejmě že budou policisté pátrat po podváděném manželovi. To musela být jedna z variant. Ale kdo vytahal z květináčů keříky na Hejskovic terase? Co ty ostatní tajnosti? Bylo tu snad víc podváděných manželů? Je tu fenomén B+B+S? Je mi líto, že vám právě teď nemohu nic slíbit. Zadržování důkazů jetrestné a já, novinář, bych byl osobně ohrožený, kdybych tuto věc přehlédl. Odešel od nich a zanechal je v nejistotě. Jen ať pan doktor pochopí, že dělat takové věci, jako je vloupání do cizího domu, není žádná legrace. Hedvika nebyla doma. Cestou si to všechno převaloval v hlavě. Vražda doktora Hejska byla pořád v mlze. Jen ať se policie snaží. S tím Smejkalem může, ale i nemusí vylézat na světlo. Tady, podle jeho přesvědčení, k objasnění

nedojde. Na bankéřovu přičinlivou manželku by stálo za to se podívat. Úsměv na Gravanově

tváři svědčil o tom, že jinak mimořádné osobní kvality mohou za jistých okolností

přechodně ustoupit a dát vyniknout kvalitám méně přitažlivým.

Když ten den před spaním o všem přemýšlel, zjistil, že není s to si vybavit, jak to u Smejkalových vypadá. Samozřejmě, že to bylo jedno, nemělo to na nic vliv, nešel tam proto, aby obhlížel obrazy, které tam někde musely viset. Uprostřed haly byl stůl, asi u něj rodina sedala, kolem mohlo stát jistě šest židlí. Schody do poschodí jako by visely ve vzduchu. Teď

119

se divil, že z nich chemik nespadl. Uvědomil si, že tam opravdu visel obraz. Chemik ho měl za zády nad hlavou. Jakési výrazně abstraktní umění. Soubor barevných skvrn. Jako když

se chemikovy molekuly mezi sebou nemohou dohodnout. Smejkalova rodina Gravanovi rozhodně nepřirostla k srdci.

29.

Prosím tě, snad jsi nepekla koláč? zvolal Gravan, když viděl, jak Jiřina ukládá do nákupní

tašky, se kterou chodili běžně do samoobsluhy, velkou plastikovou krabici. Dozvěděl se to, co si ostatně myslel, že Hedvika Hejsková péct neumí a její matka na to jistě neměla čas. Proto

se švestkový koláč hodí, a jak svého muže zná, bude ho ještě málo. Co člověk potřebuje, když jede pracovat na cizí chalupu? Dobrá otázka. Nakonec nacpali do útrob vozu krámů, jako by jeli alespoň na krátkou dovolenou a ne jen na jeden den. Gravanovi přišlo dost trapné, když viděl, jak si jeho žena s sebou bere všelijaké opalovací a krášlící

prostředky, kterých ostatně neměla příliš, rezervní trička, dlouhé kalhoty, stál nad tím s jistou lítostí v srdci. Měl by o ni víc dbát, aby neměla ve styku s jinými ženskými komplex. Ve styku s Hejskovou se komplexu vyhnout nemůže. Jsou to sice nesmysly, maličkosti, ale lidský život je přece souhrn maličkostí. Nepodceňuj to, Gravane!

Neměli jsme se domluvit, jestli nemáme jet společně? Když tam budeme dřív, bez klíčenastanou potíže. Jiřina měla pravdu. Jaké však mohly nastat potíže? Počkají, projdou se po okolí. Přesto zavolala Hejskové a dozvěděla se, že jsou už deset minut na cestě. Toznamená, že jsou ještě v Praze, a když vyjedeme za čtvrt hodiny a nebudeme to mocroztáčet, někde nás dojedou. Jiřina však požádala, aby jel po staré silnici, po dálnici to každý uhání jako o život a jí je z toho mdlo. Taky je ta stará silnice romantičtější. To mnezajímá. V čem vidíš romantiku na staré silnici? Myslíš na díry v asfaltu, nebo nakymácející se škodovky stodvacítky? Dotaz zůstal bez odpovědi, ale přece jen za Prahou odbočil na starou silnici a šoural se v mírně obsazeném pravém pruhu. Podívala se na něj vděčně a on se cítil být lepším, než skutečně byl.

Jeli. Rychlost vozu mne opájí. Chápu to jako něco nepřirozeného míhat se takhlerychle krajinou. Zeptala se, co tím myslí. Jestli na tachometr dobře vidí, jedou sotva stovkou. To zase není nijak velká rychlost. Je a není. Po celá tisíciletí se člověk plahočil

120

pěšky a když ho honilo nějaké zvíře, nebo pronásledovalo svědomí, míhal se kolemstromů jen tak rychle, jak jeho nohy stačily. To přece byl přirozený pohyb. Zeptala se, co tím chce říct. Zamyslel se a mlčel. Pochopila, že říci nechce nic. Proto ho pohladila po zátylku a řekla, že se jistě cítí jako orientální hrdina na létajícím koberci. Vidíš ten strom?

V poli stál strom s rozložitou korunou. Prokazatelně tam neměl co dělat. Traktory se mu musely vyhýbat. Asi tudy někdy vedla cesta, když pole zcelovali, bylo jim ho líto. Řekl důrazně, že ten strom k tomu poli patřil. Když slunce vystoupilo nad hlavu, tak do jeho stínu hospodář usedl a obědval. Dcera nebo hospodyně mu v poledne přinesla oběd. Ti, kteří

strom nechali na místě, si zaslouží, aby na ně člověk s úctou vzpomněl.

Nežeň to tak. Bez ohledu na to, že před chvílí stokilometrovou rychlost označila jako nic moc, rychlosti se bála. Snad s ohledem na to, o čem před chvílí mluvili, chápala rychlost jako nepatřičnou veličinu, logicky nebo historicky k člověku nepřiléhající. Ta rychlostčlověka posouvá do nových poměrů, řekl rozhodně. Jsi si jistý, že je přirozené se taknáhle vyčlenit z poměrů, které se tady ustalovaly po tisíce let? Předjel vozidlo, které se chystalo odbočit a proto zpomalilo rychlost. Když se vrátil do svého směru, řekl: Nejdejenom o rychlost, se kterou se člověk přesouvá z místa na místo, ale taky o možnostpovídat si s lidmi vzdálenými tisíce kilometrů, o výměnu zboží, a vím já, co všechnocharakterizuje dnešní dobu? Odpověděla, že to není schopna domyslet. Všechno to bereme jako samozřejmost. Člověk si náhle proklestil cestu houštinou času. Podotýkám,že pracně. Mám obavu, že příliš pospíchal a nestačí tu civilizaci zažít. Strávit.Přizpůsobit se jí. Tedy sám sobě. Zní to blbě, ale nemám chuť o tom přemýšlet. Jdevšak z toho strach.

Dál už jeli mlčky. Po chvíli se přiznala, že uvažuje o tom, proč naši předci, a nejen oni, tak důrazně trvali na stálosti pořádků, ve kterých žili. Když nad tou řečí zavrtěl nechápavě

hlavou, pokračovala: Zvykli jsme si jimi pohrdat, viděli jsme v nich šosáky, nepřátelepokroku. Domysli to. Literatura nám je převážně představuje jako zpátečníky. Musel k tomu něco říct, i když se mu nechtělo. V dálce viděl ostré kontury hor, na jedné siluetu hradu, nebo alespoň hrádku. Přirozená potřeba stálosti, která je člověku vlastní, se tadykříží se stejně přirozenou potřebou změny. Náš úprk životem nám nedává možnostzměnu zažít. To je zajímavé téma. Pokus se jí bránit a uvidíš, jak tě právě ta změnazaskočí. Bože, jak jsem přišel k tomu, že právě já musím mít za ženu myslitelku?

121

Jeli, ona se vyslovovala k názvům jednotlivých obcí, které míjeli, většinou však neměla co říct, proto odhadovala, z čeho který název vznikl. Možná, že měla někdy i pravdu. Tady veStraškově jsme zahýbali doprava. Správně, pochválil se, kolem hřbitova. Támhle takupa je Říp. Na toto téma mohla mluvit do skonání dne. Omezila se jen na pohled, který

snad ani nebyl zkoumavý. O této mytologické hoře se toho napsalo a namluvilo! Roudnicí

opatrně. Doporučení si udělil oprávněně, protože nad náměstím zapomněl odbočit a musel se vracet. Teď přes most a pořád rovně za nosem. Nebylo to tak docela, ale zbytek cesty proběhl bez komplikací.

že jste někde bloudili. Já to věděla! Přivítala je Hejsková. Otevřela jim vrata, aby mohli dovnitř jejich rekreačního objektu, a se zadostiučiněním sledovala, jak se její kamarádka diví. Já jsem myslela, že jedeme na chalupu, vyhrkla Jiřina. Její muž se tvářil nezúčastněně, jako znalec, kterého nemůže nic překvapit. Hedvičina matka se slunila na druhé straně domu na lehátku, pětasedmdesát let na ní už bylo vidět. Syn se potápěl v kruhovém bazénku, který neladil svou jednoduchostí s procovským stavením. Za domem byl dost široký prostor porostlý nízkou trávou, někdo ji asi kosil, a něco málo keřů při zdi, které zřejmě kvetly, když byl jejich čas. Hejsek plánoval bazén, ale už se k tomu nedostal. Tady, skryta před očima vesnice, jejíž stavení nepřekročila výšku přízemí jejich sídla, mohla být Hejskovic rodina v přísném soukromí. To ti nevadí, že nevidíš své sousedy, že ses nimi nemůžeš pozdravit? A jim nevadí ta zeď? Jiřina projevila jistou naivitu, jak usoudil Gravan. Pořád ještě neznala dnešní zbohatlíky.

Pojď, já ti něco ukážu. Hostitelka zavedla hosty do domu, do pokojíku, kde byla všelijaká

elektronická zařízení včetně počítače. Zapnula soustavu monitorů a rázem se jí ukázalo všechno, co bylo za zdí. Běhající slepice, jakousi paní, která nesla něco v šátku, psa, který se drbal za uchem, souseda Pokorného, jak se chystá zaklepat na bránu. Musím mu jít

otevřít,dědovi. Jiřina se dívala udiveně na svého manžela. Jo, děvče, to je jiný svět. Na ten sibudeme muset zvyknout. žádné už vyhlížení na náves zpoza muškátů na okně. Však sito v hlavě obracej, jak uznáš za dobré. Já se jdu převléct, abychom tu byli něco platní.

Pozdravil se s panem Pokorným a vyšel ven k autu. Převléci se do domácích kalhot mohl klidně venku, jak se právě přesvědčil, nikdo ho nemohl vidět. Jestli na něj viděla Jiřina, mu nevadilo, Hejsková byla zaměstnána panem Pokorným, její matka potápějícím se vnukem.

Jsem John Kerry, hlásím se do služby! zasalutoval před panem Pokorným. Staroch se

122

k němu důvěrně obrátil a šeptal: V týdnu si to tady prohlížel nějaký Pražák. Na motorce,ale to jste neviděl, co to bylo za stroj. Objel to tu, dvakrát dokola, stroj šel tiše, alekdyž to pak za vsí rozjel, bylo to jako když startuje stíhačka. Gravan se zeptal, jestli si nevšiml značky. Když říkáte, že to jelo jako tryskáč, tak to mohlo být BMW, taky GoldWing Honda, nebo Kawasaki ze série KZ, Laverda nebo Yamaha série XS. Když setaková mašina rozjede, je to skute čně jako když startuje tryskáč.

Ukázalo se, že to se službou nebude tak horké, že pan Pokorný s několika najatými řemeslníky stačil všechno udělat. Na zametání, utírání prachu, rovnání knížek nebude jeho služeb třeba. Tak proč jsme tady? Dozvěděl se, že Hedvika musí s panem Pokorným ještě

něco projednat a že potom svolá pracovní poradu.

Ta nás pěkně doběhla, hlásil Jiřině. Všechny práce udělali najatí vesničané. Rozuměla tomu tak, že buď o tom nevěděla, nebo je pozvala na mírnou rekreaci. Rekreaci navězeňském dvoře? Požádala ho, aby nebyl zlý a aby respektoval, že každý člověk má

právo na své pojetí života. Odpověděl, že se to pojetí života zase nemůže tak moc lišit od obecně přijaté normy. Jinak tady něco vadí. Alespoň jemu. Kříží se tu dva přístupy kživotu. Jeden v kleci, druhý venku. Proč se tu Hejsek tak úzkostlivě zavíral? Proč sevybavil bezpečnostním systémem první třídy? Proč všechna ta elektronika, kterou siještě musím prohlédnout? Logika věcí praví, že tu něco podnikal, nebo že se bál. Bál seo sebe a o své milióny? K tomu musel mít důvod. A stejně mu to nebylo nic platné.

Přišla Hedvika a ptala se, co tady ti dva řeší. Zeptal se jí, zda se tak trochu netrápí tím, že tady žijí v takové izolaci od lidí z vesnice? Ale vůbec ne. Proč bych měla? Ovšem. Proč by měla. Stejně sem asi nikdo nechodí. Mimo pana Pokorného, co? Jak se ukázalo, zásoby si vozili z města a ve vsi stejně nebylo nic zajímavého. Lidé jako jinde na vsi. Co ti na tomvadí? Do řeči jim rychle vstoupila Jiřina tvrzením, že jim na tom nic nevadí, jen si chtěli ujasnit poměry. Přátele si jistě pan Hejsek vozil z Prahy. Pokud sem s někým jezdil,nebyla jsem u toho. Bodejť by byla, řekl si Gravan a zasmál se. Tady se musely dít věci!

Tady se daly točit filmy bez účasti veřejnosti. Soukromé seance všeho možného ražení. Za vrata vjelo auto s černými skly a kdo co viděl? Doklady o tom však jistě policie našla a zabavila. No nic, řekl. Co si tím lámat hlavu, ještě by vypadal jako závistivec. Pojď semnou, vyneseme z garáže další lehátka, vyzvala ho Hedvika.

123

Měla jsi nám to říct, že se budeme opalovat. Nemůžu tu ležet ve spodním prádle, ohradila se Jiřina. Kdo ti vadí? Klukovi je deset let a jinak jsou tu ti, kteří tě zřejmě už

v podprsence viděli. No, je tu ještě moje máti, ale ta nic neříká. Ta kouká jenom nasvého vnuka. Jiřina však váhala. Zásady jsou zásady. Kluk, celý mokrý, si vytřepával vodu z uší. Jen neváhej. Já už viděl nahatejch ženskejch, to by ses divila. Babička ho okřikla, co to mluví. Pak bylo chvíli ticho. Kdekdo přemýšlel, kde se ty nahatý ženský tady vzaly. Hedvika se zeptala, kdy a kde to bylo, že mohl prohlížet nahaté paní. Odpověděl., že tu s ním jednou byl táta a on se koukal z půdy na to, jak se tu opalovaly. To byla prča. Hejsková se přísně zeptala, jestli některou z těch paní znal. Neznal. Nepříjemnou scénu uzavřel Gravan poznámkou, že pak dostal

jistě jedničku z anatomie. Co to je? Otázka zůstala viset ve vzduchu. Co takhle jít se projít? To byla Jiřina. Odpověď dostala v otázce svého manžela: V tomhle vedru?

Gravan se chvíli vrtěl na slunci a pak vstal, že jde raději do stínu. Útočí na něj nějaké

vitaminy, které se pod vlivem slunečního záření v těle rozkládají, nebo co dělají, a to mu, člověku městskému, nedělá dobře. Toto stanovisko bylo oběma ženami uznáno za rozumné, i když důvody jejich souhlasu nebyly totožné. Požádal Hedviku, aby mu ještě ukázala onu komunikační centrálu, jak nazval kabinu s monitory. Manžel tady musel mít člověka,který celý objekt hlídal. Přece u toho nemohl pořád sedět. Možná, že si s sebou někoho vozil, když tu něco dělal. Znamenalo to, že tu občas pořádal nějaké akce, které byly střeženy, nebo lépe, chránil tady někoho před zvědavými pohledy. Vesničanů? Asi sotva. O

co tedy šlo? Tohle všechno policie ví? Hedvika nasadila nešťastný výraz. Vědí i to, co neví ona. Všechny kazety s nahrávkami se ztratily. Zloději to tu ukradli, nebo to odnesla police bez jejího vědomí? To by musel vědět vyšetřovatel Horák. Ptala ses na to?

Přiznala se zkroušeně, že o tom nechce nic vědět. Ať si dělají co chtějí, jí ať ale dají pokoj.

Tak se, Hedvo, uklidni, Jiřina vzala přítelkyni útěšně kolem ramen. Všechno zlé musí

jednou skončit, to bylo celkem logické, jenom nedodala, že to zlé nechá člověku na svědomí, někdo by řekl že na duši, šrám, doklad, znamení. Třeba se jednou zahojí, třeba si ho ponese s sebou stále. Tohle psí znamení, to byl Gravanův termín, kterým ubližoval věrným přátelům člověka, se mohlo dál samostatně rozvíjet, mohlo žít svým životem nezávisle na dobré vůli svého nositele. Co potom s tím? Křesťani měli výbornou instituci svaté zpovědi a eventuelního rozhřešení. Člověk projevil dobrou vůli a pokoru, vyzpovídal se, tedy vyznal se z toho, co ho tíží, a když ono rozhřešení od církevního úředníka dostal,

124

odcházel s čistým svědomím. Jo, jen jestli. Správně. Jo, jen jestli, ukončila Gravanovu sentenci Hedvika.

Já jsem přivezla švestkový koláč, řekla Jiřina, která po celou dobu mlčela. Řeknu matce,ať uvaří bílou kávu. Nikdo neprojevil nad koláčem výrazné nadšení, jenom Gravan výrobek své ženy pochválil. Kluk nad tím ohrnul nos, že tohle nejí. Dostal od matky pohlavek, který babička komentovala výrazným nesouhlasem. Ty mi tak s výchovou tohoharanta pomůžeš! vykřikla Hedvika hystericky. Tady dostane domácí koláč. Mojejediná přítelkyně se s ním peče. Toho by si měl vážit. Kolik on bude mít přátel, když

z něj poroste takovýhle…, taková…, zarazila se a dala se do pláče. Vzlykala hlasitě a na celou společnost padla tíseň. Matka ji chtěla vzít kolem ramen, ale odstrčila ji. Brečíš si dokafe, řekl Gravan klidně. Klid předstíral, ale vycházel z toho, že někdo tady musí být nad věcí. Zasmála se hlasitě, nebyl to smích, spíš výkřik, ve kterém zaznělo zklamání, rozhořčení, všechna bída jejího života.

Promiň, obrátila se k Jiřině. Je toho na ní moc. To ostatně věděli, snad s výjimkou jejího syna, všichni. Výborný koláč. Vezmu si ještě kus. Jiřina, ráda, že vlna zděšení opadla, jí

slíbila, že když sežene švestky, že jí upeče třeba dva plechy. Vzal si i kluk a prohlásil, že nevěděl, že je to tak dobré. Lepší než dort. Nad nimi se klenulo beznadějně vysoké letní

nebe. Gravan přinesl slunečník, který stál v garáži, upevnil ho do otvoru ve stolku, roztáhl ho, aby nebyli vystaveni slunečnímu žáru. Museli si přitom držet šálky, aby jim káva při drsném

nakládání se stolem nevyšplíchla. Hedvika šla do domu pro ubrousky. Chyběl tady komorník. Gravana to napadlo, ale zdržel se dát své nápady najevo.

Dny jdou, jeden za druhý se řadí, člověk má snahu je předbíhat, jenom sny na to mají právo. Co s nimi? Stejně si to musíme každý prožít tak, jak to jde a přijde. A náš sen je vlastně

koncentrát toho, co jsme už prožili, a naše kritika téhož. Jen si moc nefandi, Gravane, říkal si dotyčný, když s jistou nadějí pohlížel na poslední kousek koláče, který zbyl na míse. Hedvika zahlédla jeho pohled a přistrčila k němu mísu. Mám dost. Nebyla to pravda, protože člověk nemá nikdy dost. Civilizovaný jedinec chápe, že nemůže mít všechno. Ještě

že tu máme civilizaci jako hodnotové kritérium. Hodnotové kritérium? Na své noze ucítil tápavý dotyk něčí nohy. Nejblíž seděla Hedvika.

125 30.

Cestou domů manželé Gravanovi mlčeli. Předtím museli svést spor s Hedvikou, která trvala na tom, aby zůstali. V domě je několik volných pokojů. Oponovali tím, že na ničem podobném nebyli domluveni, že mají doma práci, se kterou počítali, že Gravan musí napsat komentář o tom, jak se dva vládní poslanci přetahovali na vesnické tancovačce o opozičně

politickou mladici. Máš tady všechno, co k tomu potřebuješ, byl dobrý hostitelčin argument. Jenže on nebyl zvyklý pracovat v cizím prostředí, nehledě na to, že si všechny reálie musel vymyslet. Nechápavě nad tím kroutila hlavou. I dost bohatá knihovna, včetně

internetu, tam prý byla. Obklopen pohodlím by tam mohl napsat životní dílo.

Byla sobota večer, cesta ku Praze byla volná. Položil ruku Jiřině na koleno. Cítil, jak se zachvěla a vzápětí prohlásila, že harašit za jízdy je riskantní. Jak to myslíš? Já se jenvlastnicky hlásím ke svému právu. Podívala se na tachometr a sevřela krátce jeho ruku. Je-li rozum ve správnou chvíli na správném místě, nemůže se nic přihodit. Obrátila k němu hlavu a řekla, že to tak nemyslela. S rozumem to nijak nesouvisí. Jde jenom o zkušenost s policejními zprávami o dopravních nehodách.

Mně na tom všem pořád něco nesedí. Požádala ho, jestli může být konkrétnější. Řekl, že má na mysli Hedviku, nikoliv svou ruku na jejím koleně. Shodli se na tom, že si pan Hejsek pořídil dva podivné podniky. Jeden byl a pořád je zřejmě nevěstinec. O ten se stará pan Brouček. Ta zdejší pevnost, mávl Gravan rukou za hlavu a naznačil směr, odkud právě

odjeli, je sice jako rodinné sídlo, ale současně tam jezdily dámy, které se nahaté opalovaly na zahradě. Možná, že to byly Hejskovy metresy, ale sotva by v tom případě bylo v domě

takové zabezpečovací zařízení. Představa, že se tím chránil před nájezdem

manželkyHedviky, je směšná. Občas tam jezdila i rodina. Přece to měli jako rekreační chalupu.Mimo to tam ještě jezdil někdo jiný. Dodal, že ho mate ta vysoká zeď a tolik kamer. Jense divím, že to není divné Hedvice. To je přece chytrá ženská.

Jiřina na to řekla, že nemůže vědět, zda to Hedvice vadí nebo nevadí. Nebo že jí to není

divné. Vzala to prostě na vědomí. žádná manželka nemůže vidět do svědomí svého muže. Může mu věřit, nebo nevěřit, nebo pochybovat. Podíval se na ni udiveně. žádná manželka?

Vyzvala ho, aby koukal na cestu.

126

Nemusí vidět do svědomí svého manžela, řekl si, ale může mu věřit. Má však Jiřina právo mi věřit? Nepřipravil jsem ji o ně? Co v tu chvíli cítil, bylo, jako by mu po páteři přeběhl pavouk.

Sotva Gravanovi odjeli, požádala Hedvika matku, aby se postarala o dítě, že ji bolí hlava, že si jde lehnout. Matka měla námitky, ale dcera nedbala a zavřela se v ložnici. Nelez sem!

zaječela, když bral někdo za kliku. Asi dítě. Svlékla se a ležérně rozházela svršky po podlaze. Přistoupila k oknu a dívala se do pustiny bezprostředního okolí. Dál vidět nebylo. Bože, kde to žijeme? Slyšela Gravana, když jen tak na půl úst řekl Jiřině, že to je rekreace na vězeňském dvoře. Dotklo se jí to, nic na to však neřekla. Nechtěla je popudit. Jiřina by byla v rozpacích, on by utrousil nějakou zničující repliku. Byla ráda, že tu s nimi byli alespoň půl dne.

Vlézt ti do postele, zejména když nic nehrozí, dokáže bez zábran každý chlap. Je to jeho přirozenost. K tomu není třeba velký cit. Prostě mu nejsi protivná a on se nemusí bát, že to praskne a bude z toho ostuda. Bída s nouzí, děvče. Přece to nemůže být, aby ji neměl alespoň…, zarazila se. Napadaly ji jen banální výrazy. Směšné. Vzbuzuje infantilní

představy. Vzdechy a toužebné pohledy. Mezi lidmi, které zná, se takhle nikdo nechová. Sama měla tohle období za sebou už dávno. Nechtěla si přiznat, že jde právě o tento stav, který jí chybí. Pohledy mužů od jisté doby měly především vyjadřovat touhu. Jistě. Byla to touha. To je taky pěkné slovo. Dá se snadno nahradit jiným, které vyjadřuje totéž, ale je děsně vulgární. Měli na ni chuť. Možná, že taky na její peníze, které jí po Hejskovi zbyly.

Oběma dlaněmi nadzvedla své rozměrné prsy a pustila je do původní povislé polohy. Zdálo se jí, že její tělo nechutně mlasklo. Nesmysl. Jsou to jenom trochu v ětší trojky. Někteří to mají rádi. Gravan určitě. Když se zapomněl, tak je zaujatě hladil. Pacholek. Doma to nemá a každý chlap se na to dá chytit. Narovnala polštář na lůžku a pak ho hodila na křeslo. Vyndala z bedny na lůžkoviny prostěradlo a když ho rozprostřela, přidala ještě pokrývku a polštář v damaškovém povlaku. Nesnášela barevné povlaky. Chladivá látka přilnula příjemně k jejímu tělu.

Jiřina určitě kupuje na tržišti od Vietnamců. A v tom musí Gravan spát. A třeba se mu v tom spí dobře! Neklidně se obrátila na bok. Nebyla s to vymyslet nějaký pozoruhodnější podnět. k úvaze. Napadají mne jenom takové ptákoviny, řekla si. Nechtěla vidět dál než na začátek

127

příštího dne, kdy to tady zabalí a vrátí se do města. Co tady? Zábava na vězeňském dvoře. Co tady ten idiot Hejsek dělal? Vodil si sem určitě děvky, ale koho ještě? Co bylo v těch papírech? Jména několika politiků, které znala z televize. Snad se nechtěl pustit do politiky?

že by ho tak málo znala? Přece ho někdo nezastřelil kvůli nevěstinci. Leda že by někoho vlivného vydíral. Ale na to byl Hejsek hlava otevřená. Vyhýbal se riziku. Nakonec se ovšem nevyhnul. Třeba vydírali jeho. Nebo byl někomu něco dlužen. O vymahačích dluhů

se toho u nich namluvilo dost.

Na stropě pochodoval pavouk. S úzkostí sledovala jeho cestu. Jen aby se nespustil dolů.

Rozhodnuta zavolat někoho, kdo ji pavouka zbaví, vyskočila z postele. Zavolat však neměla koho. Pavouk se zastavil v rohu pokoje. Trvalo mu to dlouho, než tam dorazil, celou tu dobu stála a čekala. Dřevěněly jí nohy. Pak uslyšela, jak něco šátrá po okenní římse. Dalo se do deště. Byl to vlahý, konejšivý déšť, na jaký už dlouho krajina čekala. Hedvika Hejsková se vrátila na lůžko a zavrtala se do pokrývky. Rozhodla se, že zajde zase na policii a přinutí je, určitě se podaří něco z toho majora dostat, aby jí řekl, na čem vlastně je. Svěří se mu se svým strachem, ženu je třeba ochraňovat. Na to každý chlap dá.

Stejně je to zvláštní. Jsme příšerně omezení, vším jsme omezení. Tělo má své rozměry a funguje taky jenom do času. Je to souhrn jakýchsi agregátů, které samy o sobě jsou vlastně

nechutné. Chudáci doktoři. Činnost těch agregátů obohacuje a zušlechťuje vlastně jenom duše. Ano, duše. Má doktor čas zkoumat moji duši? Nemá, proto…, co to žvaním. On s tou duší musí předem počítat, musí mít představy o jejím fungování, musí mu slibovat přiměřené rozkoše.

Hejsek byl sekáč. Měl hmat chlapa. Měl to, co každému druhému chybí. Jasnou představu o světě a životě. Nečekal na náhodu, jestli mu něco přihraje. Sám ty náhody vytvářel. Organizoval si podmínky pro život, jaký si přál žít. Šachista. Vždycky byl o tři tahy vepředu. Mne ovšem jeho rozhodnost a vůle omezovala. Byla jsem pitomá husa, která neví, co chce. Co bych teď dala za to, aby mne chlap, který ví, co chce, uchopil a rozkázal. Bylo by mi jedno, co by ode mne chtěl. V tu chvíli bych to určitě taky chtěla. že jsem Hejskovi zahýbala, nebyla nevěra. Bylo to jenom pracné rozvíjení mé osobnosti. Za hranice jeho vůle, proto to bylo v pořádku.

128

Co by asi miláček Gravan řekl na to, jestli mu není trapné, že v těch svých novinách dělá

poskoka. Vždyť tam nemůže říct svůj názor. Hlas svého pána. His Masters Voyce. Měla bych někde sehnat obrázek starobylé reklamy, jak pes sedí u trouby gramofonu a poslouchá

páníčkův hlas. Zuřil by a odporoval by tvrzením, že vždycky říká to, co si myslí. Jo, houbeles. Něčím se živit musí. Chlap jako hora a vyrábí… pocity. Správně. Člověk to přečte, něco cítí a hned zapomene. K čemu to tedy bylo? Nebuď blbá. Když je těch pocitů

plno, zůstane v hlavě orientace. Tendence. Člověk má v hlavě něco a neví, kde se mu to tam vzalo. Nasadil mu to tam pan Gravan a podobní. Chytré. Nenápadně se přišolíchal se svými nenápadnými kecy. Pan Miloš Gravan je vlastně společensky nebezpečný člověk. Nenápadně tady člověka zamotává do svých sítí jako ten pavouk.

Tady se Hedvika podívala, kam zmizel pavouk, který před chvílí cestoval po stropě. Nebyl tam a nebyl ani v koutě. Jen jestli se jí nespustil do postele. Zvedla polštář a zatřepala pokrývkou. Prohledala mezery mezi prostěradlem a postranicemi Pavouk nikde. Usoudila, že na tom musí být pěkně zle, když jí taková věc dělá starost. Pavouk ovšem není věc. Pavouk je nemilý živý tvor. Nemilý z jejího pohledu. Nepatří náhodou Gravan taky mezi pavouky?

31.

Na dopolední poradě, porady se sice scházely ráno, ale většinou se účastníci nesešli tak brzy, přišel Koloušek, když už probrali běžnou denní agendu, s nezvyklým podnětem. Dostal důvěrnou informaci, od koho, utajil, že otec jednoho z ministrů, který žije kdesi v severním pohraničí, měl důvěrné pletky s nezletilým děvčetem. Teď už je děvče zletilé, ale v době, kdy se

ona událost, tady Koloušek stáhl znechuceně rty, stala, zletilá nebyla. Tak kdo setoho chopí? Dívali se na sebe dost udiveně. Jakési podivné špinavé prádlo se tu mělo vyprat.

Šéfe, jsme celkem seriózní list. Alespoň se to o nás říká, a proto nás taky lidi čtou. Cotím, že nějakého dědu zostudíme, kdo sleduje? To je první věc. Druhá. Je to

vůbecpravda, když se to událo kdo ví kdy? Pokud se to vůbec stalo, jistě to šlo k soudu aněkde jsou o tom doklady. Jestli je to pravda, staroch toho jistě lituje a my to

mámeodkopat? Bude s tím poškozená dívka souhlasit, aby se jí osobní trauma

zasepřipomínalo, a v celostátních novinách k tomu? Proč? Tazatelem byl kupodivu Vrchota,

129

odborník na násilné trestné činy. Přidali se další. Jestli jde o otce ministra, je to samozřejmě

útok na vládu. S nemravným dědečkem se sveze vláda. Jak chcete volit tuhle vládní

garnituru, když má v čele takové pochybné a nemravné existence? Uvažuj, občane. Je to jako v Americe před volbami. Hrabe se v minulosti, a co se najde, se patřičně rozmaže. Redaktoři uvažovali nahlas. Jediný, kdo neuvažoval, byl Koloušek. Ten byl rozhodnut z toho udělat šlágr.

Zástupce šéfredaktora Rynda se ještě nikdy nevzepřel, vyslovený názor šéfa bylo slovo boží, i když mu šlo třeba proti srsti. Teď seděl a mnul si bradu. Jestli jsem ti dobře rozuměl, takmáme zorganizovat trestnou výpravu. Vyjedeme někam na vesnici a budeme otravovatobčany. Z nich nic nedostaneme, protože budou s dědkem držet basu. Ostatně každý

má nějaký ten hřích na triku. Snad bys mohl říct, o co ti jde.

O co mu šlo, z něj páčili marně. Proto se dohadovali a měli dobrou vůli se dopídit pravdy. Usoudili, že taková akce není žádná legrace. To se ode dna zvedne bahno a jejich noviny se přece vířením bahna neživily. Takže střelíš na dědka a rána zasáhne jeho syna. S ním celou vládu. Kdo má potřebu právě teď bušit do vlády tak specifickým způsobem, který sice verbálně odmítáme a tady ho chceme prakticky provozovat? Proč se neobrátí ctihodný

šéfredaktor na některou televizní stanici, která se v odpadcích hrabe celkem úspěšně?

Pokud mu ovšem nejde o to, aby měl nějaký pochybný primát v tažení proti vládě. Zámecký, který obvykle mlčel, se přidal k radikálnímu křídlu.

Co si o tom myslíš, Gravane? Gravanovi byla otázka nepříjemná. Řekl s neskrývaným odporem, že si jako loajální podřízený o názorech pana šéfredaktora neodvažuje něco myslet. Samozřejmě, že se všichni smáli. Nesmál se Gravan, protože věděl, proč na něj Koloušek míří. My dáme dohromady munici a tu pak nějaká mravně probudilá

organizace, nejlépe zapšklých starých panen, které to s mravní čistotou národa myslí

prokazatelně dobře, na sebe vezme pořádání demonstrací před

příslušnýmministerstvem, kde ouřaduje syn potentního dědečka. Mně se to nelíbí. Tuším, že jsmepořád ještě nepolitický list. Dozvěděl se, že tuší správně. Mravnostní delikt se stává

politickým činem jenom v souvislostech. Proto je třeba, aby byli v tomto případě velice střídmí a nestranní. Je žádoucí zjistit, jestli se onen skutek skutečně přihodil. Byl-li policií a soudy hodnocen. Pokud ne, pokud to na vsi ututlali, musí být k dispozici věrohodní svědci.

130

Tady se přítomní opět smáli. Kdo si na to pamatuje, hlavně co o tom soudí oběť? Eventuálně jak se podařilo tomu člověku se z toho vykroutit.

My nevíme, jestli se to skutečně stalo, a už pátráme, jak se z toho možný

aneusvědčený pachatel vykroutil? Rozebírali to dlouho. Věděli však, že zbytečně. Rynda dostal úkol vypracovat plán akce. Kdo kdy kam pojede, co přiveze, kdo zpracuje materiál, kdo zajistí odbornou poradu s právníkem, napadený se určitě odvolá, a jaký bude výsledek odvolání, kdo zhodnotí stav veřejného mínění, které tato povzbudivá aktivita vyvolá. Samozřejmě, kdo bude jednat s příbuznými institucemi a redakcemi, protože by se veškeré

úsilí minulo účinkem, kdyby se omezilo jen na jejich list. A hejno plaček, které zabuší na citlivou strunu národa. Celá věc musí mít z naší strany znaky odborného jednání. žádný nicneříkající bezpohlavní komentář, jak je píše pan Gravan, uzavřel Koloušek.

V tomto případě koukali redaktoři udiveně. Tak zjevný útok na svého kolegu nečekali. Byli samozřejmě zvědaví, co na to Gravan řekne. Ten viděl pohledy, které se k němu upřely.

Myslím, že tady ctihodný pan šéfredaktor tlumočí názory neméně ctihodného panaJanáčka z vedení podniku. Koloušek zrudnul. Takže se Gravan strefil. Nikdo nevěděl, o co jde. Čekali, že Gravan ještě něco řekne. Neřekl nic, jen se tvářil zasvěceně.

Něco tady smrdělo, to byla jednoduše vyslovená hypotéza o pohybu věcí v redakci. Rozvíjeli to až na chodbě. Gravan, z několika stran dotazovaný, se odmítl vyslovit. Zejména když se dozvěděl, že staroch, který má být středem zájmu, se jmenuje Pokorný a že žije na vsi, ve které má Hejsek, a nyní Hejsková, onu podivnou chalupu. Jednoduchý závěr, kterého se Gravan v duchu dopustil, zněl: Ono to může souviset se smrtí doktora Hejska.

Ozval se však Vrchota, který obvykle nemluvil: Všechno se to, kamarádi, příliš loudá. Ježádoucí přiměřená akcelerace. Zeptali se, co tím myslí. Pro případné nevědomé

občany: Politika, který reprezentuje protichůdnou stranu, je třeba poctivě

zdiskreditovat. Řekněme, že se zjistí, že kradl. Ne nějaké tunely a milióny. Na to jsoulidé zvyklí, taky ani nevědí o co jde. Třeba flašku rumu v samoobsluze. S tím mámepraktickou zkušenost. Smilný dědeček je k smíchu. Pak to chvíli zaujatě rozvíjel. Jo, kdyby se přidala osahávaná školačka, to by bylo terno. Kdekdo má doma školačku. Opoziční politik podá návrh na ministrovo odstoupení. Krade-li ministr, jak vypadá taková

vláda? Hanba mluvit. V tu chvíli se přidáme a do všech stran to přičinlivě rozmažeme.

131

Je tu krize jako hrom. Nikdo z toho nevyjde čistý. Při troše dobré vůle jde vláda doháje a náš dědek je na vrcholu slávy.

Dívali se na něj zaujatě. Nikdo si nechtěl připustit, že by mohl mít pravdu. V tomhle světě je však možné především to, co se jeví být jako nemožné.

32.

Jiřinu Gravanovou potěšili v nemocnici, kam třikrát týdně docházela na cvičení. Slíbili jí, že během tří měsíců ji pustí do normálního pracovního procesu. To byla slova lékaře Hložka, který se o ni pečlivě staral. Tak do pracovního procesu, ironizoval Gravan sdělení, kterým

lékař udělal jeho ženě radost. Skončí čas domácí klauzury. Přecházení od okna ke stolu a od stolu k lůžku. Ovšem v poslední době chodila třikrát denně ven. Říkala tomu chodit se psem. Jak vídala sousedky, které vycházely z domu se psy na vodítku, tak je napodobovala. Občas se k nějaké přidala a obcházely nedaleký háj. Háj je prostor osazený

smíšeným porostem. Informovala ho, že jsou tam duby, lípy, javory, borovice, břízy a kdo ví co ještě. On nerozeznal javor od buku, proto s ní souhlasil. O tohle obcházení přírody se psem přijde. Neměla by sis pořídit skutečného psa, aby tvé vycházky měly věcný smysl?

Odpovídala, že i bez psa mají smysl. Mít psa je mít další odpovědnost. Je to živý tvor a ten má své nároky, které musí člověk respektovat. Nestačí dát mu najíst a dál nic. Na tom se nemohla s Gravanem shodnout. Pes je jednou pes a co bys chtěla ještě? odpovídal. Snad abys mu četla básně?

Poslední dny chodil Gravan zamlklý. Viděla, že ho něco tíží. O svých potížích, kterých měl v práci hojně, se nikdy doma nebavil. Poznala to však na něm, že někde něco skřípe. Stačil jeden komentář, na který se někdo mocný ozval, výhružky anonymní a veřejně tlumočené. Otírali se o něj kolegové z jiných novin. žít ve stresu a na pokraji existenčních jistot byl život novináře. Říkal tomu život na houpačce.

Večer, když odmítl sledovat vysílání z olympiády konané právě v řeckých Aténách, si k němu sedla, vzala ho kolem ramen a zeptala se přímo: Kdo ti zase ubližuje? Udělala chybu. Neměla říci zase a neměla použít výraz ubližuje. Ošil se nerudně. I kdyby mi někdonakrásně ubližoval, sotva bys mi mohla pomoct. Nanejvýš bys mohla křičet, kdyby domne na ulici kopali. Znělo to surově. Měl pravdu v tom, že by sotva mohla proti n ěkomu,

132

kdo by mu škodil, zakročit. Ale mohla by na sebe vz ít díl tíhy, která na něj musela dolehnout. Proto byla na v ážkách, jak odpovědět. Posléze si dala ruce do klína a klidně

řekla, že má pravdu. Sotva by mohla za někým jít a vyčinit mu. Tady se shodně zasmáli. Ona mírně a pochybovačně, on hlasitěji a skoro výsměšně.

Tady si živě představuji, jak jdeš za tím odporným Kolouškem a spíláš mu za to, žeponižuje tvého muže. Zděšeně odsedla. Jak to, proboha? Odpověděl jí stejně. Ale pak se v něm něco pohnulo a on všechno, co ho trápilo, naráz vyklopil. Věděl, že jako vždy bude litovat. To jsou věci, do kterých Jiřina nevidí a má o nich proto zkreslenou p ředstavu. Má

pořád iluze o lidech a o jejich jednání, vidí politiku přes jeho noviny, které ji také nepřímo obrážejí. Nevidí na to, o čem se nemluví, ale co reálně existuje. Tak jí teď vypravoval o komplotu nějakých politických, patrně opozičních sil proti vládě. O tom, že pan Pokorný,

přece na něj pamatuješ, starostlivý dědula z vesnice, kde m á Hedvika chalupu, má

nevlastního syna, který je shodou okolností v současné vládě ministrem. A ten někdo, kdo je za tím vším, přišel s nápadem, že pana Pokorného, jako otce ministra, zostudí. Zorganizují

akci k jeho pokoření. Samozřejmě, že půjde o ministra. Dostane to celostátní publicitu. Občané, přece byste nevolili stranu, za kterou sedí ve vládě ministr, jehož otec jeznámý zvrhlík. Občané, mějte rozum. Ve slušných, křesťanskou tradicí posvěcenýchzemích, se pořád na bezúhonnost patriarchů dá.

V pokoji teď vzplanulo zděšení. Jiřina byla dobrá duše, v podstatě mravně čistá, nenarušená

stykem se špatnými, vlastně patologickými lidskými činnostmi. Protože neměla tuto nežádoucí zkušenost, předpokládala, že i ostatní lidé jsou na tom stejně nebo podobně. Její

výhrady k Hedvice Hejskové, které občas zveřejňovala, byly přátelské výzvy. Přítelkyně

nemohla být ve své podstatě špatný člověk, jinak by nebyla přítelkyní. Má jisté potíže s dodržováním určitých norem chování. Ale to se poddá. Můžeš mi říct něco bližšího?

Řekla to hlasem člověka trpícího. Co jí na to měl říct? Tajit něco, když ho čekal odchod z redakce? Ten zatajit nemohl. že by ho tam Koloušek nechal, když se odmítl zapojit do oné

velké akce? K smíchu. Jediné řešení je jim to překazit. To ovšem nestihnu sám.Znamená to … Já si to budu muset promyslet. Nemohu se ukvapovat. Jiřinu napadlo, že zavolá Hedviku a řekne jí to. Ta zajede za panem Pokorným a ten upozorní svého syna.

To nejde. Je tady jedna věc, která mi vrtá hlavou. že to ten Koloušek tak otevřeně vyžvanil. Před celou redakcí. Kdyby se to mělo zítra spustit, tak by to nevadilo. V

tom

133

bude nějaká zrada. Rozčíleně si přesedla a řekla, aby s tím nepočítal. Jestli už akci organizuje, pak to spustí. Co mi tedy radíš? obrátil se na Jiřinu, které planul zrak rozčílením. Být v této situaci čestný znamenalo jít proti svým lidem, kteří to všechno sice nevymysleli, ale budou to provádět. Znamenalo to také, že ho v žádné redakci už

nezaměstnají. Bude moci dělat tak ještě mluvčího v nějakém průmyslu. Třeba tukovém. Bude domů nosit vzorky nových produktů a jednou za měsíc, možná že i za delší dobu, svolá konferenci, na které ho bývalí kolegové budou utěšovat, že má alespoň svoje jisté. Bravo. Svoje jisté, vlastně svý jistý. Smál se rozpačitě. Situace se mu teď jevila být zapeklitou. Ještě než se začal svěřovat, s něčím takovým nepočítal. Svou budoucnost si přečetl až v Jiřinině zděšení.

Co bude třeba udělat? Zavolat Hedvice Hejskové. Požádat ministrova otce o schůzku s dotyčným ohroženým. Poradit se s nějakým důvěryhodným policajtem. Nejspíš

s Horákem. Nebo se na to všechno vykašlat a napsat komentář k růstu cen ropy ve světě. Veřejnost motoristů rozhodně nezajímá jaký spor mezi sebou vedou mocenské skupiny, i když, kdo ví?, jako že budou platit víc za stravu svého popojíždědla. Jestli tady skutečně

jde o rozvětvený komplot proti vládě, který začal složitými akcemi proti Hejskovi apak proti jeho ženě, pak Hedviku odposlouchávají. Musíš si s ní dát nenápadně

schůzku. Třeba ji pozvi na kafe.

Začínalo tady něco, z čeho šel strach. Vlastně tady jenom něco pokračovalo, čemu nepřisuzovali zprvu velký význam, i když smrt člověka něco znamenala. Dá se odposlouchávat mobilní telefon? Z detektivních povídek, jak je nabízela televize, se dalo odhadnout, že je to možné. Nápad, který se znenadání vynořil v jeho vědomí, že útok na Hejska a na jeho ženu měl skrytý politický motiv, ho ohromil. Hedvika a politika. Hrůza!

Hejska stejně oddělal nějaký podváděný manžel a my z toho děláme politiku.

Ještě zbývalo jedno: Vykašlat se na morálku a jednat tak, jak jednají všichni, nebo alespoň

většina.Většina z určité společenské vrstvy, a ostatní je napodobují. Zeptala se, jestli myslí

vážně to, co právě řekl. Opravdu tak jedná většina? Kýval hlavou, že to myslí vážně.

Měl jenom strach, že řekne, že v takové společnosti nechce žít. Co by jí na to řekl? Ať jde někam na poušť a živí se kořínky? S lidmi, kteří žijí vedle tebe, nic nezmůžeš. Jsou takoví, jak se za celé generace vyvinuli. Sice je tady jako zástěrka období komunismu, ale podívej se do světa. Všude je to více méně shodné, i když tam žádný komunismus čtyřicet let

134

neměli. Když se ti podaří napravit jednoho, deset jich přibude. Je to program na tisícelet. Fakt ovšem je, že lidstvo nemá zas tolik času, aby svůj program nápravy mravů

mohlo tak daleko natáhnout. žijeme teď a žijeme krátce. Rozumíš mi? Odpověděla, že rozumí, ale jestli to znamená, že pod tlakem okolností hodlá slevit ze svého mravního přesvědčení, že by s ním asi nemohla souhlasit.

Bylo pět hodin odpoledne, za oknem na severní straně měli na teploměru dvacet osm stupňů, ventilátor na stole rozháněl vzduch, především asi prach, a Gravan se potil, převážně

horkem, ale i rozčílením. Na otázku, kterou máš na mysli a kterou si dnes kladoudesítky tisíc lidí, co s námi bude, ti prozatím nemohu odpovědět. Ty nastoupíš napodzim do práce. Myslíš, že bys mne uživila? Smál se přitom, ale viděla, že mu moc do smíchu není. Přesto, nebo právě proto, ho vzala kolem krku a pokud měla sílu, ho k sobě

přitiskla. Pozor na obratle! vykřikl.

Každý potřebujeme někomu patřit. To je po tisíce let vytvářená a prověřovaná závislost. Souvisí s naším bezpečím a přiznává nám potřebnou míru naší hodnoty.

33.

Co s námi bude? Otázka, která dnes nabrala všeobecný rozměr. Kdy naposled si ji našinci kladli? To se člověku sevře hrdlo a tmí se mu před očima. Přitom je odpověď nasnadě. Co by s námi bylo? Nějakou dobu se budeme někam drát a pak stejně umřeme. Přestaň, pesimisto, řekla si Jiřina Gravanová a bezmyšlenkovitě se začala zaobírat přípravou večeře. Nejdřív nadšení a pak skepse? Ale vždyť to je přece normální život. život jako spor. Ovšem v literárním díle to vypadá jinak než v reálu. V literárním díle stačí přeskočit pár bolestných pasáží a na konci je rozuzlení. Autor přece musí dbát ustálených pravidel, zákonitostí

tvorby, nemůže čtenáři, člověku, nabídnout konec bez náznaku řešení dějů, které čtenáři zprostředkoval. Kam by čtenář přišel. Přece čte proto, aby nabyl přiměřenou míru optimismu, že mu ten pobyt na Zemi stál za to. Za co? Rozuzlení ovšem není v nějakém zmrtvýchvstání vykupitele, ale vlastní konec. Konec. Šmytec! Dál už nic. Jenom vzpomínka pozůstalých.

Nemluvil Gravan nedávno o tom, že literární dílo je uzavřený systém a život systém otevřený? Nějak se k tomu vyjadřoval, nedávala jsem pozor. Kéž by otevřenost života…,

135

ale můj život se zavře mým koncem. Kdybych měla děti, mohla bych sázet na otevřenost systému.

Jiřina Gravanová se přistihla, že jí na pánev, na níž se chystala opékat šunku, kapou slzy. Bude to jídlo nepřiměřeně slané, řekla si se smíchem, který patřil mezi ty, které

neprobouzejí radost. Celý její dosavadní život vylučoval podvody a vůbec vše, co se

příčilo ustáleným normám, které se dotýkaly něčeho tak nejistého, jako byla slušnost. Jenže co to je? Slušné chování nevybočuje z normy, kterou ustaluje veřejné mínění. Nevybočit z hranic stanovených rodinnou výchovou a zákonem chráněnými hodnotami. A tady v jejím okolí, přímo takřka v rodině, se dějí věci, které se s těmito normami míjejí. Najednou je prostituce brána jako normální podnikání. Podnikání s ženským tělem, které je posvátné mateřstvím?

Někdo klade bomby tam, kam by nikdy neměly přijít. Jak to vlastně je? Je to všechno normální podnikatelská činnost?

A někteří řádně zvolení poslanci, místo aby nabídli vládě pomoc, když už má tu přechodnou výhodu, že je dočasně u moci, tak dělají všechno možné, aby dosáhli jejího konce. Snad tady v jejich pojetí politiky platí ono známé: čím hůře, tím lépe. Když to po nich chtějí za nějakou dobu převzít, měli by se snažit, aby převzali podnik co nejméně

poškozený. Ale oni zřejmě usilují o opak. Zadupejte všechno do země, pak vynikne naše kvalita. Ach, Bože, kde to žijeme?

Pak však Jiřina Gravanová usoudila, že uvažuje amatérsky o něčem, čemu nerozumí. Selský

rozum stačí jenom na sedláckou skutečnost. Obzíráš jevový svět a nevidíš za kulisy. Teď

záleží na tom, co udělá Gravan. On má přece rozhled. Měl by zajít za tím panem Pokorným a domluvit se s jeho synem. Přece není možné dělat takové podtrhy. To však asi není věcí

nějakého Kolouška, který je pouze nástrojem někoho. Na to stačí i její v politice nezkušený

a necvičený rozum. Ji však zavaluje jenom tíseň, ve které se asi rozumu nedaří.

Proč tady, prosím tě, brečíš? Gravan se převlékl do domácího odění a teď stál za svou ženou s káravým výrazem ve tváři. Když mu řekla, že má strach, tak nabádavě, s jistým hraným pohrdáním opáčil, že to je takřka trvalý stav jejího myšlení. Strach není stav mysli,ty jeden. Jemu však nešlo o definici, ale o to, že cítil za svoji ženu odpovědnost. Chtěl říci, že má o ni strach, ale pak se raději zdržel. Máme tu nějakou učebnici psychologie?

zeptala se. K čemu by ti byla? Viděl, že se snaží odvést pozornost od starostí, které ji asi

136

ničily. Proto ji vzal kolem ramen, nedbal, že se jí na pánvi připaluje cibule, a řekl, že to odporné napětí, které člověka svazuje a které má příčinu v neujasněných vztazích mezi lidmi, se nejlépe zruší, když se o tom, co člověka trápí, mluví.

Víš, co mne trápí, řekl. Co když vražda Hejska vůbec nesouvisí s nějakými obchody,ale s jeho expanzívní sexuální aktivitou. Dívala se na něj zaraženě a požádala ho, aby jednou konečně mluvil tak, jak mu zobák narost. Promiň, co tím myslíš? Nějaký

podváděný manžel si na něj vyšlápl a vyřešil to jednou provždy. Já dokonce tuším, kdoto mohl být. Hejsek určitě neměl v plánu jenom tebe. Dotklo se jí to. Její muž to ponižující jednání pana Hejska přece přešel mlčky. To ostatní bude jiná záležitost. Pozoroval ji zaujatě. Přemýšlela o tom všem, co je postihlo, nebo se chystá je postihnout.

Co chceš ještě slyšet? že mne svírá odporné napětí, které má svou příčinu v nejistotě naší existence? Co když tě opravdu zbaví práce? Co si počneš? Ach bože, tak je to tu

zas. Sundal pánev z hořáku a vypnul plyn. Dostrkal ji na pohovku v sousední místnosti a nedbal její chabé obrany. Řekl, že především zajde za těmi známými policajty. Přece nemohou být všichni zkorumpovaní. Když se budou cukat, zajde za ministrem vnitra. Cestu si k němu proklestí. Bude to sice jeho profesionální konec, ale práci si už nějakou najde.

Mám pocit, zatím opřený jen o dohady, že klíč k tomu všemu bude u toho Janáčka.Koloušek by si takovou věc, jako je razantní vstup do vysoké politiky, nevzal naodpovědnost. Přitom měl Gravan pocit, že se pořád točí v kruhu, že nenachází potřebný

pevný bod, o který by mohl své úvahy opřít. Je třeba šlápnout Hedvice na krk a přinutitji, aby řekla, co od toho Janáčka chtěla. Uznali, že to zřejmě bude nezbytné, i když právě

o šlapání na krk asi nešlo. Je třeba na to jít hned, řekla Jiřina a vyhodila spálenou cibuli do odpadků.

Proboha, stalo se něco? zvolala zděšeně Hedvika Hejsková, když zjistila, že jí za dveřmi stojí manželská dvojice, kterou před nedávnou dobou navštívila. Už to víte? Stáli tam u dveří a nevěděli najednou co dělat. Něco se stalo? Tuhle otázku, která se najednou jaksi zmnožila, Hejsková opakovala. Toho Janáčka zašili. Gravan se odvrátil zády k domu a díval se do dáli milionářské ulice. Neblbni a pojď dál, chytla ho Hedvika za rukáv. Jiřina už byla v domě a on pořád přemýšlel, proč tu vlastně je.

137

Jak to víš, že je dotyčný ve vyšetřovací vazbě? To jistě nějak měnilo situaci. Volal jí to její právník, který má záležitosti „Hejsek vdova“ na starosti. Měl toho na svých bedrech hodně, Gravan doufal, že bude úspěšný. Teď seděli a byli v rozpacích. Alespoň Jiřina určitě. Jak s tou trapnou záležitostí začít? Hedvičina matka se ptala, jestli jsou po večeři. Jiřka zalhala, že jsou. Gravan se zatvářil jako mučedník a Hedvika hned zvolala, že ví

bezpečně, že jim kručí v břiše. Ať matička hodí do mísy navíc dvacet deka šunky, pár vajec a ještě pět rajčat. Letní salát. No, Bože, s chlebem se to dá jíst. Pokud netrpíte nažlučník. Z toho Gravan usoudil, že v tom bude kilo majonézy, ale nic nenamítal.

No tak, Jiřinko, co vás posedlo? vzala Hedviku spolužačku za ruku a třela ji, jako by se snažila rozproudit jí v žilách krev. Jiřina se trochu odtáhla a s vážnou tváří se zeptala: Víš,co je to strach? Hedvika si od ní trochu odsedla a pozorovala ji zaujatě. Samozřejmě, že věděla, co je to strach. Pokud se ptáš, zda jsem ho zažila, tak mám zkušenost narozdávání. Jestli chceš nějakou definici, tak nemůžu sloužit. Jiřina se přiznala, že když

Hedvika od nich odešla, že to na ně padlo. Strach. Z čeho, prosím tě? Jiřina se obrátila na Gravana, aby jí pomohl. Ten si však prohlížel dlaně, jako by zkoumal jejich neposkvrněnost a mlčel. Strach z toho všeho, co je tu kolem. Z podlosti, ze zášti, strach z podrazů, které se kolem dějí. Strach ze zákeřných nočních přepadů, z toho, že lidé mají příliš mnoho tváří a člověk je nemůže rozlišit. Tak nějak to ze sebe sypala Jiřina a Hedvika s Gravanem na sebe zírali.

Po chvíli ticha, kdy se Jiřina tiše zamýšlela, co to vlastně říká, se konečně ozvala Hedvika: Ty se, děvče, do tohoto světa hodíš dost málo. Nebo spíš se budeš trvale potýkat s jehodrsnými hranami, které tě budou dál zraňovat. Gravan ji však přerušil. Nechci tadymluvit jako vědma, která obzírá nížiny lidské pomíjivosti. Člověk se však musí nějakvyrovnat se svým přechodným životem. Právě proto, že je tak dočasný, tak by

bylodobře mu trochu víc rozumět.

Hedvika se zřetelně zarazila a zeptala se, jestli tady nechce dělat bilanci svých pomíjivých skutků. Smála se přitom, ale Gravan nedbal. Řekl, že v jistém slova smyslu to samozřejmě

směšné je. Člověk přece žije proto, aby žil, jak si myslí, že je dobře, nebo proto, aby konal významné skutky? Oboje nejde vyloučit. Ale o to mi nešlo. Hedvika na to rychle: O co titedy jde? O kauzu Janáček. Janáček, který má prsty v konání tvé redakce. Je to tak?

Gravan cítil, že se Hedvika snaží odvést pozornost od toho, co by snad mohl říci. Hejsek

138

umřel proto, že se pokusil zasáhnout do politiky. Není to žádný soubor nedochůdčat, jakby se nám tvoje noviny snažily namluvit. Je tu pár dost drsných jedinců. Jestli toodnese Janáček, tak to taky nebude ten, kdo měl dostat přes kebuli. Je to taky jenomfigura nastrčená na správné místo.

Povedlo se jí to. Gravan rezignoval na sebezpytné úvahy. Určitě to bylo pohodlnější než

nechat se unést a dopustit se neuvážených výroků. Je lépe sedět nad talířem, nabírat chutnou krmi a vidět svět v jeho dočasném růžovém převleku. Koloušek dá jistě ruce pryč od svých návrhů, o kterých náhle usoudí, že byly neuvážené. Hedvika zjistí, že parta, která

likvidovala jejího manžela, se stáhne ze hry a bude někde v pozadí kout pikle, o kterých bude informovaný člověk vědět. Proto budou nějakou dobu neškodné. Policie zlikviduje všechno elektronické zařízení, které nainstalovali do jejího bytu, včetně chalupy. No a co nám bude chybět? Jak to všechno bylo, se aktéři této kauzy dozvědí stejně až u soudu. Těžko říct, jestli se někdo z nich bude divit.

Snad nám dojde, že když byl čas k mluvení, že jsme neměli mlčet. Shodou okolností si to shodně mysleli jak Gravan, tak i jeho žena Jiřina. Gravan si navíc přiznával, že celá

záležitost s Hejskem mu bezohledně ukázala, co je zač. Kdo? On, Gravan přece.

34.

Jsou mezi námi optimisti, kteří se na svět kolem sebe dívají s pochopením. Zlo je nasvětě asi proto, aby měl člověk čemu odporovat a proto je zlo zdrojem pokroku. Díval se na ni zaujatě. Viděl však, že to nemyslí vážně. Pokud si vzpomínám, a to nemusím mítpravdu, se lidé k sobě vždycky chovali podobně. Vezmi si k ruce bibli. Zavrtěla hlavou. Uhýbáš. Kam se vrtneš, všude narážíš na odsouzeníhodné jednání. Jen ve tvýchnovinách co je toho. Na televizní zprávy se ani nedá koukat. Skočil jí do řeči, že na toto téma už mockrát mluvili s nijakým výsledkem. Tou řečí pouze dokazuje, že jí to leží na srdci. Dělat se s tím však nedá nic, alespoň ne z jejich kuchyně. Neříkej, že o tomneuvažuješ. Kde vidíš příčinu? Zeptal se, jakou příčinu má na mysli. Řekla, aby se nevyhýbal odpovědi. Příčin bude určitě mnoho. Člověk má výraznou dispozicik páchání zla. Stejně tak jako k tomu, co nazývá dobrem. Vyzval ji, aby na něj nekoukala tak udiveně, není filozof, má jistě v knihovně plno knížek, které se tím zabývají. V tomhle smyslu jsme bipolární živočichové. Jak jsi řekla před chvílí: Zlo vyvažuje

139

dobro. To je příroda. Pohrdavě se odvrátila. Proč tedy ta Ježíšova pozemská mise? Nebylo to plývání silami?

Tohle mohla být dobrá otázka. Jenže Gravan byl uvažující amatér. Školní lekce z filozofie se mu dávno z hlavy vykouřily. Zůstala mu v ní pouze schopnost uvažovat, volně

přežvykovat myšlenkovou hmotu, jak občas sebekriticky říkal, a poznatek, že když něco potřebuje, ví, kam se obrátit o radu. Ježíš, to byla záslužná snaha o zlidštění člověka. Jiřina usoudila, že jsou témata, která se trvale opakují, protože lidi trvale vzrušují. Člověk do nich vkládá svou současnou, neustále obnovovanou zkušenost.

Pochop, že jsme přírodní druh. A lidské je to, co se z téhle okolní přírody

vyčleňuje.Naše úsilí o dobro se rozchází s ostatní přírodou, protože ta o dobru nemá ani páru.Dobro je lidský vynález. Ostatní živí tvorové jednají podle přírodních,

přirozenýchpotřeb. Taková straka, když zabije mládě sýkorky, neuvažuje o dobrých skutcích, jdejí patrně o vlastní přežití. Nevím, k čemu jsou strakám mláďata sýkorek dobrá, aledělají to vedeny pudem, ne rozumem. Ten je lidské specifikum.

Řekla, že si cení jeho snahy povznést ubohou manželku, která tápe v nejistotě, zda najde něco, co by ospravedlnilo třeba jen to, že ho na cestě od autobusu kdosi surově napadl. Vysvětlení hledáš v příliš širokých souvislostech. Protože detaily posoudit nemohu,jich neznaje. Teď se smáli oba. On ji upozornil, že se jí páře svetr. Zamyšleně motala na ukazovák vlákno vlny, která se odvíjela z jejího rukávu. Bože, co to dělám? Vzal nůžky a vlákno odstřihl. Měla by sis to zašít, aby se to dál nepáralo. Tím myslel, že debaty o zlu vzaly za své. Jenže se mýlil.

Je tu několik příčin, které na nás působí. Za dobu trvání dvou generací došlok takovým změnám ve světě, až člověk žasne. Řekl, že se mýlí. Elementární lidské

vlastnosti a principy chování jsou pořád jenom lidské a proto trvalé. Ale změnily sepodmínky a ty mají vliv na tebou vzpomenuté principy. Hádal, že má na mysli třeba internet, nebo mobilní telefony. Důsledky téhle technické změny není schopen domyslet. Všechno se to příšerně urychluje. Máme na to vliv? Můžeme se jenom dívat, řekla.

Odhadovat, co to s námi udělá. Jdeme spát zatíženi pohledem na drsné konfliktytohoto světa. A ty se pak divíš, že ta všeobecná smrt má snahu se projevit

140

v destruktivním jednání tím vším deformovaných jedinců. Protáhl se v kříži a řekl, že by měla navrhnout zákaz večerního televizního zpravodajství. Musíš uznat, že je na čase,aby na Zemi sestoupil nový spasitel. N ěkdo, kdo by tohle řádění zla zastavil. Dodala, že jen člověk má snahu sám sebe strhnout do záhuby. Přiznal se, že si neumí představit, že by to někdo, jedinec, dokázal. Patrně nějaká větší síla. Možná osvícený a technicky zdatný

národ . Protože nic takového není na obzoru, musí si lidstvo svoji budoucnost zasloužit. Myslím lidskou budoucnost. Mávla nad ním rukou, zřejmě nebyla shodného názoru.

Po chvíli uvažování řekla, že jediná naděje, kterou vidí před lidmi, je v působení zákona sebezachování člověka. To je nějaký zákon? zasmál se. Když už, tak života a proto iživota lidského. Řekla na to podrážděně, že jí přesný termín vypadl z paměti, ale ví, o co jde. živá hmota si žádá udržení života. To je nezbytné, jinak by snad ani život nevznikl. Zvláštní je, že to bezpečně funguje v malých rozměrech, u jedinců, ale když jde o velké

celky, tak se tenhle zákon neprosazuje. Lidé jsou ochotni bít se o jednotlivý holý život, alekdyž jde o riziko jejich kompletního vyhynutí, tak se jenom tiše bojí a nic proti tomunedělají. Nebo dělat nemohou, protože nějaká mocná společnost naplánovala zisk zprodeje nafty. Řekl na to, že myslí ve velkých číslech a to je nad jeho možnosti. Protože se přitom smál, nasupeně se ohradila, aby taky jednou uvažoval. Uvažovat není moje hobby. Odsekla, že to tak prostě je. Každý si vidíme na špičku nosu. Nanosíme si do jeskyně zásoby jídla a vody a po nás potopa. Zatím se venku dějí věci, které nám zabrání z té jeskyně

vylézt.

Myslím, že nejsem daleko od pravdy, když řeknu, že našinec na této planetě vyhynev nepříliš vzdálené době. Tento neblahý konec máme zakódovaný ve své podstatě.Můžeme ho jenom oddalovat, ale ne zrušit. Podotkl, že tato věc je snad filozoficky objasněna. Nejde o žádnou filozofii. Jde o zákon trhu, o bezuzdnou chamtivost,konkurenci, která na jedné straně vývoj posouvá, na druhé straně vedek bezohlednému boji o trhy, o zisk. Následky už vidíme, dodala. Podotkl, že to všichni vidí. Kruté mrazy, vedra, záplavy. Nikdo nic nezmůže. Za deset let už bude pozdě. Deštné

pralesy se pořád ničí, vymírají stovky druhů zvířat a tisíce druhů rostlin. Když semne to bezprostředně netkne, tak jenom naříkám.

Uvažoval. Já, dočasný, přechodný. Společnost, dočasná, přechodná. Rozdíl je jen v časovém plánu, ve kterém se to děje. Co je takový vysazený stromek proti drtivému devastování

141

krajiny buldozery, které prorážejí cestu nové dálnici? Budou si z tebe dělat legraci, řekl. Nebudou věřit, že to myslíš vážně. Věděla, že má pravdu. Dodala však: Z Ježíše si takydělali římští vojáci legraci, když visel na kříži. Nikdo z nich netušil, jaké zažehlobrovské civilizační hnutí. Chytil se teatrálně za hlavu: Jen to proboha nepřeháněj.