Miroslav Jandovský Když naprší, tak uschne

1

Nikdy se nestalo, aby Veronika Kapsová zvedla na ulici hlas. Teď však zaječela tak, že jí

naskočila husí kůže. „Nebijte ho!“ Až jí hlas přeskočil. Zastavila se na chodníku a sledovala, co její zákrok udělá. Ti dva násilníci byli před ní asi třicet metrů. Přestali do nebožáka kopat, jeden se po ní ohlédl, ale hned otevřel dveře tmavého vozu, který stál u chodníku a kterým zřejmě přijeli, a vzpouzejícího se muže nacpali na zadní sedadlo. Blízko nich stáli dva mladí

lidé. Zastavili se a přihlíželi. Byla to nezvyklá situace, proto se Kapsová nedivila jejich zájmu. Auto vzápětí odjelo. Se zhasnutými světly. To proto, že byla noc? Na Národní třídě v Praze je v tu dobu vidět skoro jako ve dne.

„Zhasnul, aby nebylo vidět na číslo,“ řekl mladík k Veronice Kapsové. Tvářil se dychtivě, byl svědkem únosu. Měl na sobě bílou lyžařskou větrovku. „Nevšimla jste si čísla?“

„Je mi líto. Ještě se celá třesu.“

„Ono chodit v tuhle dobu v noci po Praze má svoje rizika. Tady se ulice vylidní až po třetí

hodině,“ řekl a objal mlčící dívku kolem ramen, jako by ji chtěl před případnými riziky chránit. „Já to vím dobře, protože tu kolem čtvrtý jezdím na kole. To je ulice moje. Zavolám to policajtům.“

„A co jim chcete říct?“

„To je fakt. Co bych jim asi tak řekl? že dva chlapi středního věku a asi i vzrůstu zmlátili a unesli na veřejné ulici třetího. Bránil se, ale marně. Všichni tři měli kravaty a mluvili jinak než česky.“

„Alespoň jste mu měl přispěchat na pomoc, nebyl jste od nich daleko,“ řekla profesorsky nabádavě.

„Tos měl, Evžene,“ Dívka, až dosud mlčela. „Ta paní alespoň křičela.“

Kolem přešlo několik lidí, ženy měly večerní róby. Za nimi se táhl oblak obtížně

definovatelné vůně. Muži si hlasitě sdělovali názory na něco, co zřejmě souviselo s právě

minulým večerem. Pokud si předešlé scény všimli, nedali to najevo.

„Ale policajtům bychom to měli říct,“ řekl mladík a vyndaval z kapsy telefon.

„Já jdu. Dobrou noc. Už z ní moc nezbývá.“ Řekla Kapsová a šla.

Uvědomila si, že má před sebou nejhorší úsek cesty. Jindy by jí to nepřišlo, ale bezprostřední zážitek způsobil, že ji ovládl strach. Musela z Národní třídy přejít kolem Jungmanova pomníku, pak Jungmanovou ulicí a krátkou Palackého do Vodičkovy ulice. Nebylo to daleko, ale teď se jí cesta zdála být nekonečná. Vyhýbala se pokřikujícím výrostkům, pod paží tiskla kabelku a snažila se nepohlédnout nikomu do tváře. Roztřesená

2

zahnula do pasáže, kde měla byt. Pasáž se na noc nezavírala, byla plná výklenků, kde se povalovali opilci a narkomani, odkud se ozývaly zvuky, ze kterých šla hrůza.

Ve dne to tady splývalo s ruchem přecházejících nohou a neurčitým hlaholem hlasů, v noci tudy procházela policejní hlídka; teď policisty nebylo vidět. Skupina lidí ve večerním se hlasitě dohadovala, kde seženou taxi a kolik asi v tuhle dobu stojí.

Nedalo se nic dělat. Když chceš, Kapsová, najít svoji postel, musíš za ní vyrazit. A nezavírej oči, jinak šlápneš na nějakého opilce, který by tě třeba chytil za nohu. Nikdy tu žádného neviděla, ale teď si byla jistá, že když si nedá pozor, že ji bude určitě obtěžovat. Bože, kde to žijeme? Co ten magistrát dělá? Proč nikoho z kolegů nenapadlo ji doprovodit?

A výtah je až na konci, hned za květinářstvím, které by mělo být v noci osvětlené, zářivka tam bliká, zaplaťpánbu.

Vzrušující otázka: proč není zamčeno? Otázka, která budí strach. Ve dne je pasáž oddělena od soukromého prostoru průchodem, který je vždycky zamčený. Nějaký obyvatel zadního traktu se vracel pozdě domů a zapomněl zamknout a otevřel dům kdekomu, kdo se namanul. S bušícím srdcem otevřela dveře, za nimi bylo světlo. Nikde nikdo. Má zamknout? Zamkla a šla chodbou k výtahu.

Zázrak! Výtah reagoval na její výzvu a přihrkal dolů. Teď ještě chodba ve třetím patře. Ťuknutím na vypínač rozsvítila světlo, klíče do ruky. Ulevilo se jí, když za sebou zavřela dveře bytu. Opřela se o ně a hluboce oddechovala.

„To bylo strachu a zbytečně, Kapsová, Kapsová.“ Obvykle mluvila sama se sebou jako s druhou osobou. Dům,ve kterém bydlela, byl masivní cihlový dům postavený někdy ve třicátých letech dvacátého století, proto by ani křikem nikoho nerušila. Kdo tady žil, žil v přísné izolaci od druhých lidí. Když pak stála v koupelně a pouštěla na sebe vlažnou vodu, přiznala si, že je lépe se krátce strachovat, než dostat po hlavě a čekat někde v chirurgické

ambulanci na ošetření a odpovídat policajtovi na otázky, proč se v noci toulá po ulici. Teď, když se jí všechno v hlavě rozleželo, uvědomila si, že přece jen viděla něco, co by mohlo policii zajímat. Čísla si nevšimla, ale zahlédla na kufru z lesklého kovu vyvedené

písmeno CH. Švýcaři přece nejsou v EU, proto ono CH tam stálo samostatně jako doklad povýšené suverenity. Určitě to bylo CH.

Má policii volat hned, nebo počká do rána? Ráno si to určitě rozmyslí a pustí všechno z hlavy. Jako ten kluk v lyžařských ponožkách, který nevěděl, co by policii řekl. Ustálila se na názoru, že to byl exhibicionista, tedy člověk nespolehlivý.

„Hlásil vám někdo únos z Národní třídy?“

3

„Tak moment, paní. Říkáte únos ? Kdy se to mělo stát?“

Podle hlasu, kterým jí odpovídal, ho jen tak nějaký únos nevyvede z klidu. „Kolem druhé hodiny. Jeden svědek vám měl volat.“

Na druhém konci bylo ticho, asi p átral po hlášení.

„Tak tu nic nemáme. Řekněte mi, co jste viděla.“

Řekla mu všechno, i o tom CH.

„Stačil jste si to zapsat?“

„Všechno to je na disku. Ještě prosím jméno a adresu, včetně telefonu.“ Proto ten kluk nevolal. Nejlépe je schovat se do anonymity.

„Já nebudu zítra doma.“

„Jestli jste zaměstnaná, dejte nám adresu a telefon. Nebudeme vás zbytečně obtěžovat.“

Když už usínala, vzpomněla si na něco, vstala a zapnula počítač. Internetu zadala úkol vyhledat heslo „trakér“. Byl tam obrázek trakéru vykopaného v Mykénách. Podle odhadu se do něj mohly vejít 2 až 3 litry. Možná i víc.

*

Každá solidní univerzita pořádá čas od času vědecké konference, na kterých předkládá

odborné veřejnosti výsledky svého bádání. Účast zahraničních hostů je žádoucí, bez nich by konference ztratila třpyt. Proto se dlouho připravuje, jedná se v komisích, píší se referáty, zajišťují se finance, protože takový podnik je všestranně dost náročný. Což je synonymum pro drahý, tedy finančně náročný. Jde ovšem o prestiž, proto by se hosté neměli ubytovat v koleji, odkud byli vypuzeni studenti. Toho si byli univerzitní hodnostáři vědomi a k všeobecné lítosti se právě tohle nepodařilo zajistit. Hotely v Praze jsou nekřesťansky drahé

a několik evropských učenců svým vlivem váží asi tolik jako jedna popová hvězda. Podobné

nedostatky musíme vyvážit srdečným přijetím a individuální péčí.

Jinými slovy, úroveň konference bude trochu ušmudlaná, protože nemáme na víc. Dáváme přednost myšlenkám před honosnými reprezentačními prostorami.

Profesorka Kapsová, která reprezentovala historickou katedru, věděla, že Oswin Murran napsal celou řadu podnětných a patrně i objevných prací z řecké historie. Díky internetu i výměně informací mezi řadou světových odborníků, byla pražská škola schopna pozvat mnoho významných evropských znalců sokratovského období. Do ruky se jí dostala do rukou Murranova práce A Symposium on the Symposion. Byla už přes deset let stará, ale to nic

4

neměnilo na její kvalitě. Profesor Murran byl sedmdesátník, určitě mu tolik bylo, ale měl pořád dost sil i na odborné spory.

„V Praze je v tomhle čase krásně. Jaro ještě neochablo a léto ho nestačilo vytlačit. Až

poslední ledovec zmizí v moři, zmizí i golfský proud, pak nám běda. Budeme tu mít asi jenom dvě roční období. Léto a zimu. Jsem docela rád, že mi je už tolik let, ale svým vnukům to nepřeju.“ Říkal to s nepředstíraným zaujetím a lidé, kteří byli kolem něj, souhlasili. Zasedání konference, kterou pořádala fakulta, jejíž členkou byla profesorka Kapsová, sice ještě pokračovalo, ale sekce homérského období se pro ten den vyčerpala tak brzy, že Kapsová pokládala za povinnost hostitelky vzít staršího profesora pod svou ochranu. Seděli v poloprázdné učebně, u oken postávalo pár účastníků konference, kteří si ještě vyměňovali názory. Ke Kapsové přisedl profesor Blažek z Olomouce, kde na univerzitě pátral v dědictví

Římanů a jeho vlivu na slovanskou mytologii. A Řekové měli k Římanům blízko, proto s nadějí, že se dozví něco, co nezná, pilně pročítal své poznámky z proběhnuvších referátů a z diskusí k nim.

„Kolik těch vnuků máte, pane profesore?“

Murran se pátravě zadíval na Blažka, jako by ho teprve teď vzal na vědomí, a po kratší

úvaze řekl, že asi čtyři.

Teď zase uvažovali Kapsová s Blažkem nad tím neurčitým stanoviskem k počtu potomků

starého Murrana. Buď je na tom tak, že spočítat členy své rodiny mu dělá potíž, rodina může být nepřiměřeně rozrostlá, nestačí se v ní orientovat, nebo je to něco jiného, do čeho jim nic není.

„Omlouvám se,“ řekl Blažek k Murranovi a obrátil se na Kapsovou česky: „Myslím, že bychom mu měli dát volno, aby si po obědě schrupnul. Pak ho vyzvedneme a někam s ním vyrazíme.“

Nečekal, co na to Kapsová řekne, a hned to Murranovi nabídl. Vypadalo to, že se trefil.

„Souhlasím docela vřele. Uděláme si pravé řecké symposion.“

„Symposion? Dokonce pravé řecké? To asi nepůjde.“

„Proč ne, paní profesorko.“

„U nás byste nenašel hospodu, kde bychom mohli ležet na zemi. A pak jste zapomněl, že se takových symposií nesměly zúčastňovat ženy.“

„To není tak docela pravda, paní kolegyně.“

„Já vím, směly tam prostitutky, umělkyně a hetéry. Nerada bych byla povýšena do tohoto stavu.“

„To by poskytlo zajímavý podnět k úvaze.“ Blažek se významně uchechtl.

5

„Pokud máte na mysli takové řecko-české symposion, kde se nebudou chlapi přetahovat o to, kdo spáchal víc hrdinských činů, tak souhlasím.“

„Ano, paní kolegyně. Po třech kratérech se jde spát. To platilo i v Řecku pro slušnou společnost. Omluvte mne, prosím.“

S omluvným úsměvem se profesor vydal na toaletu.

„Kolik litrů měl takový kratér?“ zeptal se Blažek

Otázka Kapsovou zaskočila.

„Víte, že si to teď nevybavuji? S ohledem na to, že se míchalo víno s vodou, to nemohlo dělat méně než litr a určitě ne víc jak pět.“ Proboha, vzdychl v duchu. Pět litrů? Jaký měli ti Řekové bohatýrský organismus?

Na Blažkovu otázku, zda by se neměli zeptat profesora, řekla s výrazem mírného zděšení, že ne. Podívá se doma do nějaké literatury.

„Kolem toho míchaného vína panuje plno nedorozumění,“ řekl Blažek. „Nemíchané víno se nedalo pít, protože to byl vinný extrakt. Bylo to husté jako sirup. Nějak to asi odpařovali, takže z toho byla podivná omáčka, plná amfora představovala mnohonásobně víc vína. Víno vyváželi, kdyby ho takhle neupravovali, nic by nevydělali. Nikdo jsem se o tom nedočetl, ale tak si to vykládám.“

„Nad čím to hloubáte, drazí přátelé?“ zahlaholil profesor, který se uspokojen vracel.

„Nad tím kolik se toho na takovém symposiu vypilo.“

„To je jednoduché a můžete si míru odvodit z poučení, které nabídl svým vrstevníkům Eubúlos. Měl smysl pro legraci, které je člověku třeba. Jak jistě víte, kratéry se různě míchaly. Mám na mysli poměr vína a vody. Tři pro střídmé pití. Kdy se člověk nechtěl opít. První pili na zdraví, druhý na lásku a radost, třetí na dobré spaní. Kdo měl rozum, šel po třetím kratéru na lože. Nejvyšší počet vypitých kratérů bylo deset. Patří sem vřava, ostuda, stráže a nakonec je šílenství a házení nábytkem. Staří Řekové se nijak nelišili od našich současníků.“

Uvažovali nad tím, co bylo řečeno.

Kapsová uvažovala nahlas: „Tři kratéry na dobré spaní?“ Protože přitom udiveně vrtala hlavou, připojil profesor Blažek, že u nich na Moravě by to nebylo nic zvláštního. Pokud má

na mysli, že by to sama nezvládla.

„Pane profesore,“ řekla po chvíli Kapsová, když uvážila, zda se jí Blažek nechtěl svou poznámkou dotknout, „doporučujeme toto: Pokud nemáte jiný návrh, tak vás teď kolega Blažek dovede do Karolina. Musíte si odpočinout a my vás v době, kterou určíte, vyzvedneme. Pak vás

zavedeme tam, kde rektor pro naši konferenci koná ono zmíněné

symposium. “

6

Rektor uspořádal setkání s účastníky konference. Bylo to zvykem, profesor však nedal najevo, že by o tom věděl. Teď s návrhem souhlasil. Protože byly dvě hodiny, řekl, že bude zcela fit o sedmnácté hodině.

„Dobře, v pět hodin před vrátnicí v Karolinu.“ Exklusivní hosté univerzity tam měli k dispozici několik pokojů, a protože v tuto dobu žádná fakulta neměla významného hosta, dal historické katedře kvestor univerzity právě tyto pokoje k dispozici.

*

O hosta bylo postaráno. „Asi taky půjdu domů, nemám to daleko.“ Podobná jednání byla Kapsové zhluboka protivná. Na hostesku nebyla školená. O Murrana se starala z pouhé

zdvořilosti a z úcty k jeho vědeckému věhlasu.

Blažek ji s jistými rozpaky, které nemohla přehlédnout, oslovil: „Když dovolíte, doprovodím vás. Nejsem tu doma a tak se mi přechodně změnil životní prostor.“

„Neměl jste jít s Murranem do Karolina?“ zeptala se stroze, když se přiřadil k jejímu boku.

„Říkal, že trefí. Proto jsem ho svěřil osudu.“

Nedalo se říci, že by ji to těšilo. Chvíli uvažovala, jaký vliv může mít změna Blažkova životního prostoru na jeho potřebu ji vyprovodit. Byl to elegán, podle jejího odhadu měl vlasy sestřiženy tak na centimetr délky, tedy podle stávající módy; zatím byly husté, byl štíhlý, čtyřicet let na něm nebylo znát. Sako měl ze šedivého tvídu a kalhoty z vlny téže barvy. S jistou nechutí vzala na vědomí, že o sebe dbá. To nebylo na jejich katedře zvykem. Chvíli šel vedle ní a mlčel. Pak se zeptal: „Co dělá docentka Kopečková?“

„Kopečková?“ musela se zorientovat. „Myslíte Boženu Kopečkovou?“

„OvšemChodili jsme k ní přece na seminář. Dělala to pro všechny obory. Řecko-římský

pantheon. Mluvila o nich tak zapáleně, myslím o bozích, že měl člověk dojem, že se k nim musí modlit.“

„Podle toho jste musel chodit se mnou, ale na vás se nepamatuji. Já jsem se tam ovšem moc často nevyskytovala. Všechno, co tam řekla, si mohl člověk přečíst v literatuře. Snad jen ten zápal pro věc byl autentický.“

Přemýšlel.

Když přecházeli vozovku, zeptal se: „Jak se jí daří?“

„Pokud myslíte Boženu Kopečkovou, dobře. Už dobře. Umřela.“

Zjištění, že dotyčná už není mezi živými, na něj neudělalo dojem. Alespoň nedal nic najevo. Kolem nás neustále někdo umírá.

7

Když zakopla o vyčnívající dlažební kostku, chytil ji za paži.

„Byla jste vždycky dost nešika. Co do tělesné zdatnosti. Omlouvám se. To nebylo vhodné připomenutí.“

„To tedy opravdu nebylo.“

Uznal to kajícně, ale neomluvil se.

Sama se za nešikovnou nepokládala. Jak na to nepříliš lichotivé hodnocení přišel?

Byli uprostřed Václavského náměstí, kousek od Vodičkovy ulice. Když se s ním loučila, řekla: „Hledejte inspiraci mezi houfy turistů. Jen pozor na kapesní zloděje. Jsou to lidé

mimořádně dovední.“

Zbytek cesty uvažovala, co tím ten člověk sledoval, že jí připomínal studentské časy. Sám se jí ničím nepřipomněl. Musel to být průměrný student, který dostal profesuru na nějaké

mimopražské škole. U nás by si s těmi bohy nevrznul. Vzápětí se opravila. Sloveso nevrznul, no, Veroniko.

*

„Vidíš toho Páprdu Páprdoviče, jak dělá do Kapsovky?“

„Ten člověk, kterého jsi tak nedůstojně pojmenovala, je významný profesor několika evropských univerzit.“ Studentka Eva Pávková měla přehled a mohla proto názor kolegyně

Růžičkové usměrnit ve směru objektivních tendencí. „Však ta Kapsová není ještě odepsaná.“

Následovalo pohrdavé odfrknutí. Dívky měly blíž ke dvaceti než ke třiceti letům a v tom čase se mnohé jeví být definitivní a neměnné. Letos dostanou diplomy a půjdou po hrbolaté

cestě zřejmě učitelského života.

Rozhovor přerušil vytáhlý třicátník v modrém vycházkovém obleku s úmyslem jednu pozvat na parket, protože jazzové kvinteto spustilo jakýsi křovácký tanec, na který reagovala část publika přičinlivým zmítáním se ve dvou.

„Myslíte, že to zvládneme?“ zeptal se, když ji tiskl v podpaží. Parket vytvářelo vyhrazené

místo před orchestrem. Smršťoval a roztahoval se podle toho, kolik se na něm sešlo tanečníků.

„Já určitě, a vy, pokud si nejste jistý, tak máte odvahu.“

Viděl, že začal špatně. Projevil málo sebedůvěry v činnosti tak všední, že přemýšlet o ní

celkem nestálo za to.

„Když dovolíte,“ řekl aby skryl rozpaky, „jsem Dalibor Dobrý z Plzně. Tam je taky univerzita.“

8

Přiznala se, že se jmenuje Růžičková, ale vzápětí zaječela s náznakem snahy výkřik utlumit.

„Panebože, ten buran mne vzal přes kotník. Buď má čertovská kopyta, nebo má na nohách pohorky. Mám obavu, že toho snažení budu muset nechat. Co to bylo za nemehlo?“

Rozhlíželi se kolem sebe, kde se v místnosti plné akademických vzdělanců vzal jedinec s tak nízkým statusem? Snažili se zahlédnout alespoň omluvný pohled. Nezahlédli, ten někdo zmizel ve vřavě.

Podpíral ji obětavě.

„Skončili jsme dřív, než jsme začali. Dovolíte, abych přisedl? Pokud ovšem je u vás volné

místo. Až se slečna trochu zotaví, musíme rej dokončit.“ Dobrý nečekal na vyjádření obou dívek a přisedl.

„Na vteřinu jsi přehlušila orchestr. Měla jsem obavu, že ti někdo ublížil a už jsem vstávala, abych ti šla na pomoc.“

„Pávková,“ řekla spolužačka a natáhla ruku přes stůl k doktoru Dobrému.

„Měla jste obavu, slečno Pávková, že se dostala do drápů zloducha?“

„Kam se tady podíváte, všude samý zloduch.“

Rozhlédl se a předstíral údiv. Vedení konference doporučilo hostům a domácím uspořádat

večerní setkání s tancem právě tady, v tomto rozlehlém baru na Starém Městě. Každý host měl na kapse saka viditelnou jmenovku, aby odpadlo nezbytné představování. Zdálo se, že tradiční rituály byly však hluboce zakořeněny. Dívky jmenovky postrádaly. Z účastníků konference zde byla většina zahraničních, tedy asi dvacet, vesměs starších pánů, několik žen středního věku a dvě tři asistentky, které se chtěly podívat do Prahy. Přišel číšník. Postavil se k hraně stolu a zkoumal tváře hostů.

„Co pijete, dámy?“ zeptal se Dobrý.

„Pomerančový džus. Vezměte laskavě v úvahu, že tu nejsme dobrovolně, ale z povinnosti vůči katedře.“

Dobrý se zamyslel nad vinným lístkem. Ukázal prstem na jednu položku a dodal, že k tomu by prosil tři skleničky. Byl to úplně zbytečný rituál, protože číšník roznášel pouze víno červené a bílé, oboje z jednoho sklepa.

„Jste si jisty, že svou povinnost vůči katedře plníte? Pokud se ovšem nevyčerpává jen fyzickou přítomností.“

„Čím by se asi tak měla vyčerpávat? Co myslíte, pane doktore Dobrý?“

„Tuto otázku bych měl položit já vám. Nebo jste k dispozici jen zahraničním hostům? To je ovšem ohavný, zavádějící termín. Myslel jsem tím, že jim máte nějak pomáhat, bavit je a

9

tak. Proto byste měly mít na hrudi taky podobnou ceduli, aby si vás nespletli toužíce po nějaké rozverné zábavě.“

Číšník rozmístil skleničky, otevřel láhev, ulil a dal ochutnat Dobrému. Zbytečně, samozřejmě, protože ten kývl dřív, než ten doušek pustil do krku.

„Dámy, připijme na památku starého Homéra a všech, kteří k nám přinesli světlo řecké

civilizace.“

Dívky na sebe pohlédly, ale bez řečí vypily obsah svých skleniček.

„Budeme si muset ty cedule připnout, nebo na nás budou chtít zaplatit.“

Pak zase chvíli mlčeli.

„Má některá z vás bližší vztah k Plzni? Nebo alespoň k Západočeskému kraji?“

„Já mám v Plzni babičku,“ odpověděla Pávková lhostejně a vstala, protože ji jakýsi vytáhlý

mladík s úklonou požádal o tanec. Tím vzal Dobrému možnost bezprostředně reagovat na babiččinu přítomnost v jeho městě. A on reagovat chtěl.

„Myslíte, že si kotník už dá říct a vystaví se dalšímu riziku?“

Orchestr ovinul přítomné iluzi omamného blus. Trubka nyla, Dobrý ji připodobnil cikádě

v dešti. Tím vyvolal hysterický smích své tanečnice, která se mu pověsila na hruď a svíjela se v křeči. Opět budila zájem okolotančících, kteří měli v paměti její kulhavý odchod z parketu. Dobrý zaznamenal několik kritických pohledů.

„No tak, uklidněte se, nebo kolegové usoudí, že jsem neodolatelný bavitel.“

Tím vyvolal další bouři smíchu, kterou dusila jenom jeho nepříliš klenutá hruď. Díval se na ni shora, byla téměř tak vysoká jako on, ale teď se přikrčila, takže vnímal slabou vůni šamponu. Po pravdě řečeno si ji uvědomil až později, teď bral na vědomí jenom její jednání, které mělo podobu začínajícího skandálku.

„Omlouvám se, asi jsem vám poslintala sako.“

Nic na to neřekl, snažil se držet s ní krok.

„Jsem nemožná holka, pane doktore. Všichni mi to říkají, a proto se mnou nechce žádný

kluk chodit. Nikdo si se mnou není jistý, že mu neudělám ostudu. Je mi líto, že jste doplatil

na svou dobrou vůli.“

Překvapila ho nezvyklou otevřeností. Copak se někdo ochotně svěřuje se svými slabostmi?

Snažil se vyhnout pohledu do očí. Nevydržel to dlouho. Viděl čistou pleť, ostré kontury rtěnkou vykreslených rtů, perfektní oblouky obočí. Teď se pomalu plížili po okraji tanečního prostoru. Cítil, že se svými stehny dotýká míst jinak nepřístupných.

„Proč mluvíte o mé dobré vůli?“

10

Uvažovala. Teď se ji snažil trochu oddálit od sebe, protože by si mohla všimnout změn, které nastaly v kritických oblastech jeho těla.

„Tyhle společenské tance jsou výrazem jistého, jistého pokrytectví.“

Dala najevo údiv.

„Člověk se chopí ženy, ani ji nezná a tiskne ji k sobě. Může to udělat za jiných okolností?

To dřív nebylo možné. Kolové tance něco podobného vylučovaly.“ Myšlenka, která ho napadla, se mu jevila být podnětná. Na její rozvinutí však nebylo místo.

„Křepčení křováků v sobě taky nemělo erotický podtext.“

Podíval se na ni zaraženě. Erotický podtext. Asi se na ni moc tisknu, řekl si a už jen hleděl před sebe ve snaze nikomu neublížit.

„Moc se na vás mačkám, co? Omlouvám se.“ Po chvíli, když si všiml jejího rozpačitého výrazu:

„Problém je v tom, že vy netisknete, ale jste tiknuta. Takže veškerá iniciativa je na muži. Myslím iniciativa dobyvatele.“

Usoudila, že je nepřiměřeně naivní, ale nehodlala mu brát iluze.

Kolem se ploužilo několik účastníků konference, profesor Lopatka z Brna do nich narazil svým rozměrným pozadím.

„Omlouvám se, kolego,“ zahučel přes rameno, ani se neohlédl. Tiskla se k němu jedna z britských dívek, asi jí vypravoval o vykopávkách na jižní Moravě.

„Když jsme byli v prváku, tak jsme s ním dělali nějaké práce na Velké Moravě.,“ řekla Růžičková, ráda, že nemusí přemýšlet o erotickém podtextu svého jednání.

„Lopatka se nezabývá starými Řeky?“

„Ano i ne. Specielně ne. Odkrývání nálezů, datování a vůbec technika tohoto druhu je univerzální, alespoň myslím. Proto je všude, kde se dělají díry do země. Honí tam studenty všech škol, aby dělali hrubou práci.“

„Práce v terénu je dobrá škola.“

Uvědomoval si, že měl o Lopatkovi vědět, že se tou otázkou mohl v jejích očích ponížit. V téhle zemi se všichni lidé pracující v oboru znali., nebo o sobě alespoň věděli. Chtěla se zeptat, jestli bude Dobrý taky diskutovat, ale skončila hudba a on zamířil, drže ji taktně v podpaží, k jejich stolu.

„Ten kluk tancoval jak sochor v pytli a navíc to byl nemožnej maskulinní hegemonista.“

Pávková teď rozhořčeně dosedla na svou židli. „Vůbec na mne nebral ohled. Pokopaná jsme až pod kolenem. Tvůj kotník je proti tomuhle tankodromu idyla.“

Dobrý dolil všem víno, prohlédl si láhev proti světlu a požádal číšníka o další.

11

„Tady je jedno místo a navíc dvě grácie. Dovolíte, abych přisedl a těšil se z vaší přítomnosti?“ Byl to profesor Carlan z univerzity v Bari. „Co pijete?“ Byl to nazrzlý,

podsaditý padesátník, na sobě měl tvídové sako skořicové barvy a pod ním zelenou rozhalenku. „Vidím, že jsem přisedl ke dvěma zdejším krasavicím,“ natáhl ruku přes stůl a představil se. Z dívek se jí s rozpaky chopila Eva Pávková. Než mohlo dojít na Jarku Růžičkovou, dorazil k jejich stolu robustní profesor Grundbaum.

„Tak ty se tady usadíš mezi místními kráskami a nás, se kterými sis dál schůzku, přehlédneš. A vynechal jsi Amsterodam, kde byla tvoje parketa.. Tvoje škoda, kamaráde. Sedí s námi zdejší rektor a jestli nepřijdeš, tak se urazí.“

„A hrome, to mne mrzí.“ Carlan vstal a smutně pohlížel na obě dívky. „Je mi líto, asi se musím omluvit.“

„Ne asi, ale určitě. Stejně je to nudný společník, děvčata.“ Grundbaum táhl Carlana pryč. U stolu se nikdo k intermezzu nevyjadřoval. Číšník přinesl láhev a tak si mohli opět připít. U východu ze sálu se vytvořila skupina účastníků. Číšníci se ji snažili rozptýlit, ale byli to lidé s visačkami na klopě sak, proto od úmyslu upustili. Mezi lidmi neustále probíhaly čilé

rozhovory.

„Ptal jsem se, jestli má některá z vás vztah k Plzni. Vy jste řekla, že tam máte babičku.“

Pávková kývla, že je to pravda.

„Má to na něco vliv?“ zeptala se.

„Samozřejmě, že nemá. Já jsem dostal úkol, abych se tady zeptal po nějakém šikovném absolventovi, který by se chtěl zabývat jako asistent naší katedry starověkým Řeckem. Konkrétně řečeno nám půjde o helénismus. Ale to je věc dalšího vývoje poměrů na katedře.“

Viděl, že dívkám zaplály oči.

„Tady je moje vizitka. Podrobnosti jsou nebo budo u zveřejněny jak je tomu obvykle. Měl bych vám tam napsat číslo na děkanát, kdybych ho ovšem znal. Jestli nezapomenu, podívám se v pokoji do diáře. Zítra mi to připomeňte, pokud tady zítra budete.“ Podal Pávkové vizitku a snažil se vypadat naprosto lhostejně.

„Já nemám šanci,“ předstírala Jarka Růžičková smutek. „Poslintala jsem mu při tanci sako.“

Smáli se všichni tři. Dobrý vylovil další vizitku.

„Uprostřed tady toho zmatku,“ Dobrý roztáhla náruč, jako by chtěl celý sál obejmout, Kde se každý věnuje svým věcem, jsme my tři izolovaná jednotka spojená neviditelným poutem přátelského vztahu.“

Vykulily oči. Co tím myslí?

12

„Divíte se? Tak to přece s lidmi je. Navážou vteřinový kontakt. Vzápětí ho zruší a spěchají

navazovat další. Přitom netuší, že jich trošku ubylo. Ztratili něco ze své jedinečnosti Když

mají štěstí, naberou si něco z toho nového kontaktu. Tak to je pořád sokola. Trvale ubýváme a přibýváme. Protože tohle platí pro lidi bez rozdílu. Chce to jen si o uvědomovat.!

Smál se, dívky nevěděly, zda si z nich nestřílí.

„To myslíte vážně,nebo si z nás děláte legraci?“ zeptala se Růžičková.

„Zamyslete se nad tím. Než dneska usnete, bude vám to možná vrata hlavou. O co jste ubyla, nebo co jste získala.“

„Teda,“ hlesla Pávková, „vy jste nebezpečný člověk“

Od sousedního stolu už chvíli zazníval hlasitý hovor. I když člověk nechtěl poslouchat, nemohl se tomu náporu hlasů vyhnout. Někdo z hostů byl zřejmě nahluchlý, a proto zásoboval celé okolí informacemi.

„že tam hovoří o lásce,“ zeptala se žádostivě Jarka Růžičková. Odbočka od tématu se jí

zdála být vhodná.

Nedalo se nic dělat, Dobrý se musel přiznat, že poslouchá a že slyšenému rozumí.

„Hovoří tak hlasitě, že poslouchat není proti dobrým mravům. Ano, hovoří o lásce.“

„Já jsem všemu nerozuměla. Vyjádřete se trochu určitěji,“ vybízela Růžičková.

„Jde o někdejší poměry.“

„Z vás aby to člověk páčil.“

„Má homosexuální vztah své romantické stránky?“

„To tam rozebírají? Do jisté míry by to mohlo být zajímavé,“ řekla dívka, když utlumila svou bezprostřední reakci.

„Nevím, zda mluvili o konkrétním básníkovi, ale slyšel jsem, že šlo o nenaplněnou lásku, která je zaměřena k hledání ideálu čisté krásy. Jde asi o poměry, které vyplývají

z historického času. Někdo tam však říkal, že měl možnost seznámit se s nesocializovanou, bezstarostnou poezií, kde objektem byly krásné dívky.“

„Pane jo,“ hlesla Růžičková.

„Ty jako objekt sexuální touhy, která vyjadřuje snadno ukojitelný cit, vyvolávají to, co je zřejmě věčné. Smutek z prchajícího mládí, myšlenky na smrtelnost a pomíjivost.“

Dívky seděly a mlčely. Těch pár vět, které měly daleko k nezávaznému tlachání, je zřejmě

přimělo k úvaze.

„I takové věci se mohou řešit na opileckém večírku,“ řekl Dobrý, vzápětí se však ozvala Růžičková: „Takový krásný večer a my si ho máme kazit myšlenkami na svou pomíjivost?“

13

„Nevzdychej, Jarko. Na tomhle rozporu prý stojí celá lidská kultura. Úskoky stranou se povolují, ale jen za cenu snížené hodnoty. Smutek nám protéká žilami jako substance rozptýlená v krvi.“

„Slečno Evo. To nebyla řeč mladé holky, která stojí na prahu života. Jste podezřele ukázněná a se životem smířená.“

„Vám taky není víc jak třicet, milý pane doktore Dobrý. Své životní jistoty taky opíráte o nejistoty nějakých dávno v prach roztroušených stařečků minulých věků.“

Růžičková vypískla a vzápětí se chytla za ústa.

Ve styku s mladými dívkami, které naštěstí nebyly jeho studentky, tušil Dobrý, že vládne neobvyklými možnostmi. Otevíral se před ním tušený citový obzor. Přitom v sobě tlumil jistotu sexuální diskriminace. Obával se, že příležitostně vzedmutá vlna touhy ho společensky znemožní, že řekne něco, co ho prozradí. Jeho kamarádi si z něj tropili žerty a tvrdili, že takhle bude ještě do třiceti panic. To se mu sice nemohlo stát, ale z jistých důvodů

mohli mít pravdu. Navštěvoval svou babičku žijící na vesnici a tam si ho před časem všimla jedna mladá žena. Byla dost hezká i dost vtipná, aby ho zaujala. Vzala si ho stranou a dokázala mu, že když se naučí vše potřebné, že si dost užije. On pak dodatečně zjistil, že ona dobrodějka je vdaná a má dvě děti. Prchal od babičky rozhodnut, že se tam dlouho neukáže. O panictví přišel z cizí vůle, tak jako by o ně nepřišel.

*

Proč jsem do tý zatracený Prahy vůbec jezdil? říkal si profesor Lopatka, když s mírným funěním mířil ke svému stolu. Ani pivo v týhle hospodě nemají. Pivo tam měli, ale protože si ho nikdo z hostů zatím neobjednal, Lopatka se mylně domníval, že ho nepodávají. S těmi mladými holkami samozřejmě nic nebylo, jako profesor musel udržovat určité dekorum a starší kolegyně? V duchu mávl znechuceně rukou. Vést po nocích řeč o Homérově

hexametru?

„Copak, pane kolego, snad už nejste unaven. Viděl jsem vás na parketu, málem jsem řekl na parkovišti,“ vybuchl smíchy profesor Zahradník, vedoucí pražské katedry, svým způsobem hostitel a elegán. „Posadím se na moment. Obcházím to kolem, zjišťuji, co bychom tak mohli ještě udělat pro zdar podniku. Měl byste nějakou radu?“ Uhladil si nad čelem mírně

naaranžované bílé kudrny.

„Na každém pokoji by nás měla čekat jedna hosteska s červeným diplomem.“

„To je jako podnět pro zlepšení situace?“

14

„Spíš kondice. Vidíte támhle toho plešátýho Řeka? Celou noc se z jeho pokoje, spí vedle mne, ozývaly zvuky nadměrně jednoznačného jednání. Myslím, že na patře dneska v noci nikdo neusnul.“

„Pokud byste chtěl, abych zasáhl, pak je to marná snaha o zásah do jeho práv.“

„Za pár dní stejně jedeme domů, nestojí to za to.“

„Ten pán v sobě snoubí vlivy několika kultur. Je to Řek, pokřtili ho na Gottfrieda a příjmení má Procházka. Z několika důvodů by to byl zajímavý studijní objekt. Zabývá se studiem básníků pozdního šestého a raného pátého století. Jde o Pindarose, Bakchilidése a Simónidése. V plénu své sekce rozvíjel a komentoval Simónidésovu myšlenku, že malování

je vlastně poezie, která mlčí.“

„A recitovaná poezie je tedy malbou, která mluví,“ rozvinul Lopatka přičinlivě naznačenou myšlenku.

„Výborně, pane kolego, doufám, že odjedete náležité potěšen a na tento pražský pobyt budete rád vzpomínat. Ještě se uvidíme.“ A profesor Zahradník odrazil k dalšímu stolu.

*

Blažek se jen tak procházel po sále. Po celodenním sezení si protahoval kostru. V místnosti byl ruch, lidé měnili místa u stolů a asi přiváděli číšníky do vytržení. Ti, věrni svému poslání, se snažili udat co nejvíc lahví a tím vydatně přispívali k hlučnému úspěchu

večera.Většina hostů jim ochotně podléhala.

„Těch muzikantů je pár a nadělají hluk, až člověku přechází sluch.“ K Blažkovi se na jeho bludné pouti připojil kdosi, jehož visačka nebyla k přečtení. Dělal dojem, že má výhrady k atmosféře večera.

„Kravál, spoutaný přiměřeným počtem not, nutí adrenalin proudit do krve a uvolnit náladu, která má sklon k úzkoprsé nedomrlosti.“ Věta se Blažkovi obtížně překládala do angličtiny, host taky koukal dost nepřítomně.

„Kdybyste byl tak laskav, jestli ovládáte němčinu, já jaksi.“

„Vyrábět hluk je jejich práce. To jsem chtěl říct. Ten hluk má vliv na vaši náladu. Jste Němec nebo Rakušan?“

„Švýcar, pane kolego. Když se tak koukám kolem sebe, vidím tady plno známých tváří. Támhleta dáma je z Říma. Má temperament za čtyři Holanďanky. To mohu zodpovědně

prohlásit. A to se už blíží k zenitu. Vloni jsme se setkali v Oslu, vy jste tam nebyl? Kongresy nejsou k tomu, aby člověk vynikl nějakým referátem, který nikdo neposlouchá. Po celoroční

15

úmorné práci je na místě mírné uvolnění. Na přiměřené úrovni, i když ono uvolnění se vcelku shoduje s uvolněním, kterého si dopřával kdejaký pračlověk.“

Stoupli si k baru, kde se uvolnilo místo.

„Vy Češi jste děsní puritáni. Všechno berete absolutně vážně. Když vás škola někam pošle, musíte být za hvězdy. Dělá to ten malý národ, nebo to jsou residua komunismu?

Omlouvám se, bude to přirozená soutěživost, která některé národy trápí.“

„No, hochu, začínáš mi jít na nervy,“ řekl Blažek česky. Jako příslušník hostitelské země, i když ne katedry, cítil povinnost udržet své city na uzdě.

„Pardon, jaksi jste zapomněl, že vám nerozumím.“

„Škola od vás nechce zprávu o tom, co se tu dělo?“

„Ale jistě. Tady posbírám pár separátů, kdekdo je rozdává a doma z toho udělám zprávu. Všichni jsou spokojeni.“

To je holt velkej svět, řekl si Blažek. Zbytečně. Po chvíli usoudil, že by onu velikost obtížně definoval.

Opřeli se zády o bar a rozhlíželi se po sále. Viděli spontánní hemžení starších i mladších účastníků konference, ke kterým se přidala děvčata z fakulty, která byla nadšená z tohoto styku s velkým světem vědy. Dalibor Dobrý seděl pořád u stolu a něco domlouval dívce, o níž

Blažek netušil, že se jmenuje Pávková.

„Vidím tady plno mladých holek, pardon, slečen. To jsou studentky, nebo snad zaměstnankyně podniku?“ zeptal se Švýcar.

„Studentky v úloze hostesek.“

„Ach tak. Ty nás nakonec dopraví do koleje. Mám pravdu?“

„Pouze přibližně. Ukážou vám cestu.“

Blažek se rozhlížel kolem, hledal někoho, ke komu by se mohl rozběhnout a zbavit se tak Švýcara. Barman za ním asi tušil jeho záměr, proto hlasitě upozornil, že u baru se platí hned po vypití nápoje.

„Musíme zaplatit,“ řekl Blažek. „Víno u stolu platí hostitel.“

„To myslíte vážně?“ Švýcar pochopil, že má platit, jen se divil sumě. „Dvě stě korun českých?“ koukal zaraženě na účtenku.

„Jo, milý pane, to je ten náš kapitalismus. Za komunistů byste za to dal padesát korun a kdo ví jestli.“

„Musím platit euro. Bere od mne euro?“

„Samozřejmě,“ odpověděl barman čile.

16

„Na euro je to skoro zadarmo. Pane kolego, jak to s vámi tady vypadá?“ vrtěl Švýcar hlavou, když se odpoutali od baru. „Ještě jsem se chtěl zeptat, omluvte mne laskavě. Co ta vaše profesorka Kapsová?“

Blažkovi bylo jasné, o co hostovi jde, proto se nezdržoval vyptáváním.

„Ortodoxní feministka. Od podobných dál.“

„Moudré stanovisko, pane. V tomto případě jsem, ač nerad, téhož názoru.“

Blažek už nesledoval osud švýcarského kolegy, ale všiml si posléze, že sedí u stolu, kde byla jím pomlouvaná italská kolegyně. Nebo to nebyla Italka? Každopádně ji Švýcar potkal někde v Itálii.

Mít v posteli vybuchující Etnu musí být zážitek. V mysli profesora Blažka bylo lze vysledovat cosi, co se podobalo záblesku závisti.

*

„Vidím tu lidi ze všech historických kateder, paní kolegyně.“ Seděli teď s Veronikou Kapsovou chvilku osamoceni uprostřed hluku a vřavy tanečního orchestru.

„Máte pravdu, pane rektore. To je takový trik našeho vedoucího katedry. Vypadáme jako rozvětvený obor. Ti mladí mají za úkol bavit dámy a dvě z mladých asistentek zase pány. Mnohý z kolegů profesorů dá přednost mladé tváři a pružnému kroku před odpovědí na otázku, proč se v době války o malou Létanskou planinu, v čase dohody mezi Chalkidskými a Eretrijskými, objevuje zákaz užívání zbraní působících na dálku.“

„Pardon,“ řekl rektor.

„Bylo to někdy v pátém století před Kristem, samozřejmě. Střelba prakem a lukem je střelba na dálku. A v té době to bylo chápáno v určitém společenství jako nemorální. Časy se rychle změnily, pane rektore.“

„Chcete říci, že když takový poctivý bojovník svému soupeři uťal hlavu, když se mu před tím podíval do očí, že to bylo to pravé, správné a posilující?“

„Tak nějak. Oblast našeho zájmu není oblast nějaké idyly. Tady se kladly základy naší

civilizace. S kladením základů je asi vždycky potíž.“

„Těm, co je kladli, nic takového na mysl nepřišlo,“ usmál se rektor. „že by kladli základy něčeho.“

„Když se podíváte na to, co se děje ve světě dnes, jak se ony dříve položené základy rozvinuly, tak s jistotou musíte říci, že se mění celkem úspěšně prostředky. Jaké pocity měl

17

pilot, který svrhl atomovou pumu na Hirošimu, je všeobecně známo. Kdekdo to poctivě

rozvíjel. Pro výstrahu, samozřejmě.“

„Věřte mi, že jsem rád, že se věnuji matematice. To, co se týká současné existence člověka, mi z jistých důvodů nevyhovuje.“

„Myslím, ovšem jako laik, že bez matematiky byste tu atomovou pumu nevyrobil.“

„To máte, bohužel, pravdu. Co byste řekla, kdybych vás požádal o tanec? Nebo se mám předem dovolit vašeho šéfa?“

„Náš šéf nás sice dost svazuje, ale do našeho osobního světa nezasahuje. Myslím, že kdybyste se ho zeptal kolik mám dětí, že byste ho uvedl do rozpaků.“

Zatvářil se tak, že svou odpověď rychle doplnila: „Vy byste ovšem nešel do tak osobní

polohy.“

Rektor se rozhlédl po propletenci těl zmítajících se na místě parketu. „Nepočkáme, až tu divočinu dodělají? Pak by snad mohlo následovat něco důstojnějšího.“

„Pokud vám jde o důstojnost, pak nemůžete před ten orchestr předstoupit. Ale souhlasím, leckdo tam už utrpěl šrám, alespoň na těle určitě. Ostatní šrámy nejsou připomínány.“

Vstali a šli. Kapsová, dlouhá štíhlá čtyřicátnice, měla na sobě světle šedé kalhoty a přiléhavý kabátek, pod ním oranžový svetřík. V každém případě jí to slušelo. Všichni přítomní je se zájmem sledovali. Studenti ještě neviděli Kapsovou a rektora tancovat. Mnozí

se teď divili, ještě víc jich žaslo. Oba projevili schopnost splynout s rytmem a jejich pohyby nevykazovaly nic neumělého. Rektor se projevil jako tanečník a profesorka jako žena s fantazií a s rytmem v těle.

Bez pauzy přešel orchestr do divokého rytmu, kterým chtěl prověřit kvality tanečníků.

„Bože, ta bába musí chodit do tanečních,“ hlesla studentka Růžičková. Kolem parketu se seskupil houf přihlížejících, kteří s obdivem sledovali figury, které pár předváděl. Mnozí

tanečníci viděli zájem přihlížejících a dobrovolně odstupovali z reje, aby rektorovi uvolnili prostor pro nezvyklou aktivitu.

„Tohle byl dvojitý axel!“

„Omyl. To byl odpíchnutý rittberger,“ opravila kolegyni Pávková.

Pokus o závěrečnou piruetu se profesorce nepovedl, alespoň ne příliš a ona skončila v ochranné náruči smějícího se rektora.

Když hudba skončila, rozlehl se sálem bouřlivý potlesk.

„Kde se to ve vás vzalo, paní kolegyně?“ ptal se profesor Zahradník, vedoucí katedry.

„Vidíte, pane profesore, jaký tady máte ve svém sboru talent. Pokládal bych si za čest, kdybych ji měl ve svém rektorátním souboru.“

18

„Prorektor pro tanec tady zatím nepůsobí. Ve starém Řecku by se možná už něco podobného našlo.“

„Aniž bychom to měli v úmyslu, poskytli jsme vám s panem rektorem divadelní

představení, které vás zřejmě dobře bavilo,“ řekla profesorka.

„Zvláštním způsobem jste mne dojali,“ řekl profesor Murran, když se posadili ke stolu, který už před tím přisadili k dalšímu, takže tam bylo místo pro víc lidí, kteří k sobě neseděli zády.

„Platon někde říká, že život sám je komedie či tragedie,“ pronesl Zahradník..

„Píše to ve Filébovi, pane profesore,“ doplnila ho Kapsová.

„Stavěl tady jeviště proti životu. Zajímavé, takovou dobu před Shakespearem. Připomínám melancholika Jacquese v Jak se vám líbí. Seneka někde cituje Epikúra: Jeden druhému jsme dostatečným divadlem.“ A zahleděl se na Kapsovou, jestli jeho citát upřesní. Neupřesnila. Seděli, tančili, vedli řeči, které snad někdo ještě poslouchal, muži se předváděli, dívky se upejpaly a nadšeně výskaly, sotva se kdosi z hostů konference přestal ovládat, ale všechno to bylo spíš veselé než smutné. Dali dohromady další stoly a rozhodli se konat soukromé

symposium. Našel se mezi nimi vypravěč schopný bavit celé shromáždění. Dobrý oběma děvčatům, Růžičkové a Pokorné, dělal tlumočníka, protože skotská angličtina mluvčího jim byla místy nesrozumitelná. Budiž mu odpuštěno, že sám ze své vůle vypravování kořenil dodatečnými obměnami textu, ale to nikomu nevadilo.

Kolem půlnoci začali být číšníci netrpěliví a s ohledem na to, že konference pokračuje, Zahradník shromáždění rozpustil.

„Paní kolegyně, mohu vás poprosit, zda byste mne nedoprovodila k branám Karolina?“

Tak Veronika Kapsová doprovázela starého profesora; a tak se také stalo, že si poměrně

pozdě uvědomila, že minula Můstek a omylem došla na Národní třídu. Ach, alkohol je metla lidstva, řekla si. Tam byla svědkem nešťastné noční příhody.

*

Profesoru Richterovi z Basileje nedalo moc práce přemluvit kolegu Konráda Schauera, aby s ním pár dní pobyl v Praze. V tu dobu se tam konala konference, na které měl Richter zájem a historik Schauer může ve městě přetékajícím historií strávit pár příjemných dní. Prostor kolem Labe, prostor kdysi sevřený hraničními hvozdy, kde vládli Přemyslovci, mohl zaujatému badateli nabídnout bohaté dojmy. Konečně, může mít badatel i účast na jednání. Snad se to dá nějak zařídit, pořadatelé jistě nebudou tak úzkoprsí, aby profesorovi, který se

19

zabývá ranným středověkem bránili vyslechnout pár přednášek. Vzdálené Řecko je přece v určitém slova smyslu rannému středoevropskému prostoru docela blízko. Otázka, kterou si Schauer kladl a na jejíž odpovědi neměl v tuto chvíli mysl, zněla: Proč

se Čechy nestaly už tehdy součástí říše Karla Velikého a jeho nástupců? Prostor, ze kterého později vznikla německá říše, byl jistě lákavý, zejména pro českého knížete Václava. Vždyť

dělal co mohl, aby se tak stalo. Tohle čeští historici neříkali příliš nahlas, třeba s ohledem na stávající autoritu českého patrona.

V tuto chvíli držel profesor svoji mysl u dění desátého století s jistou námahou. Nepříjemná současnost. Měl by si položit otázku, proč sedí v nedůstojné pozici člověka poníženého v jakémsi sklepě? K první se hned přidala druhá: Co od něj mohou násilníci chtít?

Peníze? Sotva.

Až dosud se mu Praha jevila jako přátelské město. Kolega Richter na něj sice neměl čas, ale to proto, že se konference rozbíhala, až se věci usadí, vše se změní. Proto se procházel uličkami Starého Města a pokoušel se nabrat do duše opar vyzařující z minulých časů. Všichni známí, kteří zde byli, byli Prahou nadšeni. Pokud je ovšem někdo neokradl, ale to není v tomto světě vůbec nic zvláštního.

Profesor seděl na betonové podlaze, která byla nepříjemně studená a cítil, jak do něj vchází chlad. Nebylo na co si sednout. Chlad rozhodně neprospíval jeho tělesným orgánům. V chabém světle, které do místnosti pronikalo sklepním okénkem, viděl, že u stěn je několik polic, ve kterých byly balíky zřejmě novin. Jeden balík vytáhl, položil na zem a posadil se na něj. Ani ho nenapadlo pátrat, o jaké noviny šlo.

Prekérní situace. Sebezáchovný pud ho nutil odvrátit se od reality a myslet na to, co mu bylo příjemné.

Tihle Češi! Tady unášejí turisty, parchanti zákeřní. Pokud to ovšem byli Češi, mluvili přece německy. Ale bylo to na území Prahy, tak to museli být zdejší. I když tady operují

mezinárodní zločinecké gangy. Tady se Schauer zarazil a zavzdychal. Ani nevědí, jakou službu jim ten Boleslav udělal. Opovrhovaný bratrovrah. Nebýt jeho, ležel bych teď ve sklepě někde ve městě Prag a všude kolem by rachotila němčina. Jako v Polabí, nebo třeba v Berlíně. Nikoho by ani nenapadlo, že má slovanské předky. Kolik takových původně Slovanů válčilo u Stalingradu! Teď by jezdili na skomírající srazy kriegskamarádů. Jak málo stačí, aby se přehodila výhybka historie. Tady to obstarala jedna bratrovražda. Tenkrát to stačilo a jaké to mělo důsledky!

Je docela možné, že si mne ti nahoře s někým spletli. Kéž by tomu tak bylo.

20

Vzali mu doklady a někde je teď studují. Doufal, že poznají, že jim nešlo o nějakého historika, neškodného vykladače kousku lidských dějin. Času, který byl a už dávno není. K čemu je vám to dobré, pánové? Čas se nad tou dobou už dávno zavřel, většinu lidí to nezajímá, ti mají zcela jiné starosti. I když rozumět tomu taky není k zahození. Kolik mrtvých by dnes bylo třeba k tomu, aby se přehodila výhybka historie. Tedy: odchylka od jejího dosavadního směru. Deset, dvacet, sto atomových pum? Jiná doba, ale stejné metody. Tenkrát k tomu stačil jeden mrtvý. To silně zjednodušuješ, ale budiž. Svým expanzivním zdůrazňováním převahy řeckého vlivu na Evropské dějiny Richter svého kolegu rád provokoval. V celonočních debatách často umdlévali a odcházeli pak na lůžko odhodláni se navzájem znemožnit, jen co se z toho dnešního souboje trochu vyspí. Jen co si utřídí a seřadí další argumenty.

Stejně to tenkrát byly složité poměry, vzdychl profesor Schauer a vstal, aby si sundal ještě

jeden balík papíru. Teď spíš tušil než viděl, že šlo o staré výtisky novin Neue Zürcher

Zeitung a Neues Deutschland, převázané zelenou šňůrou. Boleslav chtěl emancipovaný národ. On tomu samozřejmě říkal jinak. Chtěl dosáhnout toho, aby se rovnal sousedům. Václav se jim chtěl poddat. Snad, možná, alespoň to tak dnes vypadá. Stát, pokud tomu tak ovšem říkali, byla tehdy v tomto prostoru obrovská novina. Soudy, vězení, šibenice, právo. Když někdo někoho zavraždil, řešilo se to dosud tak, že se sešly obě rodiny a dohodly se, co za nebožtíka vrah zaplatí. Lidi, netušíte, jaká to byla obrovská změna!

Profesor vstal, protáhl se a rozhodl se kopat do dveří. Od svého rozhodnutí však ustoupil. Vrátil se na svůj balík a vzdychl. Václav se taky rozhodl se poddat. Když mu toto srovnání

došlo, nešťastně se ošil. Já se přece nemíním smířit s osudem. Ještě ani nevím, o jaký osud tady jde. Václav se smířil s vasalským područím. Voly a stříbro. Před Boleslavem klobouk dolů. I ten trik, že ze svého bratra, kterého dal zavraždit, udělal svatého, byla obrovská výhra. Bez svatého patrona nebylo tenkrát státu. Co když v té smrti byl i tenhle kalkul? To snad přeháním. Je to tím, jak do mne leze chlad. Ale stejně, už podruhé klobouk dolů. Aby nemusel myslet na to, co mu asi únosci chtějí, zabýval se časem svých hostitelů. Těm nahoře to bylo samozřejmě jedno. Jen aby se rozhodli nechat ho naživu! Odmění se jim za to tak, že z nich tady udělá potenciální Germány.

Musel se tomu zasmát. Humor tohoto typu není doklad vyrovnané mysli. Kdo by za těchto okolností taky měl vyrovnanou mysl! Jestli se z toho dostanu, myslím z tohoto smrdutého sklepa, tak Richterovi udělám dusno. Vylezu se svou teorií trojských válek. Toto rozhodnutí ho naladilo na příznivou notu. Trója. Vedlejší produkt jeho bádání. Chápal to jako příležitost pro uvolnění mysli. Jako když technik píše básně. Jako když se

21

učenec uchyluje k tenisu nebo prohání baby! Zejména poslední možnost ho přiměla důvěřovat osudu.

Nabral do nosu pach, byl to pach sklepa. Nic mimořádného, páchlo to tu jako ve sklepě. Čím? Uhlím, nebo něčím jiným? Doma měl ve sklepě nepoužívané horské kolo. Nenapadlo ho, že by tam mělo něco páchnout. Tady to ovšem páchlo. Snad proto, že to byl sklep někde v Čechách. Bránil se opovržlivému vztahu ke slovanskému etniku, který zaseli do mysli Západoevropanů studenováleční propagandisté. Ale občas to nekontrolovatelně vyskočilo. V Čechách sklepy páchnou nakládaným zelím nebo starými bramborami. Lidé se tady stravují

doma a proto mají doma zásoby. Tak to je. Odpovídá to jistému stupni sociálního vývoje a hmotné úrovni společnosti.

Podíval se na hodinky. Venku už bylo světlo, v tuhle dobu je město dávno na nohou. Vstal a protáhl se. Je čas vstávat.

Na vědomí to vzali i únosci. Někdo sestupoval se schodů. Rozsvítil, vypínač byl na chodbě, odemkl dveře a vešel. Schauer si ho překvapeně prohlížel. Neznal ho. že se nijak neskrýval, nemaskoval, mnohé slibovalo.

„Pane profesore, musím se vám co nejupřímněji omluvit. Došlo tady k omylu hodnému politování. Máte, bohužel, výraznou podobu s jedním člověkem, se kterým jsme si vás spletli. Podrobnosti vám, bohužel, nemohu sdělit, proto se pouze omluvím. Ani na přiměřenou satisfakci nemáme prostředky. Přijměte, prosím, alespoň naši omluvu. Dopravíme vás do hotelu a požádám vás o slib mlčení. Chápu, že by bylo na místě věc zveřejnit, uvědomit policii, ale nikomu byste tím neprospěl. Jen svému sebevědomí. Spoléháme se na vaši akademickou.“ tady se trochu zarazil, nebyl si jistý, na co se v tomto případě spoléhají, „no, rozumíte mi.“

Schauer mu rozuměl i když nevěděl, o co mu jde. Snad jenom o to, aby se to nedozvěděla policie. Spoléhají se, že bude mlčet. Až se vrátí domů, oslní své známé dobrodružstvím, které

ho stálo jenom otlačený zadek a možná i letní rýmu. Na bouchance, které mu uštědřili, když

ho cpali do auta, v tu chvíli zapomněl.

Za přiměřeného vzdychání ho zavedli do auta. Tam si dotyčný sedl vedle něj a bavil ho soustředěně tak, aby si profesor nevšiml, kudy ho vezou. I kdyby sledoval ulice, stejn ě by nic nepoznal. Nikdy tu nebyl a taky nikdy nebude. Byly tam kopce a ulice v kopcích, prudké

zatáčky, stoupání a klesání. To šofér jezdil kolem a kolem, aby ho zmátl. Bylo to zbytečné, ale jistota je jistota.

Zastavili před jeho hotelem, musel jim dát jeho adresu. Tam s ním jeho věznitel vystoupil a zavedl ho až k recepci. Schauer to chápal jako zdvořilost, bylo v tom jenom ujištění, že se

22

nepodívá na číslo vozu, který ostatně popojel z dohledu. Nutno říci, že to profesora ani nenapadlo.

*

V čase, kdy jsou obvykle zahajovány přednášky, bylo v prostorách prvního patra fakulty tísnivé mrtvo. Za otevřenými dveřmi sekretariátu katedry bylo vidět dvě ženy, jak množí a skládají jakousi přednášku, aby byla včas účastníkům konference k dispozici. Na chodbě

postávalo několik studentů, kteří se nezúčastnili společenského večera, proto nevěděli, že vedoucí katedry, pořadatel a svolavatel konference profesor Zahradník, odsunul první

přednášku až na 10,30. Všeobecné povědomí o účinku alkoholu dávalo naději, že se mnohý ze zapsaných hostů i domácích dostaví více méně včas. že jsou alkoholy organické sloučeniny odvozené od uhlovodíků náhradou atomu vodíku hydroxylovou skupinou –OH, nezajímalo nikoho. Nikdo si nelámal hlavu tím, že by pátral, zda se toto zjištění taky vztahuje na žernosecký ryzlink, nebo na jihomoravské červené, kde sklepy přetékají rozkošemi těla, které

se za jistých okolností mohou proměnit v rozkoše ducha.

„Čekám tady na vás dost netrpělivě,“ zvolal docent Dobrý, když zahlédl na chodbě Evu Pávkovou.

„Něco jsme si smlouvali, pane doktore?“ upejpala se Pávková. Vzala si bílý letní

kostýmek, od pasu dolů zanedbatelných rozměrů, takže dala vyniknout úhledným nožkám. Pokud by v tom někdo viděl záměr, viděl by dobře.

„Měl jsem takový dojem, že jsme se opravdu na něčem domluvili. Jinak bych nehledal telefon na náš děkanát. Ovšem, nezeptal jsem se, jestli se o to budete ucházet.“

Zatvářila se tak, jak se tváří dívky v podobné situaci, kdy je ve hře několik věcí. Lákavá

nabídka pracovního uplatnění a podezřelý zájem docentův, který si všiml, že mé nohy jsou určitě ladné, bez jakýchkoliv nedostatků. Jenže on si dá pozor, aby si zadal, a vyhne se konkursní komisi. I když jí bylo poměrně málo let, byla už natolik zkušená, že věděla, že muž

na ni hledí především jako na možnou oběť sexuální žádostivosti. Teprve na druhém místě

bere v úvahu její společenské zařazení a případnou odbornost.

„Jdete na toho Maďara?“ ukázal na učebnu, před kterou stáli. Na telefonní číslo dojde později. „Tak dávejte pozor, potom mi řeknete, o co šlo. Kde je vaše kolegyně?“

„Myslím, že se včera trochu unavila a až se vzbudí, bude litovat.“

„Vycházím z toho, že každého promarněného dne je škoda.“

23

„Ten její promarněný půlden, protože toho jistě víc nebude, doplnila včerejší bohatě

naplněnou nocí. Takže o nic nepřišla.“ Toto tvrzení mělo několik významů, Dobrý o nich nechtěl přemýšlet.

Vedoucí jednotlivých sekcí svolávali své ovečky, počítali prořidlé stádo a vyptávali se na nepřítomné. Zjišťovali, zda nepotřebuje někdo pomoc, samozřejmě jakoukoliv, vysílali posly s upozorněním, že už propásli snídani, protože kantýna, ze které přechodně zřídili jídelnu pro účastníky konference, se musí připravit na podávání oběda, který služba přiveze ve stanovenou dobu a ta nebyla příliš vzdálená. Děkan může posunout začátek přednášky, ale nic nezmůže s tím, že oběd má být o půl jedné. Smlouva je smlouva.

Profesor Margita z Budapešti přehlédl houfek věrných, kteří usedli proti němu do lavic posluchárny, která normálně patřila filologům, ale teď v době dočasných prázdnin měla být kolbištěm, kde se měly střetávat názory historiků. Viděl před sebou čtyři studenty, jednoho profesora z Milána, který se včerejšího opileckého večírku nezúčastnil; omluvil se, měl podrážděný žlučník. Margita pokynul úklonem hlavy jedné ze svých společnic, asi

pětačtyřicetileté blondýně nepříliš bujných tvarů, která svou přítomností demonstrovala přátelskou věrnost.

„Přátelé,“ spustil unaveně Margita, „včerejší dionýsie mají vliv na účast na této přednášce. To mne uvádí do rozpaků. Kdyby jen do rozpaků. Mé srdce je zaplněno chmurami.“

Jeden student se ptal souseda, čím že je to zaplněno profesorovo srdce, a trvalo chvíli, než

mu to kolegové vysvětili. Margita trpělivě počkal, až se dohodnou.

„Doporučuji, abychom vedli volnou besedu, vy se ptejte, já se budu snažit odpovídat. Koneckonců mám referát písemně připravený, když mi ho hostitel rozmnoží, dostanete jeho otisk. Prosím kdo má nejprve nějakou otázku.“

Tím přítomné překvapil. Přišli, aby se něco dozvěděli, měli v úmyslu bezelstně nastavit své nitro toku informací a teď mají odhalit své slabiny nějakou slabomyslnou otázkou. Dívali se na sebe, kolem sebe, studenti klopili oči. Posléze zvedla ruku Eva Pávková.

„Prosím, paní kolegyně,“ zvolal Margita radostně.

„Pane profesore, vy jste zmínil včerejší večer, patrně jste měl na mysli noční večírek, který jste nazval dionýsiemi, konanými v rámci této konference. Když nahlédneme do času perikleovských Athén, pak se tam snad děly podobné věci, a má otázka zní: Do jaké míry měly dionýsie vliv na vznik řeckých tragédií?“

Oslovený chvíli zmateně koukal kolem sebe. Nepřišlo mu na mysl, že by snad studentka chtěla provokovat.

24

„Panebože!“ zvolal posléze. „Vy děláte paralelu mezi tímto neškodným večírkem, na němž se sešlo pár přátel, aby si vyměnili nezávazně pár přátelských přípitků, a řeckými slavnostmi boha Dionýsa? Nebo tam snad došlo k nějakému., ech, ani to vyslovit nechci.“

Patrně se ještě v dotazu neorientoval.

„Nikoliv, pane profesore. Připomenutím vašich slov jsem pouze uvedla svou otázku. Mně

jde o to, jestli tehdy o dionýsiích provozované satyrské tance nějak vstoupily do vzpomenutých tragédií. Nebo jak to vůbec bylo, že se starořecké divadlo stalo tak významným kulturně sjednocujícím prvkem.“

„Slečno, vy jste si spletla tuto přednášku s nějakou speciální konferencí, která by se měla konat, abyste dostala vyčerpávající odpověď. Ale dobře. Obdivuji zájem naší mladé směny, snad dáme na tuto otázku společně odpověď.“

Něco si zapisoval a pak se rozhlédl. Jeho pohled platil dvěma přítomným profesorům.

Ruku zvedl Ital z Milána. „Nepřijel jsem na studentský seminář, ale co se dá dělat, když se poměry tak uspořádaly, že tady budeme odpovídat studentům na otázky. Pokusím se na něco odpovědět.“

Mluvil prakticky nesrozumitelnou angličtinou. Student, který před chvílí pátral po srdci zaplněném chmurami, se omluvil, sebral své věci a odešel. Ital měl nezvykle burácivý hlas, který zaplňoval všechny kouty učebny třeskutou ozvěnou. Odchodem studenta byl ovšem vyveden z míry. Muselo ho napadnout, že studenta přiměla k odchodu zmínka o tom, že budou s nechutí řešit studentské dotazy. S mírnými rozpaky se zeptal, má-li pokračovat.

„Ovšem, pane kolego. Tres faciunt kollegium,“ odpověděl mu Margita. „Jak jistě víte, tato právní zásada byla zformulována Naratiem Priscem. Když vyhovovala ve starém Římě, nic nebrání, aby vyhovovala i nám.“

„Takže zpět k otázce sličné paní kolegyně.“

Studenti se na sebe podívali, Pávková protáhla obličej.

„Rozpadá se na několik stránek. Jednak: jakou úlohu mají dionýsie v historii starého Řecka. Druhá, slečnou položená, jak vznikly starořecké tragédie, jaký byl jejich vliv na řeckou společnost a jakou roli v nich hrály dionýsie.“

„To jsem zvědavej, jak to stručně vyřeší,“ pošeptal Pávkové do ucha jeden ze dvou zbylých mládenců. Podobně asi uvažoval i profesor Margita, své úvahy zatím nezveřejňoval.

„Potíž je v tom, kolegové, že mám být stručný.“ Ital se chytal za bradu, patrně se stále soustřeďoval. „Naše úvahy musejí vycházet z faktu, že Dionýsos je bůh. Přítomnost boha má

výrazný vliv na zbožné diváky a posluchače. Jaká je v tom případě nálada ve

shromážděném publiku? Herci jsou opatření maskami, které představují božské síly. Ztotožňují se s nimi. Co

25

je podstatné v lidském životě, je podstatné i v životě bohů. Maska boha působí jako přítomnost boha. Člověk pociťuje strach i boží vůli. Athény. Racionalita se tady konfrontuje s iracionalitou.“

„Z toho jsem jelen,“ odvážil se jeden ze zbylých studentů pronést v dobré víře, že mu nikdo z hostů nerozumí.

„Pardon, pane profesore“, zvedla ruku Pávková. „Teď jste mluvil o dionýziích, nebo o tragédiích? Dionýzie snad byly jakési svátky, radostná událost, kdy se svobodní Řekové

opíjeli, bohužel i smilnili s otrokyněmi, protože jejich manželky byly z těchto slavností

vyloučeny.“

„Proč bohužel?“ skočil jí do řeči Margita, který se teprve teď dostal ke slovu. „Bylo to svobodné, nespoutané jednání, odpovídající mravům své doby. Nikdo proti tomu nic neměl.“

Profesorka, která až dosud seděla a tvářila se nepřítomně, se rozhodla promluvit.

„Zdržujeme se dětinskostmi, vážení. Moje otázka je velice konkrétní a věcná. Může našinec, který žije na prahu jednadvacátého století, který cestuje z jednoho kontinentu na druhý a stihne to za pár hodin, který může mluvit s člověkem vzdáleným tisíce kilometrů,“

ukázala přitom na otevřený počítač, který měla před sebou, „vůbec Athéňanovi, který kouká u vytržení na tance kosmatých kozlů, rozumět? Můžeme se vcítit do jeho vědomí, jsme schopni vidět svět jeho očima? A hlavně sama sebe v tom jeho světě? Můžeme to všechno popsat, já

nevím co všechno s těmi fakty udělat, ale rozumět tomu, jak tito lidé chápali a rozuměli člověku, nemůžeme. Proto taky jeho dramata můžeme chápat jenom tak, že si je přeneseme do svých poměrů. Prý je to dost a prý to stačí. Komu to stačí? Taky se to z jiných důvodů

dnes nehraje. Chápu, že jinak nelze, ale pochopte, k poznání athénských Řeků to nestačí. My jsme schopni jenom zveřejnit své názory, ale nikoliv obraz jejich vědomí zkoumaných skutečností.“

Chvíli bylo ticho. Studenti seděli, nedutali. Otázka byla položena dvěma profesorům. Nebylo by asi vhodné, kdyby se na ni pokusil odpovědět některý z mladíků.

„Paní kolegyně, z mnoho důvodů si vás vážím,“ řekl profesor Margita a sledoval, jak se na její tváři kmitl chápavý úsměv. „Ale nemůžete nám do tohoto jednání vnášet, jak to říct a nedotknout se vás, mírně anarchizující prvky. Vždyť to, co jste řekla,“ tady se odmlčel, zvedl oči a ruce ke stropu, a když pak připažil, dodal: „nám do našeho jednání vnese chaos. Chápu, chcete naznačit, že věci jsou v podstatě nepoznatelné. To už před vámi řekli mnozí i řečtí

filozofové, nebudu jmenovat, protože bych zdržoval. Kdybych měl na hlavě klobouk, ochotně

bych ho smekl před těmi, kdo někdy od konce sedmého století před naším letopočtem pokládali základy starořecké filozofie. že mnozí věřili, že svět nemůžeme v jeho podstatě

26

poznat? Kdo se tomu diví? Za tehdejších podmínek je obdivuhodné, že si podobné otázky vůbec kladli. A teď.“

Načatou větu nedokončil. Do dveří vešla profesorka Kapsová.

„Omlouvám se, pane kolego, že vás ruším v jednání. Mám otázku, která se jeví být podstatná. Vy spíte v pokoji, který sousedí s pokojem profesora Richtera z Basileje. Je to tak?“ Nečekala, až kývne. Bylo to bez debat, že spí vedle pokoje zmíněného Švýcara.

„Kolega Richter se nevrátil do svého pokoje a má otázka, která se jeví být zbytečná dřív, než

je vyslovena: Neslyšel jste ho včera nebo dnes přijít do pokoje?“

„Sama jste si odpověděla, paní profesorko. Neslyšel.“

„Jeho zmizení vyšetřují policisté, buďte proto tak laskav, a až tady skončíte, přijďte k vedoucímu katedry.“

A bylo po všem. Nikomu se už nechtělo dozvědět se něco o zdrojích starořeckých tragédií, ani o tom, zda se může vcítit do vědomí diváka, který v Athénách chodil s rodinou, ale spíš

bez rodiny do divadla.

Profesor Margita uznal, že je s přednáškou konec, a se zatrpklým úsměvem se vydal na návštěvu k profesorovi Zahradníkovi. Tam seděli dva pánové úřednického typu.

„Bože, vy se tady v Čechách musíte mít,“ zvolal Margita bujaře, když mu Zahradník policisty představil. „Myslím tím, že si policie dělá starost, když se jeden host namaže a zapomene se u nějaké místní nebo jiné dámy. Však se vrátí, stačí, aby se vyspal z kocoviny a mírně zahanben se bude hlásit o slovo.“

Tím narážel na Richterovu aktivitu na přednáškách. Policisté, kteří nepátrali po tom, proč

by se měl kde hlásit o slovo, ale proč nepřišel do svého pokoje, se tvářili neutrálně.

„Ukvapili jste se, stačí počkat a vše bude jasné. Taková starost o člověka je sice pozoruhodná, ale také překvapující.“

Zahradník v tom viděl kritiku, snad výtku, že přemíra starostlivosti je omezující. Každý

má právo na své svobodné rozhodnutí, proč spát nebo nespát v pokoji, který mu byl ke spaní

přidělen.

„To je v pořádku, pane kolego, když už nic nevíte o tom, co by mohlo přimět profesora Richtera k odchodu do města, pak vám děkujeme. že by ho někdo cizí, tím myslím někdo, kdo

není účastníkem konference, navštívil, nic nevíte.“

Teď Margita žasl. Otázka dávala řadu možností k úvaze. Taky k úvaze o záhadách, kterými je lidský život opředen. Jenom vrtěl hlavou, že nic neví o ničem, co by mohlo policii zajímat.

27

„Já musím počkat a neukvapit se,“ řekl profesor Zahradník. „Patrně se ztratil cizí státní

občan, profesor, účastník konference, kterou pořádá naše škola To není jen tak. Když o něm nebudeme vědět nic konkrétního řekněme do čtrnácti hodin, uvědomím vyslanectví.“

Vešla profesorka Kapsová.

„Je to zvláštní. Víme celkem bezpečně, že večírek opustil o půl jedné. Nabízel se, že doprovodí na kolej jednu dámu, ale když se rozhodla jít spát, tak už nebyl nikde vidět. A to bylo po půlnoci. Nočního vrátného se zeptejte, poví vám to, co řekl tajemníkovi naší katedry. že se účastníci konference courali jako švábi na pivo. Jeho výrok. Mezi nimi profesor Richter nebyl.“

„Budete nám muset dát někoho k ruce. My sice chodíme do kurzů angličtiny, ale to víte, když spustí rodilý Angličan, jsme vedle,“ přiznal jeden z policistů.

„Požádám děkana, aby k tomu účelu sehnal někoho z katedry jazyků,“ nabídl se Zahradník.

„Z hlášení služeben víme, že kolem druhé hodiny volala jedna dáma, že byla svědkem, jak dva muži bili třetího na Národní třídě a pak ho odvlekli ve voze, který mohl mít švýcarskou značku. Máme na ni telefon:“

Kapsové se rozběhlo srdce. Byla to náhoda? Pozoruhodné.

„Tou ženou, která hlásila přepadení, jsem byla já. Jenže netuším, zda napadený byl profesor Richter. Byla jsem dost daleko a také ti muži byli v pohybu. Ani nevím, jakou řečí

mluvili. Vím jen, že auto mělo vedle poznávací značky tabulku s písmenem CH.“

Zahradník i profesorka Kapsová věděli, že tato příhoda, ať skončí tak či tak, je nemilý

zásah do zatím poklidného toku konference. Lidé budou vzrušeni, bude se o tom mluvit víc, než o helénském období, které se mělo rozebírat dnes po obědě.

„To, že jste byla u té příhody, je pozoruhodná náhoda,“ řekl jeden z policistů. Řekl to tak, že se Kapsová naježila. Co tím myslel? Ale to byla jeho věc. Usoudila, že se tím už nebude vzrušovat.

„Myslím, pane profesore, že mám pravdu, když řeknu, že jsme udělali všechno, co byla naše povinnost. Další aktivitou bychom už zasahovali do pravomoci policie. Omluvte mne, mám práci.“

A šla.

Přítomní se na sebe koukali dost zaraženě.

„Tou poznámkou o pozoruhodné náhodě jsi ji urazil, kolego.“ Starší z policistů kýval hlavou. „To víš, tohle je univerzita, tady si musíš dávat pozor na řeč.“

28 *

„Tak děvenko, jak jste na tom? Poznatky načerpané na přednášce profesora Margity jistě

bujně rozhojnily soubor vašich nemalých poznatků na dané téma.“

Podle dívčina výrazu si Dobný uvědomil, že mluví z cesty. Po chvilkové odmlce, kdy dívka zaraženě mlčela, pokračoval: „Bereme mlčky na vědomí, že univerzita je velkovýroba

informací určitého typu. Přitom je to tu jako jinde, kde se podniky specializují na určitou činnost. Většině občanů je k ničemu výroba ložisek k lodnímu šroubu. Většině občanů je k ničemu zjištění, na jaké tradici je založeno makedonské královské spolustolovnictví.“

„Pane docente, myslíte, že se ten Švýcar opravdu ztratil?“ Pávková zřejmě odvracela pozornost.

Stáli na konci chodby, shodou okolností u zapomenuté nástěnky katedry češtiny. Obligátní

hobrová deska nesla řadu vyhlášek a prošlých termínů schůzí. Bylo zřejmě pravidlem, že si tam studenti nechávali vzkazy, jako: už nemohu čekat, jdu na Karlíka. Dobrý teď zavadil okem o důvěrné sdělení zřejmě širšího významu: Nekoukej Jiřince na kozy, jinak tě bude trápit.

Padla tady však otázka o ztraceném Švýcarovi.

Otázka byla vlastně odpovědí na tlachání doktora Dobrého, proto nezbylo oslovenému mnoho dechu na kloudnou odpověď. Nehledě na to, že netušil, kdo je Jiřinka, ani že by se nějaký Švýcar ztratil.

Pohlížel jí zblízka do tváře. Viděl jenom dívčí tvář, tvář, která stála za prohlížení. Jenže docent vysoké školy nemůže ve školní budově zírat na dívčí tvář, aniž by nevyvolal pohoršení, nebo přinejmenším zvědavé otázky.

„Přemýšlím,“ řekl, aby své zírání nějak ospravedlnil. „Přemýšlím, zda nejde o nějakou historickou postavu, literární nebo jakou, ale na nic nemohu přijít. Pokud nejde o žert, můžete svou otázku trochu upřesnit?“

Zapýřila se. V okolí docenta Dobrého se občas nějaká dívka pýřila. Především tehdy, když

je, ač nerad, musel zkoušet. Jenže teď měl ruměnec Evy Pávkové jinou příčinu.

„Vy nevíte, že se v noci ztratil profesor Richter ze Švýcarska?“

„Myslíte Richtera z Bázlu?“

Označit Basilej jako Bázl bylo vulgární a nemístně hovorové. Vzápětí si to Dobrý

uvědomil a omluvil se.

„Jak se, proboha, mohl ztratit?“

Zbytečná otázka. Proto taky Pávková vrtěla pochybovačně hlavou.

29

„I v Praze se přece lidé ztrácejí. Policie jich eviduje stovky a čas od času je vytahuje ze dna přehrad. To však nebude případ profesora Richtera. Jestli o něm něco víte, je tu policie a vyslýchá každého, kdo s ním přišel do styku.“

„To jsem já určitě nebyl. Viděl jsem ho odcházet někdy kolem půlnoci. Někdo s ním šel, nevím kdo.“

„Jděte jim to říct. Bude je to jistě zajímat.“

Zaklapaly podpatky a hlas plný svěží mladosti je pozdravil: „Ahoj, ahoj.ahoj, ahoj.“

„To je dost, žes už vstala. Tady je po tobě sháňka.“

Jaroslava Růžičková. Až se Dobrému mírně zatočila hlava. Takových dívek viděl už

mnoho, ale najednou mu přišlo, že vlastně zatím neměl čas si je prohlédnout. Raději odvrátil oči.

„Já tady dělám prezenci a vidím, že Růžičková jde pozdě do školy. Budu si vás tady muset nechat a poskytnout vám po vyučování individuální konzultaci.“

Růžičková odpověděla smíchem, Pávková zamračenou tváří.

„Myslím, pane docente, že byste měl jít za profesorem Zahradníkem a říci mu vše, co jste viděl.“

Růžičkovou to udivilo.

„Ty tomu tady velíš? Ani mne to neudivuje. Tvé přirozené sklony se prosazují poměrně

brzy.“

Dobrý na to nic neřekl a odešel za vedoucím katedry.

„Přišla jsem o něco?“

Dívky stály na chodbě a vypadaly mírně rozpačitě. Podle programu konference měly sedět na přednášce profesora Margity.

„Prakticky jsi nepřišla o nic. Byl tam jeden Ital, strašně huláká, ale mohl toho asi dost říct, kdyby to Kapsová nestornovala. Přišla s tím, že se ten Švýcar z Bázlu ztratil. A pak šel Margita za policajty.“

Jarka Růžičková vzdychla. Tak se nám tu ztrácejí profesoři, neškodní znalci starořeckých poměrů. Když před půlhodinou odcházela na fakultu, tak ještě spal. Bytná se silně

pohoršovala a hrozila, že to řekne pánům rodičům, že si okolo půlnoci přivedla chlapa. Ten chlap spal v jejím parádním pokoji na pohovce. Spal ve spodním prádle a s ponožkami na chlupatých nohách. Byly tady jisté důkazy, že slečna studentka vyšla z této šlamastiky celkem neporušená, ale to neznamená, že když si přivede opilého cizince, že jí to jen tak projde. Paní Havránková, je to univerzitní profesor, host naší fakulty, já jsem ho sem přivedla, protože netrefil na ubytovnu. Prakticky jsem se ho ujala, aby z toho nebyla ostuda. Tak se

30

k němu chovejte šetrně. Až se vyspí, bude silně litovat. Přibližně tak vysvětlovala situaci zmizelého Švýcara své bytné.

„Pěkná blbost. Jdu se podívat po něčem k jídlu. Zapomněla jsem na snídani. To mne hnala odpovědnost k naší alma mater.“

„Nepochopím, jak se může někdo ukvapit a hlásit policii, že se někdo ztratil. Na to jsou přece nějaká pravidla. Když se neobjeví do určité doby. Kdo to pátrání rozběhl?“

„Kapsová viděla, jak někoho na ulici přepadli a unesli v autě. A tak z toho udělali drama.“

Bufet, který byl normálně v provozu, v tuto dobu nefungoval. Organizátoři konference přehlédli, že by její účastníci mohli pocítit nutkání něčím si krátit dlouhou pauzu mezi jídly, nebo proto, že právě doplňovali zásoby.

„Dojdu si něco koupit na ulici.“

Když Jarka Růžičková šla, slušně vychovaní pánové pomlaskávali jenom v duchu. Byla si toho vědoma, zvlášť, když se oblékla tak, jak se dnes stalo. Teď jí to ale nedělalo radost. Jestli se ten Švýcar přizná, že u ní přespal, tak se prostor její budoucnosti značně zúží. Tvrzení, že měla u sebe na noc chlapa je tvrzení určité a jednoznačné. Každý si to vyloží, jak umí, a všichni to dovedou jedině tak, jak se jí to nehodí. Musím na něj počkat před budovou a patřičně ho informovat.

Ze schodiště před budovou školy zavolala své bytné.

„Paní Havránková, ještě je tam ten pan profesor?“

„Právě snídá. A chutná mu, chlapíkovi.“

Jarka Růžičková nepátrala po tom, proč paní Havránková usoudila, že jde o chlapíka. Tedy muže zdatného, činorodého, který si ví rady. Požádala ji, aby mu strčila telefon pod nos.

„Pane profesore,“ německy jí to šlo lépe než anglicky, „tady je po vás sháňka. Budou pátrat, kde jste byl celou noc. Prosím vás, nesmíte uvést, že jste spal u mne na kanapi. To by byla pohroma. Je tady v sázce moje čest.“

Pan profesor byl chápavý. Jen přičinil poznámku, že netušil, jak je v česku vyhraněná

morálka. Po krátké odmlce ještě přidal poznámku, že vlastně netuší, u koho to spal. Nějak se mu v hlavě všechno pomotalo.

Teď si mohla Jarka Růžičková dát dvacet deka lahůdkové sekané, rohlík a malé pivo. Všechno ve stoje a za předpokladu, že je na světě skutečně krásně. Všechno může zapřít a ať

si z toho profesor pomůže sám. Konec konců ani neví, na co je odborník. Samozřejmě, že jí to nedalo a dál o věci přemýšlela. S tou ctí mi to uklouzlo. Kdo dneska smýšlí tak staromilsky, že mluví o cti? Ani když se ti dva spolu vyspí, tak čest není

31

zdůrazňována. Je jiná doba, to v románech devatenáctého století se věci nějak podobně

chápaly. Musela jsem mu být k smíchu, chudáčkovi.

Jestli paní bytná nepokládala za nutné vysvětlit, proč bere Švýcara jako chlapíka, Jarka Růžičková se zase nevracela ke svému hodnocení, přestože chudáček v sobě obráží značnou míru zaujatého stanoviska, které, pokud není neseno citem, nemusí být lichotivé. Na chodbě před filologickou učebnou teď přecházelo několik lidí. Byli to ti, které vypudilo sdělení, že se ztratil profesor Richter. Studenti se tvářili tak, jako že mizení profesorů je na této škole rozšířený sport, kterému není třeba věnovat přílišnou pozornost. Ztracený profesor se vždy v nejméně vhodnou dobu objeví. Podobný názor vzklíčil i ve vědomí profesora Zahradníka i proděkana Louženského, který byl urychleně povolán, aby pomohl řešit nastalou situaci. Oba policisté odešli, když vyzvali přítomné akademiky, aby jim dali vědět, až se Richter najde. Co si přitom mysleli, nezveřejňovali.

„Jestli se ten chlap teď objeví, tak mu dám co proto,“ dal se slyšet proděkan. Netrvalo dlouho a měl k tomu příležitost.

„Netušil jsem, že jsem tak důležitá osoba, aby se mou přechodnou nepřítomností zabývala policie. Je to skutečně pravda?“

Místnost plnou knih, papírů a kouře zalehlo ticho. Přítomní, vedoucí katedry i proděkan, docent Dobrý, který se tu zapomněl, když dal najevo svou starost o hosta, čekali, kdo promluví. Švýcar k tomu neměl důvod. Ale když se mu to už zdálo být trapné, řekl:

„Celou noc jsem byl na návštěvě u jedné milé dámy. Ve vší počestnosti, pánové. Praha je plná dobrých lidí, kteří se cizince nezištně ujmou, když je v nouzi. Já jsem se cítil být v nouzi. K snídani jsem dostal makové kláče nebývalé chuti. A vy jste si dělali starost. Jdu se umýt a převléct. Mimořádně to potřebuji.“

Pánové přemýšleli. Euforie se měnila v tichou nostalgii, doplňovalo ji mírné rozčarování. To tedy bylo hluku! Pro nic za nic. Konečně, u nás nic neobvyklého.

„Koho to sehnal na ulici?“ ptal se nahlas profesor Zahradník. „Známé tu žádné nemá. že by sehnal nějakou šlapku, na to snad nevypadá. Vypadá jako karikatura dona Quijota.“

Ke cti přítomných pánů budiž řečeno, že se postavě a možnostem profesora Richtera dál nevěnovali. Jen se dohodli, že profesor Zahradník uvědomí policii o situaci a za školu se omluví. Poplach přece dělali jménem dobré pověsti ústavu.

Moderní pojetí konference umožňovalo účastníkům volit v rámci vymezeného okruhu témata, která je právě zajímají. Závazná byla přítomnost na jednání některé ze sekcí, které

právě probíhalo, přitom bylo na každém, co si z programu vybere. Proto byl profesor Margita v rozpacích, má-li pokračovat v tématu, které náhodou vyplynulo z dotazu oné půvabné

32

studentky, nebo se vrátit ke zdrojům spolustolovnictví, jako výrazného sociálního svorníku doby Periklovy.

Byli v učebně vlastně jenom tři. Ital z Milána a kolegyně, která měla za to, že se zdržují

dětinskostmi.

Počet se však náhle rozšířil. Ne nějak významně, ale přece. Vešel profesor Richter a za

ním Jarka Růžičková. Richter proto, že cítil výčitky svědomí, a Růžičková proto, že si chtěla ověřit, že si ji Richter nevybaví ve své ovíněné paměti.

„Vítám vás, pane kolego. Herzlich wilkommen,“ zajásal Margita. Jako slušně vychovaný

jedinec však už dál nic nerozvíjel. Sjel očima po Jarce Růžičkové, mlčky odhadl, zda to, co vidí, je umělá náhrada nebo výsledek nestřídmého jednání přírody. Pak se zeptal: „Tady se odvíjí volná debata. Máte nějaký specifický zájem? Nabídněte téma k debatě.“ Ukázal na oba naposled přišedší.

Profesor Richter galantně pokynul mladistvému půvabu Růžičkové, které nezbylo nic jiného než se rychle přehrabovat v chaotické skládce svých vědomostí.

„Když dovolíte, můj dotaz je velice laický.“ Rozpaky nijak nepředstírala. „Já jsem četla, že vliv na vznik řeckého pantheonu měla starořecká epická literatura. Může mít literární dílo, jako byla díla Homérova, vliv na vznik něčeho tak specifického, jako je soubor olympských bohů?“

Nutno říci, že dotazem se dívka vyčerpala jak intelektuálně, tak i fyzicky. Nejraději by byla prchla z učebny. Vždyť olympští bohové byli dávno před Homérem. Otázka, tak nakvap vymyšlená, přece neměla smysl. Jenže musela sedět, protože se všichni z profesorů, kteří

pokládali za možné se uplatnit, na ni obraceli.

Vyndala z kabelky papír a tužku a dělala si poznámky. Byly to kusé informace, vlastně

jejich zlomky, ze kterých se s minimálním odstupem času nedalo nic vyčíst. Ale přičinlivě

kývala hlavou a usmívala se, sice křečovitě, ale přece. Kdy se jí ještě přihodí, že ji taková esa evropských univerzit budou vysvětlovat, že olympští bohové jsou integrováni do

společenského života vlastně jako služebníci polis. Takovouhle službu si katolický bůh nepřipustí.

Ulevilo se jí velice, když se jí po půlhodině profesorMargita zeptal, jestli je spokojená. Poděkovala a usmála se co nejzářivěji.

Pak vyhlásil polední přestávku a ještě se omluvil, že nedodržel vyhlášený program, a upozornil na to, že dá rozmnožit svůj referát, který si zájemci mohou vyzvednout

33

Jarka vypadla ze dveří, jak mohla nejrychleji, aniž by potlačila přiměřenou důstojnost. Všimla si, že Richter po ní pokukuje, jako by si něco vybavoval, něco, co se obtížně prodírá

mlhou jeho paměti.

„Byla jsem za hvězdu!“ zajásala. Uviděla, jak docent Dobrý rozmlouvá s Evou Pávkovou, a rychle se k nim připojila.

„Nestraš,“ prohodila Pávková lhostejně a pokračovala v řeči: „Představa, že někdo musí

žít tři roky s tímhle stipendiem, je dost zdrcující.“

„Čím jste ty staré učence tak překvapila, že jste z toho ještě celá vedle?“ Docent se odvrátil od Pávkové, která přítomnost své kamarádky zřejmě nesla dost nelibě.

„Půl hodiny mi vypravovali o řeckém pantheonu a sociálních souvislostech. Přiznám se, že jsem všechno nebyla s to pochopit. Buď jsem byla tak rozčílená, nebo jsem tak pitomá. Vy se tady bavíte o tom konkursu?“

„Slečna měla nějaké otázky obecného rázu. Pokud vím, odpovím. Sháním zájemce.“

Chodba se začala plnit účastníky konference, kteří se chystali jít na oběd. Objevil se dosud nepřevlečený profesor Richter a vzal Jarku za loket.

„Omlouvám se, slečno. K vašemu dotazu bych ještě rád něco připojil. Když dovolíte, ovšem.“ A nečekal na její souhlas. „Člověk, který věří v bohy, se k nim modlí, vykonává

ustálený rituál. Pak jsou tady mýtická vyprávění, o která se opírá člověkem pochopené

uspořádání světa. Když má dodržovat rituál, musí řecký člověk věřit v mýty. Intelektuální

panoráma je zatraceně složité. Člověku nezbývá než přesunout tohle všechno do

historické, společensky konkrétní roviny. Jak si s tím poradí vaše intelektuálně ovladatelná dimenze života?“ Čekal na odpověď? Doufala, že ne. „Jestli jste četla Aristotelovu Poetiku, pak se lze domnívat, že pokládal mýtické příběhy za události, které proběhly. Ale ne v prostoru, ze kterého vychází naše historická zkušenost. Jde o jinou časoprostorovou dimenzi. Rozumíte?

Ech, omlouvám se. Před obědem se nehodí vést podobné řeči.“

„Než usnul, bavil tě podobnými úvahami?“ zeptala se ironicky Pávková, pohlížejíc na klátivou postavu vzdalujícího se profesora, který zahlédl další oběť a zamířil k ní.

„Už jsem měla strach, že se probral,“ hlesla Jarka.

„Rozuměl jste tomu, co tu právě odeznělo?“ obrátila se Pávková na docenta, který nedával najevo, že by se chtěl vzdálit.

„Neposlouchal jsem.“

34

*

Nikdo se už nepamatoval na doby, kdy švadleny pověřené řízením vysokých škol v městě

Praze vymýšlely optimální způsoby zapojení učitelů do pracovního dění. Když pracuje dělník osm hodin u stroje, musí i učitel trávit osm hodin u svého pracovního stolu. Tato doba zahrnovala i pobyt v posluchárně. Na štěstí byly i na vysokých školách rozumní lidé a oněm nadšeným dámám jejich pozoruhodné názory vymluvili. Ohleduplně, samozřejmě. Dodejme, že to bylo v čase, na který se mnozí z pamětníků snaží zapomenout a další na něj myslí

s nostalgií. Dnešní generace učitelů si na to už nepamatovala a pokud se na toto téma někdy ozval hlas, bylo to v souvislosti s úvahami o prostoru, který byl katedře vymezen a kterého bylo málo. V kabinetu, který obýval doktor Krása s Dášou Kolářovou, se tísnil ještě třetí

stůl, v tuto chvíli neobsazený.

Kolářová prohlížela zásuvky svého stolu, Krása listoval ve svých poznámkách.

„Co to posloucháte, paní kolegyně?“ Usoudil, že když má na uších sluchátka, musí něco poslouchat.

Zvedla k němu hlavu, připustila, že zahajuje rozmluvu. Asistentka Kolářová teprve nedávno zahájila kariéru vysokoškolské učitelky.

„To jsou hity z Ameriky padesátých let. Bobby Darin a Alvin and the Chipmunks.“

„Proboha, ono se to tu dostane?“ projevil Krása údiv.

„Člověk se musí snažit, kamarádi pomohou.“

Krása chtěl dodat, jestli k tomu kamarádi nedoručují taky kladivo, ale zdržel se. Trocha tolerance neškodí. Byl to sportovní typ. Blonďák se značným dívčím potenciálem. Tak by to snad řekl nějaký parlamentní odborník.

„Pane kolego, jak se vám zatím jedná?“ přeskočila Kolářová do profesionálních vod. Otázka vyvolala na čele osloveného vrásky. V první chvíli se nebyl s to zorientovat.

„Co máte na mysli, kolegyně? Mnohorozměrnost otázky mne mate. Proto se nepokusím odpovědět.“

Tazatelka mírně zrudla.

„No tak. Čas plyne a kolem nás se čile konferuje.“

„Na konferencích se obvykle konferuje. Čtou se referáty a lid se k nim vyjadřuje. Doufám, že na mně nechcete, abych je hodnotil. To nejdřív udělají katedrální orlové a teprve pak dojde na asistenty, aby se přičinili. Dost často se stane, že názory odborných asistentů se liší od

názorů docentů a profesorů. To bývá přirozené. Doklad normálního soupeření. To je prý

zdravé. Nevšimla jste si toho?“

35

Bylo nepsanou zásadou, že během konference utichají zbraně. Z vystoupení členů katedry mohli vypočítaví jedinci hromadit střelivo, které, až přijde čas, jistě uplatní. Katedra však dávala ohleduplně přednost hostům. Nebylo radno nechat kdekoho nahlížet do míst, která

byla dost intimní.

Kolářová přemýšlela.

„No jo. Zatím ale nepřišel nikdo s nějakým kontroverzním poznatkem. Originální byl snad referát toho Skota, jak jen se jmenoval?“ Tadyse Kolářová chytila za bradu ve snaze intenzívně přemýšlet.

„Je mi líto, nebyl jsem tam. Dával jsem dohromady na studijním oddělení nějaké

záležitosti, ovšem na žádost Kapsové.“

Teď Kolářová nabrala zprudka dech. Objevilo se tu žádoucí téma.

„Co vůbec říkáte naší profesorce Kapsové?“

„Vést hovory na vámi naznačené téma se zřejmě nehodí.“

„Počkejte,“ tahala Kolářová Krásu za rukáv, protože vstával. „Měla bych zajímavou informaci. Byla totiž viděna.“

„Paní kolegyně,“ řekl Krása rozvážně. „Vy jste taky byla někdy někým viděna. Myslíte, že tenhle fakt má na něco vliv? Kdekdo byl kdekým viděn v situaci, kterou dotyčný popsal jako choulostivou. Informace vytržená ze souvislostí místa a času, vložená pak do podmínek odlišných, se nazývá drb. Ta pak žije jiným životem. Velice často má jedovatý příznak.“

*

Svůj příspěvek k pátrání po údajně zmizelém profesoru Richterovi viděla profesorka Kapsová jako trapný únik ze světa racionálního chápání věcí do podivného iracioálna. Když si to takhle řekla, zarazila se. Proboha, co je na tom iracionálního? Vždyť ten člověk byl zcela reálný, ty kopance taky, musely bolet, že nekřičel? Možná, že vzdychal, a to nebylo na tu dálku slyšet. Shoda s poznávací značkou, nebo - jak se tomu říká - s občanstvím doktora Richtera tady ovšem byla a byla jí přisouzena mimořádná váha. No, tak jsme se spletli. Nejen já.

Hloubala nad znojemskou hovězí pečení, když se nad stolem sklonil profesor Grundbaum a požádal ji, zda si k ní může přisednout. Nasadila neutrálně souhlasný úsměv a ukázala na volnou židli.

„Co to je?“ ukázal teď Grundbaum na talíř z poloviny plný omáčky. Maso bylo skryto pod knedlíky, zatím nedotčeno.

36

Usoudila, že si profesor Grundbaum nedělá starosti s etiketou. Proto odpověděla na půl úst, druhou polovinu totiž zaplňovala porce před tím tam vložená. „Můj oběd.“

Vzal to na vědomí spolu s tím, že profesorka Kapsová nemá náladu ani chuť se s ním bavit.

„Tohle jídlo bych si doma nikdy nedal,“ přiznal se, když seděl nad talířem s obdobou talíře kolegyně Kapsové.

„Chápu,“ utrousila Kapsová.

Zkoumavě sledoval, jak krájí, nahrnuje na vidličku a vkládá do úst. Mezi pozvanými hosty byli dva osobní přátelé profesora Zahradníka. Profesoři Grunbaum a Utze, Kdysi pobývali

přechodně na Univerzitě Karla Marxe v Lipsku. Lipsko byla v jejich životě sice jenom episoda, ale vzájemné kontakty nepřerušili. Profesor Utze se však k Zahradníkově lítosti omluvil. Soukromě se mu svěřil, že jeho dcera nehodlá odložit svatbu z tak malicherného důvodu, jakým je nějaká konference. Z toho plynulo pouze to, že dcera Ulrika se na svatbu těšila, nad čím mohl zkušený jedinec povážlivě zakývat hlavou, ale i to, že má svérázné názory na profesi svého otce. Zahradník jeho nepřítomnosti litoval, protože šlo o kapacitu v oboru Solonových zákonů.

„Přiznám se, že se na vaši přednášku docela těším.“

„To je od vás velice galantní. Kéž bych vás nezklamala. Podobně jako tahle znojemská

pečeně.“

„Ale vždyť je to docela k jídlu.“

„To jsem ráda.“

„Pythagoras vyzýval: Nesedejte ke stolu, není-li na něm sůl. Tahle výzva měla své hluboké

opodstatnění.“ Teď se profesor zpytavě zahleděl na kolegyni, očekával odborně fundovanou reakci. Místo toho Kapsová pokračovala klidně v jídle, na Pythagora nedbala.

„Kdybyste chtěli být opravdu autentičtí, tak byste připravili jídlo ve stylu athénského spolustolovnictví,“ pokračoval profesor. „To by byla rána. Nevím, co bych dal za to, abych viděl, jak se lidé tváří. Nikdo by to nejedl. S výjimkou, a to kdoví jestli, starého Murrana. To je takový šílenec oboru. Umíte si to představit? Černá polévka, placka a kus masa. Z čeho byla ta placka, jsem zapomněl. Polévka nejspíš z krve. Maso z nějakého býka, kterého Apollonovi věnoval zbožný pastýř, protože mu padl stářím.“

Udělal pauzu, aby mohl strčit do úst půlku knedlíku obtěžkaného stejným kusem masa. Levou rukou si utřel bradu, po které mu tekla omáčka.

„Po tomhle jídle by Athéňané vypověděli válku Spartě a vyhráli by na body.“

37

Podívala se na něj a viděla, že mu opravdu chutná. Alespoň podle toho, jak to do sebe ládoval. Možná však, že byl zvyklý bezohledně s pokrmem nakládat.

*

Když se Veronika Kapsová to ráno vzbudila, bylo to ráno časné, pět hodin není vhodná

doba na počátek dne, přepadla ji úzkost. Odpoledne má mluvit před předními znalci oboru. Stahoval se jí žaludek a v nohách cítila třas. To přece není možné! Nikdy neměla podobnou trému. Referát měla napsaný, ale řekla si, že bude mluvit bez papíru. Jak to dělají opravdoví

znalci. Suveréni, kteří si zaslouží obdiv. Chlapi, samozřejmě. Přijde sebevědomě k pultu, rozepne si sako, pokud ho má, pupek vystrčí na shromáždění, na estetickou stránku věci samozřejmě nedbá, protože tady je on, samec, odborník nad jiné. Kam se nějaká akademická

puťka na něj hrabe. No a pak dvě hodiny chrlí fakta, logické závěry, teze, které si stojí za to zapsat. Když shromáždění posléze dostane exemplář jeho přednášky, zjistí, že to jsou vlastně

jenom teze, že všechno to, co shromáždění oslňovalo, bylo na místě vyvedeno, formulováno, nahodilými žerty doplněno. Mohu se já něčemu takovému podobat?

*

„Myslíte, že bych měl jít na vaši přednášku, paní kolegyně? Určitě, samozřejmě. Zajímá mne, jaké stanovisko zaujímá váš ústav k současnému bádání v oboru.“

„Budu mluvit za sebe, nikoliv za náš ústav. Za ústav mluví jeho představitel a tím já

nejsem. Já jsem pouze řadový učitel, pane kolego.“

Profesor Grundbaum se zatvářil, jak se obvykle tváří lidé, kteří nabyli přesvědčení. Ano, rozumím.

„Tím spíš si vaši přednášku nenechám ujít. Co je mi do oficiálních shrnutí. Nuda z toho teče proudem. Ale právě nejcennější podněty jsou v těch nahodile sesazených referátech, kde se originalita snoubí s novými, neotřelými pohledy.“

Kapsová, i když to byla protřelá bojovnice, v duchu zaúpěla. To jsem tomu dala. Jaké

nové pohledy? Jenom nuda a zase jenom nuda. Souhrn dosažených poznatků, mezi jinými i tady toho páprdy, který se mi snaží zalichotit, protože chlapi jsou pořád jenom chlapi a jejich životní funkce jsou jednoznačné.

„Nic ve zlém, pane kolego, pamatujete se na Xenofonta? Myslím na jeho Řecké dějiny.“

„Otázka trochu neurčitá.“

38

„Občanská válka, rok 404. Výzva, která zní přibližně takto: Milí občané, proč nás vraždíte? Vždyť jsme vám nic neudělali. Vždycky jsme všechno dělali spolu. Přestaňte hřešit na své vlasti.“

„Správně,“ souhlasil profesor. „Všechno dělali spolu, tancovali, pili, jedli, stáli vedle sebe v bojovém šiku. No a co?“

„Má otázka, kterou vám položím, zní: Je v této společnosti, která stojí na společenském principu, možná individuální svoboda?“

Profesor počkal, až servírka odnese prázdný talíř a příbory a zamyšleně se díval na Kapsovou. Nebyl s to odhadnout, kam otázkou míří.

„V Athénách s tím nebyl problém. Omlouvám se, tohle tvrzení zní podivně. Myslím, že sotva kde najdete pojetí individuality. Všechna odvětví lidské činnosti jsou tady založena na přátelském vztahu. No a?“

Zadíval se na ni, co tomu říká. Když mlčela, pokračoval: „Pokud mluví Aristoteles o přátelství, pak mluví o společenské skupině na něm založené. Začíná to v rodině, mezi příbuznými, mezi lidmi pracujícími na nějakém společném díle, o válce ani mluvit nelze, protože tam jde o život, který chrání právě kolektiv. Všechno stojí na společenstvích, která

vycházejí z tohoto svazku. Odpovědnost za obec.Tohle všechno do značné míry individuum svazuje. Ale záležitosti svobody? Každý si v tomto rámci žije jak chce. Proto je osobně

svobodný.“

„Bylo by to zajímavé téma do diskuse. Referent by vycházel z dochovaných textů. Individualita Athéňana a její závislost na společenství. Vztah této závislosti k osobní svobodě. Doporučím vedení konference, aby toto téma zařadilo do plánu. Byl byste ochotný mít na tom podíl?“

„Bohužel, paní kolegyně. Jako student gymnázia jsem věřil, že to, co čtu v Iliadě, je jenom písemně zaznamenaný sen o člověku. Takoví lidé, třeba ti, co obléhali později Tróju, ani nemohli druhým ublížit. Jejich krev nebyla krev, jakou máme my, vždyť šlo jenom o divadelní

představení, kde krev neteče. Otevřené žíly byly jenom literární fikce. Iluze. No a později jsem zjistil, že to všechno sakra bolelo. Nemám pravdu?“

V kapse mu zvonil mobil. Podíval se na displej a řekl, že mu to připomíná, aby si vzal prášek.

„Moderní technika v marném boji proti skleróze. Skleróza však určitě zvítězí. Domníváte

se, paní kolegyně, že ti vaši hrdinové, byli dokonalí?“

Zasmála se. Co tím myslel? Bylo to taktní odmítnutí jejího nápadu? Nebo pochopil, že jen tak odvádí jeho pozornost? Od čeho, proboha! Řeči o ničem aby nebylo člověku smutno?

39

„Zprávy, které máme, vypravují o lidech už literárně opracovaných. Jejich pot už

nepáchne a jejich touhy jsou zbaveny všeho nepodstatného, co se jim za života stavělo do cesty.“

„Tohle vám potvrdím. Já jsem se narodil v Heidelbergu, žiji tam celý život. Vytáhl jsem z něj paty jenom na pár let, co můj otec prozíravě emigroval před válkou s rodinou do USA. Tam jsem absolvoval univerzitu. Po válce jsme se vrátili a já jsem nevytáhl paty s výjimkou podobných povzbudivých exkurzí po univerzitách, na kterých potkávám lidi, jako třeba mně

milého profesora Zahradníka, kteří ve mně podněcují chuť k životu.“

Jako reakce na její tvrzení se Kapsové zdála být málo přiměřená, ale kdo ví, nestačila si to promyslet. Třeba jí tím chtěl něco sdělit, jako delfská věštkyně.

„Tak co? Pořád ještě máte chuť jít na moji přednášku? Odevzdám ji k rozmnožení. Bude to ovšem česky, překlad chvíli potrvá. Ujišťují vás, že téměř vždy mluvím o něčem jiném než

o čem mám. To je moje pracovní metoda. Záleží na bezprostředním impulsu. Ale nebojte se, bude se to týkat tématu. Jenom pohled na ně není vždycky jistý.“

Mnul si bradu a nic na to neříkal.

*

„Paní profesorko, na okamžik, prosím.“

Profesor Richter přistoupil k profesorce Kapsové s výrazem, který upozornil oslovenou, že má něco na srdci. Něco, co asi bude na pováženou. Proto se zarazila a nedočkavě vyčkávala.

„Jde mi o toto.“ Tady udělal ve větě dvojtečku, vyjádřil ji pauzou, na kterou pak navázal:

„Přijel se mnou do Prahy kolega, profesor Schauer. Je to odborník na raný středověk, ale má dost informací i o starém Řecku. Rád by se pasivně zúčastnil našich přednášek. Z prosté

touhy a potřeby po informacích. Mohl by chodit po pražských památkách, což dosud dělá, ale pro něj by bylo výhodnější, kdyby. a tak dále.“ A zadíval se Kapsové oddaně do očí. Ta se musela smát. Inu učenci, jejichž praktičnost mimo oblast jejich profesionálního zájmu je příslovečná. Míra sklerotizace se nepřipomíná.

„Když si pan kolega Schauer zaplatí příspěvek, když nebude chtít ubytování, pak může chodit na vše, jak se mu zamane. Dostane i naše texty, pokud bude mít důvod, může i vystupovat v diskusi. Raný středověk a naše tématika jsou od sebe dost vzdáleny. Však ho znáte a poradíte mu.“

40

„Pokud vím,“ tady se Richter zatvářil tak, že vzbudil jistou pochybnost o správnosti jejího přístupu k Schauerovi, „soukromě bádá v oblasti Tróje. Myslím, že má zcela nekonvenční

přístup k Schliemannovi.“

Bylo vidět, jak si to Kapsová rovná v hlavě. Soukromé bádání a zřejmě kritika objevitele Tróje. Schliemann byl na kritiku zvyklý. Jak se vršil čas, přibývalo kritiků. Nějaký odborník na středověk už nemůže přinést do sporů o Tróju nic nového.

„Třeba jeho názory, pokud jsou nekonvenční, přinesou jisté oživení do našich záležitostí. Přiveďte pana profesora, ať se s ním seznámím.“

Tak to prozatím bylo.

*

„Cos říkal té včerejší přednášce?“

Docent Dobrý svou otázkou mířil na mladého Dána, který ležérně postával na chodbě u ústředního topení. V těch místech postávaly celé generace studentů v blahé naději, že se dočkají. Snaživost docenta Dobrého byla mnoha lidem protivná, ale Dána se zatím nedotkla a teď se zatvářil mírně unuděně.

„Co máš na mysli, kolego?“

„Profesorka Kapsová je u nás hvězda.“

„Hvězda? Má malá prsa.“

Toto hodnocení fyzických dispozic osoby, ke které vzhlížel Dobrý s úctou, vzalo mladému docentovi dech. Proto taky jenom stál, nevěděl si rady, jak se zachovat. Dán měl pevné rysy v obličeji, vypadal spíš na sportovce než na člověka, který se věnuje řecké historii. Modré oči a plavé vlasy mohly dělat dojem na děvčata, která touží po něčem exotickém. Díky míšení ras nebyly podobné typy v našem prostředí výjimkou. Tak soudil Dobrý, když si ho chvilku prohlížel.

Odhad o zájmové orientaci mladého kolegy potvrdil Dán otázkou, za kolik chodí támhlety holky. Ukázal k oknu, kde postávalo několik studentek, dobrovolných pomocnic organizátorů

konference. Čekaly na pokyny pro dnešní den.

Protože Dobrý nebyl schopen odpovědět, pokračoval Dán sdělením, že na podobných konferencích ve slušných zemích jsou tyto služby zadarmo.

„Víš co? Jdi k nim a rovnou se jich zeptej.“

Dán se narovnal, ukázalo se, že je téměř o hlavu větší Dobrého, a zasmál se „A nedají mi přes hubu?“

41

Teď se ulevilo i Dobrému. Má smysl pro humor, určitě svou otázku nemyslel vážně.

„Mám ti některou zavolat?“

„Tu blondýnu s bohatou výbavou.“

Dotyčná blondýna byla Jarka Růžičková.

„Tu bych sem volal dost nerad. Určitě by ti ublížila, ta holka má páru.“

„Páru? To je sympatické. Budu se s ní muset seznámit. Ber to všechno jako legraci. Ovšem jsou tady prý mimo jiné ulice, kde člověk holku sežene.“

„Samozřejmě, ale nejen holku. Můžeš si vybrat, jakou chorobu si chceš odvézt. Vyhni se Perlové ulici. Jak jsem slyšel, vybrané podniky najdeš na internetu. Pokud na to máš.“

„Na co? Na internet, nebo na tu holku?“

Za řeči vyndal Dán z kapsy něco jako mobilní telefon.

„Perlová ulice. Musel bych s tím jít před dům.“

Když viděl otázku ve tváři docenta Dobrého: „Kosmická navigace. S tím se neztratím nikde, kde je vidět na družici. Doporučuji.“

„Jen co jsme dorazili do Evropy, hned se rozšířily naše možnosti,“ řekl na to Dobrý, rozhodnutý, že si takovou věc koupí, pokud ovšem nestojí moc peněz. K tomuto rozhodnutí

dodal ještě hlasitý poznatek, že ve staré Attice padla kletba na každého, kdo odmítl ukázat cizincům cestu. Byla to informace jaksi navíc, nenalezla ohlas.

Dán pak šel nalevo, Dobrý na pravou stranu.

„Pane docente, co na nás ten člověk tak zíral?“ Jarka Růžičková se rozběhla za docentem.

„Ptal se, kde sežene lacinou holku do postele.“

„To myslel tady na škole?“

„Tady i jinde.“

Zastavila se, musel taky zabrzdit.

„A co jste mu poradil?“

„Nic. Nemám zkušenost s těmito turistickými atrakcemi.“

„Měl jste ho poslat za námi, my bychom mu už pomohly.“

„To jsem mu říkal, ale rozumně to odmítl. Co jste říkala včerejší přednášce profesorky Kapsové?“

„Bohužel jsem o ni přišla. Měla jsem jinou práci.“

Dobrý na ní ulpěl pátravým pohledem a přitom kýval hlavou. Následovala prudká reakce.

„Co si to, proboha, myslíte? Profesor Carlan z Bari si umanul, že musí jít dneska do Národního divadla na operu. V tomhle vedru na operu. Divte se, je vyprodáno. Marnost nad marnost, všechno je marnost. Ráda bych poznala turistu, který se jde vypotit do opery.“

42

„V originále to zní habel habalim hakon habel.“

Dívala se na něj udiveně.

„Co jako?“

„To vaše: marnost nad marnost.“

Pak se mírně zastyděl za to, jak se tady před dívkou předvádí, a zeptal se, jak ostatní dívky Kapsovou hodnotí.

„Pokud se ptáte na tu přednášku, tak nijak. Ty, co tam byly, se nevyjadřovaly. Ale to je normální. My ji totiž známe, nás překvapit nemůže. Překvapila by jenom, kdyby tam mluvila oben ohne.“

Dobrý nevěděl, co na to říct. Rychle to zamluvil.

„To vás neudivilo ani její stanovisko k homosexuální lásce, které bývalo pro filozofy vhodným tématem na jejich symposiích?“

„O tom žádná nemluvila, tak to asi nebylo nic zvláštního.“

Teď si Dobrého zblízka prohlížela. Tato inventura jeho drobných kosmetických nenáležitostí mu nebyla milá.

„Co děláte dneska večer?“

Otázka překvapila oba. Nijak neuvažoval a plácl ji v dobré víře, že musí něco říct.

„Joj! Mám to chápat tak, že se mnou chcete jít na rande? Doufám, že vás ten Švéd nepovzbudil k nějakému nenáležitému jednání?“ Její povytažené obočí jako by nemělo snahu vrátit se do původní polohy.

„Chápu, byla to ode mne neuváženost. Omlouvám se.“

Cítil, že se červená, a to se mu nelíbilo.

„Za co, proboha. Je tu příjemně, manželka daleko, proč byste nešel večer na Petřín?“

„Kdybych měl manželku, tak bych tu ot ázku nepoložil. A už vás nebudu zdržovat. Omluvte mne.“

*

Ten, kdo teď šel po chodbě proti docentu Dobrému, byla zamyšlená profesorka Kapsová. Slušně ji pozdravil, odpověděla kývnutím hlavy, ale on si dodal odvahy a zep tal se: „Paní

profesorko, včera jste měla výbornou přednášku, všichni jsme ji obdivovali. Mám však

obavu, lidi tady napadá nějaký chřipkový virus.“

Udiveně na něj pohlédla.

43

„Pokud máte obavu o mé zdraví, pak mne napadají jen různé neškodné myšlenky. Viry nikoliv. Alespoň prozatím,“ a pokračovala v chůzi.

On pak zpytoval svědomí, zda tahle otázka nebyla příliš osobní, nebo snad dokonce impertinentní. Přece dal najevo zájem o její zdraví a to se sluší jen v případě, když je s dotyčným v bližším vztahu.

Dvě noci po sobě se Kapsová nevyspala a na člověku její konstituce to musí být znát. Přednáška byla příznivě přijata. Už to samo o sobě by jí zabránilo pokojně usnout. Dodal jí

však starý Murran. Klasik a patriarcha. Když po přednášce usedla za stůl a chystala se odpovídat na dotazy, které budou jistě zdvořilé a mohly jen tak náhodou uvést nějaký citát, nebo odkaz, kterým by kolegové potvrdili její závěry, viděla, jak se tam na židli dědek vrtí a to nevěstilo nic dobrého. Na shromáždění se zdržel, ale ulovil ji na cestě domů.

„Paní kolegyně, vaší přednášce není co vytknout. Správně je, že v Aristofanovi šlo o konflikt mezi starými a mladými.“

„Myslíte Oblaka?“ zeptala se zaraženě.

„Cože? Jo. Jistě. Myslíte, že Sokrates byl právem označován za sofistu jenom proto, že toho tolik věděl? Vyznal se v geometrii, astronomii, s bohy byl jedna ruka. V řečnickém umění na něj nikdo nestačil a co si vzal do hlavy, všechno prosadil. Když Athény dostaly v peloponéské válce., když tam doznaly porážku, byla poražena i autorita starších generací. Na jeho přednášky chodil i mladý Faiddipidés a pod jejich vlivem se odvážil říci, že když jsi mne, otče, mladého bil, proč bych ti to já nemohl teď oplatit? Už jsi starý, tak ti naložím na záda, co ti patří. A ten otec, nebožák, jehož jméno se zachovalo, se jmenoval Strepsiades. Paní

kolegyně. Strepsiades.“

Ach bože! Měla co dělat, aby mu nezdvořile neodsekla, že o to jméno vůbec nešlo, jenom o zmíněný konflikt generací. V gymnasiích se učili chlapci ctnostem, věrnosti tradicím, to byli ti, kteří bojovali u Marathónu. Ti noví se scházeli v lázních a na tržištích. Tady se učili řečnit tak, aby svou při vždy vyhráli. Třeba i když neměli pravdu.

„Chápu, pane profesore. Jestli dovolíte, ráda bych se rozloučila. Bolí mne z toho všeho hlava.“

Stařík se rozhlédl, nevěděl, kde je.

„Tolik lidí, to je hrůza. Přitom je vaše země taková malá. Všichni se tady shlukují kolem mne.“

Kapsové nezbylo než ho zavést zpátky ke Karolinu. Když se s ním loučila, dostala ještě

jednu radu: „Pozor na Ústavu, paní kolegyně. Pozor na Ústavu.“

Myslel asi na Platona, nebo na naši ústavu? Do té mu nic nebylo, takže šlo o Platona.

44

*

Byla z toho dost zmatená. Co jí ten starý patriarcha chtěl vlastně říct? Rozebírala přece řeckou tragedii na materiálu Sofoklova krále Oidipa. Strepsiades tam nebyl vůbec připomenut, neměl tam prostě co dělat!

Přehrávala si v paměti už po několikáté svoji přednášku. Pamatovala si ji slovo od slova.

Páté století před Kristem, obrovský převrat v evropském myšlení. Lidé si začali klást neobvyklé otázky: Co jsem? Kdo jsem? Kam směřuji? Nesměle mu odpovídá vznikající

filozofie. Proč nesměle? Z těch útržků papyru nalezených někde v Egyptě, nebo kde, se to tak zdá, ale byl to nový, sebevědomý přístup k věcem člověka. Někdejší jistoty jsou nahrazeny novou kvalitou nejistoty. Kdo se neptá, žije v klidu.

Těžko říct, jaká byla mentalita lidí žijících v předfilozofickém Řecku. I když toho mýty říkají dost. Každá doba však na ně navěsí své starosti a svá vidění světa. Tady si Kapsová povzdechla. Budou takhle lidé někdy v budoucnu uvažovat o naší době?

A co zkreslující vliv renesance? Co nadělal s našimi představami o starém Řecku klasicismus? Nestálo by za to věnovat tomuto tématu jeden večer? Nejen jeden. Chceme-li porozumět jazyku, kterým mluvili lidé před dvěma a půl tisíci léty, musíme jeho slova dekódovat.

Tady jsem se zdržela. Měla ta odbočka smysl? Toto porozumění je vlastně nové

zakódování. Naše kulturní organizace, myslím tím systém, se liší od Sofoklovy. Vyložím vám to po svém.

Tady cítila mírné brnění v těle.

Jak se změnil význam slov použitých Sofoklem? Na první pohled se nezměnil. Jenže tehdejší lidé měli jinou zkušenost, věcnou, sociální, kulturní, proto i jinak rozuměli termínům, kterým my přikládáme svůj význam. S tím nic nenaděláte.

Ještě zpátky pár slov o onom klidném předfilozofickém období. Byla to doba mýtů. Lidé

bezvýhradně věřili. Bylo to tak, nebyl jiný výklad světa a místa člověka v něm. V tomto slova smyslu žili lidé šťastně.

Povídali, že mu hráli. Viděla, jak se někteří z přítomných ironicky usmívají. To jako že si lehl Řek do trávy a volně meditoval? Neběhal náhodou jako divý, aby se uživil? Pokud měl schopnost logicky uvažovat, měl na to čas? Nebo snad máte jiný názor? Nekladli si vzrušující

otázky, nebylo to třeba. Vše, co potřebovali k životu, myslím intelektuálnímu, jim poskytl mýtus. Mýty měly obrovskou sílu, a proto taky z lidského vědomí nikdy neodešly. Jenže

45

tenkrát nebyly rušeny pochybnostmi, jako dnes je mýtus nabouráván vědeckým poznáním a dalšími sociálně společenskými vlivy. Prosím, můžeme o tom vést spor. To jsem si dala! Zvedlo se několik rukou. Chtěla jsem je odkázat až na konec přednášky, ale musela jsem jim dát slovo.

Vstal student Horáček: „Paní profesorko, vezměte třeba mýtus o Apollonovi. Nikdo mi nenamluví, že nebyl tento mýtus přijímán rozporně. Člověk přece nebyl nikdy jako beran, měl rozum a otázky musel klást. Jistě to ochotně dělal. Čas detaily stačil přefiltrovat. Apollon měl lyru a ta měla sedm strun. Jako později řecká abeceda měla sedm samohlásek.“

„Proboha, Horáčku, co tím chcete říct?“

„Chci tím říct, že představa o bezrozporném světě je naivní a dětinská. Byly tu rozpory jiné povahy, jiné kvality než jsou třeba rozpory dnešní, ale byly. Musely být.“

V tu chvíli vletěl do místnosti motýl. Motýl sebevrah! Kde se vzal v ulici plné výfukových plynů? Bezradně se třepotal nad hlavami přítomných, kteří ho snad rozpačitě, mnozí jistě

s lítostí pozorovali. Tady jsem snad udělala zbytečnou pauzu, kterou jsem na toho ubohého tvora upozornila.

Přála bych si žít v takovém světě, který by ve mně upevňoval pocit bezpečí, klidu domova. Naše vysvětlení tohoto bezproblémového světa může někdo zpochybnit. Třeba student Horáček. Asi právem. Vzpomenuté konflikty nahradit jinými, dosud nepřipomínanými. Protože člověk je jenom člověk a napětí mezi lidmi je trvalý stav, na který

musíme myslet. Na tvářích jsem jim viděla, že souhlasí.

Na otázku „co jsme?“ Sofokles neodpovídá. To je práce pro Sokrata a Platona. Ti přicházejí na scénu později. Pro úplnost musím dodat, že se Sokrates taky jenom ptá, aniž by odpovídal. Ale v položené otázce je už i naznačena odpověď.

Až na několik výjimek mne sledovali se zájmem. Nikdo neodcházel, jen málokdo si dělal poznámky. To je ostatně běžné. Profesor Richter náhle vstal a chytil toulavého motýla mezi obě dlaně; opatrně, aby mu neublížil a pak ho vyhodil z okna. Řekla jsem na to: „Nevím, pane doktore, jestli jste toho motýla potěšil.“

Sofoklův text byl daný. Divák s ním nemohl aktivně, přímo v divadle polemizovat. Mohl se s ním jenom, to bych měla dát do uvozovek, ztotožnit, mohl v duchu nesouhlasit s drtivým řešením lidského osudu, ale musel se básníkovi podřídit. Musel z divadla odejít naplněn tíhou lidského osudu, který mu ležel na bedrech.

Tento stav však mohl, alespoň v určitých případech, vést k novému zakódování. Lidé

nevnímali Sofoklův text pasivně. Mluvili o něm, vypravovali děj těm, kteří nebyli svědky. Text žil dál svým životem. Jak se měnily podmínky divákova života, měnil se i tento text.

46

Věcně zůstával týž, ale lidé ho už vnímali ve shodě se svým životem, se svým vzděláním, se svými zkušenostmi.

Tady jsem se nechala unést. Myšlenka byla silnější než byla má chatrná physis. To musel být pohled!

Divák, který sledoval Sofoklem vypravovaný příběh, asi příliš nedal na text. Hérodotos vkládá do úst lýdskénu králi Kaudalésovi tato slova: „Uším ostatně lidé méně věří než očím.“

Byla to zřejmě obecná pravda. Zrak nabízí tu nejsložitější situaci Sofoklovy tragédie. Řekové měli od počátku štěstí, že měli své filozofy a autory tragédií. Obě skupiny jim poskytovaly možnost nahlédnout do hlubin lidského konání, lidské povahy i podstaty, ze které

vyrůstala jejich bolest i štěstí. Tragéd a filozof jdou ruku v ruce řeckými dějinami. Bylo to štěstí jak pro Řeky, tak pro ostatní národy Evropy. Bez ohledu na to, jak macešsky se k řeckému dědictví chovaly. Přežívající antické tradice křesťané hrubě rušili. Justinián dal zavřít slavnou filozofickou školu v Athénách roku 529. Knihovna v Alexandrii, proslulá

dědictvím antických myslitelů, byla spálena z příkazu patriarchy Theofila. Ať jsem dělala, co jsem dělala, žádný Strepsiadés se mi tam nevyskytoval. Navíc tam byl jenom ten ubohý motýl.

*

Z přednášky kolegy Šimka z pražské fakulty, který mluvil značně nezáživně o zdrojích příjmu v Athénách, docent Dobrý nic neměl. Konec konců si ani nedělal poznámky, protože o oikonomii nic nevěděl a jak je vidět ani vědět nechtěl. To byla ovšem nadsázka. Věděl o Xenofónovi a jeho názorech na potřebu zvýšit počet otroků pracujících v dolech, potvrzujících, že určité zákony, zejména nabídky a poptávky, platí objektivně v nerozvinutém výrobním systému podobně jako v rozvinutém. Bylo to však děsně nezajímavé a zkušenost, že když se urodí na polích něčeho příliš, jde cena dolů, byla výrazně vně docentova zájmu. O přestávce si k němu přisedla Jarka Růžičková. Trochu se ošil, dělala, že si toho nevšimla.

„To mne udivuje. Neděláte si ani poznámky, to znamená, že je vám to všechno lhostejné?“

Nadechl se, aby jí rázně usadil.

„Pardon,“ chytla ho za paži, byl v tom uchopení dost důvěrný stisk, který mu vzal slova z úst. „Nevěděla jsem, že Demosthénes někde tvrdil, že v době hospodářských potíží, kdy mnoho

lidí zchudlo, dostávali ti nejpotřebnější příspěvky na divadelní představení. Víte něco o Menandrových komediích?“

47

„Snažíte se mne zkoušet?“

„Snažím se jen získat poučení. Pane docente, co je vám, jste najednou takový nějaký

jiný.“

„Co to je za řeč, takový nějaký jiný? Jsem jaký jsem. Každý jsme nějaký. Lidé, kteří nás neznají, si z náhodného styku vytvoří představu a pak nás do ní násilím strkají. Vy jste nabyla přesvědčení, že jsem nějaký, nevím jaký, a teď najednou zjišťujete, že se vaše představa rozchází s realitou. Je to tak?“

„Asi je. Je to tím, že jsme si smluvili rande?“

„Slovo rande mi nevyhovuje. Jsem zvyklý se stýkat s dívkami na odborných

konzultacích.“

„Cože? Znamená to, že večer půjdeme na Petřín za účelem odborné konzultace?“

Zírala na něj s otevřenými ústy. Jeho to přimělo k smíchu, který najednou vybuchl a měl co dělat, aby jeho proud zastavil na přijatelné úrovni.

„Vy jste ale vtipálek, málem jsem tomu věřila. Těším se na to, co pan Šimek řekne nového o Menandrových komediích. Teď musím ze zcela prozaických pohnutek odejít. Držte mi tu místo.“

Od Menandra byl už jenom krok k zdeptanému Řecku, kdy mu Makedonci dávali zabrat, a taky k času, kterému říkáme helénismus.

O dvě řady před Dobrým seděl blonďatý Dán. Teď se na Dobrého otočil a se svěšenými koutky úst na něj kýval hlavou. Asi jsem tě předešel, kamaráde, smál se na něj Dobrý a protože mu byla jasné, proč se blonďák tak tváří, s uspokojením to vzal na vědomí. Co si myslí, švihák jeden. Každou holku chytit na ten svůj kosmický navigátor nemůže. Dán měl na sobě světlemodré sako a bílé kalhoty. Zřejmě se stačil převléci, to kvůli dojmu, kterým chtěl na holky působit.

„Kde je slečna Pávková? Nikde jsem ji neviděl,“ zeptal se, když Růžičková přišla.

„Potřebujete ji k něčemu?“ Dívka si k němu sedla a rozhlížela se kolem, asi po Pávkové. Už měl na jazyku, že by se třeba mohla postarat o toho Dána, ale včas se zarazil, mohla by ho zdrtit poznámkou, že dělat kuplíře není jednání, kterého by se od něj nadála.

„Taky jste si přihlásil referát, pane docente?“.

„Měl jsem něco v úmyslu, ale Grundbaum mi vypálil rybník.“

„Ale jděte. Určitě byste ho trumfnul. Ještě je čas na přípravu.“

„Máte pravdu. To bych však nesměl chodit na noční procházky. Doma jsem na to neměl čas a taky jsem ani nevěděl, jak to tu bude vypadat. Jak jsem slyšel, většina těch lidí z cizích škol na podobné akce jezdí vlastně za zábavou. Domů se vracejí se skalpy za opaskem.“

48

Dívala se na něj zaujatě. Asi myslela na to, jaké skalpy má na mysli. Pak vyndala poznámkový blok a začala si dělat poznámky z toho, co doktor Šimek za katedrou publiku nabízel.

„Netuším, proč sem plete vhodný věk pro zasnoubení. Démosthenova sestra se zasnoubila v pěti. Zákoník na Krétě jako vhodný věk pro ženu stanovil dvanáct let. Muž měl být alespoň

o deset let starší. Jaká to mohla být pouta mezi manželi? Dvanáctiletá dívka a dvacetiletý

kluk. Pak se člověk nediví, že se chlapi nedrželi doma a sami se tam chodili jenom vyspat.“

„Buďte tak laskav a nekoukejte mi přes ruku do poznámek,“ řekla dívka.

„Čekám, kdy uděláte nějakou gramatickou chybu, abych došel k uspokojení nad tím, že nejen já, když rychle píšu, vypouštím kontrolu a sekám do textu gramatické poklesky.“

Zavrtěla hlavou a podívala se na něj, řekl by že šikmým pohledem. Naklonil se nad její rameno a šeptem pokračoval:

„Zvláštní je, a to už od základní školy, že píši chybné i v jednom jediném slově. Když na to nemyslím, dělám vždycky tuhle chybu.“

„Pane docente, budíme pozornost, laskavě se narovnejte. Eva na nás kouká jako čert.“

Narovnal se v kříži, pak se opřel oběma lokty o stůl, podepřel si bradu a dělal dojem soustředěného posluchače. Po chvíli si dal sepnuté dlaně před oči, palci podepřel čelo a mezírkou mezi prsty se rozhlížel kolem. Na Pávkovou neviděl.

Je možné, že přednášené téma Jarku tak zajímá? Asi zajímá.

O přestávce, která konečně nastala, se Jarka Růžičková zeptala, jestli pojede s nimi na zájezd do jižních Čech. Český Krumlov, České Budějovice a Třeboň.

„Kdo všechno jede?“

„Skoro všichni hosté. Ti, co přijeli s manželkami, berou je s sebou. Některé z nás jim budou dělat doprovod.“

„Co bych tam v tom případě dělal já? Vy byste pomáhala v orientaci tomu blond Dánovi a já bych koukal na rybníky. To raději pojedu na dva dny domů do Plzně. Zaliji si kytky a pohodlně se vyspím. Na paní Součkovou, sousedku, které jsem dal klíč od bytu, je spolehnutí

asi jako na. nebudu konkrétní. Představa, že byste jela se mnou jako průvodce, se předem vylučuje.“

„Kdybyste si nedělal legraci, tak by se o tom snad dalo uvažovat.“

„Jaké výhody by vám tato laskavost poskytla?“

„Copak člověk dělá všechno jenom proto, že od jednání čeká nějakou výhodu?“

Zastavila se u nich Pávková.

„Jarko, pojď si protáhnout tělo. Půjčíte mi ji, pane docente?“

49

„Já ji nevlastním, proto ani zmíněnému protažení těla nebráním.“

Přišoural se Dán. Teď si Dobrý všiml jmenovky na klopě. Nebyl to Dán, ale Švéd z Upsaly, jmenoval se nezvykle: Roztocky.

„Pojď si zakouřit na chodbu,“ vyzval Dobrého.

„Doprovodím tě. Myslel jsem, že lidé tvého formátu nekouří. Kvůli troše vegetativní

euforie riskovat?“

Nic na to neřekl a šel ke dveřím. Na krku měl sluchátka, protože Šimek přednášel česky a tak katedra jazyků vysílala své otroky, aby konferenci učinili mírně srozumitelnou. Mnozí

hosté to přijímali dost nelibě a dávali najevo, že Čechy jsou pořád ještě mírně

neintegrovaná

země. Přednášející taky hned poznal, koho jeho výklad přestal bavit, protože sluchátka skončila na stole.

Na chodbě bylo plno. Procházeli se tady účastníci všech sekcí. Včetně překladatelů, kteří

si vyměňovali vehementně názory na český překlad řeckých klasiků a v debatě pokračovali i na chodbě.

Mezi tím srocením procházel profesor Zahradník a zjevně si liboval, jak se konference úspěšně rozvíjí.

„Tak co, kolego, dobrý, dobrý?“ plácal Lopatku po rozložitých zádech. „Už spíš klidně?“

Lopatka nechtěl hlasitě odpovídat, jen se k Zahradníkovi naklonil a něco mu šeptem vysvětloval.

„Ale né,“ vykřikl vedoucí pořádající katedry. „To se dá přece zařídit diskrétně. Neboj se. Všechno bude dobré.“

Protože se někdo Roztockého hned u dveří zmocnil, prošel se Dobrý po chodbě a vrátil se do učebny. Z kabely, kterou s sebou nosil, vytáhl text, na kterém pracoval, a snažil se vrátit do jeho atmosféry. S tužkou v ruce procházel jednotlivé stránky, které se rozpadaly na řádky a každá řádka měla svůj počet slov, která měla svůj význam, který musel být ve shodě

s vědomím autora. Co od textu čekal, vše už bylo zaznamenáno. Dílčí úpravy však dávaly napsanému výraznější smysl. Byly to jeho myšlenky, tedy to, co na něm bylo nejlepší. Tak si to alespoň říkal a byl s tím názorem spokojený. Vše, co je na mně k něčemu, je tady na tom kusu papíru. Pro někoho je to málo, pro mne je to všechno. Vypáčit z vědomí výraz, který

odpovídal zdlouhavému hledání, třídění, hodnocení kusu reality, kterou podrobil zkoumání, se rovnalo intelektuálnímu orgasmu. O nic víc neusiloval. Jen neustrnout na té řádce, která se tady černě vyjímá jako všední záznam nějakého uvažování, nějakého činu, který stál za zaznamenání.

50

Nevšiml si, že mezitím, co seděl nad textem, se zaplnila učebna, přišla Jarka Růžičková, tiše se posadila a snažila se ho nevyrušit ze soustředění. Doktor Šimek vykládal své názory a auditorium ho shovívavě poslouchalo. S výjimkou docenta Dobrého.

Čas plynul tak, jak je mu dáno plynout, někde se lidé rodili a umírali, milovali nebo spolu bojovali, Dobrý o ničem nevěděl. Stálo mu těch několik řádek za to? Vždyť to bude číst pár lidí a přitom není jisté, že to vůbec někdo dostane do ruky. Je to tedy marná práce?

Vrchovatou odměnou mu je sám fakt tvoření. Protože taková práce, jakou podstupoval, je něco, jako by psal báseň. Odlišnost v metodě a v předmětu není rozhodující. Věda se prolíná

s uměním ne proto, že se oboje musí umět, ale aktem tvorby, který je v obou případech podmínkou úspěchu.

„Pane docente, přednáška skončila,“ Jarka Růžičková položila ruku Dobrému na předloktí.

„Cože?“

„Už je konec. Jdeme na ob ěd.“

„Na oběd.“

Zjevně mu dělalo potíž vrátit se do reálného světa.

„Nebudete to chápat jako drzost, když se zeptám, nad čím tady hloubáte?“

Zamyslel se s rizikem, že opět propadne do ticha mlčení.

„Nad čím přemýšlím? Nad vztahem mezi mnou a tady tím textem.“

„Jsou to vaše poznámky?“

„Spíš shromážděné myšlenky: Zapsané na kusu papíru, už jako by nebyly moje. Vydávají

se samostatně do světa.“

Tady se docent zasmál a zdržel se zveřejnit podobenství, která ho napadala.

„Někdo si je třeba přečte a nic nebude vědět o tom, kdo je přivedl na svět. Osvojil si je proto, že je uznal způsobilými.“

„To je zvláštní, co říkáte.“

„Vyšla myšlenka z mé hlavy a vydala se do světa. Stala se tak součástí širokého lidského prostoru. Tomu říkám zázrak, bez ohledu, kdo s tou putující myšlenkou přišel. Otázka: Stála ta myšlenka za to, aby se jí někdo zmocnil? Ne. Nestála Ale jsou lidé, kteří jsou náhodou naladěni na její notu. Lidské vědomí zaplňují nejrůznější banality. Tak se ta myšlenka mohla stát součástí

širokého lidského vědomí. Nadsázka, řeknete a máte pravdu. Pokud by tomu tak mělo být, pak nám běda.“

„Vezměte si věci a půjdeme.“

51

„Musíme nabádat k odpovědnosti za kvalitu myšlení. Nevypouštět do prostoru balast, stačí

že se tam vypouští všelijaké svinstvo, třeba odpad průmyslové výroby. Odpad výroby myšlenek? Ten se činí nebývale čile. Proto by se proti tomu mělo něco dělat.“

Zasmála se a znělo to dost ironicky.

„No jo, ale myslet má každý právo. Myšlenky zveřejňuji řečí. Mluvit mám možnost a tedy i právo říci, co chci. Cenzuru jsme zažili Tak jak na to?“

„Co je myšlenkový balast? Na tom se nedohodneme. Jak se do toho začne plést politika a ta se plete do všeho, je konec. Kam mne to vlastně vedete?“

„Na oběd, pane docente.“

„Správně. Na oběd.“ Po chvilce, kdy se zmateně rozhlížel. „Nějak jsem se zamyslel, občas se mi to stane. Vezmeš mne s sebou?“

Vykulila oči. Co je to s ním? Ale zapnul si sako, srovnal si věci, uložil je do tašky.

„Polední pauza je dobrá k načerpání sil, o které nás připravil kolega Šimek. Kam jdete na oběd?“

„Tam co vy, dolů do jídelny.“

„Aha. Do jídelny. Tak dobrou chuť.“

Cítil výraznou potřebu vyjít na vzduch a trochu si vyvětrat hlavu. Sotva vyšel na schody budovy, uhodilo ho vedro.

Panebože, co se to děje? Střední Evropu někdo odtáhl do tropů. Proti němu musela být řeka, když tam vedl most. Potácel se tím směrem. Řeka tam byla, svíraly ji strmé kamenné

břehy. Napravo podél toku byl náznak parku. Stromy a pár laviček. Napravo dva lvi střežící

vchod ze západní strany Rudolfina. Nebo to nebyli lvi? Přemýšlet se mu o tom nechtělo. Kdysi tam snad byla hudební fakulta, netušil, co je tam teď. Byl přece z Plzně. Horký vzduch se malátně vrstvil na všem, co bylo v dohledu.

„Kam kráčíte, pane docente?“

Na lavičce seděla Kapsová.

„Pokud nepohrdnete mou přítomností, tak dokráčím k vašemu boku a budu zpytovat své

svědomí a sečítat hříchy. Za tohoto stavu, myslím tím povětrnostní situaci, je třeba včas myslet na poslední věci člověka.“ Co to s ním náhoda dělá? Opět Kapsová a opět na dosah ruky.

Zavrtěla hlavou a kousek odsedla.

„Jste po obědě?“

„Ne.V tomhle počasí se obědu raději vyhnu.“

„Byl jste na přednášce doktora Šimka?“

52

„Byl. Pokud byste se mne ptala na názor, ale toho se raději zdržíte. Nejsem kompetentní

šířit svá stanoviska k práci vašeho kolegy.“ Po chvíli, kdy se zdálo, že bude na jeho odpovědi trvat, řekl: „Za nějakou dobu jsem se začal věnovat svým problémům, myslím teoretickým problémům a chudáka doktora Šimka jsem zcela vypustil z hlavy.“

„Aha.“

Seděli pod stromem, o jehož botanickém zařazení neměl Dobrý ponětí. Věděl, že jsou lípy, duby a leccos jiného, ale teď mu všechno splývalo. Dokonce měl pocit, že světlo, které vše kolem oslňovalo, se drolí mezi listy stromu a padá jim za krk.

Kolem procházelo několik lidí, dvě tři ženy, spíš dívky s bílýma nohama. Sledoval je pohledem, který postrádal jakýkoli u muže obvyklý zájem. Když vyšly ze stínu, slunce jim prozařovalo lehký oblek a zvýrazňovalo obrysy jejich postavy. Pár desítek metrů odtud byl běžný městský automobilový provoz, pach výfukových plynů, který nabýval v horku na intenzitě, ale to mohlo vzrušit jenom strážníka, který z chodníku sledoval, jak se na křižovatce střídají světla semaforů. Letní idyla? Sotva.

Profesorka Kapsová mlčela. Pokládal to za doklad své společenské nedostatečnosti. Proto se odhodlal k řeči.

„Paní profesorko, můj vedoucí katedry mne požádal, abych se tady rozhlédl po nějakém vhodném absolventovi, který by u nás mohl nastoupit v září a dělat práci asistenta. Tím asistentem jsem to ovšem neredukoval na muže. Jde o člověka schopného a odpovědného. Jako vždy a jako všude. Nároky shodné, výsledek takový, jak jsou lidé rozmanití.“

Profesorka mlčela. Uvažovala.

„Člověka s doktorátem vám nenabídnu. Ten si bude muset udělat u vás. Konkurs jste už

vypsali?“

„Myslím, že ne.“

„Pozeptám se a než se tady rozejdeme, vám řeknu.“ Podívala se na hodinky. „Měli bychom se vrátit, abychom nepřišli pozdě.“

„Dovolte mi otázku.“

Kývla. Otázkou ji překvapil.

„Na filologii je nějaká, zřejmě učitelka, která se jmenuje Růžena. Kdo to je?“

„Zvláštní,“ řekla po chvíli. Byla taktní a neptala se, jak k té Růženě přišel. „Máte pravdu. Je tam asistentka Růžena Šimáková. Je to všechno?“ Neměla by ji s tímhle nesmělým jinochem seznámit? Ale vzápětí od úmyslu upustila.

Vstali a šli. Kapsová sice tušila, že starší páni po obědě ulehli a určitě zaspali, a když už

zaspali, budou se za to stydět, a tak budou posluchárny poloprázdné. Měli dát na názor, se

53

kterým někdo přišel, aby se všechno konalo jenom dopoledne. Odpoledne ať si lidé užijí

našeho hlavního města, nebo něčeho jiného, co vyhovuje jejich potřebám. Přišli včas, lidé se opět shromažďovali na chodbě před učebnami, z otevřených oken dovnitř proudilo vedro a kdosi byl toho názoru, který hlasitě zveřejnil, že by jim bylo nejlépe, kdyby si lehli na dlaždice, které nebudou tak horké jako vzduch. Nikdo se nepokusil ani o úsměšek, takže nálada byla dost vepsí.

„Na co jdete?“ zeptal se Dobrý Pávkové. Stačila se za poledne převléknout a to, co na sobě měla, byl tak nepatrný kus textilu, že by bylo téměř lhostejné, kdyby na sobě vůbec něco měla.

„Asi na nic, protože profesor Lopatka zřejmě zaspal. Ještě nepřišel. Paní z děkanátu ho shání, zatím marně. Byl jste na obědě, pane docente?“

„Oběd jsem vynechal. Doufám, že mne nebudete informovat, o co jsem přišel.“

„Jarka na vás myslela a přinesla vám zákusek. Složily jsme se na vás, abyste nepadl hlady.“

Přišla Růžičková a hned začala lovit v kabele a vytahovat balíček, sestávající z několika kousků tvarohového koláče zabalených do papírových ubrousků.

„Nechte to, prosím vás, u sebe. Já si k vám přisednu, a až budu mít hlad, tak mi pod stolem kus dáte. Myslím, že jste se v péči o mne překonaly. Kolik dívek se tady složilo na jednoho hladového docenta?“

„Jenom my dvě. Pokud je vám divné, že jsou kousky čtyři, tak jsme uprosily číšnici. Než

se dostane člověk z Plzně do Prahy, tak ho cesta dost vyčerpá. Nic nenamítala a přihodila dvě

porce.“

Nevěděl, co na to říct. Docent vyživovaný studentkami.

Dobrý nebyl ve své kůži. Ten pocit přesáhl poledne a pokračoval. Cítil se jako student. Srdce mu bušilo a myšlenky přeskakovaly z místa na místo. Jednu chvíli, když už měly usednout na místa v posluchárně, se omluvil a zamířil do dveří katedry. Tam byla jedna žena středního věku. Něco zapisovala do tlusté knihy, zvedla k němu oči utopené za silnými skly brýlí. Na dveřích zahlédl vizitku, mohlo jít o paní Horáčkovou.

„Omlouvám se, paní Horáčková. Já jsem docent Dobrý z univerzity v Plzni. Mám prosbu. Potřeboval bych si zavolat do školy. Je to svým způsobem důležité.“

Neprůhledný pohled trval. Od stolu se pak ozvalo studeně: „Vy nemáte mobil?“

Kdyby ho někdo kopl do kolena, nebyl by Dobrý méně překvapený. Na vteřinu strnul, pak zvedl ruce nad hlavu a s křečovitě vysloveným „Omlouvám se“ vypochodoval z místnosti.

54

Teda. Je to možné? Asi je. Kdyby podala vysvětlení, jako že platí zákaz používat služební

telefony k soukromým hovorům, ale taková trapná otázka pronesená s urážející intonací?

Mezitím už kdosi vedl debatu o Sokratově výroku, že nejlepší, čím se žena může stát, je muž.

„O co jde?“ zeptal se Jarky Růžičkové, ke které se musel protlačit a obtěžovat několik lidí.

„Sokrates, ženská otázka, Ústava.“ Stručně a jasně. Tedy věci, které Dobrého nezajímaly. ženská otázka v podání paní Horáčkové. Br. Ale rozproudila mu krev, musel si to přiznat. Ochablost, která na něm ležela jako deka, zmizela.

Pávková zvedla ruku. že by feministka?

„Pane doktore, dá se říct, že Řekové trpěli vůči ženám špatným svědomím? Myslím proto, že je vylučovali z občanského života?“ Dodala rychle, protože se část auditoria rozesmála. Dobrý nesledoval, co přednášející na otázku odpověděl. Naklonil se k Růžičkové a položil otázku: „Tak kde a v kolik hodin?“

Viděl rozšířené oči a věděl, že se dopustil další chyby. Ještě jednou se jí podíval do tváře, a když z ní nic nevyčetl, definitivně odvrátil zrak.

V šestém století se vytvořila třída básníků, řekl řečník, ale vzápětí se za ten termín omluvil, no jasně, byl to Řeháček. Termín třída mu připomněl jeho marxistickou minulost. Jak to měl jinak říct? Najednou se vyrojili básníci a bylo jich tolik, že vytvářeli svébytnou společenskou skupinu?

Ti teď útočili na Dobrého vědomí a svědomí. Jak to s tou dívkou myslel? Když si člověk dává rande, rozhodně to nemyslí jinak, než jako člověk, který si dává rande. No! Je to holka, ještě skoro studentka, tak by měla být hájena v tom smyslu, že kantor by se měl držet stranou. Drž se, Dobrý Dalibore, stranou. Proč se mám držet stranou? To je zvláštní náhoda. Dobrý

Dalibor. Přídavné jméno charakterizuje jméno podstatné.

Ucítil pohyb na svém boku. Vlastně ruku ve své kapse. Dělal, že nic nevnímá, jenom ty básníky, kteří v šestém století snad založili něco jako odborovou organizaci.. No, to jsem přehnal, nic takového je přirozeně nenapadlo. Podíval se na sousedku, byla zahloubána do svých

poznámek. Naklonil se dozadu a sáhl do kapsy. Měl tam kus papíru. Nechal ho tam. Do přestávky není moc daleko.

Pak ho u okna, kde stál sám, pokud ovšem odmyslel proudící davy v počtu asi pětadvaceti znalců řeckého starověku, vyndal a nenápadně vložil mezi papíry, které držel v levé ruce. Na listu, který vytrhla dost nešetrně z poznámkového bloku, stálo tiskacím písmem: MÍSTO: STANICE TRAMVAJE Č.17 U NÁRODNÍHO DIVADLA, SMÉR BRANÍK, PRVNÍ VůZ. ČAS: 19,30-19,45.

55

Přemýšlel. Jaksi složité. To ukazuje, že se to dívce jeví jako něco, co vyžaduje rozvahu. Má počkat na refýži u stanice tramvaje ve směru Braník, u prvního vozu, protože ona tím vozem přijede a bude mu z okna mávat. Proto taky ta časová tolerance, neví, jak ty tramvaje jezdí.

V duchu nad tím vrtěl hlavou. A právě u divadla, kam uměníchtivé publikum v tu dobu chvátá. Parádní utajení, skutečně.

Přistoupila k němu Eva Pávková: „Nevíte, pane docente, kde je Jarka?“

„Proč myslíte, že bych měl vědět?“

Zatvářila se trochu rozpačitě. „No, seděli jste vedle sebe.“

„Zakládá to nezbytnost vědět o jejím pohybu po této budově?“

„Ovšem, omlouvám se. Neumíte, pane docente, španělsky?“

„Důvodů, proč bych měl umět alespoň trochu, je mnoho. Obávám se, že pokud mne budete zkoušet, asi propadnu.“

„Jeden můj přítel totiž studuje v Mexiku a poslal mi po internetu fotografii. Na zdi tam byl nápis: EXISTO CUANDO PIENSO EN TI. Co to znamená?“

Chvíli uvažoval. Ne o smyslu nebo významu toho textu, ale o tom, proč se na něj obrací. Brzy se ustálil na tom, že uvažovat o nějakém jiném smyslu a významu, než je ten, co se nabízí, nemá cenu.

Řekl: „Ten někdo se asi stydí veřejně přiznat, že vás velice miluje. Va žte si toho. “

„Tím jste vylo žil význam textu, ale nep řeložil jste mi ho. “

„žiji, když myslím na tebe.“

„To je krásné,“ vzdychla, „přesně ve stylu dobré latinsko-americké literatury. žiji, když

myslím na tebe. Myslíte, že by se na něco takového zmohl našinec?“

„Kdyby se nestyděl, tak určitě. Ale na zeď by to asi nepsal. Autor výroku nosí srdce na dlani. Tak ho mámivé zaujetí drtí, že to musí dát celému světu najevo.“

Den se vlekl. Hodina po hodině si loudavě měnily na ciferníku místo a potvrzovaly rozšířený názor na relativitu času. Nebylo se čemu divit, v tom vedru byl pomalý pohyb čehokoliv vysvětlitelný. Směšné, co? Když bylo za deset minut půl osmé, stál Dobrý na refýži u Národního divadla a sledoval, zda tramvaje přijíždějí podle jízdního řádu. Samozřejmě, že se od něj jejich příjezdy lišily, někdy dost významně. Tramvaj je v těchto ulicích, které jsou plné aut, prostředek nespolehlivý. Některé měly zpoždění několika minut, jiné přijely předčasně, ale to si nebyl jistý, kdy tam vlastně měly být, možná, že doháněly předchozí čas. Nechal toho. Dojela ve dvacet hodin osm minut. Seděla na sedadle u dveří a zdvořile mu pokynula jako slušně vychovaná dívka, která náhodou potkala svého známého. Sedl si za ni

56

na uvolněnou sedačku a nevěděl co říct. Má jí vytknout, že nedodržela dohodnutou dobu? Třeba si jenom popletla domluvenou hodinu. Příležitostně jí to připomene.

„Tak kam mne zavedete? Mne, venkovana, který se dostal do hlavního města a neví, kam

se vrtnout?“

Šeptal jí to na zátylek a měl pocit, že funí tak, až budí pozornost. Otočila se, jak jí to sedadlo dovolovalo. Vystrčila nohy do uličky, aby na něj viděla.

„Nesu vám vaše koláče.“

„Myslíte na všechno. Kdybych náhodou padl únavou, tvarohový koláč dodá sílu.“

Nejeli nijak dlouho, když řekla: „Pojďte, vystoupíme.“

Vstal nerad. Doufal, že pojedou až na konec a tam někde padne do trávy a nevstane.

„Proč právě tady?“

„Protože támhle jsou lavičky, které nebudou obsazeny, nebo můžeme vystoupat do stráně, odkud je vidět na řeku.“

Semafor pro chodce nefungoval, a tak chvíli trvalo, než přešli na druhý chodník. Stranou byl parčík a v něm několik laviček, většinou volných.

„Tady se utáboříme, vy vyndáte svačinu a budete hlídat děti, aby se neztratily, já sním všechno, co jste přinesla, a trochu se prospím. Až bude čas k návratu, šetrně mne vzbuďte.“

„Ovšem, taťko.“

Chápavá dívka. V tu chvíli mu byla sympatičtější než dříve. Napadla ho otázka, proč tu vlastně spolu sedí. Co si kdo z nich od toho slibuje? Takový kupecký přístup by si asi nepřipustila. Jestli se na to zeptá, bude muset odejít. Trapné. Co když se zeptá ona?

„Na co myslíte? Jste divný patron. Pozve holku na rande a mlčí.“

Tak jsem ji pozval já? Asi. Kdyby se zmínil o svém rozhovoru s Kapsovou, definitivně by to polepil.

„Jste mimořádně půvabné děvče. Divím se, že tady se mnou sedíte, na mně není nic mimořádného a vy byste měla tíhnout k mužům, kteří jsou na vaší úrovni.“

Zjevně se zaškaredila. „Jak jste přišel na to, že k vám nějak tíhnu?“

„To máte pravdu. Nezměrná míra ješitnosti. Vyndejte ty koláče, ať je nenesete vyschlé

domů.“

„Konečně jste promluvil jako muž.“

Zatím co vyndavala koláč a kladla kousek na ubrousek, který položila na svá kolena, sledoval její pohyby, a snad pod vlivem náhlé inspirace dodal: „Nějaký Francouz, jméno si nepamatuji, taky jich je požehnaně, tvrdil, že jídlo je erotika starců. Není to tak docela můj případ, ale kdo ví, jak to funguje.“

57

„Na toto téma u starých Řeků asi nic nenajdete. U Římanů určitě. Seneka Mladší, když

píše Luciliovi, tvrdí, že nadměrné jídlo překáží bystrosti ducha.“

„Jak to zní v originále?“

„Laskavě mne neopravujte. COPIA CIBORUM, SUBLITAS ANIMI IMPEDITUR. “

„To je všechno?“ Se svými znalostmi latiny se jí asi nemohl měřit.

„Jak všechno?“

„Víc citátů na toto téma nemáte? Myslím v paměti.“

„Musela bych přemýšlet a toto není vhodná chvíle na přemýšlení.“

„O lásce tam nic není, ale nepřímo je. Když seděl takový Říman s dívkou na lavičce, nemohl se cpát koláči, protože plný žaludek mu bránil v intelektuálním rozletu, a proto od něj dívka prchla přiměřeně otrávená.“

„Ovšem za předpokladu, že nějaký, jak jste řekl, rozlet očekávala.“

„Máte pravdu, omlouvám se. Vezměte si taky koláč, ať jsme oba přiměřeně utlumeni.“

*

Když skončí pracovní den, mají všichni, kdo se podíleli na jeho zdaru, potřebu všeho nechat a jít domů. Kam však mají jít účastníci konference o starověkém Řecku? Na svůj pokoj, který mají na koleji? Na koleji proto, že škola, která konferenci organizuje, nemá

peníze na hotel? V době rozvíjejícího se turistického ruchu zajistit a hlavně zaplatit v Praze hotel pro nejméně čtyřicet lidí? Kdo něco ví o českém státním rozpočtu, povážlivě kýve hlavou. Proto se nedivíme, že cestovat po obědě na kolej se většině nechtělo a několik jich zůstalo sedět kolem stolu, u něhož se náhodou shlukli. Vedli řeč o zcela obyčejné věci. Profesor Grundbaum hovořil o svém psovi.

„Příslovečná je psí věrnost,“ řekl profesor. Neměl přitom na mysli konkrétního psa. Přisuzoval totiž psům potřebu a povinnost věrnosti svým pánům.

„Co kdyby tomu bylo taky naopak? že by to byl pán, kdo by respektoval nároky a potřeby svého psa?“

„Pane kolego, je přece samozřejmé, že v civilizované společnosti jsou potřeby zvířat uznávány a respektovány. Nemluví se o právech, to by předpokládalo, že ono zvíře je myslící

subjekt. Schopnost myslet pes postrádá. Přijme-li člověk psa za člena domácnosti, stará se o něj. Mám doma psa a vím proto, o čem je řeč.“

„O psech je celá literatura, která dokládá, že pes byl odjakživa, tedy od času, kam lidská paměť dohlédne, poblíž lidského společenství.“

58

Profesor Lopatka se chtěl mírně zastat kolegy Richtera, kterého Grundbaum odbyl snad příliš kategoricky.

„Jak opatrně řečeno,“ ušklíbl se Grundbaum.

„Bez ironie, pane kolego.“ Taky Lopatka měl doma psa. „Nebudu sem zanášet názory na téma jak pes vnímá vnější svět. Nebudu připomínat otázku, kterou mi položil desetiletý vnuk, jestli pes myslí. Kam naše paměť sahá, tam byl vždycky pes členem lidské tlupy. Říman Cicero se zmiňuje o zajímavém případu. Nikoliv o lásce psa k člověku, ale naopak. O vztahu člověka k jeho psovi, který nabyl obdivuhodných rozměrů. Jeden Ciceronův kolega, snad básník, jehož jméno zanesl čas, měl asi deset let psa. Pes se od něj nehnul. Spal vedle jeho lůžka, jedl to, čím se živil jeho pán. Své poetické snažení probíral pán se svým druhem. Jaký

to mělo vliv na psa, se neví, patrně nepříliš dobrý, protože po deseti letech pobytu v básníkově

domácnosti se rozhodl umřít. Ochrnul na zadní nohy. Pán byl zděšený. Pes naříkal bolestí a snažil se bezmocně pohybovat. Opíral se o přední nohy a tělo za nimi zmateně vláčel. Pro pána i pro psa to bylo zdrcující. Tak vzal psa na klín a domlouval mu. Marné, nářek psa mu vyháněl slzy z očí. Nakonec došel k názoru, že jediné řešení je ukončit psovo trápení.“

„Zvěrolékař asi nebyl po ruce,“ s účastí v hlase řekl Grundbaum.

„Už ve starém Říme musela fungovat instituce, která přesáhla přes středověk až k našim nedávným časům. Specialisté likvidovali mršiny, které se povalovaly mezi domy. Proč by neusmrtili nemocného psa? Náš básník však sám na sebe vzal nelehký úkol pomoci svému umírajícímu druhovi ze světa.“

„Proč, proboha?“ vykřikl Richter.

„Pes asi moc trpěl. Jeho nářek byl úpěnlivý a srdceryvný. Snad nebyl onen likvidátor po ruce. Snad to chápal jako poslední službu příteli. Požádal psa za odpuštění a utáhl obojek. Pes prý

ani nezápasil o život, jak by člověk předpokládal. Ležel a umřel plačícímu básníkovi na kolenou.“

„Co se tomu psovi asi stalo?“

„Pane kolego Richtere, dnes to už není podstatné.“

„Soudím, že tato historicky zanedbatelná příhoda má svůj hlubší morální rozměr.“

„Kde ho vidíte, kolego Grundbaume?“

„Má člověk právo zabíjet zvíře, které mu bylo deset let druhem?“

„Slovo zabít tady asi není na místě. Násilná smrt přece zabránila jeho krutému utrpení. Udělal to ze soucitu. Eutanasie.“

„Když bude umírat můj bližní, nesmím jeho konec urychlit. Jde vlastně o totéž, jenže u člověka nelze. Ten si svou bolest musí vytrpět až do konce. Protože má z utrpení rozum.“

59

Richter se divil, že se dal zaujmout debatou, která nedělala dobře jeho citlivé duši.

„Protože má lidskou duši?“

„Pes má taky duši. Můj určitě,“ zvolal Grundbaum. „Všechno živé má duši. Podle mne je duše zatím nepochopený životní princip. Různí náboženští představitelé si ji vzali jako zástavu. Duše je princip života. Nevíme sice, kde se tu vzal, ale je a protože toho o ní víme málo, dostala duše funkci, kterou míří na nebesa. Podle toho by se ten básníkův pes měl uchýlit někam, kde by čekal na svého pána. Tedy na jeho duši. Člověk se vždycky obklopuje iluzemi. S nimi je mu dobře. Ten člověk usmrtil svého psa z lásky. Neudělal to pro zisk, ze zloby, ze msty. Do smrti toho jistě litoval.“

„Máte pravdu,“ připojil se Lopatka. „Chodil plakat na jeho hrob, alespoň to psal Cicero. Byl to lidský cit, který ho poutal k tomu prostému živočichu, který nebyl v běžném slova smyslu obdařen láskou ke svému pánovi, ale silnou příchylností, která jako láska vypadala.“

„Mám tomu rozumět tak, že tady popíráte existenci lidské duše?“ ptal se Richter.

„Lidskou duší rozumím onen princip života, který je vlastní všemu živému. Nesmrtelnost je dána tím, že lidé v řadě mají shodné znaky. Jsme nesmrtelní v řadě. Jako druh, ale individuálně jsme koneční, smrtelní. Nesmrtelný jsem i já ve svých dětech a v dětech, které

budou mít jejich děti. Jinak to, alespoň podle mne, není. Ale chápu, že je velmi výhodné pro člověka věřit, že on je osobně nesmrtelný, byť v jakési nehmotné podobě své duše.“

„Tomu, co říkáte, rozumím dost málo. V Bibli přece stojí, že Hospodin Bůh učinil člověka z prachu země a vdechl v jeho chřípí život, i byl člověk duší živou. Ne, že by měl duši. Na několika místech v Bibli stojí, snad si to dobře pamatuji, že když umře tělo, umře i duše. Izraelci si neuměli představit duši bez těla, tím se lišili od Řeků.“

„Má tady někdo z nás Bibli?“

Bible nebyla po ruce.

„Já mám doma taky psa,“ řekl Richter. „Uvažoval jsem, že si ho vezmu s sebou. Uznáte, že to nešlo. Tak tam sedí u dveří a čeká, kdy vezmu za kliku. Mají s ním doma potíže, co mám však dělat? Když odcházím z domu, říkám mu: Vezmi si něco ke četní a on místo toho za mnou kouká s čumáčkem přitisknutým na okno a naříká.“

„Příklad špatné výchovy,“ řekl Lopatka.

„Vy byste ho přivázal k boudě, dal mu jednou denně něco k jídlu a večer ho odvázal, aby vám hlídal stavení?“

„V tomhle světě má každý svoje místo. Platí to jak pro vás, tak pro vašeho psa.“

„Dovolte mi ještě jednu poznámku. Když Lysias mluvil nad vojáky padlými v korintské

válce, řekl přibližně toto: Jakkoliv jsou mrtví, stesk po nich s nimi neumírá, tento stesk,

60

nesmrtelný, ač přebývá v tělech, jež nesmrtelná nejsou, žije dál a oslavuje ty, kteří již nežijí. Zanechali totiž nesmrtelnou vzpomínku na své ctnosti, dodávám já.“

„Nejsem si jistý, kolego Richtere, zda tímto výrokem někoho neponižujete. Srovnáváte nebohého psa, který umřel rukou básníkovou, s hrdiny korintské války.“

„To je otázka pro filozofa. život je totiž jenom jeden. Význam má samozřejmě

v souvislostech, v našem případě souvislostech společenských. Domnívám se, možná mylně, že vezmeme-li věc jaksi absolutně, pak život nebohého psa má stejný význam jako život onoho básníka. Jde přece o život, jehož příčiny jsou nepoznané a proto obtížně hodnotitelné. Chápu však, že musíme dát přednost člověku před psem, ale jak je to v podstatě věci?“

„Bylo mu psa líto, proto udělal to, co musel udělat. Konec řečí.“

Profesor Grundbaum vstal a tak rozpustil shromáždění. Dřív, než to udělal, stačil položit Richterovi otázku: „Prý jste přivedl nějakého hosta.“

„Přivedl. Profesora Schauera. Támhle na mne čeká. Jeho koníček jsou trojské války. Jinak je docela neškodný. Vychází z dosti rozšířené představy, že se Schliemann zmýlil, že Trója ležela někde úplně jinde.“

*

„Doufám, že nemíříte domů a pak hned do postele, paní kolegyně.“

Profesor Blažek se týčil nad Kapsovou jako hora. Byl rozlehlý na všechny strany a budil dojem siláka.

„Kdybych měla rozum, podlehla bych skutečně vábení svého těla a udělala, jak jste řekl.“

„žena, která se otevřeně přizná k vábení animální touhy, je žena mimořádná a zaslouží si všeobecný obdiv. Dovolte, abych se omezil na zvolání: třikrát hurá. Tím jste se stala mou obětí a už vás zachrání jenom prudký úprk a volání o pomoc. S tím máte, jak jsem slyšel, jistou zkušenost. Tak do toho.“

Protože pořád ještě seděla, přisedl k ní, odsunul talíř, který tam po někom zůstal neodklizen, podepřel si lokty a koukal se na ni. Měla pořád pěkný profil, žádný rozvíjející se podbradek, oči souměrné, zvýraznila si je jakousi barvou, to nebyl s to Blažek určit, vlasy, no, normální žena, která pracuje ve výlučném oboru.

„Co jste mínil tou přiznanou animální touhou a co jste zjistil? Myslím tím soustředěným pozorováním?“

„No, takhle koukat na ženu se nejeví být příliš zdvořilé. Viděl jsem ženu výjimečné

profese, která se k této profesi hodí. Tím chci říct, vlastně ani nevím, co tím chci říct. Jste

61

pořád pěkná ženská, i když léta běží a ta jsou nemilosrdná vůči všem lidem. Protivní jsou mi ti, kteří dělají, jako že ne. Utrácejí peníze za holiče a všelijaké náhražky, místo aby dali vyniknout svým osobitým přednostem, které se u každého najdou. Víte co? Zvedneme kotvy a navštívíme jednu vinárnu, kterou jsem tady v okolí objevil při poslední návštěvě hlavního města. Co říkáte? Nic. Tedy souhlasíte.“

Šli. Ona pořád myslela na vzpomenutou animální touhu a vlekla se s kabelou plnou papírů. Když si toho všiml, vzal kabelu do ruky.

„Pane jo. To s sebou taháte celou knihovnu?“

„My jsme velká katedra, máme plno zahraničních studentů. Těm běží termíny a každý

máme proto dost práce. Jak je to u vás?“

Pořád šli, už měla chůze dost, ještě že jí vzal tu zátěž.

„Je to ještě daleko?“

„Trpělivost. Slyšela jste někdy o vinárně U Kosa?“

„Je mi líto. Kde to vlastně je?“

„Tady někde poblíž.“

„Minuli jsme tři vinárny, ve kterých měli prokazatelně víno. Proč to musí být právě u zmíněného opeřence?“

„Protože se k té vinárně vážou mé vzpomínky vesměs příznivé. Jejich vliv na naši společnou náladu bude jistě znát. Počkejte, jak rozkvetete. Proto ještě za támhleten roh a určitě tam budeme.“

Shodou okolností měl pravdu.

Po několika schodech sešli do temné místnosti, kde šero rušily jenom svíčky rozsvícené u stolů. Intimní atmosféra. Když si zvykli na tmu, nebo spíš na příšeří, viděli bledé tváře poznamenané žlutým světlem svíčky, číšníka, který k nim mířil a nabízel jim několik volných míst.

„Támhle do kouta, tam máme krytá záda,“ řekl Blažek vážně.

„Na co potřebujete mít krytá záda?“ zeptala se profesorka, když se usadili.

„To je taková zděděná potřebnost. Nikdo vám tady neublíží, nikdo se o vás nestará, ale vy se předem kryjete. Atavismus? Kdo ví. Máte krytá záda a tedy poloviční starost.“

Číšník přispěchal s vinným lístkem.

„Na co máte chuť, paní kolegyně?“

„Něco sladšího, prosím vás. Nemám ráda, když to člověku křiví ústa.“

„Co takhle.,“ Blažek prohlížel lístek, „dělají to v Portugalsku, vyskytuje se to hojně

v anglických detektivkách.“

62

„Portské? Můžete mít.“ Číšník včas sklapl lístek, takže se Blažek nestačil podívat na cenu.

„Doufám, že to zaplatíme. My jsme univerzitní profesoři, žádní fotbalisté. Nás platí stát a umíte si představit jak.“

Číšník se zatvářil chápavě, jako že ví své. Kapsové toto kolegovo sdělení nebylo příjemné.

„Jste si jistý, že tato důvěrnost byla na místě?“

„Mám svoji zkušenost. Když jsem byl naposled v autoservisu, nechal jsem tam omylem vizitku, aby věděli, kam mají zavolat. Oni zjistili, že jsem profesor, a vzali mne parádně na hůl. Oprava startéru přišla na tři tisíce, přitom nic nevyměňovali. Řeknete: možná, že demontáž byla složitá. Možná. Účet bez vysvětlení, jen ta suma. Příšernej svět. Řeknete: Měl jste se ozvat. Bylo mi to trapné. Máte pravdu. Dřív dělaly šaty člověka, teď, když jsou všude sekáče, dělají člověka peníze. Jak si je má takový číšník vydělat jinak, než když nás přiměje k větší spotřebě za vyšší cenu? Škoda mluvit.“

Číšník přinesl víno, nalil do skleniček, postavil láhev na stůl a ještě vyměnil dohořívající

svíčku. Popřál jim příjemnou pohodu a zmizel mezi stíny.

Přiťukli si a upíjeli.

„Shoduje se vaše představa o dobrém víně alespoň trochu s tím, co je v té sklenici?“

„Když jste v dobré společnosti, tak je každé víno dobré. Tohle však je skutečně k pití.“

Souhlasil. Bylo k pití.

„Ó,“ pípla. Sálkem se rozlila tichá hudba. Seděla a zbožně naslouchala. „Mozart.“

„Snad ne. Mozart ve vinárně U Kosa? Nemýlíte se?“

„Mozart má přístup všude, kde jsou lidé trochu vnímaví.“

Tiše poslouchali, ona se zaujetím, on s jistou mírou vypočítavosti.

„No, tak dobře. Mozart. Ale sedím tady s vámi, ne s Mozartem, on se jaksi vetřel. Jaká je vaše specializace?“

„Milá dámo, já dělám celý Přední východ. Egypt, Řím, který tam sice zeměpisně nepatří, ale co člověk nadělá? Byzanc, Řecko, Mezopotámii, prostě kam se podíváte, všude do něčeho vandruji. Může se člověk na něco soustředit? Kdysi jsem si myslel, že mi sedí mytologie. Dneska jsem z toho všeho pěkně na hlavu. Snažím se věc neodbývat, přednášky mají

standard, ale samostatný badatelský program? Ten vzal za své. Nevím, co bude dál.“

Proč ho tady, chudáka, trápím? Nejhorší jsou zakomplexovaní chlapi. Jsou buď agresivní, nebo schlíplí jak zašlápnutá žoužel. Kam bych přišla, kdybych mu měla dodávat sebevědomí?

Zvlášť proto, že jejich sebevědomí narůstá jenom v určitých podmínkách. Mít v posteli zakomplexovaného chlapa nechtěla. I když, na druhé straně, i zakomplexovaný chlap je chlap.

63 *

To, že se docent Dobrý vedl s Jarkou Růžičkovou za ruku, byl jenom logický doklad faktu, že věci mají svůj vždy nejvýš pravděpodobný a věcně ověřitelný průběh. Ona to taky jinak nebrala, protože ta ruka v její ruce bylo všechno, k čemu došlo. Nic jiného samozřejmě

nečekala. Na druhé straně, no, pusa mohla padnout, do noci je daleko, leccos může přijít.

„Když jsem mluvil o tom, že budeme vypisovat na katedře konkurs, řekla jste, že byste na to asi nešla. Proč?“

Zamyslela se a ruku uvolnila z jeho sevření.

„Nevím, co jsem řekla. Rozhodně se přihlásí Eva. Ta na to má. Doktoranda určitě vezme. Já nevím, jestli jsem tak schopná, ale vím bezpečně, že nemohu za těch pět tisíc, co dělá

stipendium, vydržet. Víte,“ zastavila se a dívala se Dobrému do očí, „moje rodina je v dost obtížné sociální situaci. Tátovi je přes padesát a je bez práce. Nikde žádnou nesežene. A matka je sekretářka v jednom podniku. Vydělá dost pro dva, ale já jim přesto musím pomoct. Investovali do mne co mohli, musím na ně myslet.“

Vzal ji kolem ramen. Takhle vypadá život bez třpytivých záblesků bezprostředních iluzí. Je to od ní hezké, že chce rodině pomoci. Kolik mají učitelé na střední škole? Víc než asistenti u nás na fakultě. Ani jí to nemohu naznačit. Teď jim však upravili platy.

„Nevíte, kolik teď berou asistenti na fakultě?“

Měl by to vědět spíš on, jenže ho to až do této chvíle nezajímalo. Věděl sice kolik bere sám, ale jak se bude jeho plat dál vyvíjet, netušil.

„Rád bych pro vás něco udělal, nevím však dobře, co by to mohlo být.“

Postavil si ji před sebe a důkladně si ji prohlížel. Viděl dívku, která se mu zdála být krásná. Alespoň podle jeho měřítek a podle zkušenosti. Na každém člověku je něco defektního. Nepřítomnost tělesných defektů mohly vyvažovat defekty charakteru. Tak asi uvažovali kupci otroků někde na americkém trhu. Jeden takový bílý otrokář se podíval dívce na zuby, na hrudník, prozkoumal pánev a nohy a buď koupil, nebo nekoupil. Jestli pak těmto lidem šlo o duši? Proč ne? Věřící otrok byl asi poslušný otrok. Nějakou dobu jistě. Nejdřív ne, pak ano a pak zase ne. Jak se utvářela dynamika společenského napětí. Na kolik by takováhle holka před sto lety přišla? Ovšem za předpokladu, že by měla černou kůži.

„Tuhle otázku jsem si položil, když jsem byl na Kubě. Jenže jsem neměl odvahu se zeptat. Dědečci černochů, se kterými jsem se stýkal, byli ještě otroky. Teprve na začátku dvacátého

století tam otroctví zrušili.“

Dívala se na něj nedůvěřivě. O čem to, proboha mluví?

64

„Kdyby tady byl., mluvím nesmysly. Promiňte. Už se mi zase stalo, že jsem si spletl realitu se snem.“

Krásná holka, ještě by mu popletla hlavu.

„Asi bychom se měli pomalu vracet.“

Je to magor, řekla si a trvala na tom, alespoň v duchu. Možná, že je gay. žádného neznala, tenhle by měl premiéru.

„Víte, pane docente, pozval jste mne na večerní procházku. Dobrá. Taková procházka ve vašem stylu je provázena rozborem nějakých věcných problémů, týkajících se školy. Pak dlouhým mlčením, které vrcholí tím, že oběť vezmete za ruku. Pak mluvíte celkem

nesrozumitelně o jakési zkušenosti z vaší cesty po Karibiku. Omlouvám se, má zkušenost s klukama je asi výlučná, takhle jednají docenti a profesoři? Jestli se vás teď dotýkám, pak to dělám proto, že poučení má člověk sbírat všude, kde se mu ho může dostat.“

Docent Dobrý stál a zíral. Dokonce měl pocit, že mu z podrážek začínají vyrůstat kořeny, které mu zabrání udělat krok.

„Zklamal jsem vás, viďte,“ vysoukal nakonec ze sebe. „Jako společník jsem k ničemu. Proto taky se mnou nechce žádná holka chodit. Ale to vás zasvěcuji do věcí, které vás nemohou zajímat. Pojďte, stihneme tuhle tramvaj.“

Tuhle tramvaj stihli. Nebyla nijak plná, místa k sezení i k stání bylo dost. Sedla si a on nad ní stál a smutně koukal z okna na pomíjivou městskou krajinu. Pak si však řekl, že to takhle nemůže skončit.

„Proč jste se vydala do tohoto ztichlého světa starých Řeků?“

Udiveně k němu zvedla oči.

„To není ztichlý svět. To je dnešní svět, kde se události shodou okolností dějí před dvěma tisíci léty.“

Zakýval neurčitě hlavou, jako by přešlapoval z nohy na nohu.

„Není v tom tak trochu strach z té neukončené současnosti?“

Zasmála se, jemu se zdálo, že nepřiměřeně vesele..

„Pane docente,“ v tom oslovení cítil laskavou toleranci, „copak bystě měl v čem bádat, kdyby sokratovské Řecko byl uzavřený a ukončený svět? Nevíme, jaké měli lásky, touhy, o čem přemýšleli.“

Skočil jí do řeči: „To konečně nevíme ani o svých současnících. Co víte o mně, o čem uvažuji, když tak stojím nad vámi jako jako Theogenés z Megar?“

Nevěděla, čím by se jí měl nějaký Theogenés z Megar připomínat.

65

„Prosím vás, sedněte si konečně, je tu kolem místa dost a nestůjte nade mnou jako ten, jak jste řekl z Megar. Kdo to vůbec byl?“

*

„To je zvláštní,“ řekla profesorka Kapsová. Nikdo z nich, ani on, ani ona sama nevěděl, co tím myslí. Byl to prokazatelně zvuk bez obsahu. Blažek mírně foukal do plamene svíčky, který zmateně blikal.

„Co je zvláštní?“ zeptal se nakonec.

„Pro mne je tajemstvím,“ improvizovala, „co tady u té svíčky, v jejím svítivém okruhu, děláme. Nenapovídejte mi,“ zarazila ho, protože jí chtěl odpovědět. Myšlenky se jí loudavě

vybavovaly, nezbylo jí než něco říct.

Nedal se, musel přidat svůj názor: „Co bychom dělali? Den byl únavný, museli jsme nějak setřást jeho tíhu. To se dělá různě, třeba tak, že se vypije láhev vína a počká se, co to udělá.“

„Nahodilost, kterou předpokládáte, mi nevyhovuje. Nebo je to tak, že jedna tíha se překryje jinou?“

„Možná. I když nevím, jakou starost byste chtěla touhle troškou vína zaplašit. Tradičně je víno zdrojem radosti.“

„Tradičně? Vytvořilo a ustálilo se mínění, že pití vína člověka oblaží? Zapomene na starosti. Piják si neuvědomuje, že k lahvi přistupuje pod vlivem tradice, pod vlivem mínění?

Pij, bude ti dobře. Jen jestli. Pije a třeba je mu čím dál hůř.“

„Dejte pokoj s touhle skepsí. ženská život už poznala, iluze možná ještě někde dřímou, ale už jsou korigovány rozumem, kterého má za houf doktorandek. Není to tak, že si přesto všechno s tím vším nevíme rady? Jestli teď kývnete hlavou, silně mne zklamete.“

„Zklamat bych vás mohla jenom v tom případě, kdybyste ode mne něco čekal. Takže může jít jenom o nějaké běžné, konvenční očekávání, jako: je mi líto, že jste taková dlouhá. Mých sto sedmdesát pět centimetrů může někomu vadit a on nad tím povážlivě pokývá

hlavou.“

Řekl na to s přesvědčením: „Iluze, iluze.“

Ukázala na prázdnou skleničku. Pochopil a dolil. Kývl na číšníka, aby přinesl další láhev.

„Nevšimla jste si náhodou, že vlastně žijeme ve dvou světech? V idylickém světě starého dobrého Sokrata a v tom dnešním? Nevědomky je srovnáváme a ptáme se, který je lepší?“

„Otázka dosti trapná, pane kolego. Myslím, že Sokratovi současníci měli s tím svým časem starosti podobné těm naším.“

66

Zamyslel se a pak řekl: „Nevím jak vás, ale mne ten minulý čas hladí po duši. Vím, že to zní blbě, ale když musím myslet na podrazy, které si dnešní politici navzájem vymýšlejí a přičinlivě uplatňují, na ty obrovské krádeže prováděné v rámci privatizace, na skryté

pohnutky, které se skrývají za mnohými zákony přijímanými díky přeběhlíkům, tak je mi nanic. Říkám si, že do těch starověkým problémů naštěstí nevidíme tak, abychom si i je museli zprotivit.“

Čekal, co na to řekne, neřekla nic. Pokračoval: „Jsme pyšní na to, že máme svobodu tisku. Svobodu zveřejňovat nejrůznější svinstva. Politické skupiny si jdou po krku, čím větší hnus, tím větší zájem. Absence morálky. Co to vůbec je? Morální je to, co mi slouží, co potvrzuje mé zájmy. A tak normálního člověka zachvacuje strach.“

„Nepřeháníte?“ nezmohla se na nic jiného.

„Milá dámo, jak rád bych přeháněl. Nejistota je to, co nás všechny svazuje. Co když škola zruší váš obor? V Akademii jsou všechna místa obsazená. Půjdete někam na střední školu?

Je tohle ten ideální svět svobod, na který jsme se těšili, svět, který řídí neomylné zákony trhu?“

Naklonila se nad stůl, snažila se proniknout šerem a podívat se mu do očí.

„Ani jste to třeba tak nemyslel, ale povážlivě přesně jste zamířil. Iluze. Bez iluzí by život nebyl k žití. Svět, ve kterém žijeme, svět v širším i užším smyslu, nás má snahu pozřít, pohltit, uondat, ponížit a zrušit.“

„No, no, no.“

„Je to tak, nic nenamítejte. Proto se takový drcený jedinec uchyluje k představě o životě

bez potíží. Je to samozřejmě nešťastné řešení, takhle unikat do světa iluzí je zničující. Končí

špatně se svými sny. Ale je to tady a je to běžné. Samozřejmě, že jde o míru, jako ve všem. Zdravá míra iluzí je pozitivní, řekla bych, že by ji psychiatr měl ordinovat. Podněcuje myšlení. Moji studenti taky sní o tom, že ukončí školu úspěšně a zajistí si tak přiměřené

společenské postavení. Proto dělají co mohou pro splnění těchto podmínek. Za jistých okolností může jít o iluze. Nebo ne?“

Blažek chvíli přemýšlel. Řekl: „Asi jsme to s tou druhou flaškou přehnali. Co se však dá

dělat, já se o vás postarám. Jenom nesmíte o těch iluzích mluvit moc hlasitě.“

„Jste milé děvče, paní profesorko,“ řekl po chvíli, kdy se mu zdálo, že se Veronika Kapsová hodlá udělat sama pro sebe. „Už byste asi neměla pít. Já to dorazím, zaplatím a dovedu vás domů.“

„To chcete všechno dopít? Proboha, co si s vámi počnu? Takovou horu přece neutáhnu.“

67

„Myslíte, že mne to porazí? Dámo, já jsem Moravák, žádná pražská třasořitka. Pražák se namaže už tím, že přivoní k láhvi. Pak dělá kravál a má se za chlapa. Druhý den se kamarádům chlubí, jak to rozpálil.“

„Počkejte, trochu vážně bych prosila. Na iluzi stojí veškerá umělecká literatura.“

„Lidskej život jakej je a jakej bych ho chtěl mít.“

„Ano. Správně. Dobrý román nám říká, drž se člověče, je to sice s tebou špatné, ale když

to všechno zmůžeš, můžeš pak klidně umřít s přesvědčením, že to stálo za to.“

„Cože?“ Koukal na ni udiven ě. „Takhle mluví profesorka Kapsov á, doktorka věd?

Moment, moment, j á se omlouvám, nestačil jsem to domyslet. “

„Na tom není nic k domýšlení. Každé literární dílo mluví o lidském životě. A co je to lidský život? Informace o tom, jak ten konkrétní život začal, pokračoval a skončil. Nebo jenom pokračoval. To stačí. A já to čtu proto, abych viděla, že jsme na tom všichni stejně. V tom je ta iluze, že za jistých okolností mohu prožít život tak, jak po tom toužím.“

„Chápu. Byly doby, kdy román byl chápán jako návod k jednání a autoři dle toho oceňováni. Návod k použití. Nejedna státní cena byla udělena z podobného důvodu. Tím spíš, když byl autor skutečně mistr slova. Pak se nedalo říct, za co to vlastně dostal. Za umění nebo za politiku?“

Natáhla ruku pro sklenici, zabránil jí v tom.

„Dámo, vidět klátící se profesorku by pro někoho mohl být povzbudivý pohled, pro mne však nikoliv. Proto vám v dalším pití musím zabránit.“

„O čem jsme to mluvili? zeptala se sklesle.

„O literatuře.“

„Opravdu o literatuře? Jestli je to tak, pak mám dotaz. Jaký smysl má mluvit o literatuře?

Omlouvám se, ale nebudeme-li mluvit o tom, o co skutečně jde, ale jenom o tom, jaký z toho máme dojem, pak to nemá cenu a je to ztráta času. Literární kritici jsou kabrňáci na dojmy. Kolik lidí se asi shodne na tom, co jeden z nich řekl?“

Blažek se rozhlédl po temné místnosti. Několik směn vinárenských hostů se za dobu, co tady seděli, vyměnilo.

„To tady chcete vypravovat děj nějaké Anny proletářky?“ Snažil se proniknout šerem k její tváři. „Dovolím si položit otázku: Proč lidé tak rádi a tak často mluví o blbostech?“

Doufal, že ji tím neurazil.

„Na to hravě odpovím. Důvodů pro to je několik. Mluvit mimo takto vymezený okruh je namáhavé, vysilující. Myšlení je samo o sobě produkt lidského mozku a jak známo, lidé si své

myšlení chrání. Tak mluví o tom, co je neunavuje. Vzhledem k tomu, že mám člověka v úctě,

68

nemluvila bych o blbostech. Kdyby nás tady poslouchal někdo třetí, myslím, že by nebyl shovívavý. Naše zdánlivé moudrosti by byly asi dost nepříznivě zhodnoceny.“

„Nějak rychle jste vystřízlivěla, dámo. Ještě vám naliji.“

Rudý obsah sklenky, prosvícený plamenem svíčky, naváděl k návratu do nezávazné

polohy přátelského klábosení.

Obrátila se na Blažka otázkou: „Jak se vlastně jmenuješ?“

„Blažek,“ řekl překvapeně.

„To vím, že Blažek. Ale jak tě pokřtili?“

„Mne nepokřtili.“

„Co máš v křestním listě.“

„Když mne nepokřtili, tak nemám nic v křestním listě.“

„Ty mne chceš rozčílit. Tak co ti napsali do rodného listu?“

„Bořek.“

„Snad Bořivoj, ne?“

„Ne, jenom Bořek.“

„Bořek Blažek,“ opakovala po něm, jako by zkoumala, jak to chutn á na jazyku. Po chvíli: „Dopijeme a půjdeme. Všechno jednou skončí. I tahle příjemná chvilka.“

„Příjemná chvilka se dá natáhnout na příjemnou chvíli.“

„Ještě se ti musím svěřit, když jsme prý mluvili o literatuře: Nesnáším literární prostituci.“

„O čem to, proboha, mluvíš?“

Vypil rychle dvě sklenice za sebou. Spěchal, aby to bylo pryč a mohli odejít?

„Mluvím o autorech, kteří píší romány vypočtené na vkus určité cílové skupiny. Mohou to být i kvalitní díla, ale to podbízení se vkusu mi nevyhovuje.“

Zasmál se. „To je jako absolutní hodnocení? Znamená to, že vylučuješ z literatury detektivky, některé humoristické románky a takové ty společenské romány pro ženy v domácnosti?“

„Proč bych je vylučovala z literatury? Vždyť do ní přece nepatří. To si jenom myslí nadutí

autoři, protože jim to nese značné peníze, že jsou někým, na koho jinak nestačí. Ale to bychom vedli řeči celkem zbytečně. Tam, kde jde o peníze, nejde obvykle o umění. Alespoň

ne v prvním plánu. Howgh.“

„Co to, proboha, mluvíš? Tys zaspala dobu. Copak nevíš, že je dneska všechno kšeft?

V umění jde především o peníze. Na všem se vydělává Umělecké dílo se měří balíkem peněz, který vynese. Proto se musí podbízet kupci. Když je to na kupce příliš umělecké, asi

69

málo srozumitelné, pak to vydavatel, produkční zaměří na tu cílovou skupinu, která to je ještě

schopna vydržet. Myslím finančně.“

Pozoroval ji zamyšleně. Dokud sedí za stolem, tak to jde. Ty řeči se dají vydržet. Co to s ní udělá, až vyjde na vzduch? Rozejdeme to. Ráz, dva. Levá, pravá. Paní profesorko, pěkně

našlapovat na celou nohu. Vzal ji kolem pasu, nechala se vést, skoro nést, na ulici nebylo moc lidí, nebudili pohoršení.

Chvílemi se zastavovali. Mimo to, že ji podpíral, nesl ještě její přenosnou knihovnu.

„Bože dej, ať to donesu domů,“ byl povzdech Veroniky Kapsov é.

Chtělo se jí silně zvracet. Schválně postával nad kanálem, ale žaludek držel. V pasáži mu dala klíče a nehleděla nalevo ani napravo. Jen mu ukazovala směr. Ve výtahu našla na kroužku klíče od bytu a podala mu je. V předsíni ji opustil a nechal osudu. Podíval se, co má doma k jídlu.

„To jsem si mohl myslet. Vejce, máslo, kdepak máslo, nějaký rostlinný tuk, který se máslu podobá. Šunka se hodí, je jí však málo. Nějaká zelenina?“ V mrazáku byla kuřecí prsa.

„Vypadá to na slabých patnáct minut. To bude ještě v koupelně.“

Nakrájel na kolečka cibuli, měla tu jenom jednu, dal na pánev, taky zelený lusk papriky, zalil trochou oleje a zapálil plyn. Vypáčil z obalu dva zmrzlé pláty kuřecích prsou. Protože už

cibule začala vydávat zvuk, který napovídal, že má ohně dost, vypnul plyn a krájel kuře.

„Co nejvíc na drobno, šuhaju!“ Další průzkum mrazáku odhalil zbytky zeleninové směsi. Opět zapálil plyn, přidal trochu vody, míchal a míchal. Když měl pocit, že by mohla být zelenina přibližně měkká, vzpomněl si na hostitelku. Co tam v té koupelně dělá? Jestli si napustila vodu do vany a usnula., proboha!

Sundal pánev z ohně, běžel tam, kde tušil koupelnu.

„Otevři, utopíš se!“

Po chvilce lomcování klikou se ozval zvuk, který ho uklidnil.

„V ložnici mám župan, podej mi ho.“

Našel župan a už se chytal ho zavěsit na kliku, řekla přece, podej mi ho. Stála v koupelně

zabalená do osušky. Nijak přitažlivě nevypadala. Jen jako univerzitní profesorka, která přišla z flámu a právě vylezla z vany.

„Pospěš, ať ti to mohu dát na talíř.“

Kuřecí prsa se udělají ráz, dva. Osolit, je tu nějaké koření? Měl by udělat jíšku, ale tou by se zdržoval. Zaprášil směs hladkou moukou, přidal něco vody a čekal, až se trochu odpaří.

„Kdybych našel víc potřebných ingrediencí, bylo by to lepší. Ale i tak to asi bude k jídlu.“

Divila se, ale jenom mlčky.

70

Jedla málo, s přestávkami, ale zdálo se, že jí chutná.

„Kdybych tady hledal pivo, to bych se nahledal, co?“

Souhlasila s jeho odhadem.

„Proč jsem se já, kráva, nevdala.“

Suché konstatování, na které se nedalo nic říct. Taky nic neříkal. Ranní kuropění nebylo moc daleko.

„Máš tady budík?“

„K čemu budík?“

„Ráno musíme vstát. Přednáší přece starý Murran. Kdybys tam nebyla, ztropil by skand ál. Je na tebe vysazenej. “

Nádobí zůstane do zítřka, vlastně do večera v dřezu. Teď na ně neměl nikdo z nich náladu.

*

Každý z účastníků zasedání historiků trávil své volné chvíle po svém. Většinou dávali najevo, že zabývat se starověkým Řeckem vůbec neznamená chovat se jako kajícník, který se

odhodlal stranit se světských radovánek. V Praze si ovšem mohli užít ti, kteří dávali přednost časům mnohem mladším, než byly, dejme tomu Trójské války, ale našli se i takoví, kteří, snad z jakési kolegiality, věnovali pozornost císaři Rudolfovi a jeho Golemovi. Ani Karel IV. neušel jejich pozornosti.

Mezi obdivovatele gotiky patřila paní Jevgenije Malceva, žila v Nižním Novgorodu, jak říkala, a cestu do Prahy absolvovala na svůj náklad. Po Staroměstském náměstí vydržela chodit celé hodiny a vytrvale obdivovat jednotlivé domy. Na domě, který v původním stavu přetrval asi půl tisíciletí, mohla oči nechat.

Doprovázela ji Dáša Kolářová, která byla z jejího koníčka dost otrávená. Jednak proto, že se domnívala, že z Nižního Novgorodu nic nekoukalo, jednak proto, že Jevgenije Mojsejevna se zdála být, jak to říct a nikoho neurazit? Když brala Dášu za ruku, Dáša rudla a snažila se vždy nenápadně vymanit. Přitom se na ni Jevgenije Mojsejevna dívala očima, ze kterých šla na člověka úzkost. Taky její angličtina, prostoupená rusismy, byla dost obtížně srozumitelná. Byly chvíle, kdy se Dáša přiznávala, že na škole měla ruštinu a vypomáhala si ruskými výrazy.

„Prosím vás, dejte k té Malcevové někoho jiného, nějakého kluka. Ta baba je přiteplená a kdo to má snášet? Bere mne za ruku a kouká jako ukřižovanej svatej. Chce na mně, abych ji zavedla do Tróje, myslí si, že odhalí původ zvláštního pojmenování téhle pražské čtvrti.“

71

Samozřejmě, že se smáli.

„Jste parchanti, odporní archonti,“ říkala Dáša svým kolegům, když nebyla poblíž nějaká

vyšší šarže. Už sám tento hanlivý výrok dokazoval, že i odborní asistenti byli dokonale zaujatí

svou vědou, protože normální vzdělanec netuší, kdo byli archonti.

„Praha je učebnicí středověké i novověké architektury“, vzdychala Malceva. „Z každé

historické epochy tady něco je. Moudří lidé to staré nebourají. Škoda, že jste nebyli tak velkorysí a nenechali budoucnosti pomníky někdejší pomíjivé slávy. Nejsnáze se odstraní

socha. Přijede traktor a rup, je dole. Myslím na padesátá léta. Komu kdy vadil třeba, já nevím, za deset let nebude nikdo vědět, o koho šlo, a vy: pryč s ním, s bolševikem. Připomíná nám Rusy. Vidíte, odstranili jste rakouského císaře, kdo by dnes věděl, kdo to byl? Dneska nikdo, jenom rakouští turisti. To je komplex malého národa.“

„Tomu můžete sotva rozumět, paní profesorko,“ osmělila se Dáša.

„Ale jdi, Dášenka. Dobře tomu rozumím. Půjdeš se mnou za řeku?“

Tím myslela na Malou Stranu.

„Ne, je mi líto, musím taky domů. Mám přece muže a malého kluka.“

„Na to já zabudla. Chápu. Tak jo. Ale zvu tě na,“ slovo zmrzlina nemohla vyslovit. Ukázala a Dáša pochopila. Nu co, dáme si moroženoje. „Tady v Praze žila svůj pohnutý život taky Cvětajeva, slavná ruská básnířka. Musím se porozhlédnout po téhle pasáži jejího života, ale to až jindy, až bude víc času. Buď tak hodná, zeptej se nějakého literárního historika, kde se tady najdou památky na tuhle mimořádnou ženu. Na katedře rusistiky o ní budou jistě

vědět.“

Tak a ještě tohle. Vzdychla si Dáša. Ale třeba není lesba. To, že mne bere za ruku a tiskne na mateřskou hruď, nemusí být doklad nějaké úchylky. Třeba se tak k sobě někde na Sibiři, nebo odkud je, lidé chovají.

*

Profesorka Kapsová začátek přednášky profesora Murrana stihla včas. Murran se naštěstí

zdržel na chodbě, kde ho nějaký nenasytný jedinec nutil vyložit názor na Baslezovo dílo Létranger dans la Gréce antique. Profesorovi bylo trapné přiznat, že vzpomenuté dílo nezná, a tak tam chvíli zápolili a Kapsová se mezitím stačila usadit za stolkem, odkud měla řídit jednání. Rozhlížela se po Blažkovi, ten to samozřejmě nestihl. Prohlásil rozhodně, že si musí

převléknout košili a ponožky, v tomhle nemůže mezi lidi.

72

Koleje má univerzita dost daleko od Filozofické fakulty, proto jeho příchod mohla Kapsová očekávat snad až o přestávce. Zatím profesor Murran hovořil, nutno říci, že značně

rozvláčně, o tom, ze jakých podmínek se mohl obyvatel Athén stát občanem. Normálně by to Veroniku Kapsovou zajímalo, protože profesor přinášel příklady jak starověkých řeckých občanů, tak novodobých badatelů, ale teď se jí nedařilo udržet pozornost. Proto vyndala z kabely magnetofon, že si přednášku nahraje a doma vyluští

všechno, co by jinak za současného zjitření smyslů zapomněla nebo přehlédla. Zatím se profesor Bořek Blažek v koleji rozhodoval, jestli se má vůbec pachtit s odchodem na přednášku. Nejlépe by bylo dát si sprchu a vlézt do postele. Při tom rozhodování si prozpěvoval o tom, že do lesa nepojede. V ztichlé kolejí byl jeho zpěv daleko slyšet, až přiměl jednu kolegyni, aby zaklepala na dveře.

„Omlouvám se, pane, mně ódinky upadly na zem a já nevím, jestli je včas nebo pozdě.“

Podle vypuštěného há na začátku slova poznal, že jde o Rusku, a po chvilce váhání zjistil, že oba už mají v tu dobu sedět na přednášce profesora Murrana.

„Už jste tam měla dávno být, paní kolegyně. Profesor Murran mluví už půl hodiny.“

Malceva nakročila do pokoje, nedbala pohozených svršků, rozepnuté Blažkovy košile.

„Tak alou, alou, čekám na vás na chodbě. Ať tam jdeme spolu.“

Udělala čelem vzad a vyšla za dveře. Ani se nezeptala, zda Blažek souhlasí nebo nesouhlasí s její dobrou vůlí ho doprovodit. Jako samozřejmost chápala, že když je na konferenci, že konferuje.

„Jsem snad otrok?“ zařval na dveře, dbal však o to, aby ho nebylo moc slyšet. „ženská si zamane a jeden není schopen.,“ tady se zarazil. Čeho nejsem schopen? Nejspíš odporu. Měl jsem být na přednášce. Vysvětlení, že jsem celou noc flámoval, by asi nevzala na vědomí. Ovšem, kdybych flámoval s ní, to by byla jiná.

Vyměnil košili, učesal se, na ponožky, jejichž výměnu taky předpokládal, nevzpomněl. Oholit se zapomněl taky. Jevgenije Mojsejevna si toho samozřejmě všimla, ale neupozorňovala ho na to. Vrátil by se a zdržoval by.

„Paní kolegyně, muž je otrokem ženy. To říkám s vědomím, že budete silně nesouhlasit. Ale je to tak. To je moje životní zkušenost a jsa si jí vědom, jsem se neoženil.“

Prohlížela si ho ze strany a statečně šlapala vedle něj. Odmítl galantně přizpůsobit krok jejím možnostem.

„Nejdřív jsme v područí matky, to bych celkem pochopil, když už si nás jednou porodila, tak nás taky dočasně vlastní, ale pak přijdou na řadu učitelky; když se jich člověk konečně

zbaví, jsou tady, no, jak kdy a kde.“

73

„Manželky? Milenky?“ napověděla mu.

V tom chvatu přehlédli, že měli jít na refýž tramvaje a místo toho šlapali podél tratě. Došli až na další zastávku a ztratili tak deset minut. Nadával v duchu. Mračil se, viděla to a

protestovala:

„Chápu vás, jste dochvilný člověk. Ale je chyba to tlačit dovnitř. Když mám vztek, nadávám nahlas. To člověku uleví. Takhle se vám to tlačí na játra, nebo někam jinam, kde to škodí.“

Chtěl jí odseknout, poslat ji do háje, takhle se mu plete do života, co si vůbec myslí? Mohl klidně usnout a vzbudit se a včas přijít na oběd. Co by se stalo? Přišel by o svébytný

Murranův pohled na helénismus. Možná i na Ústavu Zénóna z Kitija. No, všechno něco stojí. Včerejší noc za to stála.

Dočkali se tramvaje, sedli si na dvě volná místa. Chvilka úlevy. Tramvaj jede, nás s sebou veze. Je to vzácná chvilka, kdy na nás nikdo nechce nějakou činnost. Ani myslet není třeba, na to dojde za chvíli.

Teprve teď si sousedky trochu všiml. Usoudil, že má sice půl života za sebou, ale ta zbývající půlka, no, člověk nemůže mít všechno, něco musí zbýt na kamarády. Pocítil výčitky svědomí. Uvažoval takhle vulgárně vůbec někdy? Jistě a taky dost často, když nastala období

truchlivé samoty. To by člověk chápající pochopil. Tahle Ruska určitě.

„Promiňte, paní kolegyně, odkud jste? Rusko je strašně veliká země a má jistě hodně

škol.“

„Nižní Novgorod. Jedno menší město ve veliké zemi. Asi jenom milión obyvatel.“

„Na tom se dá krásně pochopit, co je to relativita.“

Zasmála se o poznání hlasitěji, než bylo třeba.

„Jak to, že jsem si vás až dosud nevšimla?“

„To je tím, že koukáte na mladší jinochy. Jinoch trochu zetlelý už nestojí ve vašem zorném poli.“

„Co to je zetlelý?“

Termín „zetlelý“ vybočoval z Blažkova jazykového prostoru.

„Podívejte se na mne a máte názorný příklad, co je to zetlelý. Překládat není třeba.“

Zatvářil se schlíple, svěsil ramena a dosáhl opět toho, že se bujně smála.

„Na dnešek odpoledne si vás rezervuji. Ne abyste mi utek. Vím, kde máte pokoj, tak vás bůh ochraňuj.“

Nebral to vážně.

Vystoupili z tramvaje přímo před vchodem do fakultní budovy.

74

„Myslím, že mají právě teď pauzu. Tak se mějte dobře,“ loučil se s profesorkou Malcevou. Ani nečekal, co mu odpoví, a rychle se ztratil. V učebně, v níž se konala přednáška, byla Veronika Kapsová s několika lidmi. Otravný Brňák Lopatka něco hlasitě vykládal a dával najevo, že s tím, co říká, nesouhlasí. Byl to zřejmě něčí názor, který se mu jevil jako sporný. Kdosi do Blažka zezadu narazil a omluvil se. Otočil se rozhořčeně a viděl vizionářský

pohled Dalibora Dobrého.

„Co je, hochu, máš starosti?“

Blažek usoudil, že je vždy lepší vidět v druhém člověku trpící bytost, což většinou souhlasilo.

„Jak jste na to přišel?“ zeptal se docent Dobrý zaraženě.

„Když jde mladík jako jsi ty - jako ovce - obvykle má potíže; buď s potencí nebo s něčím podobným, protože téměř všechno co se dá najít v této oblasti; prosakuje do našeho podvědomí a dělá divy ve společenském životě. Uvažuj o tom.“

Dobrý stál jako sloup, nemohl se s názorem profesora Blažka srovnat. Bože, co to ode mne

chtěl? Nic, jenom mi naznačil, že jsem moula.

Na přednášku profesora Murrana přišlo taky několik novinářů z kulturních rubrik dvou, tří

listů. Ti teď zastavovali celkem náhodně na chodbě se procházející účastníky a vyzvídali. Jeden si vybral za oběť Švýcara Richtera z Basileje. Blažek se postavil k oběma mužům zády a poslouchal o čem hovoří..

„Pane profesore, v Evropě je dnes celkem běžné, že se rozpadají uzavřená manželství. Jak jsem právě slyšel od profesora, ech, tuším Murrana, něco podobného nebyla žádná zvláštnost ani ve starém Řecku. Iason a Theseus prý své manželky opustili. Co si o tom myslíte?“

„O čem?“

„O tom, že Theseus svoji ženu opustil.“

„Mne to nechává klidným.“

„Jak to?“

„Milý pane, jestli tady hledáte nějakou paralelu s naší rozvinutou rozvodovostí, tak strefíte kozla, jak se u vás říká. Tenkrát to byla záležitost mytologie. Chápete? Opuštěným manželkám se dostalo nebývalých výhod. Alespoň právě těm mytologickým. Ty uměly dělat divy, že se lidem na zemi točila hlava. Jejich pozemní ženské protějšky na to koukaly neobyčejně závistivě.“

S vysvětlením, že jde na kávu, se profesor rozloučil.

„Jak to ten člověk myslel?“ obrátil se novinář na Blažka, který stál nejblíž.

„Promiňte, nevím, o co jde.“

75

„že se ve starém Řecku tak snadno manželství rozváděla.“

„O tom skutečně nic nevím.“

„Ale jste přece tady na tom, na té konferenci?“

„Ovšem. Ale manželství se uzavírala tak, že rodina vybrala nevěstu, třeba řadu let před uzavřením sňatku, ženich to bral jako hotovou věc a ani se nedivil, že se mu třeba nelíbila. To tenkrát asi tak nebrali. On se stejně doma nezdržoval. Domů se chodil jenom vyspat a plodit děti. Pokud to byl svobodný občan athénský.“

„Cože? Slyšel jsem dobře?“

„Mytologie je mytologie, reálný život je zase jen reálný život. U Řeků před dvěma a půl tisíci lety, u nás v jednadvacátém století.“

Zapomněl se zeptat, pro které noviny dotyčný píše.

„My jsme jim sepsali jakési komuniké, celkovou zprávu o poslání konference a o tom, jakých výsledků jsme zatím dosáhli. V čem jsme se shodli, v čem nás to ještě čeká,“ řekla mu Veronika Kapsová, když se k ní protlačil. „Požádejte je, aby šli dovnitř, pokračujeme,“

obrátila se od Blažka k jedné ze studentek.

„To má tedy náš národ štěstí. Jinak by se dověděl věci, že by se staří Řekové museli červenat.“

„Netuším, co tím myslíš. Červenat by se museli nejen staří Řekové,“ řekla. Hrome, s čím to začíná? Na co naráží? Já jsem myslel, že to je normální ženská. „Já mezi ně určitě nepatřím,“ řekl a šel si sednout někam do poslední řady. Nebo by se snad měl červenat? Viděl na ni dobře, zdálo se mu, že je nezvykle ruměná. Mohlo to být horkem, mohlo to být hnutím mysli.

Taková vyrovnaná ženská. Blažku, Blažku. Kam stoupneš, tam tráva neroste. Copak jsem mohl vědět, že je to nevinný květ? No, nevinný zrovna ne, ale prima holka, která se z nějakých nejasných důvodů upsala vědě.

Ze dveří se hrnula Jevgenije Mojsejevna. Rázně rozhrnovala loudající se účastníky a

hledala profesora Blažka. Když dorazila až k němu, hodila tašku na sousední židli a řekla nepřiměřeně hlasitě: „Taky jste si mohl sednout na lepší místo.Tady je špatně slyšet.“

Protože viděl, že je Veronika Kapsová sleduje, rozmáchl se rukama a prohlásil, že je vepředu několik volných míst.

„Jo, a vy mi pak utečete.“

„Proboha, paní kolegyně, snad si nemyslíte, že jste mne ujařmila jako nějakého nevolníka?“

„Nevolníka ne, ale jako průvodce ano.“

76

Díval se na ni ze strany. Co Veronice Kapsové chybělo, tím bohatě oplývala. Jsem tady proto, že se chci dovědět pár postřehů o klíčovém století světových dějin, říkal si. Na nějakém obehraném erotickém představení nemám zájem. Když se však podíval blíž, nebyl si svým předsevzetím už tak úplně jistý.

*

Profesor Richter se naklonil ke kolegovi Schauerovi. Prozatím se držel vedle něho, až si host zvykne, bude se sám věnovat svým novým známým.

„Rozhlásil jsem, že pokud jde o Schliemanna, tíhneš k netradičnímu postoji. Bude to lidi zajímat, protože svého času bylo takových plno.“

Schauer se zakabonil: „Počítám, že jde z tvé strany o medvědí službu.“

„Tady vládne docela demokratický duch. Každý si říká, co chce. Příležitostně tě seznámím s profesorkou Kapsovou.“

*

„Mám z té konference divný pocit, kolego,“ řekl docent Dobrý švédskému dlouhánovi, který přes jeho hlavu přehlížel shromáždění.

„Co se ti na tom nelíbí?“ Otázka byla na místě.

„Každý mluví, co se mu hodí. Jeden o vojenských schopnostech hoplitů, druhý o poezii pěstované na Lesbu a třetí o záletech jejich božstva. Mělo by se mluvit o jednom a ne tak skákat páté přes deváté.“

„Mně se nezdá, že by to vadilo. Dokonce bych v tom viděl přednost.“

„Rád bych věděl, jakou.“ Docent Dobrý se rozhlížel po houfu mírně konverzujícího publika. Za chvíli je začne některá z dívek nutit, aby všichni, nebo alespoň mnozí zasedli ke stolům a pokračovali.

„Mluví se tady pořád o Řecku jednoho věku. Vždycky se netrefíš do pátého století, protože ty věci prorůstaly dál, nebo už v šestém začaly klíčit. Vezmi si samotný proces helénizace. No, vidíš. Nedostal jsi náhodou kopačky?“

Dobrý se zděsil. „Odkud máš ten odporný, vulgární a nechutný výraz? Tos našel ve slovníku?“

„Takže kopačky. Kdo by řekl, že tenhle výraz označující jeden druh sportovní obuvi se dostane až k odmítnutým nápadníkům. Ale v Čechách je možné všechno. Angličan by řekl:

77

she broke up whit me. Místo „she“ můžeš dát jméno toho, od koho jsi ty kopačky dostal. U

nás bychom řekli, že moje přítelkyně udělala konec: min flickvän gjorde slut. Pokud bys trval na kopanci, znělo by to min flickvän dumpade mig Tolik malá lekce ze švédštiny.“

Mezi řečí popošel k debatujícímu kroužku studentek. Dobrý měl chuť se ohradit vůči výroku snižujícímu jeho vlast, ale to už Roztocký z Upsaly rozhrnul houfek dívek a jako kohout se mezi nimi začal naparovat. Z gest mladého Švéda a z pohledů dívek, které se k Dobrému se smíchem obracely, pochopil, o čem je řeč. Udělal proto čelem vzad a s rudýma ušima mířil k přednáškovému sálu. Nedbal ani na Švédův pokřik, kterým ho vyzýval k návratu.

Byl rád, že si sedl. Od rána ho bolely nohy. Dal se totiž svést k neuváženému jednání. Profesor Carlan ho přemluvil, aby si s ním ráno před snídaní vyrazil zaběhat.

„U vás to není zvyk? U nás na univerzitě je to přímo povinnost. Umřít na infarkt je odporná nezodpovědnost. Člověk má umírat zdravý. Chápete? Až do konce má vzdělanec produkovat požehnaná díla. Se zchátralým organismem se nedá nic kloudného udělat. Proto se mnou ráno půjdete běhat a zavedete to na své univerzitě.“

Profesor byl obtloustlý a při běhu budil pozornost nehorázným funěním. Taky jeho běžecký styl mohl být na pováženou, ale byl to pohyb a o ten mu šlo. Dobrý si ani nevšiml, jak se dostali na náplavku podél Vltavy. Příhodné bylo, že tam nebylo čumilů, kteří by se k jejich běhu mohli vyjadřovat. Občas se nahoře u zábradlí objevil někdo, kdo se zájmem přihlížel. Jednu chvíli nějaký kluk vykřikl: „Přidej, dědku.“ Profesor Carlan odpovídal bujarým smíchem a máváním rukou. Když pátral po obsahu onoho přátelského výroku, Dobrý

ho přeložil, jako že mají běžet rychleji.

„Děláme, co můžeme. Tohle tempo je to nejlepší. Člověka nezničí a srdci umožní

důkladně prokrvit organismus.“

Proto Dobrý přišel na fakultu už mírně zdecimovaný.

Ale co, řekl si teď, víc než nohy mne trápí mé společenské neúspěchy. Chovám se jako trouba, Švéd to těm dívkám jistě takto vysvětlil. Dostal kopačky. Politujte ho, zaslouží si to. Carlan na něj přátelsky pokynul, už se zdálo, že si to k němu zamíří, ale někdo ho chytil za rukáv a umístil o tři řady dál. Vedle Dobrého bylo pořád volné místo. Před ním se hlasitě

smála jedna Ruska, Dobrý zatím neměl možnost se s ní seznámit. Profesorka Kapsová se chystala zahájit jednání, vedle ní usedl brněnský Lopatka, rovnal si papíry a sálu nabídl přehled pracovních metod výzkumníků luštících palimpsesty.

78

V jednu chvíli na svém levém koleně ucítil tlak a věděl, aniž se podíval, že je to dívčí

noha, která mu dává nějaké znamení. Byla to noha Evy Pávkové. Po jejím boku se dívala do svých poznámek slečna Růžičková.

„Omlouvám se,“ naklonila k němu hlavu a šeptala mu do ucha. „Ráda bych si ověřila smysluplnost otázky, než s ní vylezu.“

Cože? Chce se na něco zeptat, zřejmě někoho z přednášejících a on má rozhodnout, zda má otázka smysl?

Udiveně povytáhl obočí a naklonil hlavu.

„Taková pitomost.“

Předem se vyjádřila a když už prakticky otázku zhodnotila, proč se ho ještě ptá? A ještě

takovým málo důstojným způsobem? Už ji chtěl upozornit, že předem zbavila otázku smyslu, když šeptem pokračovala:

„Postavení žen bylo přece dost nízké. Alespoň myslím. Je tu však rozpor mezi tím, jaká

byla realita a tím, jak Řekové dokázali slzet nad osudem některých žen, jak opěvovali jejich krásu a tak. Přitom je měli doma skoro jako služky.“

Přemýšlet o něčem podobném Dobrého dosud nenapadlo.

„Máte na mysli něco konkrétního, nebo vám jde o polohu výsostně abstraktní?“

„V každé básni se nějaká najde.“

„V epických básních to bez žen nejde. Ty dávají příběhu šťávu.“ Řekl a věřil, že má

pravdu. „Pokud budeme vycházet jenom z Homéra a dalších, pak se asi nedozvíme všechno, co bychom potřebovali, aby naše poznání této společnosti bylo dostatečně plastické. Nikdy nebudeme vědět všechno. To nejde. A pak: Co platilo v období dobývání Tróje, asi už

neplatilo na konci helénismu.“

„Myslíte na toto téma, které jsem naznačila?“

„Ne. ženská otázka mi zase není tak moc blízká. Z Aischilovy trilogie, tuším, že se jmenuje Danaovny, se zachoval zlomek Afroditiny řeči. Z těch několika řádek.“

„Pardon. Ne tak nahlas.“ Naklonila se k němu blíž, takže na tváři cítil její dech. „Nejde mi o Hypermnéstru.“

Udiveně na ni pohlédl. Hrome, ta dívka má informace. Ani jeho nenapadlo, koho to Afrodita hájí. Hypermnéstru?

„O co tedy?“ Zahlédl, jak na něj profesorka Kapsová vyčítavě pohlédla. Chopil se proto pera a předstíral, že si něco zapisuje.

„Počkejte, to nepište,“ vyzvala ho sousedka.

Položil jí ruku na stehno a pravou ukázal na Kapsovou.

79

„To nic. Nebo snad posloucháte, jak se čistí palimpsest? Mne trápí jiná věc.“ Tady se odmlčela, jako by nechávala docenta uvažovat, co ji tak asi může trápit. Ji, holku plnou života, s přetlakem životního puzení.

„Co vás trápí, souvisí nějak s tématem této konference?“

Dávej pozor, kam šlapeš, vyzval se. Podíval se kolem sebe, viděl vedle sedět krásnou dívku a druhou velmi jí podobnou. Ta si opřela pravý loket o stůl a na dlaň si položila tvář.

„Velmi naléhavě. Nenapadlo mne to až teď. Když jsem se svěřovala, dozvěděla jsem se, že mne napadají samé pitomosti.“

„Jestli tomu rozumím, vy chcete s těmi pitomostmi vystoupit jako s vážnou otázkou.“

„Ano.“

„Měla byste si ujasnit, co od odpovědi čekáte. Možná, že si můžete odpovědět sama. Když

uvážíte, že každá odpověď má několik stránek. Víte, co Bertrand Russel říká o zákonu kauzality? že není podstatný rozdíl mezi minulým a budoucím. Budoucnost determinuje minulost ve stejném smyslu, jako minulost determinuje budoucnost. Slovo.“

„Neblbněte mi hlavu. Tady jde o prostou věc. Hrome.“ odtáhla se od něj. „Já jsem to měla v hlavě přesně složený a vy jste mi s tím Russelem popletl myšlenky.“

Dívala se do svých poznámek. Určitě v nich nic neměla, co by se vztahovalo k naznačené

věci. „Počkejte chvíli.“

Přišlo mu to k smíchu. Zdráhavě naznačuje, že má nějaký problém, a když ho má objasnit, neví co říct. Šlo vůbec o něco, nebo snad jen o nějaký „ženský“ záměr, který patří taky pod ono “něco“?

„Myslela jsem na ženu v athénské historii. Jak a proč se změnily poměry, proč se změnil vztah k ženě.“

„Pokud se vůbec změnil. Kdy k tomu vlastně došlo. Došlo k tomu vůbec? To vás trápí?“

„Počkejte, nedělejte si legraci. To jsou vážné věci.“

„Souhlasím. Jde o vážné věci. Ale možná, což je pravděpodobnější, že se nezměnila žena,

ale změnil se muž. Změnilo se chápání ženy, jejího místa v řecké společnosti. Tedy se změnilo chápání jejího poslání a vůbec místa mezi lidmi. Není to tak?“

„Určitě, jinak to asi nebude.“

Od předsednického stolu se ozvalo prudké zaklepání kotníků o desku stolu. Dobrý ani nevzhlédl. Věděl, že by se jeho zrak setkal s nabádavým pohledem profesorky Kapsové. Opřel si rukou čelo a podíval se na sousedku. Pilně nahlížela do svých poznámek. Nehlučně

se zasmála. Sáhl pod stůl a popleskal ji po noze. Nepřipustil si, že by to snad někdo nazval harašením. Ona zřejmě taky ne.

80

*

„S tím tématem jsme se, paní profesorko, nestrefili. Nulový zájem. Ani se nedivím, když

celou věc ještě uvážím. Myslím, že bych ani neměl pokračovat. Vlastně jsem s tím tak trochu počítal,“ řekl o přestávce profesor Lopatka.

„Co tam chcete tak narychlo zařadit?“

Kapsová se rozhlížela po sále. Lidé vesměs odcházeli na chodbu, zakouřit si nebo v kantýně si něco vypít. Viděla vstávat plzeňského Dobrého, kývla na něj. Tak teď to schytám, řekl si mladý docent a nerad se šoural k předsednického stolu.

„Pane kolego, s jistou nelibostí jsem sledovala, jakou jste věnoval přednášce tady pana kolegy pozornost.“

„Zvláštní. Konference s pedagogickým dohledem. Skutečná rarita. Pokud to pokládáte za potřebné, tak se panu profesorovi omluvím. Ale my jsme se tam nebavili, ale řešili problém, který se vaší absolventce zdál být vážný.“

Kapsová se dívala mladému docentovi do tváře a zahlédla v něm stopu smíchu. Kruci, snad se mi nebude ještě smát!? Pokud to udělá, bude to právem. Po celou dobu totiž sledovala profesora Blažka a to, jak se k němu Malceva tulí. Nepomohlo ani výrazné zabušení na desku stolu.

„Slečno Pávková, pojďte laskavě ke mně.“

Výzva dívku překvapila. Vstala a sledována pozorným pohledem své kolegyně šla ke stolu.

„Když dovolíte, paní profesorko, já jí to vysvětlím,“ řekl Dobrý dřív, než mohla Kapsová

promluvit. „Tady paní profesorka mi vyčetla, že jsem se tam během přednášky bavil. Řekl jsem jí pravdu, že máte otázku, se kterou chcete vystoupit a že jste ji se mnou, vlastně její

oprávněnost, probírala. Tak teď tu otázku formulujte sama.“

Dívka stála a mlčela. Když otázku uvede tak, jak se už jednou během hodiny stalo, udělá

si asi ostudu. Vždyť jí na to vlastně Dobrý odpověděl. Bože, co s tím? Nejlépe se omluvit a prchat.

„Já to řeknu za ní tak, jak jsem to pochopil. Omluvte mne, slečno, ale rád bych si ještě

zašel do kantýny. Otázka zněla asi takto: Kdo jsem já ve srovnání s Athéňankou pátého století

před Kristem? Došlo tady k nějaké proměně a kde je její příčina? Já osobně si myslím, že to je otázka zcela relevantní.“

Oba profesoři za katedrou mlčeli. Lopatka si znění dotazu psal.

81

„To jste si něco vymyslela, děvče,“ řekl konečně brněnský profesor. „Jste sama schopná

nějak si odpovědět?“

„Jistě, ale něco jiného je odpověď studenta a odpověď odborníka. Proto tu otázku kladu. Myslím, že by mohla být jako téma pro debatu přijatelná.“

Kapsová si svou studentku zamyšleně prohlížela.

„Tak se nějak domluvte, já si jdu na to kafe,“ řekl Dobrý a odešel. U dveří mrkl na Jarku Růžičkovou, která zřejmě čekala na svou kolegyni. Když viděla, že docent odchází, vzala své

věci a vyšla za ním.

„Pojďte, zvu vás na kafe, nebo na něco, co by vám zvedlo náladu.“

Pomalu za ním vyšla ze dveří.

„Musíme sebou trochu pohnout. Za chvíli to bude pokračovat a měli bychom u toho být.“

„Co jste to tam řešili? Kapsová se tvářila dost divně.“

„Počkejte, až přijde vaše kolegyně. Ta nám to poví. Jo, za ten včerejšek mne musíte omluvit. Nevím, kdy jsem měl naposled rande, a vyšel jsem z cviku.“

„Pane docente, ta věta zněla urážlivě. Myslel jste to tak?“

„Ale vůbec ne. Jít s milým děvčetem na procházku přece potěší. Zvlášť, když se tu před člověkem otevírá svět plný záhad, protože svět emocí je svět plný záhad. Lidská duše, i když

třeba jen duše dívčí,“ zasmál se, aby dal najevo, že to nemyslí vážně, „je vlastně nekonečno ukryté v mžikavém pohledu hnědých očí.“ S jistými rozpaky si právě všiml, že má oči modré. Už se však stalo.

žasla. Nebyla jistá, zda mu vůbec rozumí. Objednal kávu. „Co si dáte? Nemáte chuť na něco k jídlu?“ Objednal jí ke kávě dort se šlehačkou.

Pořád se ještě nevzpamatovala. O tom, co před chvílí slyšela, teď odmítla uvažovat. Usoudila, že mu šlo jen o jakési intelektuálské tlachání.

„Dívky vašeho věku nemusí dbát o cholesterol. Až dorazí Eva Pávková, sní tři kusy.“

Po chvíli, když upíjeli kávu: „Jestli se naplní má předpověď, tak další jednání bude v režii Evy Pávkové.“

„Cože?“ vyjekla Růžičková zděšeně.

„Máte pravdu, asi jsme se ukvapili. Přišla totiž s nápadem, že se na něco zeptá. Já jsem její

otázku vylepšil, zdála se mi rozumná, ale teď, když o tom přemýšlím, vidím její slabiny. Přirovnání ženy starého Řecka k té dnešní. Jde to, samozřejmě. Ale co nového řekne o ženách helénské doby? Všechno bylo popsáno. Všechno se ví. Takže by to bylo jenom řešení ženské

otázky, jestli nějaká vůbec je, v dnešním století.“

Dívala se na něj skepticky.

82

„Už se na něčem dohodli?“

„Když jsem odcházel, tak ještě ne. Ale směřovali k tomu. Kapsová se ale nedá zaskočit emocemi. Rozhodne až po zralé úvaze, tedy zítra. Je tu pořád otázka, co s člověkem udělají

dvě tisíciletí. My se na to díváme, jako by se s ním nic nestalo. Sokrates měl své tělesné

orgány na stejném místě jako my, tak co si s tím lámat hlavu. Vrátíme se a budeme trpět s Lopatkou.“ Když vstávali, řekl: „Dva a půl tisíce let je strašná dálka. Tam doletí jenom myšlenka a má co dělat, aby se v té mlze neztratila.“

„Je to stejně podivné, pane docente. Proč hledáme souvislost mezi něčím, co už dávno neplatí a dnešní dobou?“ Měla na jazyku otázku, jestli bude někdy někoho zajímat, že ji držel v parku za ruku, ale včas se zdržela.

„To jen proto, abychom si lépe rozuměli. Myslím sami sobě. Abychom pochopili, co

jsme, odkud jsme vyšli a kam směřujeme.“

Chtěla odpovědět, že k tomu nepotřebuje složité bádání. Kdyby se zeptala, jak znalost Perikla ovlivňuje jednání pražské radnice, byl by se asi urazil. Periklés přece věděl pomocí

jakých triků se dělá politická kariéra.

Eva Pávková nepřicházela, Dobrý si dal zabalit kousek dortu a vzal ho s sebou nahoru do učebny. Položil ho na místo, kde před pauzou seděl, a s Jarkou Růžičkovou čekali, kdy všechno začne a Eva se vrátí.

„Tak jak?“ Konečně se vrátila.

„Zítra se uvidí. Má to slabiny.“

Věděli o jaké slabiny jde, i to, že Kapsová má hlavu jak starosta, nic ji neopije. Kdyby u toho byl profesor Blažek, věděl by jak na to. Bořek Blažek jenom čekal, až bude Kapsová

sama, zatím čekal marně. Přecházel poblíž a nepovedlo se mu protlačit se k ní, aniž by si toho někdo všiml.

„Profesore Blažku, mějte chvilku. Nebudu vás dlouho zdržovat.“

Kapsová si všimla jeho nesmělého obcházení a usoudila, že mu musí nějak pomoct.

„Už jsem myslel, že se k tobě nedostanu.“

„To chce větší rozhodnost. Jak se cítíš?

„Dobře se cítím. Myslíš, že bychom mohli dnes večer pokračovat v hledání odlétajících iluzí?“

Sálek se skoro zaplnil a od dveří chvátal i profesor Lopatka.

„Při večeři se domluvíme,“ řekl Blažek a šel ke svému místu, kde na něj už mírně

netrpělivě čekala Jevgenije Mojsejevna.

Když se všichni usadili, vstala profesorka Kapsová.

83

„Z pléna přišel návrh, abychom další jednání věnovali řeckým ženám, jak je známe z literárních a historických pramenů. Protože jde o návrh spontánní, není k němu připravený

referát. V tom je jistá slabina, ale také přednost. Vše záleží na naší informovanosti a ochotě

podělit se s plénem se svými poznatky. Pokud o to neprojevíte zájem, profesor Lopatka slíbil, že bude pokračovat o římských nálezech na Moravě.“

Bylo ticho.

Kdosi z pléna řekl, že ho římské nálezy ve Střední Evropě zajímají. Vstal doktor Šimek. „Přiznám se, že mne taky zajímají římské nálezy, ale stejně, ne-li víc mne zajímají ženy.“ Přiznání vyvolalo smích. „Netuším však, co nového bychom se měli a mohli o starořeckých ženách dozvědět. Víme prakticky všechno, a pokud je chcete srovnávat s dnešními ženami, ty mohou své domy a byty volně opouštět, mají volební právo a ženichy a milence si volí samy. Leda že by někdo udělal rozbor Homérova díla ze zorného úhlu vzpomenutého zadání.“

Pokračovalo ticho. Kapsová se radila s Lopatkou. Pak ještě chvíli páčila názor na vymezenou otázku, který by se lišil od toho, co řekl doktor Šimek.

„Myslím, že jsme s tímto podnětem neuspěli. Škoda. Požádáme někoho, kdo by mohl o ženské problematice kvalifikovaně promluvit, a on si, alespoň doufám, připraví referát. Pane profesore, máte slovo.“

S tichou škodolibostí začal Lopatka zásobovat publikum výčtem nálezů, jejich popisem, promítat fotografie a grafy.

„Vypadalo to slibně. Smůla,“ řekl Dobrý k Evině uchu. „Snězte alespoň ty dorty.“

Po čtvrthodině přestal Lopatka přítomné drtit údaji o dokladech keltské přítomnosti na

našem území: „To je téma na speciální konferenci, která by ani za měsíc nevyčerpala všechno, co by se dalo říct. Tím samozřejmě nemám na mysli, že jsou nám staří Řekové bližší

než ti, kteří tady byli kdysi doma. Na přítomnost jedněch plynule a bez řečí navazujeme, aniž

si to uvědomujeme. Byli tady a nechali v nás svoji stopu. Řecká vzdělanost k nám přichází, až

když jsme na to byli připraveni rozvojem křesťanství a pozdějšími návraty ke kořenům civilizace.“

„Co tomu říkáte?“ strčila Jevgenije Mojsejevna profesora Blažka loktem do boku. Dost nevrle se jí zeptal, co má na mysli.

„O těch Keltech, přece.“

Podíval se na ni udiveně.

„Nerozumím, co tou otázkou myslíte. Jde o fakta, s těmi se těžko polemizuje. Jako třeba s tím, že vnutili Řekům myšlenku o nesmrtelnosti duše.“

84

„Nechci polemizovat. Chci literaturu, jestli u vás někdo o tom píše.“

„O Keltech na našem území je literatury dost.“

Pochopil to, že jde o nějaký chyták. „Obraťte se na profesora Lopatku. Uděláte mu radost.“

„Radost,“ řekla a znělo to dost otráveně.

Po chvíli: „Mohu vás dnes večer navštívit? Potřebuji poradit.“

„Mám obavu, že nebudu doma.“

*

Přibližně v tu dobu se profesor Murran obrátil z levého boku na pravý a uvažoval, má-li jít na oběd. Zůstat v posteli a zameškat přednášku nebylo v jeho plánu. Cítil však, že ho zvolené

téma nemůže vzrušit a že potřebuje odpočinek jaksi mimořádně. Jen kdyby ho uklízečka neponižovala.

Teď vešla, byla tady už podruhé.

„Tak, šéfe, co bude. Takový povalování není zdravý. Nebo vám něco je?“ Právě jí minul střední věk a co jí chybělo na ohledech, to doplňovala vahou. Zastavila se u lůžka a koukala na mžourajícího profesora.

„Za chvíli bude poledne, měl byste vylézt a jít na oběd, ať to tu můžu uklidit.“

Dbala o to, aby její pražská výslovnost byla na úrovni, pečlivě vyslovovala v domnění, že jí host bude rozumět. Host rozuměl jenom tomu, že má vstát, že je čas.

„Tlačíte na mne, madam, nenáležitě. Já vím, že mám vstát, ale vstanu, až bude můj čas.“

Pochopila to tak, že se před ní stydí a vstane, jen co odejde. A to ještě jenom z gest a hlasité artikulace.

„To sem teda zvědavá,“ řekla a vyšla ze dveří, nářadí nezbytné k úklidu nechala na místě. Z toho profesor usoudil, že se jí nezbavil, a pomalu se chystal vstoupit do reality dne.

*

V poledne požádala profesorka Kapsová slečnu Růžičkovou, aby pomohla paní Řádkové s nějakou prací, která souvisí s konáním konference. Paní Řádková byla pracovnice

děkanátu a pokládala za samozřejmé, že někdo z katedry se chopí věci, která se konference týká. Šlo o blíže nevymezené finanční záležitosti vázané na pobyt cizinců. Běžně se takové práci říká

papírování a nutno dodat, že slečna Růžičková přímo přetékala nadšením.

85

„A co my?“ zvolala Eva Pávková, když se dozvěděla, co Jarku postihlo, a když teď po obědě potkala docenta Dalibora Dobrého. „Jdeme na přednášku? Co se takhle ulejt. Taky jste to kdysi dělal, nebo nedělal?“

„Dělal, samozřejmě. Jenže už nejsem student. Pokud máte dojem, že bychom mohli vyrazit někam do místních luhů a hájů, pak mám čerstvou zkušenost ze včerejška a tu nechci opakovat.“

„Copak se stalo?“ Zahrát údiv se Evě dařilo mistrovsky.

„Jarka mne zavedla někam do krajiny, kde vyli vlci a do vlasů se zaplétali netopýři.“

„Už tady žiji léta a o takových krajích nevím. Muselo to být velmi romantické.“

„Co o té vycházce říkala?“

„že jste velice nesmělý nápadník.“

„Proboha, já tam přece nebyl jako nápadník. Jít s ní jako nápadník, proboha, co ji to napadlo? Nebo chodí ven jenom s nápadníky? To není obraz slečny Růžičkové, který jsem do této chvíle měl ve své paměti.“

„Omlouvám se, pane docente, to byla jenom má zlomyslná interpretace toho, co jsem slyšela. Samozřejmě. Proto taky odmítnete moji nabídku jít se projít a využít to k ozřejmění

některých významných pasáží z řeckých dějin. Chápu. Sice už nejsem studentka, ale vlastně

pořád jsem. Nebo nejsem?“

Pohled, který vrhla na docenta, mu způsobil nepříjemné pnutí v hrudi. Vlastně to nebylo nepříjemné, bylo to jenom nežádoucí, alespoň co se rozumného hodnocení situace týkalo.

„Ulejt se právě teď nepřichází v úvahu. Profesor Zahradník bude mluvit o přínosu české

historické vědy v oblasti bádání o starém Řecku.To bude zajímavé i pro vás.“

„Když myslíte? Ale den nekončí v šestnáct hodin.“

Cítil, že rudne a že si toho děvče musí všimnout.

„Pardon, držte mi místo.“

Musel jít na chodbu a odtud do kantýny se něčeho napít. Uvědomoval si, jak snadnou je kořistí. Jenže vzal na vědomí půvaby Evy Pávkové a musel uznat, že kořistí by v tomto případě byl docela rád.

Na chodbě potkal profesore Grundbauma

„Mladý muži, neviděl jste profesora Murrana? Ráno nepřišel, mám o něj obavu. Je to už

přece jenom starší pán. Ať se po něm někdo podívá.“

To se snadno řekne. Byl profesor na obědě? Tak místo do bufetu zamířil Dobrý do sálu, kde se už chystalo zahájení přednášky.

86

„Paní profesorko, omlouvám se, profesor Grundbaum shání profesora Murrana. Má

dokonce obavy jistého druhu, které jsou s ohledem na profesorův věk asi na místě. Nemáte potuchy, kde by mohl být?“

„Ach bože, ještě tohle,“ zanaříkala Kapsová, „kde se ty holky toulají? Prosím vás, kolego, řekněte někomu, ať zavolá do Karolina a zeptá se, kdy odtud odešel. Pak budeme vědět, jestli není na obědě nebo na cestě. Musím mu někoho přidělit. Buďte tak laskav.“

Byl tak laskav. Do značné míry proti své vůli. Na cestě ke dveřím kývl na Evu. Pochopila

to jako pokyn a šla za ním.

„Prý se ztratil profesor Murran. Někdo ho má najít. Máte zkušenost se ztrácejícími se profesory?“

Kousla se do spodního rtu.

„Jak by postupoval v případě ztraceného profesora zkušený detektiv? Nejdřív by se zeptal, kdy odešel z pokoje. Ten pokoj není daleko, bydlí v Karolinu. Zajdeme tam osobně, pověst pana profesora Murrana si zaslouží osobní účast.“

Chytla docenta za ruku a táhla ho chodbou, která se už vylidnila, ven z budovy. Její

cílevědomost mu byla docela sympatická. Určitě ví, co chce, říkal si. Jde jen o to, pokračoval v střelhbité úvaze, jak dlouho taková sympatie člověku vydrží.

Šli rychle ulicí ke Staroměstskému náměstí, Eva Pávková se rozhlížela po obou stranách ulice a na druhém chodníku zahlédla potácivou postavu profesora Murrana. Pohlédla na docenta, jestli vidí to, co ona. Docent se koukal na špičky bot, ve směru pochodu ho držela dívka, která udávala tempo.

„No, radím neuhánět. Profesor nám nemůže utéct. Je tu ovšem dost hustý provoz, lidí na chodníku je požehnaně. Proto se rozhlížejme.“

„Obdivuji vaši energii, kterou tomu zanedbatelnému případu věnujete. Jak byste se chovala, kdyby šlo o podstatnou záležitost vašeho života?“

„Jako co?“

Pokrčil rameny. „Nevím, co je pro vás životní záležitost.“

Zastavila se u výkladu luxusního zboží v železné ulici.

„Asi by mne rozhodnost přešla.“

„Nechce se mi věřit.“

„Klidně věřte. Občas se mi stane, že cítím rozdíl mezi svým přesvědčením a jednáním, což

by mělo být ve shodě.. Vypadám jako silák, ale třeba jsem jenom křehká nádoba, která se snadno poškodí.“ Dívala se mu přitom do očí a špulila pusu.

87

„Zatím jsem toho moc neudělal, myslím co vědy se týče, ale jedno jsem stačil poznat. že člověk nesmí podléhat bezprostřednímu podnětu. Přijdete na něco, hlava se vám zatočí, hned jste mistr světa, no a za chvíli vidíte, že bylo dobře se neukvapit. Realita světa a života je zatraceně složitá záležitost.“

Chtěla by, aby blíže vysvětlil co má na mysli, ale na další řeči nebyl čas, protože došli do Karolina. Tam jim vrátný oznámil, že profesora Murrana museli minout, protože před několika minutami odešel. Kam? Kam asi. V tuhle dobu odcházejí i profesoři na oběd.

„Zatracená práce,“ zaklel Dobrý. „To máme pátrat, jak se někde sytí, a přerušit chod jeho trávení? Nesmysl. Víme, kde je. Sice ne přesně, ale víme, že je někde na cestě a že se patrně

zastavil na oběd. Možná, že na fakultě. Jdeme zpátky. Řekneme Kapsové, jak jsme dopadli. Jde jen o to, aby vás nepřidělila profesorovi jako opatrovnici. O něčem takovém mluvila.“

Zvedla obočí.

„Vezmete-li v úvahu vaše další odborné perspektivy, pak by tato služba vědě možná stála za úvahu.“

„Jak to myslíte, pane docente?“

„Přece chcete dělat doktorát. Takový externí konzultant tohoto ranku, no, to by bylo něco. Musíte si ho ve svém dalším posunu v oblasti poznání předcházet.“

„Myslíte, že mu mám podlézat?“ Zjevně se naježila.

„Kdo mluví o podlézání? To je dost nehorázná interpretace nezbytné potřeby mít někde někoho, kdo o vás ví a má taky přiměřený vliv v oboru.“

Bylo vidět, že uvažuje. Na některých dívkách to pozná i dosud nezkušený znalec dívčí

psychologie.

„Mohu být upřímná?“ řekla po chvíli.

Udělal gesto oběma rukama, že jako může i nemusí.

„Nevím, jaký máte právě vy vliv v oboru.“

„Prakticky nulový,“ skočil jí do řeči.

„Jednu ubohou doktorandku byste však školit mohl. Nebo ne?“

Cítil, jak se svět mění. Sesouvají se hory a zarovnávají se do amorfní roviny. Takže je to, takhle. Stál a koukal se jí do očí.

„Děvče, děvče. Taková jste milá holka.“

Přesto, že šlo o náznak příznivého hodnocení, viděla, že se dopustila chyby. Pak už šli, až došli na fakultu. On mlčel, ona taky. Ona zpytovala svědomí a on se loučil se svou představou krásně se rozvíjejícího dne.

88

Jejich místo u stolu bylo obsazeno. Tak hledala něco náhradního, nikde dvě místa vedle sebe nebyla volná. „Šel na oběd,“ řekl Kapsové. Ta ukázala do sálu. Murran tam klidně seděl. Patrně byl bez oběda.

*

Jevgenije Mojsejevna seděla nad poznámkovým blokem a napadaly ji černé myšlenky. Proč sem vlastně jezdila? Nebylo by jí lépe, kdyby jela za synem do Paříže? Proč právě tam?

Jenom proto, že kolem Paříže vznikl omamný opar, který pomáhali vytvářet básníci a malíři, o které za jejich času málokdo zavadil, a teprve později se kolem nich vytvořila aureola slávy?

Opilci, kteří nevycházeli z opojení. Smilníci, kteří měli ženu jako nástroj, kterým ukájeli svoji domýšlivost a podněcovali své extrémní vidění světa. Sexuální stereotypy. V tu chvíli se Jevgeniji Mojsejevně jevila tahle lidská záležitost jako něco přírodně odpudivého, přímo zvráceného. Člověk, pokud se tak cítí, má jenom plodit. Ne se zvrhle ukájet, mířit k

předstíranému nebo skutečnému orgasmu, kdy křičí jako zvěř.

Rozhlédla se kolem sebe. Jak by se choval ten, co sedí vedle ní? Měla na mysli profesora Bořka Blažka z Olomouce.

Marné. Je to tlupa impotentů. Jeden jako druhý. V každém by určitě podnítila příliv nebývalých sil, ale k čemu by byly? Jak přišly, tak odešly. Zazněly, odezněly. Co po nich zůstane? Čorti znájut. Vyprahlé patro. Smutek v duši. Adresa v zápisníku. K čemu to?

Samozřejmě k ničemu.

Večer něco má. Jako včera.

*

Od stolu ke stolu koloval místností list papíru. Stálo tam, že skupina podepsaných se rozhodla jít večer tancovat. Protože mezi podepsanými byly dvě vážené manželské dvojice, bylo lze usoudit, co to asi bude za „odvaz“. Lidé by však měli projevit jistou míru solidarity a slíbit účast. Podepsala se tam řada západoevropských historiků, z východu nikdo. Asi znali možnosti, které se nabízely v této sféře podnikání. Nebo ceny, o které se podnikání opíralo. S nechutí četl

list profesor Blažek.

„Nejdu. Mám něco jiného,“ hlásil důrazně profesorce Malcevě. „Tenhle kolektivismus, na který se tady buší, mne obtěžuje, doslova mi leze krkem.“

89

„Měl by tam být někdo zdejší. Už proto, kdyby bylo třeba krotit vášně. My se s policajty nedomluvíme a oni se nedomluví s námi.“

„Dámo, jste v cizí zemi, tady se musíte podřídit zdejším zákonům a zvyklostem. Tady se univerzitní profesoři neperou a nefackují policajty.“

„Stačí ale, abych promluvila rusky, a už se na mne., jak se to řekne? Sypou?“

„Nesmysl. To možná někdy bylo, že vás měli našinci plné zuby v době, kdy jste ještě byli rodnými bratry. Teď to je jinak. Co jste doma zavedli mekdonaldy a hrajete Madonnu, tak vás lidi zase milují. Všechno je jinak, tatíček Brežněv, o Stalinovi ani nemluvím, v hrobě rotuje. Změna. Tak co bude? Jd ěte tam a podejte d ůkaz nerozborného přátelství s českým a vůbec evropským člověkem. Protože my už ani nejsme Češi, ale spíš se cítíme být Evropany.“

Bylo to tak? Nebylo to tak? Jevgenije Mojsejevna se s nelibostí rozhlížela po prostoru nechutně zaplněném samými Evropany.

„Dášenka, idítě suda.“

Dáša šla s úsměvem, který předstíral souhlas s možnými přáními paní profesorky.

*

„Paní kolegyně je dnes jako víla smutku. Friedrich von Shiller napsal kdysi jímavou báseň, jak sedí jinoch u potoka. Vil tam věnec, a když mu nějaká květina upadla, plula v dálné

končiny. Krásná báseň, doporučuji vřele.“

Profesor Richter už několik dní vzhlížel k ženě, která v jeho očích představovala ideál ženy. ženy matky, ženy milenky. Tato ideální žena měla daleko k tomu, aby v něm viděla ideál muže. Chtěla ho zapudit, ale pak uznala, že je tady vlastně jedinou vyslankyní bezbřehé

ruské kultury a tak se zatvářila chápavě.

„Co jste říkala přednášce profesora Cahrádnyka?“

„Cahrádnyka?“

Chvíli uvažovala, odkud je tenhle člověk. Usoudila nakonec, že z německého kantonu a myslí tím Cahrádnykem hostitele Zahradníka.

„Neposlouchala jsem ho.“

Vytažené obočí znamenalo údiv.

„Nesouhlasíte s jeho poznatky?“

„Proč bych nesouhlasila. Neposlouchala jsem, protože jsem v krizi.“

Obočí už nemělo kam vystoupat.

90

„Milá kolegyně, to je strašné. Mohu být tak nezdvořilý a zeptat se, o jakou krizi jde a v čem je její původ?“

„To je velmi osobní, pane.“

Profesor Richter měl zřejmě potřebu ochraňovat slabé a opuštěné. Zejména pokud měly parametry profesorky Malcevové. Člověk se sklonem ke zlehčování velkých citů by řekl, že nebyl po ruce žádný sirotek, proto ušlechtilému záměru posloužila Jevgenije Mojsejevna. Vzal dotyčnou dámu za ruce a hleděl jí do očí.

„No, no, pane kolego, dívají se na nás.“

Ruce pustil, vyndal kapesník a jal se čistit brýle.

„Musíte s námi jít a přijít na jiné myšlenky. Určitě. Zajímám vás. Jako že vás zatýkám. Mně neuniknete.“

Když to bylo v zájmu jejího zdraví, souhlasila, konec konců, byl to taky profesor. Stále pokradmu sledovala profesora Blažka. Ten se však o své okolí nestaral, proto nevěnoval pozornost ani tomu, s kým právě jedná Jevgenije Mojsejevna. Usoudila, že s tímhle pařezem nemá cenu ztrácet čas, a slíbila Richterovi, že se společné párty zúčastní.

*

Po obědě, se rozhodl profesor Richter jen tak nezávazně projít po pražských ulicích. Odmítal se volně potloukat, protože lidské konání má mít vždycky smysl. Proto i toto bezcílné chození má význam. Cizinec poznává své evropské bližní. Správně. Nakonec sice zjistí, že se Pražák v podstatě neodlišuje od Bavora, nebo od Pařížana, ale jde o smyslové

potvrzení dávno zjištěného poznatku. ženy mají všude dvě nohy, v některých případech viditelné. Jen ulice by tady měly být výrazněji označené. Jako třeba v Berlíně. Kudy to vlastně chodím?

Teď se rozhlížel po horních patrech budovy, někde tam tušil tabulku s názvem ulice. Nebyla tam. V dohledu bylo okno, asi do bytu, protože v něm v průvanu vlála záclona. Když

přistoupil blíž, uznal, že okno skutečně patří k bytu nějakého Pražana. Bylo otevřené a kdyby si stoupl na špičky, snad by i viděl dovnitř. To ho samozřejmě ani nenapadlo, ale slyšet mu nic nebránilo.

Profesor se teď opřel o zeď a s otevřenými ústy poslouchal. Kdyby se viděl, určitě by zaujal intelektuálně náročnější pozici, protože pokleslá brada nutila náhodně na něj pohlédnuvší Pražáky odvrátit zrak. To je přece Bach! Jásal profesor téměř nahlas. Bach v tom kraválu pouliční dopravy jedné blíže neurčené pražské ulice!

91

Poznal, že slyší Braniborský koncert. Snadno určil jeho pořadí. Ano, kdyby to byla jednička, dvojka nebo trojka, dral by se z okna větší hluk, který by konkuroval kraválu městské dopravy. Čtvrtý je komornější, housle jsou tady diskrétní, téměř něžné. Škoda, že propásl vstupní allegro. Pokusil se teď napodobit zpěvné andante. Finální Presto mu vehnalo slzy do očí.

Bože, kdo to nahrál a kdo si to tady pouští, patrně z desky? Na nějakém omšelém gramofonu ze šedesátých let? Dvě stě let starou hudbu, která nikdy nezestárne?

Okno nad Richterovou hlavou zaskřípělo, majitel bytu si asi uvědomil, že pořádá veřejné

představení, ze kterého neplatí daně. Richter zvedl k oknu oči a ruku k hlavě. Chystal se smeknout, ruka nahmátla jen hlavu.

„Omlouvám se,“ řekl nahlas. „Jdu kolem, slyším Bacha. Nemohl jsem odolat.“

Hlava v okně patřila ženě blíže neurčeného věku. Zřejmě hospodyni. Upřeně se na náhodného posluchače zahleděla. Musela se předklonit a řekla školní němčinou.

„Johan Sebastian. Braniborský koncert, ani nevím který, neposlouchala jsem.“Chystala se zavřít okno. „Promiňte, prach a kravál z ulice. Větrat se nehodí moc dlouho.“

Nechala tam Richtera stát s pomyslným kloboukem v ruce.

*

„Pane profesore, máte na katedře telefon,“ přistoupila k Zahradníkovi studentka, mající

ten den službu. Telefon? Při prakticky totální mobilní telefonizaci volaly na pevnou linku jen státní úřady a policie. A jeho žena. Jeho žena se mobilnímu telefonu vyhýbala jako čert kříži. Zvonilo jí to doma a ona na to koukala, dokud to nezhaslo. Úchylka. Jaká? No, úchylka. K vzteku. Člověk by tím praštil, říkal Zahradník, aniž by blíže vymezil, čím by praštil. Samozřejmě, že to byla ona.

„Prosím tě, ještě tě vůbec někdy uvidím?“

Bez přípravy, rovnou na věc. To byla celá ona a to v určitém stádiu rozhořčení.

„Děje se něco?“ Snažil se vyjadřovat srozumitelně a nedat najevo rozhořčení. Kolem bylo několik lidí, kteří jeho účast na soukromém hovoru samozřejmě slyšeli.

„Děje se to, že pochybuju, že jsem ještě vdaná.“

„Ale, to snad ne.“

„Vůbec na mne nemáš čas. Nejdřív přípravy konference, potom konference a následovat bude hodnocení a já nevím, co ještě. Už mne to rozčiluje, už nevím, co si mám myslet.“

92

Jak se věty měnily v souvětí, tak se zvyšovala kadence její řeči a zvuk se plazil do vyšších a vyšších poloh. Zahradník, i když sluchátko tiskl k hlavě, počítal s tím, že vzrušivá intonace naráží na zájem přítomných, kteří dělají, že nic neslyší.

„Ano, správně, rozumím a chápu. Konference pokračuje a pokračuje úspěšně. Hlavní

přijde za pár dní, kdy přijedou nějaká esa. Bude to vzrušující. Končím, mám práci, jak se uvolním, zavolám. Samozřejmě, že na pevnou linku. Měj se.“

Jako slušně vychovaný vzdělanec by měl manželku na dálku políbit. I když by to v reálu neudělal, měl to alespoň slovně naznačit. Tím se profesor Zahradník lišil od svých zahraničních kolegů, kteří na to nikdy nezapomněli. Jejich slovník se hemžil miláčky; když je Zahradník poslouchal, trpěl pocitem manželské méněcennosti. Uvažoval, jestli nedělá chybu, když si tento přístup k ženě zakazuje.

„Jak to vypadá, doufám, že dobře,“ pronesl celkem nesouvisle ke své kolegyni Kapsové, která vešla do místnosti.

„Něco se děje, o čem nevím?“ zeptala se obratem. Zahradn íka znala, mírné rozrušení jí

neuniklo. „Konferujeme přece normálně. Večer se půjdou pobavit, zúčastníš se toho?“

„Ne. Mám něco jiného, co nemohu vypustit.“

„Já tam taky nebudu. Ne snad proto, že by mne nezajímalo, jak se kolegové dovedou odvázat, ale taky musím být občas doma.“

„Děláš dobře.“

„Abych nezapomněla. Myslela jsem na to, že bude třeba obsadit místo po Nataše Dlouhé. Už máš představu koho za ní?“

Profesor se rozhlédl, kdo je v blízkosti, a ztišil hlas. „Vyšplouchla nás, děvenka.“

„Kdybys o tom ještě neuvažoval, měla bych návrh.“

„No? Ty jsi zlato. Myslíš na všechno.“

„Přivedl mne k tomu ten docent z Plzně. Chtěl by lovit v našich vodách.“

„Ty si snad myslíš, že by to byla chyba? Jsme přece škola s tradicí, která jim chybí. Jen aby to taky nebyla čerstvě provdaná těhotná osoba s manželem v diplomatických službách. To by bylo příliš.“

„Na to dohlédnu. Ještě je čas to probrat.“

„Dobře se bav,“ utrousil profesor Zahradník. Rozhovor s manželkou mu pořád dělal starost.

93 *

„Á, nový náš kolega!“ zvolala Kapsová a svým zvoláním uvedla Schauera do rozpaků. Nevěděl dobře, co udělat. Zmohl se jen na koktavé vysvětlení, že jeho přítel Richter slíbil, že ho s paní profesorkou seznámí.

„Jsme dospělí, seznámili jsme se sami,“ třásla profesorovi rukou předstírajíc nadšení.

„Prý máte netradiční pohled na Homéra. Je to pravda?“

Viděla, že Schauer ožil.

„Nejsem si vůbec jistý, zda je můj pohled originální a dokonce netradiční. Přirozeně mi nejde o to, zda Schliemann Tróju objevil. Jde mi o to, kde vůbec ta Trója ležela. Nebo zda vůbec byla. Jestli kopec Hissarlick někde u dna skrýval trosky města, o kterém Homér mluvil. Když řeknu, že mne má šetření vedou k opravě tohoto názoru, mohou být má slova právem zpochybněna.“

„Ale!“ Tato spojka neznamenala nic jiného, než že Kapsová zdvořile poslouchá. „Vidím, že jste skeptik, pane kolego.“

„Vědec má tu přednost, někdo by řekl smůlu, že je skepsi permanentně nakloněn. Jenom trvalá pochybnost může vést k relativní jistotě.“

Viděla, že se kolega Schauer dostává do ráže. Odejít od něj by bylo jistě nezdvořilé. Musela mu dát příležitost říci, co má na srdci.

Pokračoval: „Homér byl pro Schliemanna jakýmsi turistickým průvodcem po historii Řecka.“

„Já bych řekla, že mu byl vodítkem pro hledání Tróje,“ opravila ho.

„Slepě věřil všemu, co bylo v obou eposech řečeno. Homér, přesněji ti, kdo byli spoluautory těchto příběhů, vycházeli z pověstí o dávných dějích. Myslím, že reálný je pouze předpoklad, že se v paměti zachovalo něco, co se kdysi mohlo odehrát. Vypravěči tyto zlomky paměti shromáždili a vybavili svou zkušeností.“

„Co myslíte tou zkušeností. Snad.“

Nenechal ji domluvit. „Zkušenost své doby uplatnili při popisu reálií, při líčení činnosti lidí, jde o realitu kombinovanou s nahromaděnou poezií celých staletí.. Ta byla umělcem soustředěna do příběhu, ve kterém ožily vlastnosti lidu a národa.“

Chtěla říci, že to, co říká, sice není nic nového, ale ukazuje na zaujetí, které je chvályhodné.

„Budu muset jít, pane kolego,“ rozhlédla se, jako by hledala důvod svého odchodu.

„Myslím, že bychom vám mohli dát slovo na zítřejším semináři, hned po obědě.“

94

„Byl bych vám vděčný. Chápu však,“ vrátil se ke svému výkladu, „že epické jádro příběhu mohlo mít historickou předlohu. Ne tak, jak to básník líčí, ale tak, jak mu stálo za to příběh vypravovat. Stalo se to mýtem, respektovanou pravdou. Nějaká předhistorická Trója musela být dobyta. Nesnižuji význam básně, která má obrovskou sílu. Byla jistě vypravována pro upevnění paměti národa, pro poučení i pro rozptýlení.“

Když mu Kapsová podala ruku, nadšeně ji stiskl, protože věřil, že v ní našel spřízněnou

duši.

*

Profesor Bořek Blažek se zabýval svými myšlenkami, když ho oslovil docent Dobrý:

„Mohu vás na chvíli vyrušit, pane profesore?“

„Klidně vyrušuj. Jsem na vyrušování zvyklý.“

To nebylo příliš povzbudivé a docent taky nevěděl, má-li pokračovat. Pak však začal:

„Vy jste už borec podobnými konferencemi jistě protřelý. Lidé se tady stýkají těch pár dní

a pak se rozejdou a už se třeba nikdy nesetkají.“

Profesor se na něj dlouze zadíval. Co tím ten kluk myslí?

„Přiznám se, že mi nevyhovuje ten výraz protřelý. Ale budiž. Člověk mluví a ne vždy uvažuje. Kdybychom měli každé slovo vážit, patrně bychom toho moc neřekli. Ale budiž. Máš–li obavu, že se se mnou už nesetkáš, tak tě vyvedu z omylu. Dočkej času. Na tomhle českém písečku se budeme setkávat, že nám to třeba ani nebude milé. Kdy jsi schrastil tu docenturu? Myslím, kolik ti bylo?“

„Osmadvacet.“

„Pane jo. Geniální dítko. Nebo, ale co. Komu čest, tomu čest. Cos to vlastně chtěl?“

Dobrého napadlo, že asi dělá chybu, když se svěřuje. Měl by se omluvit a vzdálit se. Blažek však čekal na odpověď.

„Ale,“ podrbal se na hlavě, „taková, no, napadlo mne, stýkáme se tady a nic o sobě

nevíme.“

„Myslíš nás dva?“

„Ne. Obecně. Přitom o sobě vysíláme informace, které mohou být matoucí.“

„Prosím tě, mluv tak, jak ti zobák narost. Vysíláš matoucí informace? To jako chceš, aby na tebe holky letěly, proto se přetvařuješ. Myslíš tím ty matoucí informace. Je to tak?“

„Vy jste mne špatně pochopil.“

95

„To je možné. Pochopil jsem to tak, jak jsi to řekl. Tady se lidé sejdou na pár dní. Přišli, aby se prezentovali nějakým tím, nechci říct dílem, aby se zkrátka prezentovali jako znalci. No a co ještě? Odřeční si to, vyslechnou kolegy, navážou spojení, to může být hlavní, alespoň

pro někoho, a jedou domů. Samozřejmě, že chtějí slyšet, co ty na to. Myslím na jejich referát. Tedy případný referát.“

„Chápu. Vy v tom už nevidíte nic jiného?“

„Co bych v tom měl, proboha, ještě vidět? Za čtrnáct dní se o člověku nic nedozvíš. Vidíš, že nějak vypadá. Každý z nás nějak vypadá. Odjedeš a zůstane ti v paměti, že Grundbaum má

pivní břicho. Je ti to k něčemu? Co tak asi umí, to si můžeš představit. Člověk je však složitý

zařízení. To se za čtrnáct dní v celé šíři nevyvrbí. Ani k tomu není příležitost Každý chceme být viděn z té lepší stránky, proto si ji navzájem nastavujeme. Jistě věříš, hochu, že já jinej nejsem. Tak k sobě přistupujeme. Jinak to není.“

Bože, říkal si Blažek, takový mladý kluk a už je docent. Jistá protřelost by měla být kvalifikačním znakem. Nečeká tě, hochu, lehký život. Však ony tě ty mlýny už semelou.

„To je děsně pragmatický přístup, vidět člověka jen jako masku, převlek, kterým něco předstírá.“

„To je blbost. Na tohle sis už měl dávno zvyknout. Každý jsme si o sobě vytvořil určitý

obraz a chceme, aby nás tak lidé viděli. Někdo hraje dobráka, jiný pod vlivem okolností

morouse. V tom je dobrodružství života. život je, hochu, náramná sranda. A ovšem je v tom taky riziko. Ty se tady točíš kolem těch studentek. Ty na tom ještě nebudou tak zle, ještě

neměly čas se patřičně vyvinout. Ale stejně. Když ti řekne A, tak počítej s tím, že za tím A je ještě něco. Třeba A s čárkou. Nebude to čisté. Ani to není možné, aby byl člověk tak přímočarý. Proto si nech poradit a koukej na lidi jako na glob ální jednotky.“

„Nevím, jestli můžete být s tímto přístupem k lidem vůbec šťastný člověk.“

„Proč bych nebyl? Mně o nic nejde. Přijel jsem se něco dozvědět. Jinak nic nechci. Ty asi taky. Tak jaképak řeči.“

„Ještě jednu otázku: Jakou hloubku mají kontakty, které tady navazujete?“

Tady si Blažek nebyl jistý, jestli se Dobrý neblíží k hranici, za kterou už následuje pár facek.

„Já tu nenavazuji žádné kontakty. že jsou tady navazovány důvěrné vztahy mezi chlapama a ženskejma? Tos měl na mysli? O nic přitom nejde. Nic člověka k ničemu nezavazuje. Myslíš na to, co je ti v tomhle tvém věku blízké, na pracovní vztahy okořeněné trochou sexuality? Pokud v tom vidí někdo problém, myslím morální, tak ať to nedělá. To si každý

musí vyřídit se svým svědomím.“

96

A nechal zaraženého docenta jeho myšlenkám.

*

Skončila přednáška profesora Carlana z Bari. Mluvil zajímavě a vtipně o tom, jak se ženy v předhelénském a helénském období oblékaly. Jak a čím se zdobily. Jaký byl jejich osobní a společenský život. Jako materiál mu sloužily nalezené malované vázy a doklady zejména literární. Opíral se o poměrně bohatou literaturu, z kufříku, který měl na stole vyňal jakousi knihu, dílo jistého francouzského autora, z ní pak dlouho a procítěně citoval. Jméno citovaného autora znělo nějak jako Louis Séchan, ale tím si mnozí nebyli jisti. Možná, že mu, profesoru Carlanovi, někteří přítomní rozuměli. Dobrý nerozuměl ani slovu. Fotografie profesor promítal na zeď a dobové literární ukázky četl, tentokrát anglicky. Nebylo toho mnoho, proto úspěch opíral o svůj moderátorský talent, o fantazii a schopnosti kombinační. Rozhodně to, co chtěl říci, řekl vtipně a zajímavě. Teď se těšil na debatu. Taky se hned zvedlo několik rukou, ještě si ani nestačil sednout. Slovo si však vzal profesor Murran. Ani se nehlásil, hned se chopil řeči.

„Mějte, prosím, trpělivost. Je to starší člověk a v oblasti vědy má snad jistá práva,“ špitla profesorka Kapsová k profesorovi Carlanovi, protože ten silně zafuněl a vypadalo to, že Murrana zbaví slova a vyvolá tak skandál. Ti, kteří se disciplinovaně hlásili o slovo, se odevzdaně podřídili situaci.

„Není zanedbatelných pravd,“ zahřímal Murran. Tím nejdřív přiměl Carlana, aby v duchu rychle přehlédl svoji přednášku, jestli tam snad, nedej bože, něco takového tvrdil. „Pravda buď je, nebo není. Je to jako všechno, co se týká lidí.“

„Správně. Buď to je, nebo není,“ komentoval tento výrok profesor Blažek „Moudrost takřka absolutní.“ Řekl to česky, nikdo jeho výrok nepřekládal, proto Murran s uspokojením vzal jeho slova jako znamení souhlasu.

„Odborníci našich oborů vypracovali složité systémy, které uplatňují při dosahování

relevantních poznatků. Protože pravda je výsledek takového poznávání. Nebudu zdržovat

tím, co vědci znají. Víme, jak je to složité a nejednou sporné zvolit správnou teorii, v jejímž plánu se uplatní žádoucí metoda.

Stručně řečeno, pravda buď je, nebo není.“

„No bravo, pozoruhodné, opravdu pozoruhodné,“ řekl profesor Grundbaum německy. Znělo to úlevně, a proto se mnozí zatvářili mile a s neskrývaným pochopením.

97

„Ovšem existuje i sporná, překroucená pravda,“ pokračoval profesor statečně. „Ten někdo s pravdou pracuje, jenže mu její tvar nevyhovuje a proto ji přizpůsobí své potřebě. Kupecké

nakládání s pravdou zná historie moc dobře. Ten někdo vychází z toho, že pravda se překonává novým poznáním, které směřuje k vyšší pravdě. Tato schopnost proměny vede mnohé k překonávání, to v uvozovkách, pravdy omylem, který může být pseudopravdou, lží, která se pravdě jenom podobá. Tam, v tomhletom chumlu idejí, dochází ke zmatkům, k tomu, že si lidé nevědí rady. Stovky příkladů.“

„Bože, snad ne.“ To hekl profesor Carlan.

„Tak mnozí na otázku, co je to vlastně pravda, říkají, že nejlépe je o ní nic nevědět. Viz Clowberg. Protože obsah pojmu „pravdivost“ je systematiky mnohoznačný. To se nemíním zabývat Poincarého diferenciací mezi predikativními a nepredikativními definicemi. Ale to bychom se dostali daleko a taky dost stranou od tématu.“

„Pozoruhodné je, že tato slova zazněla na této konferenci. Otázka pouze je, jestli to profesor na naše jednání vztahuje a platí-li jeho poznatek obecně.“ To pronesl profesor Kubák, který přišel na konferenci teprve tento den a zastupoval zde historiky Jihočeské

univerzity. Řekl to česky, takže mu nikdo z hostů nerozuměl.

Zdálo se, že si mnozí oddechli doufajíce, že profesor Murran bude kone čně mluvit k věci.

„Kam se naše bádání ubírá? Zkoumáme detaily, zda byl ten či onen zrzavý či plešatý. To by bylo v pořádku, pokud by nám neuniklo badatelem zprostředkované poslání minulého času. Cožpak tihle naši předchůdci žili proto, aby jejich jména byla v čítankách? Aby se o nich za dva tisíce let vědělo? žili a pracovali proto, aby byl jejich lidský svět lepší, lidštější. Dařilo se jim to? Tak jako se daří lidem vždycky. My však víme, že Pindaros měl na levé ruce šest prstů. K čemu nám to je? Ukojíme tím svoji touhu po poznání? Směšné.“

„Co abych teď omdlel, vynesly byste mne ven? V nastalém zmatku by někdo vzal nestorovi slovo.“

„Pane docente, to už tady bylo,“ řekla káravě dívka Růžičková.

„Skutečně?“ rozpomínal se docent Dobrý.

„Ve Šťastném Jimovi.“

„Zdá se, že zcela aktuální je výrok Teukrův,“ pokračoval profesor. „Vlast je tam, kde je dobře. Od té doby, co byl tento poznatek vysloven, uplynulo asi 2300 let. A pořád pro mnohé

lidi platí. Když je někdo zaskočí otázkou, jak na to přišli, ohánějí se Sokratem, který na dotaz, která obec je vlastně jeho otčina, řekl, že je občanem celého světa. Doufám, že nemyslíte na Evropskou unii. Je tady jistý, dost podstatný rozdíl.“

98

Tím poskytl shromáždění příležitost pátrat po nezvyklých logických souvislostech mezi šesti prsty levé ruky Pindarosovy a kosmopolitními sklony Řeků, pro které ohrádka jejich polis vytvářela malý prostor.

„Filozofů, kteří se narodili jinde a skončili v Athénách, bych mohl jmenovat mnoho. V tehdejším světě byla vlast omezena na vyhrazený díl země, polis. A lidé opouštěli tuto svoji vlast

a žili tam, kde dostali příležitost. Albucius jako vyhnanec klidn ě působil jako filozof v Athénách. Demaratos, otec krále Tarquinia, uprchl z Korintu do Tarquini í, protože nemohl snést tyrana Kypsela. Dal přednost svobodě ve vyhnanství před otroctvím.“

Profesor se odmlčel a Kapsová se chystala poděkovat mu za dobře míněný příspěvek, ale on se projevil jako nezmar. Nebyl ještě hotov.

„Ještě bych rád upozornil na jednu skutečnost, jak si jí všimli už dávní naši předchůdci a která bude velmi brzyaktuální. Bohužel ji referent přehlédl, když mluvil o zdobné módě

starořeckých žen. Je to odříkání. Zbavení se přemíry statků nepotřebných k životu. Až se přírodní zdroje vyčerpají, přijde doba, kdy začneme respektovat staré myslitele. Byl to Říman Ciceron, kdo řekl, že přirozenost se odvrátila od zdravého rozumu. Když poslal Alexandros Xenokratovi 50 talentů, což byla ohromná suma, odvedl obdarovaný vyslance na oběd do Akademie. Tam jim dali k jídlu jenom to, co bylo třeba k nasycení. Byla to hostina velice skromná. Když se tomu hosté divili, řekl, že k nasycení nepotřebuje tolik peněz a dar odmítl. Nakonec přijal nepatrnou částku třiceti min.

Když Alexandros žádal Diogena, aby si řekl co potřebuje, dotyčný odpověděl, že mu stačí

když si stoupne kousek stranou, že na něj vrhá stín.“

Teď byl profesor Murran definitivně hotov. Jak to vypadalo, shromáždění na tom bylo podobně.

„Myslím,“ začala rozpačitě profesorka Kapsová, „že jak přednáška profesora Carlana, tak diskusní příspěvek profesora Murrana obsahovaly řadu podnětů, o kterých bychom si měli pohovořit.“

Sál však mlčel. Ti, kteří se před chvílí hlásili s dotazem, teď prohlíželi své poznámky, mnozí se jen tak dívali z okna na modrou oblohu, pokud to protější domy v ulici dovolovaly. Móda starořeckých žen ustoupila do pozadí?

„No tak, vážení, co je to s vámi.“ Carlan se cítil být poškozen. „Nebo se snad bojíte obhájit svůj názor? Doufám, že tady nikdo netrpí tím, co obnáší Enniův výrok: Strach mně, zděšenému, všechnu moudrost z duše vyhání.“

Ozval se polohlasý výrok profesora Blažka: „Ten to teda správně zazdil.“

99

Protože se na něj upřel Carlanův zrak, musel Blažek něco říct. Vstal a řekl: „Když

vezmeme v úvahu bravurně přednesený referát profesora Carlana, který měl švih a byl přednesen se značným nadhledem, když ho srovnáme s tím, co řekl a do značné míry naznačil profesor Murran, pak je asi problém vést tady teď debatu. Alespoň debatu na přiměřené

úrovni, které můžeme dosáhnout až po jisté úvaze.“

A zase bylo ticho.

Učebnu zalehly rozpaky. Co s tím? Profesorka Kapsová byla rozhodnuta jednání ukončit, ale opět si vzal slovo profesor Murran.

„Jestli jsem svými dobře míněnými slovy způsobil jakési potíže, přijměte prosím moji omluvu. Rozhlédněte se však kolem sebe. Vidíte známé vám tváře. Když se tu sejdete za dalších deset let, mnozí z nás tady nebudou a ti, kteří mají dnes hlavu plnou vlasů, budou vlasy postrádat, záda se jim nahrbí a pamětníci budou vzpomínat, jak tady starý Murran jednou zdržoval. Bude z toho možná dobrá anekdota pro chvíli u odpoledního čaje. Myslím na to, jak bylo Platónovi, když v slzách vybíral z paměti a zapisoval poslední slova svého staršího druha Sokrata. Když vám odejde druh, nebo vám drahý člověk, pak se svět už

nemůže z této ztráty zotavit, už to není svět, který jste znali, protože to je svět bez toho, co vytvářelo jeho jednotu.“

Odmlčel se, jako by čekal, že někdo řekne svůj názor. Nikdo však nic neříkal, jenom u stropu dělala hluk masařka.

„Proč mluvit o potřebě pravdy mezi těmi, kdo tu pravdu neustále hledají? Tato nekonečná

a proto snad i marná práce nám dává právo na důstojný lidský svět. A nezáleží na tom, jestli výsledkem tohoto hledání je nový zdroj energie nebo jen zjištění, že Aquinius byl špatný, nebo snad dobrý básník. Mimochodem to byl špatný básník. Katullus sliboval příteli, že když

ho bude chtít potrestat, pošle mu sbírku Aquiniových básní.“

Pětadvacet účastníků mlčelo.

„Ještě jednou a trochu jinak.“ Profesor byl neúnavný. „Překvapivá otázka: K čemu je nám bádání o athénských hoplitech? Je to vypravování dobré pro zrušení nudy zimních večerů?

Podstata je v tom, co je za těmi příběhy, třeba o ukousnutém jazyku jakéhosi Zénóna. Pro nás je podstatná společenská kultura, každodenní způsob života, hledání cesty k polidštění života našich předků a tedy i nás. To, jak žili staří Řekové, je vypravování o tom, jak žijeme my tady a teď. Jestli nám to nedojde, pak jsou naše bádání k ničemu.“

Pětadvacet účastníků jednání mlčelo. Profesorka Kapsová už nabírala dech, že poděkuje a jednání ukončí, když v předposlední řadě vstala Jarka Růžičková.

100

„Omlouvám se za svoji drzost, že se tady odvažuji vystoupit.“ Bylo slyšet, že jí angličtina dost nejde, ale všichni smysl jejích slov pochopili. Mnozí se usmívali. „Pane profesore, z vašich slov, která byla, jak jsem přesvědčena, dobře míněna, na mne padl smutek. Já to chápu, protože taková je asi realita života. Ale já a moji přátelé jsme na jeho začátku, takže.,“ tady se zarazila, nemohla najít správný výraz pro myšlenku, kterou chtěla vyslovit.

„Nic neříkejte, dítě,“ vstal profesor a promlouval k Jarce, která, celá červená, si váhavě

sedla. „Není třeba něco říkat. Je rozdíl mezi tím, když člověk cestu začíná, a tím, když ji končí. Na začátku málo informací a plno sil. Na konci opak, plno informací, ale už sil málo. Ale v obou případech platí, že ta cesta je za pravdou. Zní to jako otřepaná fráze, která má

význam jenom pro toho, kdo ji chce pochopit. A dodám důležitý fakt: Kdo ji pochopit je schopen.“

Tady se profesor posadil a zadíval se s uspokojením na Jarku Růžičkovou.

„No prosím,“ zašeptal docent Dobrý, „vypadá to, že jste sehnala konzultanta.“

„Sehnala, jo?“

„Omlouvám se. Nebyl jsem v tu chvíli ve formě. Tak mne vaše vystoupení vzrušilo.“

Mezitím se za stolem radili profesoři Kapsová a Carlan. Výsledek zveřejnili. Oba postupně poděkovali přítomným za trpělivost a za eventuelní poznatky, se kterými vystoupili. Dalo se říci, že to platilo i o Jarce Růžičkové. Ta přece také zveřejnila svůj názor. Když vyšli na chodbu, přidal se k nim Švéd Roztocký a radil Jarce, že by se měla toho smutku zbavit intenzívním pohybem, nejlépe zavěšena do jeho mužného rámě.

„Vřele doporučuji. Pohyb je zdroj života. Nebo snad ne?“ Dobrý vzápětí zapochyboval, byl-li jeho výrok na místě. Asi ne. Nikdo mu nevěnoval pozornost.

*

Profesorka Kapsová seděla nad talířem, kolem byli její kolegové z katedry, kteří povinně

absolvovali ne příliš vydařenou přednášku profesora Carlana.

„Nebuďte zasmušilá, paní kolegyně. Nakonec to všechno dopadlo uspokojivě. Tihle univerzitní staříci jsou svým způsobem nevyzpytatelní. Měl v úmyslu něco říci, ale polovinu toho

zapomněl. To je v jeho věku přirozené.“ Odborný asistent Krása se s chutí zabýval obědem, zážitek z toho vyplývající si rozhodně nemínil kazit uvažováním, co Murran svou řečí myslel.

„Chtěl něco říct, možná, že to jen naznačil.“

„že měl Pindaros na levé ruce šest prstů.“

101

„Budu o tom muset uvažovat,“ řekla posléze Kapsová a tím ukončila debatu snad zbytečně se rozvíjející.. Když pak po obědě vstávali od stolu, zavolala Krásu zpátky.

„Je mi líto, kolego, ale mám pro vás práci.“

Dovedl si představit, co to asi může být, proto nedal najevo roztrpčení. Na katedře pracovali samí zdatní, vědě oddaní mladíci a s vědou oddaní i profesorce Kapsové.

„Někdy kolem čtvrté hodiny přiletí z Londýna vnučka profesora Murrana. Vyzvednete ji na letišti a zavezete do Karolina. Bydlet bude s dědečkem. Zajistěte to.“

Před nebohým Krásou se otevřela řada složitých problémů. Jak ji pozná? Jak pro ni má jet, když parkování tam stojí majlat. Má Murranův pokoj přistýlku? To vše ho napadlo až za dveřmi a současně věděl, že ptát se je nemožné. Člověk, kterému dělá potíž vyřešit takovou prkotinu, nemůže zdatně pátrat někde v pouštích Předního Východu, a když právě ne v pouštích reálných, tak v knihovnách, které se jim v určitém slova smyslu významně

podobají.

Vyzvednout na letišti Murranovu vnučku byl v dosavadním poklidném životě odborného asistenta Krásy zážitek, s jehož líčením mohl vystačit značnou část svého následujícího života.

Pomalu šli od oběda. Dvojice i jednotlivci stoupali do schodů. Někomu nestálo za to se vracet na kolej, někdo se odhodlával vyjít ven na rozpálenou ulici. Nebo počítat sanitky, které

s ječením hlásily, že vezou další srdeční příhodu.

Profesor Votava promlouval k doktoru Šimečkovi: „Dával jste pozor, co říkal profesor Murran? Připomněl jednu důležitou věc, která by neměla zapadnout.“

„Jakou?“ zeptal se oslovený. „Přiznám se, že jsem ho neposlouchal.“

„Udělal jste chybu. Tihle staří pánové obvykle nemluví do větru. Zvlášť, když mluví o smyslu své práce.“

Vedle profesor Blažek naléhal na doktorku Kapsovou: „Myslím, paní kolegyně, že jste při koncipování obsahu konference zapomněli na důležitou věc. Na filozofy. Ti přece byli u všeho, co bylo pro Řecko té doby podstatné.“

Tvářil se důležitě, přibližně tak, jak to odpovídalo významu jeho připomínky.

„Nezapomněli. Vážili jsme odpovědně. O filozofech se mluví všude, kde se probírají

historické údaje. Nechtěli jsme nic zdvojovat.“

„Jenže mluvit o řeckém pantheonu a vynechat filozofy? Ale já se omlouvám. Myslel jsem to dobře.“

Myslel to dobře. Nikdo mu jeho dobrou vůli nevymlouval. Všichni jí přetékali. Uspořádat konferenci byl mimořádný výkon, na který se katedra zmohla po delší době příprav. Jen získat

102

tolik zahraničních zájemců, kolik se jich sešlo, bylo obtížné, zejména proto, že na škole nebyla žádná vynikající hvězda oboru. Byli tady odborníci v plánu našich univerzit mimořádní, ale světová elita tu zatím nebyla. Kdyby se tady takový jedinec vyskytl, ostatní by mu tuto přednost asi ochotně upřeli. Mnozí z hostů naštěstí přistupovali k věci tak, že je třeba oboru pomoci a nezáleží na tom, kde se obor má rozvíjet, nebo zda byl dotyčný referent kdysi komunista.

V době konání konference latentní i skutečné spory mezi lidmi utichly a všichni svorně

spolupracovali pro zdar podniku a české univerzitní vědy.

„Jaká bude odpoledne účast? Nejsou lidé už unaveni? V tomhle vedru se můžeme nadít úspěchu spíš po ránu, ale teď? Kolik je tam stupňů?“

„Ve stínu bratru třicet. Na slunci o deset víc. Ale nemějte obavu, paní profesorko. Představa, že bude přednáška doplněna živým a k tomu dívčím zpěvem, je lákavá a staříci odmítnou popolední spánek a přijdou si to poslechnout.“

„Pane kolego,“ oslovila Kapsová doktora Krásu, „mám obavu, že právě o ten zpěv přijdete, protože musíte včas odejít na letiště, jestli vám ta dívka projde bez povšimnutí, bude to skandál a Murrana by se to určitě dotklo.“

Doktor Krása zkoumal vizáže přítomných zaraženě. Pak nabral dech a řekl, že profesor Murran neví, kdy to děvče má přijet. Co mu říkala do telefonu, zapomněl, ale uvažoval, že kdyby letěl do Prahy on, bylo by to v době, kterou naznačil.

„Tak to je zcela logicky průšvih. Dá se tomu pomoct, když si seženeš na tu holku telefon. Ať ti dá profesor na ni číslo,“ radil kdosi prozíravě.

„Divné je, že mne to nenapadlo.“ Krása se rychle vzdálil, aby zavolal profesora Murrana. Dozvěděl se vzápětí, že volaný není k dosažení.

„Možná, že je ještě v jídelně. Pánové s umělých chrupem obědvají zvolna a pokrm musejí

důkladně zpracovávat.“

To, že si Krása tento poznatek vybavil sám, pokládal za doklad své badatelské

výjimečnosti. Vzápětí však vznesl nepodstatnou pochybnost, zda umělý chrup předpokládá

nutnost pomalu potravu zpracovávat.

„Jak jsme na tom, děvčata?“ oslovila před druhou hodinou Kapsová obě studentky, se kterými lekci připravovala. „Neměly bychom si to ještě teď zkusit?“

„Není třeba, my neděláme nic jiného, než zpíváme, a je to děsná legrace. Naštěstí tomu nikdo nerozumí. Případné intonační nedostatky budou taky naprosto stylové.“

„Doufám, Evo, že se vám nebudou třást kolena.“

103

„Absolutně pohoda. Opravdu. Jen jsme zvědavé, jak se bude publikum tvářit, až Jarka spustí jako Iokasta a já jako král Oidipus.“

Kapsové se zdálo, že význam věci by měl mít vliv na to, aby se dívky tvářily trochu starostlivěji. Byly si nějak příliš jisté.

Bylo to všechno dost složité. Jednak výběr textu. Bylo známo, a profesorka Kapsová s tím v přednášce počítala, že text dramatu herci vesměs zpívali. Jak, když se nezachoval žádný

záznam? Radila se s kdekým, kdo mohl o věci něco vědět. Nakonec i s autorem hudby inscenace hry na pražské scéně. Protože autentický záznam nebyl k dispozici, muselo publikum věřit, že co slyší, je to pravé. Takže byly jednotlivé verše upraveny jako recitativ kombinovaný se zpěvem, který připomínal byzantskou bohoslužbu. Šlo o dva sólové hlasy a sbor, který zpívaly obě dívky společně. Dvojhlasně. Jako nástroj hudebního doprovodu musela sloužit kytara, jejíž zvuk byl dost blízký zvuku harfy, na kterou herci hráli. Píšťalu dívky odmítly.

Kdo z katedry dívky slyšel zpívat, musel věřit v úspěch. Jedna měla měkký soprán, druhá

alt se stopami smutku, mnozí mužští členové katedry doporučovali, aby se lekce omezila jenom na interpretaci zpěvů. To pokládala profesorka Kapsová za nedůstojný atak na svou osobu.

„Počítejte s tím,“ řekla starostlivě, „že bude přítomno několik lidí, kteří hovoří řecky. Vezměte si s sebou text. Tohle přece není vystoupení nějakých popových zpěvaček. To je vážná

práce, pokus přiblížit starou řeckou kulturu posluchačům.“

Dívky ochotně souhlasily.

„Taky jde o to, aby se vám neroztřásla kolena. Ve stresu člověk nevydá zvuk. Tak pozor na to!“

Nacvičovaly zpěv dost dlouho. Profesorka nevěděla, zda se už někde na školách něco podobného dělalo. Je možné, říkala, že v Řecku si tyhle pasáže zpívají pouliční zpěváci. V době Mozartovy Kouzelné flétny si na pražských ulicích kluci pískali její árie.

„Rozšířila se tady iluze, že když jde o takovou klasiku, že se všechno bere jenom smrtelně

vážně. Ale tady přece jde o smrtelně vážné věci. Nepleťte mne, děvčata.“

Děvčata nevěděla, čím ji pletou, ale nechala to tak, jak profesorka řekla. Pro větší dramatický účinek měly dívky nacvičen Oidipův nářek nad údělem slepého krále.

Pasáž zhudebnil student katedry estetiky s neobyčejným citem a s ohledem na zvukovou stránku řeckého jazyka. Představit si výkon antického pěvce bylo velmi obtížné, ale udělal to, co udělat bylo možné, vložil do skladby své pojetí osoby a jejího utrpení. Dívky pak do

104

interpretace vložily něhu mladého děvčete, které sice dosud nic neví o bolesti hrdiny, ale mají

dobrou vůli do zpěvu dát smutek a lítost nad jeho osudem.

S tím, že by snad publikum reagovalo bezprostředně na zpěv, nikdo nepočítal. Taky nešlo o koncertní vystoupení, ale o ilustraci přednášky. Proto byly dívky, a zejména profesorka Kapsová překvapeny, když se ozval potlesk. Začal s tím dlouhý Švéd a ostatní se přidali. Zejména manželky dvou profesorů, které neměly zkušenost z podobných jednání, pokládaly za potřebné vyjádřit svůj souhlas.

Potlesk však přiměl profesorku Kapsovou k spontánnímu jednání. Dělala i to, s čím nepočítala. Rozebírala jednotlivé pasáže skladby a vyzdvihovala jejich zvukovou stránku. Dívky na její žádost demonstrovaly jednotlivé sloky, třeba několikrát opakovaly jeden verš.

„Právě tady toho si všimněte. My sice nevíme, jak to zpíval řecký herec, ale víme, co tím chtěl říci. Dojem, který to vyvolalo ve vás, byl autentický a stejně působil jako před těmi dvěma tisíci léty. Nepočítáme s tím, že tady budou děti omdlévat a těhotné ženy potratí, jak se stávalo v amfiteátrech starého Řecka, ale máme přibližnou představu. O tu nám šlo.“

Profesorka Kapsová vedla řeč přes hory a doly, přes úskalí, kde muži usychají daleko od svých legálních manželek zmámeni Pindarovými kouzelnicemi. To bylo v čase, kdy se umění

řeči ještě neprofesionalizovalo, kdy se člověk dostal do magického vlivu slov poměrně

snadno. Tady profesorka s úspěchem a s příznivým ohlasem u publika mluvila o Prótagorasovi a jeho schopnosti davové manipulace.

„O co se dnešní politici snaží s malým či větším úspěchem, to zvládali specialisté před více jak dvěma tisíci léty. Je to doklad, že člověk je jenom člověk, že rozumět mu je podmínka žádoucího řízení lidského jednání.“

Rychle se však od politiky vzdálila a nabídla posluchačům, že obě dívky zazpívají pasáž

z Homérovy Odyssey.

„Tady dávejte pozor na rytmizaci této pasáže. Ukazuje a dokládá, že mistři starověku byli mimořádně schopní básníci. Neustálým opakováním se postupně obrušovaly hrany a poetické

dílo se dostávalo až k ideálnímu tvaru.“

Vzala si do ruky text a na místě dokazovala, jak patrně vypadala jedna sloka před čtyřmi tisíci léty a jak se postupně text zdokonaloval. Tím vyvolala nesouhlas jednoho z posluchačů.

„Odmítám takovou manipulaci s posvátným textem. Možné je všechno, ale zůstaňte s tím

laskavě ve své jazykové laboratoři. Zveřejnění vede k nejistotě a ta není zdravá. Snižujete tím genialitu Homérovu a jeho spolutvůrců. Uznávám, že věda na to má právo, ale narazí na drtivý nesouhlas hned, jak s tím vystoupí na veřejnosti.“

105

Kapsová stála jako opařená. Nesouhlasným mručením jí dalo společenství historiků

důvěru. Bylo však na ní vidět, že si na moment neví rady. Obě dívky stály vedle ní připraveny začít s demonstrací.

„Pan kolega,“ byl to Němec, jeho jméno tady zatím nepadlo, a jak bylo slyšet, když

vystoupil, se nepředstavil, „má právo na vyslovení svého názoru. Toto shromáždění je odborná veřejnost, která může snést můj laboratorní pokus. Já jsem v podobné situaci dosud nebyla, proto mi dovolte pokračovat. Teď se budeme věnovat Homérovi.“ Sedla si za stůl a obě dívky nabraly dech a po odeznění několika kadencí se pustily do zpěvu. Publikum pozorně naslouchalo. Asi si nebylo jisté, jakého zločinu se Kapsová dopustila tím, že dala zpěvu zaznít, proto byl ohlas o něco střídmější než v prvním případě. Přesto profesorka Kapsová přednášku ukončila podle svých představ. že byla mírně roztrpčená? To bylo zcela přirozené. U vnímavých intelektuálů je nesouhlas s jejich prací chápán jinak, než

jak ho chápou lidé pracující v racionálnějších oborech.

Snad proto obě dívky neodešly od stolku v popředí učebny, opřely se o něj a spustily: Ej, šohaj, šohaj.

Učebnou se rozlehla jihomoravská lidová, která v nejedné vesnici zvedá náladu za sobotního večera. Šlo to ráz na ráz. Dívky byly mistrovsky sezpívané, vynikající první hlas doprovázel alt, který obratně vibroval kolem ústřední melodie. Kytara nahradila cimbál. Na vědecké obci bylo vidět zaujetí, které se postupně měnilo v dojetí. Přitom někteří z hostů

netušili o jaký zpěv to jde, mohli mu klidně přisoudit makedonský původ.

„Kde se to v těch holkách vzalo? Takový máte na katedře poklad? Ty byste měli nechat na škole jen kvůli jejich hlasovému fondu.“

Když dozpívaly jednu, přidaly druhou: Skleničko ty skleněná. To přítomní Moraváci nevydrželi a hlaholili, až se lidé, jdoucí kolem oken důstojného stánku vědy, nevěřícně

ohlíželi.

„Dost, dost, dost, děvčata, byly jste výborné, ale mohlo by to špatně dopadnout,“ krotil probouzející se vášně vedoucí katedry. „Sejděte se s nimi někde v klubovně, kde nebudete nikoho rušit. Řeknu tajemníkovi fakulty, aby to zařídil.“

Pan profesor v dobré víře, že případný skandál vyvolaný nadměrným hlukem lze předejít jednáním s tajemníkem fakulty, přehlédl, že na tajemníka fakulty nemá žádný úřední vliv. Mimo to onen dobrý muž už dávno stáhl rolety a teď polehává někde na koupališti, stejně

jako většina rozumných lidí, kteří nemají s konferencemi potrhlých historiků nic společného. Účelu však bylo dosaženo. Dívky uložily nástroj do pouzdra, přítomní s důvěrou, že to, čeho se dožadovali, někdo zařídí, postupně opouštěli učebnu, chodbu a školu.

106

Na schodech fakulty potkali doktora Krásu; v jedné ruce táhl kufr, v druhé ruce svíral ruku vyplašené dívčiny a s vyvalenýma očima se domáhal profesora Murrana. Seběhlo se kolem Krásy několik lidí z katedry. Když zjistili, že jde o vnučku profesora Murrana, tvářili se přívětivě a s pochopením.

„Hned jak skončila přednáška, profesor odešel. Půjdete-li rychlejším krokem ke Karolinu, můžete ho zastihnout cestou. Jinak na místě.“

„Paní profesorko, jak to vlastně je? Vy jste mne požádala, abych slečnu vyzvedl. Je tady. Kdo se o ni bude starat, když je celkem známo, jakou pohyblivostí vládne pan profesor?“

Kapsová, která sešla ke vchodu, aby se seznámila s dívkou, s náručí plnou papírů se chystala odejít do svého kabinetu.

„Slečna je soukromý host pana profesora. My k ní nemáme žádné závazky. Vy jste jí šel naproti pouze z dobré vůle. Rozumíte?“

I když se to až do této chvíle Krásovi nezdálo, stála vedle něj vyplašená víla, která si neví

rady, z toho, co se dělo kolem ní, je nanejvýš zmatená,. a v modrých očích má nepřiměřeně

vlhko.

„Problém, že ano? Já to věděla, znám svého předka. Totálně nezpůsobilý. Takže mne nechal viset ve vzduchu.“

„Pozoruhodně chápavá holčička,“ řekl kdosi česky.

„Myslím, že se to může říci nějak podobně, jak jste naznačila. Jestli vás však pozval, musí

mít pro vás nějaké řešení. Třeba vám pronajme pokoj v hotelu. Nevím, jak jsou tady hotely drahé, ale v tuhle dobu asi dost. Pokud se vůbec seženou. Pojďte, začneme jednat.“

Krása vzal kufr a vyrazil chodbou někam, kde tušil volný telefon.

„Posaďte se, prosím, pokud vím, není toto místo systemizované, pardon, to byl pokus o vtip. A budeme pokoušet telefonní služby. Nejdřív zavoláme dědečka.“

Zavolal vrátnici v Karolinu. Pan profesor ještě nepřišel, to bylo první zjištění. Druhé, že přidat na pokoj pana profesora přistýlku je zhola nemožné. Takové zvrhlosti by se tady nikdo nedopustil. Možná, že by se to mohlo stát za časů Karla IV., ale dneska? Vyloučeno. Krása se odmlčel a díval se dívce do očí.

„Gentleman se nemůže ptát dámy, kolik má u sebe peněz. Ptát se však, kolik stojí v hotelu pokoj, je asi na místě.“ Zachmuřeně ji pozoroval. „Byla jste u nás už někdy?“

„Pokud tím u nás myslíte v Praze, tak nikdy.“

„První dojem je prý rozhodující. Narazila jste na milého doktora Krásu, který pro vás udělá, co bude moci. Doporučuji se zeptat, kolik vůbec stojí v Praze hotelový pokoj. Pak se zeptáme vašeho ctihodného dědečka, jestli je ochoten, nebo spíš schopen ten pokoj na několik

107

dní zaplatit. Za třetí bude na mně, abych vám sehnal slušné ubytování někde v soukromí. To by bylo zadarmo, proto do jisté míry výhodné. Co říkáte?“

Neříkala nic, jenom vzdychla.

„Pan profesor patrně předpokládá, že výhody, které se vztahují na jeho osobu, to je ubytování a stravování, lze rozšířit i na členy jeho rodiny. Šlo by to samozřejmě zařídit, kdyby bylo místo. Kdyby bylo volné lůžko v koleji. Vyklidili jsme příslušný počet pokojů, tolik, kolik bylo účastníků. Ale když bude třeba, uděláme snad nějaké zásahy do zdejších poměrů. Nejjednodušší by byl mnou navrhovaný plán, že se ubytujete v soukromí. Souhlasíte?“

Dotyčná, o kterou až do této chvíle šlo, rozhodně nepřekypovala výraznými půvaby filmových div; měla ničím nezvýrazněnou světlou pleť a tomu odpovídající barvu vlasů; žádná kráska, ale jenom milá dívka, hodna příbuzenského vztahu s profesorem Murranem. Taky se nejmenovala Murranová, ale protože si její matka vzala jakéhosi McCortyho, tak se jmenovala Daphne McCortyová.

Už se to všechno nějak příliš dlouho táhlo.

„Rozhodně jsem nepřijela dělat problémy. Zajdu se podívat na dědečka a pak se s vaším souhlasem a za vaší přiměřené účasti odstěhuji, vlastně odnesu zavazadlo tam někam, jak to

říct?“

„Správně. Do mé garsonky, kterou přechodně opustím, když před svým odchodem převleču lůžko. Budu spát u kolegy.“ Toto řešení ho napadlo a vykazovalo všechny znaky zoufalství. Tušil, že to je jediná možnost teď, v době nastupující turistické sezony. Zděsila se.

„To přece není možné!“

„Je mi líto. Je to nejen možné, ale patrně i jediné řešení. Přijdete-li s přispěním svého dědečka na něco lepšího, dejte mi včas vědět. Tak a jdeme.“

Opět, tentokrát loudavým krokem mířili přes Staroměstské náměstí ke Karolinu. Všude bylo plno lidí a oba toho měli dost. Na místě, kde znamení v dlažbě oznamovalo, že před časem dosti vzdáleném stál jeden z českých pánů, kterému kat vzápětí srazil hlavu, položil Krása zavazadlo a zavolal Kapsovou.

„Vypadá to tak, paní profesorko, že to náš host dost popletl. Pozve si vnučku a nic pro ni neudělá. Nezajistí ani nocleh, ani nic jiného. Já pro ni mohu udělat to, že jí půjčím svoji garsonku a půjdu spát jinam. Hotely jsou dost drahé. Děda je člověk dost nepraktický. Ona nemá z čeho platit a pochybuji, že starý pán s tím počítal.“

Bylo slyšet, jak Kapsová vzdechla.

108

„Co dělá?“

„Kdo?“

„To děvče.“

„Rozhlíží se po Staroměstském náměstí. Míříme do Karolina za dědečkem.“

„Chápu, že něco takového od vás nemůžeme chtít. Myslím tu oběť. Je už pozdě něco dneska zařizovat. Vezměte to jako provizorium dnešního dne. Zítra to domluvím s rektorem.“

Usmál se na dívku širokým úsměvem.

„Pojďte se za roh podívat, jak tam svatí pochodují. Před pěti sty lety to byla rarita.“

Když posléze zaklepali na dveře pokoje profesora Murrana, profesor právě zbavoval svůj krk tísnivé kravaty. Rychle si ji opět uvázal a teprve pak vyzval návštěvu, aby vešla. Krása čekal bouřlivé objetí a mnohé další projevy příbuzenské sounáležitosti.

„Tak jsi tady,“ zvolal profesor střídmě. „Jakou jsi měla cestu?“

Když ho vnučka ujistila, že celkem příznivou, zeptal se, jestli je s ní ještě někdo. „Myslím tvoji matku, mou dceru.“

„Ne, dědečku. Pozval jsi jenom mne.“

„Ano. Jistě. Jenom tebe. A ty jsi tady. To je opravdu dobře. Podíváš se, jaká ta Praha vlastně je. Především tu je na můj vkus moc lidí. Opravdu je jich tu nějak hodně. Máte nějaké

přání, studente?“ Obrátil se na Krásu, který stál u dveří.

„Přání? Nemám přání. Jen bych chtěl slečnu ubytovat, potřebuje se po cestě osprchovat a odpočinout si. Čím dřív to udělá, tím lépe. Pak pro vás může před večeří přijít. Večer se něco koná v koleji. Nějaké národní zpěvy. Nebo něco na ten způsob.“

„Aha. Rozumím. Tak se nezdržujte. Já si na chvíli zdřímnu a pak mi povíš, jaké je v Londýně počasí a co je doma nového. Doufám, že nic.“

Tím byla audience u konce.

„Bylo to jednání stručné, na informace bohaté,“ řekl Krása jedovatě, ale až za dveřmi.

„Informace mohl získat jenom ten, kdo zná poměry. To vy jistě nejste.“

„Myslíte poměry ve vaší rodině?“

„Ovšem. V naší rodině. Naše rodina je dobrá rodina, ctí určité tradice a je jich, myslím, hodna.“

Zřejmě se dívky dotkl. To udělal nerad, proto se v zápětí omluvil. Věděl, že Angličan určitého druhu dává emoce najevo jen svému koni a psovi.

„My Středoevropani, zvláště Češi, tradice nectíme, my si je vytváříme od hoc. Když se u nás nějaké tradice začnou vytvářet, tak je rázně zrušíme nějakou tou revolucí, nebo tak nějak,

109

a začneme znova. Trvá to dvě generace, než si na něco zvykneme. Proto se mnohému, s čím se tu setkáte, nedivte moc hlasitě.“

Šli na metro. Jestli se divila, že tu jezdí podzemní dráha, nedávala to vychovaně znát. Beware for Pickpockets.

S ohledem na plat odborných asistentů to byla celkem slušná garsonka. Stačilo jen víc uklízet, utírat prach a tak mohla nabídnout příjemné bydlení. V skrytu duše doufal, že ji to napadne, jen co ji opustí. Potřeby k tomu účelu hravě najde. V tak malém prostoru se nic nemůže ztratit.

Otevřel ledničku a zeptal se, co by chtěla k jídlu.

„Co tu máte?“

„Ptám se proto, že je na rohu obchod, a než se převléknete, dojdu pro něco poživatin. Tak ještě jednou. Na co máte chuť?“

V ledničce bylo mléko, chleba a zmrzlina.

„Já nevím. Když dovolíte, půjdu s vámi, něco mne už napadne.“

Byla zvyklá nakupovat velkoryse. Kdyby u sebe neměl platební kartu, skončil by nákup ostudou.

„Tohle budete jíst týden.“ Uznal, že jeho poznámka, kterou utrousil, když se s taškou táhl domů, nebyla na výši.

„Já jím jako vrabec.“

Odpověď navozovala mnohou úvahu. Snad si nemyslí, že tu budu s ní bydlet? Raději dál neuvažoval a okázale zdravil známé, kteří s ním pobývali v domě. To zas bude řečí, usoudil s ohledem na dívku, kterou přešel zármutek a která se tvářila jako matka, která nahromadila zásoby a teď se těší, jak rodinu nasytí.

„Máte rád krupičnou kaši?“

že má na mysli právě tuto pohádku mládí, jak říkávala paní Antonie Krásová, matička dotyčného Krásy, usoudil z toho, že vzala do ruky krabici krupičky a hledala, kam ji uložit.

„Za jistých okolností jsem ochoten ji sníst.“

Pokývala hlavou, uvažovala zřejmě o okolnostech, které má Krása na mysli.

„No nic, já jdu. Mějte se tu dobře a pokuste se nevyplavit byt a zapálit záclony.“

Viděl však, že nikam nepůjde. Zapomněl jí koupit jízdenky na městskou dopravu a vysvětlit jí, jak to tady funguje. Sedl si proto ke stolu a sepisoval telefonní čísla, která by měla mít po ruce. Trasy metra a stanice, kde se vystupuje nebo přestupuje. Všechno přehledné, opatřené vysvětlivkami. Vybavil si, s jakým úsměvem pohlédla na jeho počítač. Nebyl nejnovější, ale sloužil mu dobře.

110

Byla v koupelně, když se rozezněl její mobil. Opatrně ho vzal do ruky a ruku strčil do dveří koupelny. Musela vylézt z vany. Slyšel, jak někomu na něco odpovídá. Když pak přišla, celá do růžova vydrhnutá, co taky jiného říct o dívce, která vylezla zpod sprchy, tvářila se nadšeně.

„Děda je na nohou a chce vědět, kdy přijdu. Tak jsem řekla, že za hodinu. Souhlasíš?

Nechceš se taky osprchovat?“

Věděl jedno, co ona patrně jenom tušila. Když vleze pod sprchu, tak určitě nepřijdou včas na schůzku s patriarchou její rodiny. Proto doktor Krása váhal.

„Nemám ti pomoct?“ zeptala se, když viděla jeho nerozhodnost.

„Raději dědečkovi zavolej, že to za hodinu nestihneš.“

Uvažovala nad tím ještě, když on na sebe lil vodu a zpíval si píseň námořních kadetů

Jejího Veličenstva. Ti se utvrzovali v přesvědčení, že když se zúčastní bitvy, vždycky v ní

musí zvítězit.

S ohledem na to, že měla na sobě jeho župan a on jiný nevlastnil, stál před problémem, co si vzít na sebe. Obalil se osuškou a tak vystoupil před její kritický zrak. Ona ho však kritickým zrakem neměřila.

Cítil rozpaky. Přijede host a on tu před ním stojí skoro bez odění. A host, ačkoliv by se měl divit, se nediví.

„Slyšelas, co jsem to zpíval?“

„Tiše jsem tě obdivovala.“

„To chápu, ale jde mi o něco jiného. Copak je nutné se vždycky, když nám o něco jde, navzájem mordovat? Vaši kadeti přece pobíjeli své protivníky v houfech.“

„Máš v úmyslu je napodobit?“

To rozhodně v úmyslu neměl, taky neměl v úmyslu vést řeč tímto směrem.

„Než se rozhodneme co a jak bude dál, musíme něco sníst. Koupilas toho tolik, jako bychom dobývali pařezy.“

Tato souvislost mezi dobýváním pařezů a jejími nákupy, které ostatně on zaplatil, jí přišla k smíchu. Ona vlastně teď ze smíchu nevycházela. Přijede do cizí země, do cizího města, potká cizího člověka a sedí před ním oděna do jeho županu, koukají jí z něj její nohy a kdo ví

co ještě všechno, protože si nemohla nevšimnout, že on chvílemi zbystří pozornost a hned odvrací oči. Bože, ať se nestydí a bere hned, co se mu může nabízet. Věděla, že podle běžných chlapských měřítek toho k nabízení nemá příliš. No bože! Copak ženskou dělá jenom velká podprsenka?

111

„Máš hlad? Víš, že by skutečně nevadilo, kdybychom něco mírně pojedli? Říkám, že mírně.“

„Proč říkáš, že mírně? Já nemusím nic jíst. Mně k nasycení stačí jedna dávka Shakespearovy poezie. Jeho sonety asi znáš.“

Podle toho, co na ní viděl, mohl nabýt dojmu, že má pravdu.

„Ovšem.Ve škole jsme se s nimi dost natrápili, abychom byli poměrně otrlí.“

„Otrlí?“

Řekl to tak, aby cítila, že by se ho podobnými výroky mohla dotknout.

„Já si nemíním dát na chleba jeden sonet, byť by byl mimořádně výživný.“

„Shakespearovi dědici jsou dnes příšerně nepoetičtí,“ řekla.

„Těmi dědici myslíš svou generaci?“

„Ovšem. Moje generace,“ zasmála se tomu, jako by řekla nějaký vtip. Vzápětí se však zasmušila.

„Nebuď smutná.“ Sedl si k ní na pohovku a zajel pravou rukou pod župan. Nahmátl její

levé ňadro. Zachvěla se, ale držela.

„Jsou malá,“ špitla a zrudla současně.

„Ano. Malá.“

„Vadí to?“

„Děvče, platí taková rozšířená představa, že čím větší ženské poprsí, tím lépe. Muži si za milenky volí dámy velkých rozměrů, ale berou si manželky s malým, nebo středně velkým poprsím. Nevíš proč?“

Hladil ji něžně a přitom se jí díval do očí. Mžikala a on tušil, že se mu tady asi rozpláče. Bylo by to k smíchu, a nebyl si jistý, jak se zachovat. Vzal ji proto kolem ramen a pokusil se o něžný polibek. Bože, vidí ji pár hodin a už ji má v posteli? To přece nejde. Je tu bez opory svého zázemí, tedy dvojnásobně zranitelná a ty jí svým jednáním bezohledně ubližuješ. Otázka zněla prostě: Jak z té nemožné situace vycouvat? Neublížit jí a neublížit sobě. Když si uvědomil, co by z toho neuváženého jednání, které zakončil polibkem na její pravou skráň bylo, kdyby se to dověděl rektor, ho polila hrůza.

„Svět je stejně samá záhada,“ řekl jen tak, aby nebyl zticha.

„Mýlíš se. Kdybys to řekl před dědečkem, odpověděl by, že se mýlíš. Svět, myslíš tím přírodu, je přísně zorganizovaný a vše má v něm svoje místo. Záhadou je jenom člověk. To, že světu nerozumíš, je dáno tvou nedokonalostí.“

„Musíš se obléct a pojedeme k dědečkovi,“ řekl vyschlým hrdlem, pořád ještě staženým rozčílením. O tom, co právě řekla, nebyl zatím schopen přemýšlet.

112

„Takže se ti nelíbím.“

„Nemluv nesmysly a pospěš si.“

Cítil zvláštní vířivé napětí. Přemístil se ke stolu a listoval v papírech, kterých se mu tam nahromadila kupa. Co měla proti mému počítači? Musel si na něj půjčit od rodiny. Bude ho splácet ještě dva roky. PowerMac g3. Nebyl nový, ale sloužil. To bylo hlavní. Dívka chvíli seděla a pak se vrátila do koupelny. On se pokusil o zpěv. Domníval se, že tím situaci odlehčí.

Vystrčila hlavu ze dveří: „Jestli budeš pokračovat v koncertu, tak dostanu kopřivku.“

Rozesmál se, hlasitěji, než by se slušelo na kritikou postiženého umělce. Vzal za dveře koupelny a s hlasitým mlasknutím ji políbil na tvář.

Pak si všiml kabely, kterou měla na židli. Co to má ta holka za počítač? Opatrně ho vyndal a položil na stůl. Bože, to byl profesionální přístroj, který tady u nás snad ani není vidět. žádný aparát pro studenta, který stojí v USA asi tři sta dolarů a houfně se sem pašuje. Vyšla z koupelny a viděla, jak s obdivem kouká na její laptop.

„Co všechno umí tenhle aparát?“

„Všechno. Když budu chtít, mohu si v Londýně číst tvoje maily. To je to nejmenší.“

„Ty jsi hackerka?“ Věděl, že jsou takoví, kteří se nabourávají do cizích počítačů.

„Já ne, ale mám kamaráda, který se v tom vyzná. Čteme si, co o nás kantoři mají

v počítačích. Je to velká legrace. Tady v posteli si mohu číst, co si děda zapisuje na té

konferenci. V Londýně se budu číst tvoje maily.“

Tím ho příliš nepotěšila. Ještě že neumí česky. „Tu mašinu ti koupil pan profesor?“

„Kdepak. Děda by na ni neměl a ani by s ní neuměl pracovat. Děda má Microsoft Explorer a i to je pro něj škoda. Mám jednoho bohatého strýce.“

„Tohle je přístroj pro učence.“

Dotklo se jí to, ale po chvilce řekla, že má asi pravdu.

*

„Herr Doktor,“ ozvalo se za zády profesora Schauera. S mírným leknutím se otočil. Přednáška skončila a chodba byla plná pohybujících se účastníků konference. Za zády měl člověka, který se velice podobal tomu, kdo ho vyvedl ze sklepa, únosce. Se zděšením zjišťoval, že je to skutečně on. Byl bez brýlí a navíc se srdečně usmíval.. Některé rysy si musel domýšlet, ale nemýlil se. Co tu dělá? Co od něj bude chtít?

113

„Divíte se? Nerad vás překvapuji, ale musel jsem se přesvědčit, že držíte slovo.“

„Já, že držím slovo?“ vysoukal ze sebe Schauer.

„Ovšem. Slíbil jste, že o našem malém dobrodružství nebudete mluvit.“

„A měl jsem snad?“

Muž se rozhlédl kolem sebe. Blížil se k nim profesor Richter, ale když viděl, že je Schauer zaměstnán rozhovorem vedeným v němčině, že přitom vypadá jaksi nezvykle, zůstal stát stranou.

„To je v pořádku. Jen jsem se chtěl ještě jednou omluvit. Eventuelně věc blíže objasnit. Já

jsem rada kantonální policie, jmenuji se Oberrumpf. Ukázal bych vám průkazku, ale nerad bych budil pozornost. Spolupracuji se zdejšími policejními složkami na jednom kriminálním případu a shodou okolností náš člověk, kterého hledáme, se vám podobal. Je mi to líto. Trapný omyl, který by skončil ostudou, kdybyste se o věci zmínil.“

„Jak jste mne našel?“ vysoukal ze sebe Schauer.

„žádný problém.“

Pro někoho žádný problém. Co tím chtěl naznačit? že mají přehled. Kdybych se zachoval jinak, než očekávají, žádný problém by nevznikl. Lehce by mne našli a poučili.

„No nic, pane profesore. Všechno je dobrý,“ poklepal žoviálně Schauera po paži a rozloučil se.

Schauer se za ním rozpačitě díval, jak míří k východu z fakulty a pak se odebral na záchod. Situace ho nutila tak udělat.

„Kdo to, prosím tě, byl?“ Richter se postavil vedle něj a zaujatě sledoval skomíravý proud před sebou.

„Jmenoval se Oberrumpf, alespoň se tak představil. Policajt odněkud, neřekl z kterého kantonu. Po něčem tady pátrají.“

„To je divné.“

Divné to bylo. Nabízely se otázky, které také Richter hned položil: Jak to, že švýcarská

policie pátrá v cizí zemi na vlastní pěst? O spoluúčasti českých orgánů nepadlo slovo. Jak to, že ho, tedy Schauera, tak snadno našel, když Schauer nikoho o místě svého pobytu

neinformoval? Znamená to, že ho sledují? Jak to, že se někdo jmenuje Oberrumpf, když tohle jméno ještě nikdy ani jeden z nich neslyšel?

„Víš co? Všeho nech a zajdi za někým, asi za děkanem, jestli se do toho bude chtít plést, ať ti poradí. Nemusíš chodit na policii, oni jistě přijdou sem a domluvíte se. Ti se spojí se švýcarskou stranou sami a zjednají jasno.“

114

Je zřejmé, že profesor Schauer šel na své místo v posluchárně jako svázaný. V poledne, místo aby šel na oběd, se objednal u děkana.

Den jako obvykle půlil akt spolustolovnictví. Jinými slovy: jakási objednaná organizace udělala přechodně z bufetu jídelnu. Jídelna byla rozlehlá, proto se tam vešly stolky a účastníci konference tam tento den skromně pojedli smažený karbanátek s bramborem a se zelím. No, jásal

jenom někdo.

Teď už bylo odpoledne a jak se postupně stalo zvykem, odebrali se mnozí účastníci konference do svých pokojů, a tak profesora Schauera byl ochoten poslouchat jenom houf nemnohých, v jejichž čele stála profesorka Kapsová.

„Pan kolega Schauer se nabídl, že nás seznámí se svými názory na Schliemannovu topografii mytologické Tróje. Vychází z toho, z čeho mnoho dalších badatelů, že Homérova Trója nebyla tam, kde ji hledal Schliemann, Buďte proto tak laskaví a věnujte panu kolegovi pozornost.“

Schauer si odkašlal, vyndal ruce z kapes, kam je ukrýval protože se mu potily, a spustil:

„Doufám, vážení, že vás budu nudit jenom střídmě. Trója, i když není historicky doložena, patří do okruhu bádání o starověkém Řecku. Díky Schliemannově omylu se dlouho věřilo, že má exaktní určení. Mýtus se obvykle nedá věcně ověřit.“

„Ale!“ zvolal někdo pochybovačně.

„S ním se dá ovšem pracovat jako s relativně exaktní skutečností, která má někde původ a když budeme mít štěstí a dost trpělivosti, můžeme na něj přijít. Nebudu ovšem tvrdit, že dokážu, jak orel kloval někomu játra, která mu do rána druhého dne dorostla.“

Rozhlédl se po učebně. Viděl teď už mu známé tváře, Richter mu přátelsky přikyvoval.

„Trója je součást zpěvu o velké minulosti národa. Patří do mytologie a je proto exaktně

nedoložitelná. To ovšem není nic nového. Mnozí se tohoto faktu vzdávají s jistou cudností. Všichni jsme byli vzrušováni příběhy, ve kterých hrála roli statečnost argonautů, krása řeckých žen a kouzlo homérského verše.“

„K věci, pane kolego, k věci.“ napomenul Schauera profesor Grundbaum. Věděl, že Schauer není specialista a proto ho chápal jako amatéra, jinak by si tuto výzvu jistě nedovolil.

„Omlouvám se, pane kolego, musím dodat, že příběhy homérských básní se opírají o určité nezpochybnitelné skutečnosti. Těmi myslím krajinu, zeměpisnou topografii, která se vždy nekryje s tím, co říká Homér. Za několik tisíc let, které od Homérem vypravovaných příběhů uplynuly, se v přírodě leccos změnilo. V této oblasti docházelo vždycky k tektonické

činnosti. Působením vody a větru se posunuly toky řek. Nemůžeme proto najít mnohé z toho, co bychom podle Homéra hledali tam či jinde.“

115

„Chápete to jako nedostatek?“ pokračoval Grundbaum.

„Nikoliv, pane kolego. Chápu to jenom jako fakt, který musíme brát v úvahu: Homérovi hrdinové žili v určitém světě, jehož čas se po tisíciletí uzavřel. Oživovat ho můžeme jenom jako sen o mýtickém životě.“

Schauer se odmlčel a rozhlédl se po nedůvěřivém publiku. To sice nebylo nedůvěřivé, on jenom jeho nedůvěru předpokládal.

„Podrobit kritickému rozboru Homérovo dílo je samozřejmě nad mé síly. Dělali a dělají to mnozí. Do značné míry to je zbytečná práce, protože tím význam básně neumenšili ani nepovýšili.“

V tuto chvíli měl Schauer pocit, že řekl něco zbytečně, přece jen se cítil trochu nesvůj, i když publikum nejevilo zatím stopy odporu.

„Jestliže putujeme po starověku, musíme udělat úkrok do pravěku. Nebudu zdržovat podrobnostmi, ale na území, které se mohlo dotýkat našich pozdějších hrdinů, se rozprostíral Pontos Euxeinos. Severní moře, které pokrývalo značnou část dnešního Maďarska a část Rumunska. Hladina sahala až do výše 300 metrů nad dnešní poměry. Bylo to sladkovodní

moře a jeho zbytek je Balaton, kam jezdí mnoho lidí na dovolenou. V pátém století před

Kristem nebylo po této vodě už ani stopy a nikdo na to, že tu kdy byla, nepamatoval. To je jedna skutečnost, kterou bychom měli vzít na vědomí. Je to doklad toho, že krajina popisovaná v básních se nemusí shodovat se současným stavem. Tento fakt sám o sobě by vydal dost materiálu pro jeden jednací den.

Dál: Je mi líto, že se třeba dotknu vašich citů, když řeknu, že i staří Řekové byli chamtiví

lupiči, kterým nešlo o vznešené ideály. Takové bychom si je přáli vidět, ale nemohli takoví

být. Své lupičské výpravy ozdobili krásnými mýty, které vyvolávají v dnešních čtenářích iluze.“

Několik přítomných se po sobě podívalo. Roztloukat někoho v moždíři byl odporně

barbarský čin, který však měl své místo v dobovém hledání spravedlnosti. Bylo to tak, jak Schauer řekl, ale chápalo se to mlčky jako daň minulým časům. Převládalo přece dědictví

k novověku mířící civilizace.

„Zlato mělo své místo v životě starých národů, kdo je měl, stál blízko moci a proto se i Řekové snažili získat je všude, kde to šlo. Vzpomeňte na zlaté rouno a na jeho místo v Homérově básni. Není teď důležité, zda šlo o beraní kůži, která hrála jistou roli při zachytávání zlatého písku při jeho těžbě. Zlato bylo na Kolchidě.“

Rozhlédl se, jako by si chtěl ověřit, zda s tím ostatní souhlasí. Nikdo nic nenamítal.

116

„Zlatá Kolchida má v Homérově básni své místo. Kde bychom ji mohli hledat? Nemohla být v podhůří Kavkazu, jak tvrdí Homér, tam žádné zlato nikdy nebylo. Zato bylo v dnešním Rumunsku. Jásón, který vedl argonauty, uloupil královu dceru Medeu, která ho dovedla k Taurům, kteří hlídali zlaté rouno, proto měli o zlatě přehled. žili v zemi Skytů a ti žili na východním pobřeží Panonského moře. Na území dnešního Maďarska a Rumunska. Jde o všem známý romanticko dobrodružný příběh, na jehož vypravování se po tisíce let lidé

těšili.

Přirozeně, že k lupičům se starověké národy chovaly vždycky drsně. Proto také

Jásónem okradení obsadili ústí řeky, po které by se měl se svým lupem plavit.Vezměme v úvahu, že hladina vody byla ve srovnání s dnešní o celých pětadvacet metrů výše. To umožnilo Jásónovi obrátit se zpátky a složitým a obtížným putováním přes dnešní Slovensko se dostat až ke břehům Baltu a potom podél země Keltů se vrátit domů. Protože domů

přivezli jantar, který se vyskytuje na Baltu, museli takovou cestu podstoupit. Člověku se nad takovou výpravou točí hlava. Jak mohli jinak k jantaru přijít? Jedině loupeží? Ale báj sama tuto cestu nevylučuje, mluví přece o cestě kolem zemí Keltů a ti žili na severu Evropy. Tady si dovolím vznést jistou pochybnost. Představa, že se na své kocábce plaví tlupa Homérových hrdinů, vlastně lupičů, kolem celého evropského kontinentu, je fascinující. Mořské proudy, vlny, pobřežní útesy, to je scenérie vhodná pro básnickou fantazii.“

Viděl, že se mnozí po sobě dívají s výrazem značných pochybností ve tváři.

„Takhle bychom mohli vzít jednotlivé pasáže a podrobit je rozboru. Pochybuji však, že by to mělo smysl. Tím bychom dali najevo, že jsme toho názoru, že Homér opravdu napsal turistického průvodce.“

Tak to se ti, kamaráde, moc nepovedlo, říkal si profesor Richter..

„Je tady pozoruhodné dilema,“ řekl profesor Grundbaum. „Vědecké poznání respektuje určitou logiku. Pravdivé musí být doložitelné. Platí to i pro poezii?“

Mnozí se začali neklidně vrtět. Poposedávali na svých místech, jako by vyjadřovali neklid svých myšlenek.

„Hodnocené eposy jsou poesie svého druhu. Jsou to rozsáhlé epické básně, jejichž děj se soustřeďuje kolem ústředního hrdiny, Odyssea, nebo kolem historické události, kterou je dobytí Tróje. Eventuelně dobrodružný návrat domů. Odysseovi hrdinové přece nemuseli objíždět půl světa. Stačilo, že tuto cestu podnikla Homérova fantazie.“ To byla profesorka Kapsová. Bylo to konstatování, k názorům profesora Schauera se nevyjadřovala.

117

„To ovšem neznamená, že nejsou produktem fantazie. Nemusejí kopírovat realitu. Každý

národ má takové ságy, které mohou být po jistou dobu chápány jako historické události. O

tom by mohli Češi vypravovat, zejména když vzpomenou na dobu národního obrození.“

Po této větě pronesené profesorem Blažkem s klidným důrazem na správnost artikulace, jako by učebnu zalil jas pohody. Ovšem. Nejde o to, jestli byl Odysseus lupič nebo nebyl, jde o to, že poezie má svoji historickou váhu a schopnost povznášet ducha národa. Kdosi vznesl pochybnost, zda se vůbec podaří v dohledné době potvrdit místo, kde by se mohla Trója vůbec hledat Pokud ovšem kdy v podobě Homérových eposů existovala.

„Jsem přesvědčen, že hledat v těchto eposech historické jádro je namístě. Homér byl poučený, přesněji řečeno lidská paměť skládala ony hrdinské činy z poznatků o reálném světě. Z lidské historie, jak prosákla věky až k němu, Homér utkal to, co mu řecký národ zprostředkoval.“

„Pane profesore Schauere, hledat Tróju je namístě, alespoň do té doby, než se dokáže, že šlo o pouhou básnickou fikci. Pokud budeme při hledání vycházet z Homéra, možná, že objevíme určité stopy. Nebylo by taky možné hledat to, co v těch eposech není?“

„Pane docente,“ řekla Kapsová. „Pokud budete konkrétnější, budeme vám všichni vděční. Ale vidím, že plynule přecházíme do diskuse. Snad proti tomu nebude mít profesor Schauer výhrady.“

Profesor Schauer neměl výhrady.

„Já jsem to myslel asi takto: V době, o které je řeč, byl únos žen za účelem., za jakým účelem unášeli muži ženy není třeba rozebírat. Byl to vcelku dost rozšířený sport. A tady se kvůli tomu vede válka. To je všeobecně uznáváno jako nesmysl. Tak proč Řekové dobývali Tróju? Samozřejmě, že musíme hledat zlato.“

„Pan kolega má pravdu. Všeobecně se chápe, že vést válku kvůli několika ženám by bylo malicherné. Přítomné dámy prominou, jistě by jim stouplo sebevědomí, kdyby skutečně šlo o osvobození několika krásek. Ale Jásón zjistil, že v okolí Tróje je zlato. A kde jsou v Malé

Asii naleziště zlata? Odpověď: Nikde.

Druhý pohled na věc: Týká se tak zvaných mořských národů. Byly to národy, které jednak podporovaly Trojany, jednat škodily Řekům a ti se vydali na cestu s úmyslem si to s nimi vyřídit. Tyto mořské národy pustošily řecký prostor a pokud lze věřit, tak vydrancovaly i město, které objevil Schliemann a vydával je ze Tróju. Jejich výboje byly příčinou trojské

války.“

Kde tedy hledat historickou Tróju?

Se svými názory se vystřídali téměř všichni přítomní.

118

Jeden stařík, který až dosud na jednáních mlčel, upozornil na to, že ve středním Rumunsku leží poblíž sebe dvě města: Ilia a Troas. Teče tam řeka, která se před věky vlévala do Panonského moře. A je tam v okolí zlato.

„Trója měla podle Homéra dvě jména. Trója a Ilion. Nemohlo by to být jisté vodítko?“

Nadšení studenta, který tento poznatek vyhrkl, bylo nakažlivé.

„Ukazuje se celkem jasně, jsou-li tyto informace pravdivé, že Trója nemohla být v Turecku. Schliemann zkrátka vykopal město, které mořské národy zpustošily a založil iluzi, která až dosud nedává mnoha lidem spát. Vykopal poklad, který si někdo před nájezdníky schoval.“

„Může to tak být, pane doktore Blažku. Co však dál s badatelským úsilím mnoha lidí?

Vždyť objevit Tróju je historická výzva. Historická věda před ní stojí v odhodlání ji naplnit činem.“

„Ale ne, paní kolegyně,“ Blažek se tvářil jako by ho něco bolelo. Dalo by se říci dokonce, že se tvářil ukřivděně. „Jestli někdo přijde s tím, že skutečně a definitivně objevil Tróju, pak mnoha lidem krutě ublíží. Celé generace přemítají o tom, kde ten zatracený kopec s ruinami města je. Kolik lidí celé noci nespí, protože jim ta vidina brání a ponouká je k bdělosti. A vy najednou přijdete s tím, že je tomu konec. Ne. Trója musí zůstat jako věčné téma. Proto by bylo nejlepší dohodnout se na názoru, že žádná Trója nikdy nebyla. že to byla jenom fikce, sen a velikosti národa. Copak to není krásné mít takové sny?“

Smáli se s jistou úlevou. Ještě se přidala ruská profesorka: „Já si myslím, že nejlepší je to tak, jak to je. Prostě hádanka bez řešení. V tom je všechno kouzlo života.“

*

„K čemu taková konference vlastně je?“ zeptal se profesor Blažek profesorky Kapsové a tvářil se, jako že otázku myslí vážně. „Vždyť se tady člověk nemůže nic nového dozvědět. Za ty dva tisíce let, které od zmíněných událostí uplynuly, za ta léta, co se jejich studiu lidé

věnují, se už nedá nic nového objevit. No, něco vyhrabat ze země, najít v nějakém klášteře zlomek papyru, na kterém stojí, že někoho utloukli v moždíři, protože si ukousl jazyk, aby z něj nevytáhli nějaké svědectví? No, stojí na tom převrat vědy? Neříkám, že tu nejsou nové

pohledy. Jsou, ale kvůli nim není třeba svolávat jakási hádání, která stejně nic nevyřeší. S profesorem Grundbaumem nic nehne. Ten si tady jenom zařeční a odjede spokojeně domů. Tam pak vypravuje: to jsem jim to zase nandal.“

Díval se, jak jeho řeč, kterou sotva myslel vážně, působí na jeho společnici.

119

„Všechno, co tady řekl, všechno už stačil publikovat. Tak to byla jenom informace pro ty, kdo to nestačili přečíst.“

„Co profesor Schauer se svým netradičním názorem na Trójské války?“

„Lépe by udělal, kdyby ty netradiční názory utřídil, zhodnotil a ne je ještě rozhojňoval.“

„Pan kolega opět vstupuje do svého skeptického období,“ řekla Kapsová. „Pokud jsi prve myslel Zénóna z Eleje, toho měl jako miláčka Parmenides. Z té doby se tu připomíná Zénónů

celkem šest. Tak si vyber. Pokud to byl tenhle, tak vynalezl rétoriku, tvrdí to Aristotelés. Nějak přišel o život, je sporné, jak. Podle jedněch ukousl tyranovi ucho, Démetrios mluví o ukousnutém nose. Antithenés mluví o ukousnutém jazyku, tím myslel na jeho vlastní jazyk, který pak vyplivl tyranovi do tváře a spoluobčané pak tyrana ukamenovali. Na rozdíl od toho se Hermippos drží verze, že byl Zénón kvůli tomu jazyku roztlučen v moždíři. Můžeš si vybrat.“

„Nemám skeptické období, nýbrž realistický pohled na věc. Jak je daleko z Athén do Sparty? Z dnešního pohledu kousek. A přitom takový rozdíl. V Athénách je žena připoutána ke krbu, ani nejde na ulici. Ve Spartě je žena rovnoprávná s mužem. Může i veřejně soutěžit. Jak je to možné? Já vím, konkrétní okolnosti, izolace v podmínkách, kdy sto kilometrů je nepřekonatelná vzdálenost.“

Kapsová chápala, že její kolega vlastně mluví o něčem jiném. Přece není takový

omezenec, aby mu to, co tady říká, dělalo starost. To, co se mezi nimi stalo, se stalo jaksi navíc, nad rozměry jejího a jeho pojetí životních okolností. Bojí se přijít a říct, tak děvče, ujely nám nohy. Ale stálo to za to. Nebo to nestálo za to? Musela s jistým smutkem přiznat, že to za to stálo. I když v tom přiznání ujíždějící nohy nejsou na místě. Svět se vrátí tam, kde původně byl.

„Já ti rozumím, pane kolego.“

Tvářil se tak, jak se tvářil už delší dobu.

„Skutečně?“

„O tom nepochybuj.“

„V tom případě mi rozumíš víc, než rozumím já sobě. Ale to není nic překvapujícího. Člověk nemá od sebe odstup nezbytný k objektivnímu hodnocení.“

Po chvíli, kdy se díval nerozhodně kolem sebe: „Když mi tedy rozumíš, jak chápeš

Popperův názor na Platonovu Ústavu? Přece tvrdí, že je to ideologický průvodce, nebo snad původce všech totalitních režimů dvacátého století. Co ty na to?“

Když nic neříkala, protože se jí to zdálo být jako neústrojná odbočka, pokračoval naléhavě: „Po porážce Athén od Sparty byla země v krizi. Hledala řešení. Snad proto

120

Thukididovy Dějiny, Platonova Ústava a Aristotelova Politika. Byl to čas rozmachu a úpadku státu. Co na to povíš? Chápu. To není vhodná otázka. Dnes je to samozřejmě

všechno pryč. Ale byla totalita cestou jak z toho ven? Když vezmeme v úvahu šumění času nad stránkami starých textů, nechce se nám náhodou vykládat dějiny svou současnou zkušeností? Nebo jenom je s ní poměřovat. Vykládat tak antiku by asi byl problém. Když

se nad tím zamyslíš, tak oni viděli leccos, co mi už nemůžeme spatřit.“

„Mohla bych si taky omočit?“ zeptala se posměšně. „Co takhle Periklovy Athény. Už

tenkrát přece usilovali o to mít stále víc. Víc než mají jiní. Ať státy, ať jedinci. K čemu to vedlo? My to chápeme s porozuměním, protože škodu sami už necítíme. Samozřejmě, že jenom zatím.“

Snažila se všemu rozumět. Viděla letku racků, jak krouží nad řekou, protože se blížili k nábřeží. Věděla, že se tady kolega poměřuje s ostatními účastníky konference. Jaký je výsledek?

„Zmíněný Zénón napsal velké množství spisů. Diogenés Laertios zmiňuje jejich názvy. Muselo to být nesmírně zajímavé. Patrně byly v alexandrijské knihovně, kde vzaly spolu s dalšími poklady za své. Dík za to patří Římanům. Nebo římskokatolické církvi, která

později pálila spisy pohanských myslitelů.“

„Jsou tady jisté skutečnosti, které by se neměly přehlížet,“ řekl, aniž bral ohled na Zénóna.

„Ty texty, třeba Homérovy, vznikly dávno, před několika tisíciletími. Jejich interpreti je v homérské době chápali jako historii, záznam skutečné události. Zaujímali k nim vztah. Byla v nich zkušenost národa, nebo mnoha generací různých společenství. Dobře. Pak jedostali do ruky lidé, kteří už byli vzdáleni onomu času. Ti brali v úvahu svoji zkušenost a zprostředkovanou zkušenost svého národa. Cítíš ten rozdíl? Zkušenost historická a zkušenost současná? Přitom ono současné má v sobě prvky historického.. A co my, chudáci? Jaká je naše zkušenost, kterou při čtení Homérovy Odyssei uplatňujeme? Můžeme si být jisti, že tato tolika věky profiltrovaná zkušenost je ještě k pochopení? Ovšem že je, řekneš. Jo, houby. Můj předek by řekl: houby s octem. Nevím, proč ty houby a proč ten ocet. Rozumím jenom tomu významu.“

„Takže to všechno nemá smysl?“ zeptala se.

Zamyslel se. Zahleděl se na ni, viděl ženu umanutou něčím, co mělo pro ni a nejen pro ni význam.

„Teď jsi zase nihilistka ty. Přece se nenecháš zmást jedním venkovským historikem.

Pořád se tu mluví o mnohosti přístupů. Tak vezmi v úvahu i to, co jsem řekl.“

„Vystoupíš s tou myšlenkou?“

121

„To bych to musel lépe promyslet a dostatečně vyargumentovat. Na to jsem příliš líný.“

Šli a přemýšleli.

„Člověk žije dnes trvale pod vlivem virtuální reality. Teď dokonce víc než kdy jindy.“

Říkala to a nebylo jí příliš do smíchu. Snad si uvědomovala, že je taky součást stáda, které

myslí vlastně jenom někdy a ne zcela samostatně, protože jí její případné myšlenky vložil někdo do hlavy. „To by jeden nesměl číst noviny a nesměl koukal na televizi. Jen si uvědom, co z toho, co v tvé hlavě vzniklo, je vlastně reakce na ty podněty, které někdo vložil do

komunikačního prostoru s důvěrou, že se ujmou a přimějí někoho, třeba jako jsi ty, abys v jejich duchu uvažoval a jednal. Je to zatraceně manipulovatelné století, ve kterém žijeme.“

Chtěl opravit její „manipulovatelné“ století, ale pak si řekl, že rozumí a opravovat ji by bylo trapné hnidopišství.

Slunce vytrvale pálilo, magistrát dal kropit ulice, nic to nebylo platné. Vodní mlha se vypařila dřív, než dopadla na dlažbu. Jediná výhoda, podle profesora, byla v tom, že ženské, zblblé z toho vedra, zapomínají skrývat to, co normálně neodhalují. Doktorka Kapsová se rozloučila s profesorem Blažkem a teď šla proti slunci, které ji pálilo do očí a nutilo oči mhouřit. Proto hledala v kabelce sluneční brýle. Někde je zapomněla, asi na katedře.

Myšlenky jí zmateně přeskakovaly z místa na místo. Cítila se být nejistá v hodnocení

všeho, co se kolem ní dělo. Bořek Blažek. Co se s ním stalo? Historický vývoj nutí člověka, aby se pouze převlékal do nových a nových převleků. V těch kostýmech jsou původní jedinci, kteří obléhali Tróju a o kterých Homér tak zaujatě vypravoval. S tím, Kapsová, nic nenaděláš. Jen si to uvědom a příliš si nefandi. Rozdíl je v tom, že přicházíš na leccos, na co ti dávní

nepřišli. Nebo snad přišli, ale neuvědomili si všechny souvislosti, hledali příčiny jinde, než je hledáme my.

Člověk se narodí a začíná od nuly. Má-li pak štěstí, dosáhne za svého života určitou civilizační úroveň. Nejvíc se mu daří v osvojení technické slupky civilizace. To zvládne takřka každý. Vlastní civilizační kvalita je asi většině upřena. No a pak umře a další začíná

znova.

Proč nenapadne Blažka, že vlastně vede sám v sobě zápas o člověka? Stydí se za to, že se se mnou vyspal. Bože! Má snad nějaké závazky, o kterých se styděl nebo bál mluvit? Je pokřivený výchovou? Hygienické zásady se svou ideologickou souvislostí. Náboženské

představy nemusejí souviset s ideologií. To až za okolností, které tady nepřicházejí v úvahu. Svírá ho strach z následků. Bojí se, že ho budu vydírat. Bojí se, že bude mít výčitky svědomí. Má strach, cítí se ohrožený citovou závislostí.

122

Bože, co bych za to dala, kdybych mohla b ýt na někom citově závislá!

Uvědomila si, že ji právě někdo oslovil. Pozdravil. Zastavila se a ohlédla. Za ní, dva kroky zpět, stál s rozpaky profesor Richter? Švýcar. Zastyděla se, zapomněla jméno.

„Omlouvám se, nějak jsem se zamyslela.“ řekla s domněním, že bude dál pokračovat v chůzi. Jenže on zaujal pozici druida žehnajícího na gundestrupském kotli, pokud ovšem o druida šlo, a s výrazem tak nečekaným, alespoň by Kapsová nic podobného od tohoto koženého učence nečekala, řekl: „Jdu a vidím spanilou dceru krétského krále Minóa. Jde a uvažuje, jestli má dát

Odysseovi klubko nití, aby se vrátil z té proklaté jeskyně.“

„Cením si vašeho smyslu pro humor, pane profesore. Zejména proto, že mezi našinci je tak vzácný.“ Nic lepšího ji nenapadlo.

„Máte pravdu v tom, paní kolegyně, že je skutečně vzácný. Jenže já jsem neměl snahu pronášet nějaké humorné průpovídky k vašemu obveselení. Pokud se však, jak vidím, smějete, jsem tomu rád. Měl jsem dojem, že řešíte nějakou historickou záhadu. Kdybych se vás zeptal, zda byste se o ni se mnou podělila, byl by můj dotaz patrně shledán jako nevhodný.“

Stáli na chodníku v odpolední tlačenici, měla dojem, že všem lidem kolem nich proudících překážejí.

„Pane profesore, člověku není dáno neustále přemýšlet. Nekontrolovatelný, nebo lépe nekontrolovaný sled představ, které se míhaly v mé hlavě, bych se neodvážila nazvat myšlením. Určitě jsem neřešila žádný problém, který by posouval poznání. světa.“ Smála se přitom, odhodlána pokračovat v chůzi.

„Mne udivil váš nápad ilustrovat přednášku zpěvem básní. Zejména šťastně byl vybraný

149. verš V. zpěvu Odysseie, jak Kalypsó, vznešená nymfa, spěchala k chrabrému rekovi a tak dále. Úplně jasně jsem viděl situaci, kdy Odysseus sedí v pláči na skále a myslí na svou vlast. Krásně to bylo podané, opravdu krásně.“

„Budu váš názor tlumočit oběma děvčatům, udělá jim to radost.“

„Udělal jsem dobře, že jsem jel do Prahy. Opravdu toho nelituji.“

Co na tohle měla říct?

„Dovolte, abych se rozloučila. Mám ještě nějakou práci.“

Vypadal, že je mu to líto.

*

„Pane profesore, nemáte potuchy, jak nám technika usnadňuje práci,“ řekl mužík, který se

123

nějak představil. Byl to policista a jako obvykle na policistu nevypadal. Člověk, který zná

policisty jenom z televizních seriálů a z náhodných silničních kontrol, může sotva vědět, zda má policista nějaké určující rysy, podle kterých by ho mohl popsat. Měl své utajené starosti, do kterých zúčastněným osobám nic nebylo. Byly jistě četné a patrně i závažné. Seděli se Schauerem v děkanově předpokoji, který na děkanův pokyn přechodně uvolnila sekretářka.

„To, co by dřív trvalo tři dny, zvládneme za pět minut. Jako třeba tohle. Dívejte se. Spojili jsme se s vaší policí. Pro vás jako pro oběť je lhostejné, o jaký stupeň policejní hierarchie jde. Normálně by to znamenalo složité úřadování. Kdyby vaši uznali, že to musí někdo vyšetřit, musel by sem odtud někdo přijet a ukazovat vám fotografie podezřelých. Tři dny by bylo málo: teď? Raz dva. Koukejte.“ Chtěl připomenout radu Vacátka, uznal však, že by Švýcar nevěděl, o koho jde.

Otevřel laptop a chvíli s tím nějak kutil.

„Dobrý den, pane kolego. Tak ho tady mám a hned vám ho představím.“

Pošoupl přístroj před Schauera a ten viděl na obrazovce tvář úředníka, měla přísné rysy švýcarské spravedlnosti.

„Pane profesore,“ oslovil policista Schauera, „náš pražský kolega nám o všem referoval. Váš únos, s následnou žádostí únosce o mlčení, může být v nejlepším případě chápán jako nepovedený žert, ale brát to na lehkou váhu nemůžeme. Proto vám ukážu nějaké fotografie a vy se

pokusíte dotyčného poznat. Od toho by bylo lze usoudit, o co únoscům asi jde. Byla by to první stopa, od které bychom mohli mnohé odvodit. Nejdřív se však pokuste vzpomenout si na něco, co jste zatím pražské policii neuvedl.“

Schauer se zmateně rozhlédl. Připadal si jako by byl na mezinárodní televizní konferenci. Někde, pár set kilometrů od něj, sedí kdosi, komu dělají starost jeho potíže, které se mu teď

jeví být tristní, a které by on sám teď nejraději zapřel. Přesto se cítil být v duchu pyšný na to, že jeho státu na něm jako na občanovi záleží.

„Ten člověk se mi teď zase přihlásil. Prý se chtěl přesvědčit, že jsem dodržel slovo a o ničem jsem nemluvil.“ Hlas se mu dost obtížně dral z hrdla.

„Vy jste jim dal slovo, že o tom nebudete mluvit?“

„Ne. Slovo jsem nedal, jen jsem k jejich žádosti mlčel. Zvláštní je jenom to, že věděli kde jsem. Bydlím v hotelu a nikomu jsem o tom, že jsem tady na konferenci o starém Řecku, neřekl. Ani recepční nevěděl, kam jsem ráno šel. To je zvláštní. Někdo mne asi sleduje.“

„Ano, to může být zvláštní. Jestli je to všechno, pak vám posílám sérii fotografií, které

pozorně prohlížejte a ty snímky, o kterých si nejste jistý, zastavte, a upozorněte mne na ně.“

124

Schauer, veden profesionální zkušeností, vyndal z tašky zápisník a tužku, odhodlán zapisovat vše podstatné.. Jeden za druhým se před ním odvíjel soubor mužských tváří, o kterých by neřekl, že jsou to tváře lidí podezřelých z nějakého zločinu. Nebo jenom z náklonnosti zločin spáchat.

„Bože, to je lidí,“ vzdychl a policista s ním souhlasil. Po chvíli zjistil, že jsou fotografie řazeny podle určitých typů.

„Byl vysoký asi 170 centimetrů, černé vlasy asi dost husté, černé oči a masivní nos. Tak trochu baňatý. Myslím, že měl dost blízko k padesátce. Na pravé ruce měl pečetní prsten.“

Obrazovka se zamžila, chvíli se nic nedělo a pak se ozval Švýcar: „Mějte chvilku strpení. Já to trochu proberu.“

Schauer měl strpení. Dokonce ho měl dost. Uvažoval, co se stane, když ti zdejší

loupežníci zjistí, že je takhle doběhl. Věřil však ve spravedlnost a víra mu dodávala naději, že vše dopadne dobře.

„Teď pozor. Nedostanete jednotlivé portréty, ale skupinové záběry. Prohlížejte pozorně, pokud by se někdo podobal tomu člověku, najeďte ne něj myší a označte ho.“

Pražský policista vše bedlivě sledoval a mlčel. Nechával pracovat profesora. Před ním defilovaly skupinky všelijak poskládaných mužů, patrně byli z vyšších společenských kruhů. Většinou ve společenských oblecích. Byly tu záběry i z golfového hřiště. Někteří byli se svými dámami, zejména ty si Schauer bedlivě prohlížel.

„Pořád nic?“ ozvalo se z přístroje.

„Je mi líto.“

Když se mu zdálo, že víc mužských už nemůže švýcarská databáze mít na skladě, zarazil ho jeden snímek. Otevřené dveře starého Daimleru držel kdosi, patrně sluha, a právě se chystal, že je přibouchne za nastoupivším starým pánem.

„Tenhle se mu podobá,“ vykřikl nadšeně.

„Najeďte ne něj myší,“ řekl pražský policista, který koukal Schauerovi přes rameno, „a uložte ho.“

Sotva to profesor udělal, snímek zmizel. Ve Švýcarsku na něm pracovali.

„Vidíte, co technika dovede. Když si představím, jak jsme dřív pracovali, jak a s čím

pracovali naši otcové, je mi z toho smutno. Bohužel tuhle techniku mají i zločinci. Proto teď

se svým laptopem zacházejte opatrně. Raději ho nechte odpočívat. Nebo do něj vkládejte jenom své odborné poznatky.“

Ze Švýcarska se ozval hlas: „Já vám teď ukážu oficielní snímky muže, kterého jste snad poznal.“

125

Byly to policejní identifikační snímky. Z anfasu, z profilu, ale na každém byl jeden a týž

Schauerův známý.

„Je to on, bezpečně to je ten člověk.“

„No vida. To nám říká hodně. Tak pane profesore, děkuji vám za spolupráci. Všechno ostatní teď vyřídím se svým pražským kolegou.“

Když teď Schauer odstupoval od stolu, třásla se mu kolena.

„Počkám na vás za dveřmi,“ řekl k policistovi, který teď zaujal jeho místo před přístrojem. Vzpomněl si na balíky novin, na kterých ve sklepě seděl. Musí to tomu policajtovi říct, jen co vyjde ze dveří.

*

„Jak je to s tou holkou, Kráso?“ vyrazil na doktora Krásu vedoucí katedry, sotva ho uviděl. „Už se tady z toho pomalu stává rodinný podnik. Manželky jsme tolerovali, ale co je to zač? Neteř nebo co?“

„Myslím, že je to vnučka, pane profesore,“ odpověděl zkroušeně Krása.

„Vnučka. A prý spí u vás na kanapi. Je to pravda?“ Profesorův výraz ztratil chlapskou sounáležitost a vypadal spíš na nějakého orientálního strážce dívčí cti.

„Nemám tam nic jiného než válendu. Tak spí na mé válendě. V tom máte pravdu.“

„Když tam máte válendu a na ní spí vnučka, na čem spíte vy? Není vám tam těsno?“

Krása nasadil výraz dotčeného alkoholika, který byl obviněn z abstinence.

„Až jí děkanát najde ubytování, vrátím se ochotně na svoji postel. Zatím na ní má místa dost. Pokud vím, nestěžovala si.“

Profesor usoudil, že Krása není žádný hlupák, jeho dopověď uznal za dostačující, sice na otázku neodpověděl, ale odpověděl tak, že to muselo stačit.

„Co dělá pan profesor? Už se na ni byl podívat?“

„Včera mi děkan půjčil auto a odvezl jsem ho tam. Byl celkem spokojen. Jen moje ručníky se mu zdály být příliš výstředních barev.“

„Dobrá. Pokračujte. Pokusím se dosáhnout toho, aby vám tu oběť děkanát zaplatil.“

*

„Jak se daří naší malé., zapomněl jsem, jak se jmenuje.“ Docent Benda, zástupce vedoucího katedry, zastavil doktora Krásu na chodbě. Ten usoudil, že je toho zájmu najednou nějak moc.

126

„Myslím, že Laura, ale nevím to jistě. Neoslovuji ji křestním jménem. Ostatně ani příjmení mi nedrží v paměti. Prostě je to vnučka. To je hodnost i společenské zařazení.“

Benda se smál a pomalu odcházel pryč.

Na katedře padaly na adresu doktora Krásy narážky, které se mu vesměs jevily být málo

vkusné. Kdekdo se pokoušel být vtipný. Mírný zájem vzbudila poznámka, že by se při katedře měly otevřít jesle, kam by zahraniční hosté odkládaly nedospělé dcerušky.. Krása jako vychovatel ve vedlejším úvazku by se jistě osvědčil.

Krása měl naději, že bude mít dnes večer volno, protože mu vnučka oznámila, že jde s dědečkem na večeři. Už měl na jazyku otázku, kam mají namířeno, ale včas ji potlačil. Po deváté hodině už na něj začínaly dotírat obavy. Měl by děvčeti zavolat, ale mohla by to vidět jako omezování osobní svobody. Vzal si složku referátů, které katedra rozmnožila pro potřeby účastníků konference, a hloubal nad nimi. Potíže mu dělalo soustředění. Když se pak rozezněl telefon a na displeji viděl její číslo, skoro se mu ulevilo.

„Tak jsme se zase ztratili. Věř mi nebo nevěř, ale jsme v nějaké putyce, takové asi jsou hospody, do kterých chodí námořníci na rum. Děda tady baví hosty, kteří z něj mají legraci, protože mu nikdo nerozumí, o nějakých Achajmenovcích. Pořád pije pivo a já mám obavu, že ho odtud neodvedu.“

„Jen klid. Doktor Krása je připraven zasáhnout. Teď ale dej ten telefon číšníkovi nebo někomu, kdo je kolem tebe střízlivý. Hlavně ho nech zapnutý.“

Střízlivý byl zřejmě nějaký host, přestože se představil hromovým smíchem.

„Tady hostinec U nudle. Vono se to jmenuje jinak, ale říká se tomu U nudle. Co byste rád, šéfe?“

„Rád bych věděl, kde ta hospoda je. Abych tam mohl pro ty dva Angličany dojet.“

Krásovi se stahoval žaludek. Podle hluku, který se dral do přístroje, šlo zřejmě o nějaký

pajzl, do kterého zamířily kroky podivínského profesora nejspíš náhodou.

„Víte, kde je ulice V jámě? Tak tady to je. Kousek od Václaváku. To se nedá minout. Na domě je nějaký číslo a taky se to U nudle nejmenuje. Ale lidi to jinak neznají.“

„To jsem zase já,“ zapípala dívka. Rád by ji oslovil křestním jménem, ale měl pravdu, když Bendovi říkal, že zapomněl její jméno.

„Počkejte tam na mne. Vezmi od dědy peněženku a měj ji v kabelce. Kabelku měj v ruce. Kdyby ti někdo ubližoval, hlasitě křič. Jsem tam za moment.“ Něco na to říkala, ale přerušil hovor.

U nudle. To byl jistě žert. U nudle. Teď musíš být, Kráso, mužem činu. Zachraňuješ

anglickou miss ze spárů pražského podsvětí. Jak se tam dostat? Zřejmě přijde o parkovací

127

místo, a až přihrká domů, bude objíždět blok a nadávat. Alespoň si provětrá plíce a uleví

napětí.

Kde je ulice V jámě, přibližně věděl. Musí dolů k řece a pak do Vodičkovy ulice. Tam někde bydlí Kapsová. že by jí zavolal, aby hosty vysvobodila z drápů nenasytné hospodské

akumulace, ho nenapadlo. A kdyby ho to napadlo, určitě by to neudělal. Na tuhle práci jsou asistenti. Vznešení duchové jsou na vznešené řeči. Například o Achajmenovcích. Kdo by si myslel, že v tuhle večerní dobu jsou ulice bez pohybujících se plechových oblud, by se mýlil. Měl pocit, že přerostlí puberťáci se odmítají pohybovat po svých. Z otevřených oken vozů se linul drtivý rytmus a bečivé tóny momentálně atraktivních zpěvů. Celý rozechvělý dojel do Vodičkovy ulice a hledal odbočku do ulice V jámě. Byla tam, vedla do kopce a byla z obou stran plná vozů. Co teď? Zapnul blikače a vystoupil. Snad nikdo nepojede právě teď. Hostinec tam byl, dokonce byl hned proti zaparkovanému vozu. Dívka k doktoru Krásovi vzhlédla se značným ulehčením. Profesor debatoval s někým, kdo mu asi rozuměl.

„Hned zaplať a pojďte ven. Nemůžu tu parkovat.“ K číšníkovi, který se zajímal o něj jako o hosta, řekl, aby ty dva Angličany zinkasoval, že na ně venku čeká.

„Samozřejmě, pane. Ten děda vypil tři Plzně a slečna dvě koka-koly. To dělá dvanáct euro.“

„Platíš dvanáct euro. Já jsem venku. Pospěšte si.“

Ani se nad sumou nepozastavil. Vyšel před hospodu a rozhlížel se, zda někomu nepřekáží. Kdyby jeli policajti, tak parkování ve druhém pořadí by sotva zaplatil. Šel proto k vozu, zapjal světla a nechal otevřené dveře. Pak nastoupil, popojel ulicí a hledal místo, kde by mohl otočit. Trvalo mu to chvíli, a když se přišoural ke vchodu do hospody, stál profesor s vnučkou na chodníku.

Vystoupil, aby pomohl staříkovi do vozu. Říkat něco nemělo cenu. Ani ptát se, proč je našel právě v tomhle podniku, kde jistě žádnou večeři nedostali.

„Kde je to zatracený Karolinum?“

Tam, kde se křížila ulice s Václavským náměstím, se zapomněl postavit do přímého směru a policajt, který tam postával, ho hlasitým hvizdem hnal doprava.

„To jsem tomu dal. Teď musím zpátky.“

Jelo kolem něj poměrně dost aut. S jistým rizikem přejel do levého pruhu, vysloužil si výhružné troubení, které komentoval nevybíravými českými výrazy. Teď se dostat zpátky. Byl si jistý, že z Vodičkovy ulice pokračuje cesta s jistými odbočkami ke Karolinu.

128

„Roku 539 skončila sláva Babylonie,“ skuhral za nimi profesor. „Roku 500 vypuklo z malicherného důvodu povstání iónských měst proti Peršanům. Podporovaly je Athény. A pak se válčilo, asi půl století to trvalo. Velký stát měl svá pravidla, to nemohli Řekové

pochopit. Oni byli zvyklí na ty krcálky, nad které nebylo. Inu svoboda je svoboda. To by měl našinec chápat.“

„Tak co je?“ vykřikl Krása na řidiče, který mu zastavil před kapotou.

„Kam to jedeš, idiote? Nevidíš jednosměrku?“

„Pozor na značky,“ vyzvala Krásu sousedka, na jejíž jméno si nemohl vzpomenout. Bože, na každém kroku člověka ponižují, vzdychl řidič a za hlasitého troubení kolegů

řidičů, kteří rádi dokazovali svoji převahu, obracel vůz ze zaujatého směru.

„Athénští občané měli tu výhodu, že neplatili daně. Když byl jednou nedostatek peněz, dal zřídit Solón v Athénách nevěstinec. Peníze šly na stavbu Akropole. Bylo to za Perikla. Athény držely u krku jiné řecké státy, okolní vesnice a města, ostrovy, které platily. Je pro to lidový

výraz, na který si právě nevzpomínám.“

„Až se z nich kouřilo,“ napověděla vnučka.

„Děkuji ti. Až se z nich kouřilo, z nositelů západoevropské kultury.“

Tady se pan profesor mírně spletl, měl jistě na mysli odírající Athéňany, ale to jen tak blesklo Krásovi v hlavě, protože se mu podařilo šťastně najít směr a po chvíli zastavit poblíž

vchodu do Karolina. Když byl jejich čas, proudily tudy davy rodičů s kyticemi a vycházeli čerství absolventi s doklady o tom, že se sem už nikdy nemusejí vracet. Teď tam ovšem bylo ticho a mrtvo.

„Vrátný asi spí,“ zaúpěl Krása. Hledal zvonek, našel ho. Dlouho to trvalo, než se za vchodovými dveřmi rozsvítilo a vyšel noční vrátný.

„Pan profesor byl na recepci u vyslance, a proto jde tak pozdě,“ zalhal Krása vysvětlení.

„Myslím, že bychom ho měli dopravit na pokoj. Není úplně ve formě,“ obrátil se ještě na vrátného, který držel kliku vrat a mlčky si měřil postavu páně profesora.

„Já jsem svoji práci udělal, pustil jsem ho dovnitř. Jestli si myslíte, že ho budu ukládat do postele, to se mýlíte. Zavíráme.“

Krása si stoupl mezi dveře tak, aby kerberos nemohl svou výhružku splnit.

„Kolik berete za přátelskou službu vědecké veličině Evropské unie?“

Protože muž zjevně zjihl, vyzval Krása dívku, aby mu dala nějakou bankovku, že dědu dopraví na postel. Jinak tady budou trčet.

„Peněženku mu vrať do kapsy, jinak nebude mít ráno na čaj.“

129

Vrátný ještě utrousil moudrost, že starý lidi mají v noci spát a ne flámovat, což vzal Krása, ještě než odjel, s díky na vědomí.

Jeli mlčky, jeli po vyznačené trase, vyznačené zkušeností, proto bezchybně a bez stresu.

„Já to věděl. Dneska budu spát ve voze,“ vyhrožoval, když jí zastavil před domem. Ale vyhrožoval zbytečně. Naproti v ulici právě někdo opouštěl svoji milenku, proto Krása nemeškal a hbitě zacouval na uvolněné místo.

„Dnes toho určitě moc nenaspíme,“ řekl. Na hodinách bylo půl jedné. Normálně to pro něj nebyla příliš pozdní hodina, ale to děvče jistě spávalo svých osm hodin. „Jdi se umýt, ať už jsi v pelechu.“

Zavýskla a vběhla rázně do koupelny. Vyndal si pyžamo a připravil si prádlo na ráno. Boty otřel košilí, kterou hodlal nacpat do pračky, a pak si sedl odevzdaně na židli. Co tam ta holka dělá tak dlouho? Mohl by to urychlit, kdyby si zatím, co se ona utírá, čistil zuby. Přece jí dokázal, že je dokonalý a ohleduplný hostitel. Hostitel v nezvyklé situaci. Vypravovat někomu, že spal vedle mladé dívčiny a nic ho nenapadlo, tak ho budou mít buď za blázna nebo za hlupáka. Není to tak docela, že by ho nic nenapadlo, napadlo, ale ukáznil se, otočil se k ní zády a usnul. Měl by se zeptat, co si o tom myslela. že co Čech, to impotent? Utvrzoval se ve zjištění, že je to vlastně pořád ještě dítě. Trochu odrostlé, ale pořád dítě. Hubené vyžle. Asi ještě panna. To tak ještě, něco si začít s dítětem, které vyznává panenské pojetí světa. Má

sny, o které ji připravit může jenom podobný nedospělý panic.

„Už budeš hotová? Mně se chce spát, vylez už.“

„Kdo ti brání? Máš volný vstup.“

Vešel, ani se nerozhlížel. Pyžamo hodil na koš se špinavým prádlem, košili nacpal do pračky a chystal se podobně naložit s ponožkami. Ona se pohybovala bez jeho županu, natírala se nějakou mastí nebo snad olejem; snad to neudělal příliš ohleduplně, ale vyšoupl ji z koupelny. Pak za ní hodil župan.

„Bude se mi tu předvádět. Kostlivka jedna.“

Rychle se svlékl a jal si čistit zuby. Nešetřil pastou a ústní vodou. Pak si stoupl do vany a pustil na sebe vodu. Chladivý proud mu příjemně dráždil pokožku. Vydržel by pod sprchou nekonečně dlouho. Za chvíli si všiml, že dívka stojí u umyvadla a čistí si zuby. Zatracená

holka. Ale co, je to tak v pořádku. Odpovídá to jejich pojetí pohostinství. Nikdo se za nic nestydíme. Osuška, která byla na dosah, byla samozřejmě mokrá.

„Buď tak hodná, podej mi suchou osušku.“

Teď si vzpomněl na Alžbětu. Čtrnáct dní se neozvala. Vzájemné závazky rovnají se nule. Matematička ve strohém provedení. Když si na ni teď vzpomněl, nebyl s to si vybavit rysy

130

jejího obličeje. Vždyť spolu jenom vedli řeči. Svět matematiky, jiný rozměr přírodní

existence. Když ji viděl naposled, snažila se mu vysvětlit jednu matematickou operaci. Marně. Kdyby se teď snažil uvědomit o co šlo, nebyl by s to na to přijít. Dosucha se vydrbal, nabídla se, že mu pomůže se zády. Nebylo to třeba, ale když jí to udělá radost, tak proč ne.

„To budeš spát nahatá?“ zeptal se, protože se zatím neoblékla do pyžama.

„Netušíš, jaká je to nádhera, když tě nic netísní. Takový pocit svobody a prakticky zadarmo.“

Lehl si na kraj lůžka, dal si ruce za hlavu, měl pocit, že kdyby měl levou ruku podle těla, neručil by za její případnou aktivitu. Pořád si nemohl vybavit, jak se vlastně jmenuje. Laura?

Určitě ne. Jmenuje se Daphne. Daphne. Řekl to nahlas. „Nezvyklé jméno,“ doplnil se rychle. Vtiskla mu hlavu do podpažní jamky. Vešla se tam hravě a přiměla ho, aby ruku sklopil a tím ji objal kolem ramen.

„Dnes v noci jsi spal jako dřevo. Jako dřevorubec. Netušíš proto, co jsem dělala.“

Nadzvedl se a tím zrušil onu poklidnou polohu, která patří manželským nebo mileneckým párům. Když mlčela, opět si lehl, čekal, co řekne. Zvedla mu paži a jako zvířátko se skulila do nory jeho podpaží.

„Nikdy jsem neviděla chlapa, když spí. Věděla jsem však, že to musí být úžasné, to velké

zvíře, které je schopno svrhávat bomby, psát básně, řídit všelijaké stroje a najednou tu leží

bezbranné, jen heká a v hlavě se mu rodí další plány, které lidem přinesou zkázu nebo radost a štěstí. No a tak jsem ti rozepjala pyžamo a celého jsem tě ulíbala.“

„Cože?“

Tentokrát nevyskočil. Ano. Ráno měl rozepnutý kabátek od pyžama. Na kalhoty si nevzpomínal. Ale to by snad., bo že, co se to děje?

„Dneska budeš klidně spát. Já ti zazpívám nějakou ukolébavku. Chceš? Hodně potichu.“

Nechtěla. Levou rukou mu klidně zabloudila pod kabátek a pak níž a níž.

„Včera tady ležel bezbranný a úplně, úplně nemožný. Dneska je ve formě.“

Panebože, ta holka mne snad znásilní.

„Musím se ti s něčím svěřit.“

Ležela mu horce na prsou, ani ji nec ítil, byla jako pápěří, jako květina, kterou si člověk nosí domů z procházky po lukách.

„Svěřuj se. Já to nikomu neřeknu.“

„Nezlob se na mne, ale jsem ještě., no, neměla jsem ještě muže. Víš, co to znamená?“

„To znamená, že si pěkně lehneš a budeš spát.“

131

„Ne, to znamená, že jsi ten, kdo si mne jako ženu vezme. Kdo ze mne ženu udělá. Rozumíš? Rozhodla jsem se. S ničím jsem nepočítala, ale tak to vyšlo. Budeš můj první muž.“

Zjišťoval, že ho opouštějí síly.

„To je strašně vážná věc, děvenko. Já jsem takovej trouba, že bych v tom viděl závazek, a na to nemám. Nemůžu se zavazovat s tak mladou holkou. Chápeš mne?“

„Úplně přesně. Počítala jsem s tím, že budeš takový. Už jsem leccos o slovanských národech slyšela. O bohatýrech z dalekých stepí. Asi to máte všichni v sobě. Několik stop, geny z dávných předků. Mluvím hlouposti, viď?“

Zatím, co mluvila, přesunula se na něj. Najednou zjistil, že na něm sedí a nakládá s ním výrazně majetnicky. Na něm bylo jenom vydržet.

*

„Nejlepší je zahnívat v závětří.“

„Cože?“

„Slyšel jste dobře, pane kolego. Nijak nevynikat, p řikyvovat na všechny strany, nevyj ádřit

se k ničemu, co zavání dobrodružstvím, a co nejméně publikovat, protože tím dokážete nejen to, že máte slabiny v gramatice, ale i to, že jste tu či jinde opisoval.“

Docent Benda zamyšleně okusoval krajíc něčím namazaný. Proti němu sedící profesor Blažek vypadal dost zděšeně.

„To je vaše katedrální zkušenost?“ vysoukal ze sebe konečně.

„To je zkušenost celkem univerzální. Je tady mnohaletá tradice. Copak jste neslyšel o dobách, kdy každý, kdo se dostal na katedru, musel z ní odejít až do krematoria? Formálně to sice neplatí, ale je to někde v podhoubí našeho myšlení.“

Podhoubí našeho myšlení, opakoval si Blažek zmateně. Doma nebyl zvyklý svačit, tady se však dával zlákat. Nebylo to náhodou proto, že svačina byla započtena do nákladů, a tak každý z účastníků konference jedl, i když neměl chuť?

„Co děláte, pane kolego?“ zeptal se, možná, že se mu to jeví jako drzost, tedy Bendovi, ale když někdo tak neomaleně mluví o zákulisí oboru, musí být smířený i s netradičními otázkami.

„Střední říše,“ řekl a mračil se na šálek čaje.

Střední říše. Ti se mají, Pražáci. Mají ten orient rozparcelovaný na kousky. Věděl o něm. Četl záznam z jeho vystoupení na konferenci ve Washingtonu. Prosím, do světa si jezdí a přitom do hnízda přičinlivě kálejí.

132

„To, co jste kritizoval, pane kolego, není jenom záležitost morálky. Já bych morálku dokonce úplně vynechal. Copak lidé mohou za to, že se poměry nějak utvářely? Myslím, že si nepamatujete na pravidelné prověrky, kdy se nehodnotila odbornost, ale politické postoje. Samozřejmě, že to lidi křivilo. Odborná nedostatečnost se mohla nahradit politickou zaujatostí

veřejně demonstrovanou. Potom si nikdo netroufl říci nahlas, že je za tou velkou hubou velká

odborná nula.“

„Vy si na ty doby pamatujete?“ zeptal se Benda s lišáckým úsměvem.

„Nepamatuji. Alespoň ne aktivně. Jako student jsem do věcí tak neviděl.“

„Takže to znáte z doslechu. Možná, že to tak bylo, možná, že jinak. Tím jinak myslím, že záleželo na kolektivu a na charakteru lidí, kteří ten kolektiv vytvářeli. Kdo měl něco v hlavě, ten se nemusel schovávat za doktrínu. Síla argumentů platila, alespoň myslím, vždycky. To, co se tady objevuje, to už je jenom ozvěna, residuum minulých časů. Falešná solidarita, ohledy na sociální situaci. Dokud to nepomine, nebudeme jim stačit.“

„Komu?“

„Tím nechci říct, že máme vyhazovat z kateder lidi bez ohledu na jejich životní situaci. Uplatnění vždycky najdou, ale táhnout za sebou člověka, ze kterého nic moudrého nevypadne, to nejde.“

„Řekl jste, že jim nebudeme stačit. Ptal jsem se, o koho jde. Pochopil jsem, že nebudeme stačit těm školám, kde se nekoukají s nadsazenými ohledy na osobní, lidskou situaci lidí. No a jak na tom jsou? Vystupují tady špičky ze škol, kde tyhle ohledy neplatí. Můžete mi říct, zda jsou všechna ta esa nějak odlišná od našich lidí?“

Benda položil zbytek krajíce na talířek. Pak se nadechl a řekl, že není způsobilý hodnotit úroveň vystoupení svých zahraničních kolegů.

„A máme to!“ vykřikl Blažek radostně.

„Co máme?“ zeptal se Benda útočně.

„Víte jistě, že úroveň vědecké práce nemůžete posoudit jenom podle objevu a jeho významu. Na mnohé se přijde náhodou. Podstatné je zhodnotit metodu, se kterou ten někdo

pracoval, jak postupně šel k tomu cíli, za který je hodnocen. Samozřejmě, že jde o objev, mohu-li použít to slovo, které může zavádět, ale s jakou pracoval teorií a metodou? Na to se ptám a o tom tady skoro nikdo nemluví. Když tady zazněla slova profesora Lopatky o archeologických výzkumech Velké Moravy, zmínil se o Keltech. Mluvil o tom, že Kelti neznali čas. Byl to v jejich pojetí optický klam, protože vše se vytrvale vrací k svému počátku. Proto taky nevěřili v kauzalitu. Vezměte v potaz Nietzcheho. Ten byl téhož názoru.“

133

Benda se chtěl zeptat, co tím kolega myslí, včas si ale uvědomil, že sám je docent a Blažek profesor, který mluví jenom aby mluvil. Myšlenky se mu v hlavě rázem zastavily. Jako by narazily do zdi. Jak to bylo s tím zatraceným pojetím času u Keltů? Ví o tom někdo?

Nebo Nietsche. Kruci, toho chlapa mi byl čert dlužen. Nasadí člověku brouka do hlavy. Kdo by se v tom mohl vyznat? Kdyby šel za tím strejcem z Moravy, zatvářil se zkroušeně, snad by z něj něco dostal.

Profesor Blažek se naproti němu usmíval, viděl, že kolega uvažuje, a doufal, že myslí na to, co mu vnutil do hlavy. Jestli je tomu tak, tak to s tou pra žskou katedrou nebude ještě tak zlé.

„Dáme si ještě něco? To, co bych já chtěl, nám tady nedají. To byste musel se mnou na pokoj a ten je kdo ví kde. Proč jsou tady koleje tak daleko od školy?“

„Vy si sám pálíte?“ zeptal se docent nevěřícně.

„Bratr, a já mu pomáhám. Mám tam láhev, třikrát přepálenou trnku. Šedesát grádů. To povalí i vola. Ale to s sebou nevozím. Na to musíte mít zbrojní pas. Měl jsem toho demižónek, zbyla mi ta láhev.“

*

„Pane profesore Schauere!“

Zvolání, které se ozvalo za Schauerovými zády, vyvolalo v osloveném trnutí. Takto oslovován byl jenom za jistých situací. Když se ohlédl, viděl, že situace opět nastala.

„Jel jsem okolo a protože se poměry pohnuly, přišel jsem vás informovat.“

Policista vzal profesora přátelsky pod paží a vydal se s ním procházkovým krokem po chodbě.

„Není nad přátelskou spolupráci. Ve vzájemné shodě mezi švýcarskou a naší policií jsme to vyřešili. Už budete mít pokoj. Stručně: Až dosud se lobbisté neuchylovali k násilí. Ve vašem případě se tak stalo. Příčiny objasňují vaši kriminalisté, protože šlo o švýcarské

občany. Ti sem vyslali skupinu, která měla něco projednat, zařídit. Kohosi přemluvit, získat pro určité jednání. Jde o jakési objednávky, které by byly pro ně výhodné. Pánové, kteří věc zorganizovali, si sedí kdesi ve Švýcarsku a doufají, že to odnesou jejich náhončí. Naši to tady teprve ve spolupráci se Švýcary rozmotávají. Ale vy jste už mimo hru. Nemáte co prozradit.“

Schauer z toho nebyl příliš moudrý. Věděl, že se bude chtít na mnohé zeptat, ale to ho napadne později, až policista odejde.

134

„Taky už víme, kde vás věznili. Dívčí hrady, to je na Smíchově, nad Prahou. Majitel vilky ovšem lituje, že jim pronajal část domu. No, co se dá dělat. Pošlu za vámi někoho, bude třeba sepsat protokol. Policejní práce se značnou měrou odbývá za psacím stolem.“

I když to nebyl nepříjemný člověk, profesor Schauer doufal, že se s ním už nesetká.

*

Docentu Dobrému mile plynul čas. Informace se na něj ze všech stran valily, mnohé bral na vědomí, další pomíjel. Ne proto, že by byl domýšlivý, ale všeho moc škodí. Rozumný

výběr, jinak to nejde. Někdy měl potíž rozhodnout se, čemu dát přednost. Ve skrytu duše váhal, zda dát přednost Evě nebo Jarce. Pořád sedaly vedle něj, kladly mu otázky, vesměs odborné, někdy poznal, že se ptají s určitým záměrem, který odmítal dešifrovat. Když vstal v jídelně od stolu, srazil se s nimi ve dveřích.

„Kam máte namířeno, děvčata?“

„Trochu se po obědě projít. Jdete s námi?“

„Jaruško, velice rád. Pokud mne pozve i sousedka.“

„Tak Jaruško, jo?“ protáhla samohlásku Eva významně. „A já jenom sousedka.“

Předstíral, že se zamyslel. Musel přiznat, alespoň sám sobě, že by mu to v tu chvíli dalo práci.

„Děvčata, v podobných případech společenského jednání je jakési harašení jaksi nevhodné

a já se statečně bráním mu podlehnout.“

Obě dívky se zastavily a dívaly se na něj s otázkou ve zraku.

„Teď tomu tedy nerozumím,“ řekla Eva rozhodně. „Kdo tady haraší. Vy nebo my?“

Musel si zopakovat celou situaci, aby si ujasnil, jak k té větě přišel.

„Moment, dámy. Řekl jsem, že se musím bránit, abych nepodlehl čemusi, co se dá nazvat tak, jak jsem řekl.“

„Harašení,“ připomněly mu sborem.

„Správně. Řekl jsem to v uvolněné atmosféře. Co jsem tím měl na mysli, že vás to rozčílilo?“

„že na vás nevhodně dotíráme.“

„Nesmysl. To jsem nemyslel, ani mne to nikdy nenapadlo, že by vás mohlo něco podobného napadnout. Něco jsem tím musel myslet, ale už nevím co. Jak to přišlo, tak to zmizelo.“

„Povídali, že mu hráli. Docent přece nemůže jen tak mluvit do větru. Vždycky tím musí

něco myslet.“

135

„Stavíte mne do nepříjemné situace. Teď si musím něco vymyslet, co by vypadalo pravděpodobně.“

Došli k řece, opřeli se o zábradlí a dívali se do proudu líně se ubírajícího k pomyslnému cíli.

„Má ten proud, co tu kolem nás někam putuje, cíl? Nebo je jeho účelem jenom putovat a putovat?“

Podívaly se na něj. Stál mezi nimi a sledoval to proudění času, které vyvolávalo melancholickou náladu. Náhle, aniž by se dohodly, spustily dvojhlasně slováckou: „Ej, padá, padá vodička, spaly by tvoje očička.“ Zpívaly potichu, snad jenom tomu proudu vody a docentu Dobrému. Hlasy se proplétaly jeden druhý podpíral a Dobrému bylo z nějakého důvodu smutno. Ne proto, že zpěv byl sentimentálním vyjádřením věčného plynutí času, ve kterém je

neopakovatelná vteřina lidského života tak přechodná, jako je věčná. Když skončily, přitáhl si je obě k sobě a každé dal na tvář mlaskavou pusu.

„Omlouvám se za tak spontánní jednání.“

„To jste neměl, pane docente,“ řekla po chvíli Jarka.

„Já vím, taky jsem se proto omluvil.“

„Právě to byla chyba. Neměl jste se omlouvat.“

Obrátil se zády k řece a dál je držel kolem ramen. Teď to byla poloha trochu choulostivá.

„Kdybychom žili v nějaké fundamentalistické arabské republice, tak bych si vás vzal obě

za ženu.Vy byste mi zpívaly a bylo by nám dobře. Mně určitě.“

Vzaly to jako žert, zda byl podařený či ne, neuvažovaly.

„Myslím, že by mi to nevyhovovalo,“ řekla na to Eva. „Jarka je dobrá kamarádka, ale mít ji trvale v kuchyni, to by mi asi vadilo.“

Smáli se a pak je docent vyzval, aby raději chodili, aby se zbavili nálady, kterou ty žerty vyvolávaly. Stejně však na každé z těch tří duší něco zůstalo.

*

Na docentu Dobrém se podepsala jedna zkušenost, kterou nosil v hloubi duše. Chodil do kvinty gymnázia, nebo ještě do kvarty?, teď si nebyl jistý, kdy se to vlastně stalo. Měli tenkrát velkou přestávku, spolužáci odešli z učebny, zůstal v lavici sám. O něčem přemýšlel. Když student Dobrý přemýšlel, nebral okolí na vědomí. Upíral oči na desku lavice, byla natřená odpornou šedivou barvou, na rýhu vyrytou kýmsi z dlouhé chvíli nožem, kterou pak někdo další pečlivě obtáhl inkoustem. Najednou na noze ucítil dotek ruky. Byla to ruka Evy

136

Martínkové. To by ovšem nebylo to nejhorší. Něco chce, proto ho ruší v jeho zamyšlení. Co však uviděl před sebou na lavici ho vyvedlo z míry.

Pomalu k němu přicházelo vědomí nezvyklé situace. Eva mu položila před oči svazeček lístků malého formátu. Četl:

AMO TE.

MILUJI TÉ.

ICH LIEBE DICH.

Y LOWE YOU.

Dál to snad bylo francouzsky a v jiných dostupných jazycích. Teď neuvažoval o tom, kde to sehnala. Na dalších lístcích byly podobné výroky sebrané z literatury. Najednou se zastavil čas. Říci, že student Dobrý zíral zděšeně, by nevyjadřovalo stav věci. Dosud nezažil nic podobného. neměl s vyznáním lásky zatím žádnou zkušenost. Prostě teď

jenom byl a byl bez schopnosti myslet, bez možnosti něco říci. Byl to psychický otřes, co právě prožíval? Nezažil nic podobného. Koukal dál zcela tupě na rýhu v lavici a nebyl schopen něco říci, ani k Evě zvednout oči. Něco říkala, dotýkala se ho. Seděl, zíral, nevnímal, co říká. Ani nevěděl, kdy odešla. Někdo s ním lomcoval, nebral to na vědomí. Učitel k němu mluvil. Sděl dál tupě a mlčel.

Usoudili, že se mu muselo něco přihodit a nepátrali po příčině. Snad ho to přejde. Přešlo ho to.

„Ty vole, co ti to bylo?“ dotíral soused. Karták z tebe byl docela na větvi.“

Karták, dějepisec.

„Nejsi náhodou epileptik?“

Otázky, otázky. Někteří spolužáci usoudili, že to byl prima fór, který se, bohužel, nedá

napodobit.

S Evou pak už nikdy nepromluvil. Vyhýbal se pohledu na ni. Za dva roky se s rodinou odstěhovala z města a nikdy ji pak už neviděl. Zato na ni často myslel, s odstupem času čím dál

víc. Představoval si, co by bylo, kdyby tam tenkrát neseděl jako idiot. V duchu viděl její

plné tvary a dlouhý černý cop, který si ze zad přehazovala mezi ňadra. Ach bože, jeden třeba zmarněný lidský osud. Třeba.

*

Přibližně v tu dobu klepala Jevgenije Mojsejevna na dveře pokoje profesor Blažka. Věděla, že je doma, tušila, že v tom vedru, které pořád zalehávalo město, zalehl na lůžko. Inu chlap, lenoch a požitkář.

137

„Mohu věřit svým očím, nebo mám vlčí mlhu? Chlap v plné síle a už si osvojuje manýry dědků? Přitom ten oběd nebyl takový, aby stálo za to podpořit trávení nezřízeným ležením.“

Blažek vypadal zděšeně. Nájezd profesorky mohl chápat jako násilí, ale i jako milostnou výzvu. Ani jedno, ani druhé mu nevyhovovalo.

„Dámo, doufám a snad se nemýlím, že i u vás, v nějakých těch barbarských končinách poblíž Uralu, není zvykem žen navštěvovat muže, kteří odpočívají v posteli, dodám, bez jejich zjevného souhlasu?“

„Pane, který odpočíváte v posteli bez mého zjevného souhlasu, který jste mne nepozval dál, ač jsem už vnikla, jak chcete naznačit, proti vaší vůli. Nevím, co bych si s vámi mohla počít, kdyby mne napadlo si s vámi nějak počínat? Jen ležte v tomhle vedru až po uši zakrytý. Vaše uši vykazují velkou sexuální aktivitu. Zejména ucho levé se výrazně připomíná.“

„Počkejte, co jste tím myslela? Jakou symboliku přisuzujete mému uchu? Proč právě

levému? Nějací šamani v těch vašich tundrách s tím mají zkušenost? Nevzpomínám si, že by ucho hrálo nějakou úlohu ve vaší literatuře. Myslím literaturu, kdy to byla ještě literatura. Gogol, Puškin, Turgeněv a další, myslím, že dost čtení.“

„Chápu vás, pane kolego. Ucho má významnou symboliku. Je to sexuální znak, který se stejně jako mužský nos trvale uplatňuje. Nebudu to rozvádět a nechce se mi v tom vedru mluvit, co všechno je tady ve hře.“

„Já dobře vím, co je tady ve hře,“ řekl Blažek a poodhrnul pokrývku. Tím obnažil chlupatou hruď a pletence svalů, které se tam, s ohledem na jeho profesi nepatřičně vypínaly.

„Kdyby se vám podařilo zhasnout, tak bych vám to celkem obsažně vysvětlil.“

„Zhasnout?“ divila se, ale nebylo to upřímné divení.

„Některé pravdy se nejlépe zjevují v skrytu. Vzpomeňte na Kalypsó, krásnou a ušlechtilou dceru Atlantovu. žila na osamělém ostrově, tuším Ógygii. Když k němu bouřka zahnala Odyssea, chudáka téměř v posledním tažení, stalo se neuvěřitelné. Zamilovala se do něj. Věříte? Tady odrbanec, tady bohyně. Jak složité jsou cesty osudu. Víte, co mu slibovala?

Mimo všední rozkoše, jakých je člověk schopen, mu nabídla i věčnou mladost a nesmrtelnost. Sedm let tam Odysseus chřadnul. Nejen touhou po své vlasti, ale patrně i z přemíry bohyniných nároků. No, nějak to vydržel a přežil. Pak si vrchní Deus dupnul a musela ho propustit. Tahle historie možná vzrušuje už jenom pubertální studentky našich středních škol.“

Zatímco řečnil, došlo k jisté, přepokládané proměně. Profesorka Jevgenije Mojsejevna se zbavila oděvu, ostatně ho s ohledem na povětří na sobě moc neměla, a spočinula v jeho těsné

blízkosti. I když se zdálo, že vzhledem k předběžnému vyjádření profesor Blažek projeví

138

s jejím jednáním nesouhlas, teď však nic podobného nedal najevo. To dokazuje, že ženská představivost se poměrně snadno promítá do představivosti mužovy, že vlastně žena a muž

jedno jsou. Jeden organismus, kdy je jedna jeho polovina závislá na polovině druhé. Kdyby profesor uvažoval a vzpomněl si na Platóna, byl by přišel na to, jak to vlastně je. Jenže on pod vlivem přílišného vnitřního i vnějšího horka nechal úvahy na pozdější dobu. Vcelku se dá říci, že to bylo počínání nanejvýš rozumné.

Všechno mohlo skončit tak, jak takové příhody obvykle končí. Blažek však projevil potřebu vyzdvihnout svou samolibost.

„Musím říct, že jsi skutečně vynikající. Taková Kapsová je sice mimořádná ve svém oboru, ale v posteli ti nesahá ani po kolena.“ Řekl a čekal, jak Jevgenije Mojsejevna přijme poklonu. Ta se vztyčila na lůžku, nedbala na nedostatečné odění a s prsy bojovně trčícími hlasitě pronesla: „Jsi hnusná mužská kreatura. Skáčeš z postele do postele a pak chudáka ženskou pomlouváš.“

Tady přehlédla, že do té postele skočila sama, byť s jeho pasivním souhlasem.

„Teď se můžeš jít chlubit, jak jsi mne udolal svým kouzlem nenasyceného kozla. To tě

nenaučili, že svěřovat se s tím, jaká je která milenka, je proti dobrému vkusu? Nebo to je mezi místními vzdělanci zvykem, že podpírají své ochablé mužství a tomu odpovídající vědecké

úspěchy vyprávěním historek z místního nevěstince? Za každou vinou následuje trest.“

Profesor byl z toho zmatený. Pochopil, že má k němu jeho přítomná souložnice výhrady. Její projev byl směsice českých a ruských výrazů, ve kterých se obtížně orientoval. Jenom poslední věta mu dělala starost. Byla v ní výhružka?

„Když už jsme u těch přehnaných tvrzení,“ zmohl se na odpověď, „lepší by bylo Sallustiusovo OMNIA ORTA OCCIDUNT, jako že vše, co vzniklo, zaniká. Já osobně bych však volil SUB LONGIN TONICIT BREVIS EST. Překládat v zájmu svého zdraví

nehodlám.“ Bodejť, kdyby déle uvažoval, musel by o vhodnosti tohoto výroku, který stavěl do protikladu délku vlasů s délkou rozumu, pochybovat.

Přitáhl si pokrývku pod bradu a jen sledoval řádění dračice. ženská se vyblbne a dá pokoj. To byla jeho zkušenost. Snad se potvrdí i v tomto případě, a když se nepotvrdí, no tak, co se děje? Nic. Historie šlape dál tak, jak je zvykem.

*

Před očima docenta Dobrého vystupovali z mlhy času jednotliví aktéři minulých dějů jako živí lidé. Když zavřel oči, byl téměř schopen vzít nějakého hoplita za ruku a zeptat se, jestli

139

mu může nějak pomoci. Hromadná vraždění, která zaplňují dějiny, prožíval téměř jako jejich účastník. Vnímal nářek vdov, které procházely bojiště a hledaly své mrtvé. Chápal jejich krutý úděl.

Takhle si to nemůžeš brát, říkal si. Ten minulý čas je stejně krutý jako ten současný. Kde teče krev, tam to bolí. Cesta člověka k dnešku je cesta krvavou lázní. Současně si spílal, že se dal na tohle řemeslo. Jaký výraz měl v očích Sokrates, když se obhajoval před soudem? Ten zarostlý človíček s okopanými palci u nohou. Budil v přítomných soucit nebo snad lhostejný nesouhlas těch, kteří hlasovali? Přece ho soudili jeho lidé, vlastně rodáci. Znal je. Svobodní se tady asi navzájem znali. Mluvili u soudu velice přesvědčivě, i když pravdivého neřekli takřka nic. A poslali ho na smrt. Srovnávání těch dvou časů viděl Dobrý střízlivě jako změkčilost. Proč by se měl nad minulostí nepřiměřeně vzrušovat? Vždyť je to jeden lidský čas, v tomhle směru není mezi starověkem a dneškem žádný rozdíl. Ti, kteří chtějí svět v tomhle gruntu změnit, jsou snílci. Jdou proti logice lidského života. Proti přírodě. Tak nějak to asi bude Dalibore Dobrý. Lidé

mohou stavět dálnice, Římané je přece taky stavěli, samozřejmě ke svému obrazu a s ohledem na své možnosti. Lidé mohou zaneřádit moře a vzduch, ale aby změnili člověka, lidská srdce? Na to nestačí. Kolik nápravců lidských věcí se tady snažilo? Výsledky nepatrné. Nepatrný výsledek je taky výsledek. Naděje v kapce rosy. Věci se třeba hned nezmění, ale zůstane tady sen o budoucnosti. Člověku se pak asi lépe umírá.

*

Konference se blížila k předpokládaným čtrnácti dnům svého trvání. Do zahájení dnešní

přednášky zbývalo dost času, přesto v sále sedělo několik účastníků konference, kteří se věnovali sami sobě. Když vešel Dalibor Dobrý, nevzal to nikdo z nich na vědomí. Jenom dvě

studentky se k sobě v koutě tiskly a s hlavami u sebe docentovu přítomnost zaznamenaly.

„Neruším, dámy?“ zeptal se Dobrý přesvědčen, že jeho rušení vezmou jen na vědomí a budou se dál věnovat svým problémům.

„Jak byste mohl, pane docente.“

„Jak bych mohl? Snadno a lehce. Stačilo by, abych ze své paměti vybral několik nápadů a budete obracet oči v sloup.“

„To zní zajímavě,“ řekla Eva a našpulila pusu.

„Už jen náš sklon vidět řecké poměry v izolované, tedy ideální podobě.“ Podrbal se na hlavě. „To jsem neřekl přesně. Kdybych teď citoval básníka, viděly byste, co mám na mysli.

140

Máme snahu dělat to, co dělali Řekové se svou minulostí. Neměli o ní dost zpráv, proto ji brali jako ideální stav. Zlaté období podle Hesioda. Podobně se u nás smýšlí o čase řeckých dějin, které tady máme na mysli. Jsme výrazně schopni podléhat iluzi. Izolovaný jev má své

kouzlo. Když se na vás dívám, vidím vás bez souvislostí, které na vás mají určitě vliv, vidím vás tedy takové, jaké určitě nejste. Vidím vás takové, jaké vás chci vidět.“

„To je zajímavé,“ hlesla Pávková. „Jaké nás chcete vidět a my takové nejsme?“

Odmlčel se. Něco ho tísnilo a neměl se komu svěřit.

„Otázka: Proč Platon a další vymýšleli koncepci ideálního státu? Proč taková frekvence sociálních utopií? S ideou sociální harmonie přicházejí ve chvíli, kdy realita byla už značně

disharmonická.“

„To je celkem logické, i když mám pocit, že těch utopií zase nebylo tak moc. Jaké nás chcete vidět, a my takové nejsme?“

„My to bereme na vědomí a nijak nás to nevzrušuje. Byl to nějaký čas, který už dávno není. Ti lidé, kteří se tím trápili, už taky dávno nejsou. Myslí na ně někdo? Jenom jako na amorfní masu jednajících, kteří táhli do nějaké války, která už taky není aktuální a máme ji v textu jako historický detail. Jeden mezi mnohými.“

„To vás trápí, pane docente? Jaké nás chcete vidět, a my takové nejsme?“

„Těžko vysvětlím, co mne trápí. Trápí mne lhostejnost lidí k jejich současnému času.. Kdo si uvědomuje, že jejich současný čas se brzy stane minulostí? že ho zalehne mlha zapomnění. Nebude, právě tak jak oni nebudou. Uvědomujete si to? Jsme a nejsme. Teď něco znamenáme, ale za moment po nás nezbude ani vzpomínka v něčí hlavě. Uvědomujete si to?“

„Proboha, pane docente, co to na vás padlo?“ zvolala Pávková snad hlasitěji, než bylo třeba.

„Pokud tím máte na mysli, že jsem snad utrpěl nějaký úraz a mluvím jaksi mimo dohodnutou oblast nezávazného řečnění, pak dodám, že mi leží na srdci můj osud. Právě tak jako

osud váš a náš dohromady. Problém je jenom v tom, že si s tím nevím tak docela rady.“

Obě dívky ho teď se zájmem pozorovaly a ani ony si nevěděly rady. Mluví vážně, nebo jen tak podivně žertuje?

„Omlouvám se, děvčata. Leccos mi vrtá hlavou a nikdo mi nepomůže. Je tady v téhle oblasti, myslím pořád na staré Řecko, plno věcí snad poznaných, snad jenom tušených. Nevím. Problém vzniká tam, kde dnešní poznávací, pojmový aparát mechanicky aplikujeme na tuto vzdálenou dobu.“

Nevšiml si, že několik poblíž sedících lidí ho se zájmem poslouchalo.

141

„Za ty poslední dva tisíce let se například náš vztah k otrokářství jednoznačně posunul. To vypouštím skutečnost, že na Kubě zaniklo otrokářství až na začátku století dvacátého. V Čechách se s otroky hojně obchodovalo za Přemyslovců. V Řecku bylo otroctví realitou, nad kterou se nepřemýšlelo. V Athénách byl poměr svobodných k otrokům asi jedna ku dvaceti. Přitom státní policie tam byla složena z otroků, Skýtů. Otroci v Athénách práva neměli, ale pravda taky je, že historici devatenáctého století pod vlivem abolicionismu, což je právě úsilí o zrušení tohoto dohledu nad právy některých společenských skupin, tenhle problém výrazně zveličili. Alespoň to tvrdí Kessidi, a já nemám důvod mu nevěřit.“

Přitáhl si židli a sedl si naproti nim. Viděl jim do tváře a viděl tam stopy rozpaků. Viděl i to, že nějaký abolicionismus v devatenáctém století jim byl zcela ukradený. Tak to je, kamaráde. Obtěžuješ a nemáš na to právo. Teď se musíš omluvit a odejít. Omluvil se a zvedl se k odchodu. Čekal, že ho některá vyzve, aby neodcházel. Vzápětí usoudil, že by k tomu neměla důvod. Máš mouchy na mozku, kamaráde, říkal si, když zamířil chodbou k východu z budovy. Je to všechno zatraceně pomotané s tou historií člověka. Starost ti dělají věci, které

bys měl jenom vzít na vědomí a ne si jimi lámat hlavu. Tak nějak to dělají rozumní lidé. že za ním klapají podpatky rychle se pohybujících nohou slyšel už chvilku, ale nevztahoval ten zvuk ke své osobě. Až když ho pod paží chopila dívčí ruka, vzal na vědomí

slečnu Pávkovou.

„To nám, pane docente, nemůžete dělat,“ vyhrkla a on viděl skloněnou hlavu přiléhající

k jeho levé paži.

„Ale, děvče, nemohu si z vás dělat vrby. Pochopil jsem to dobře. Jste hodné dívky a mně

hrozí, že to začnu dávat najevo. Ale měla byste se vrátit. Za chvíli začne přednáška.“

„Vy to vzdáváte? To byste neměl.“

„Mám obavu, že to, co bych rád slyšel, se tam nedovím.“

Bože, co na to říct a neudělat nějakou botu? Tak nic neříkala, tiskla se k jeho levé paži a se sklopenou hlavou rázovala vedle něj. Po chvíli ucítil, že se jeho paže drží i druhou rukou. Potkali profesora Grundbauma a neviděli ho. Potkali několik studentů, kteří se za nimi udiveně ohlíželi. Tam, kde ulice zahýbá k židovskému hřbitovu, se Dobrý probral a zvedl pravou rukou dívčí hlavu.

Krásné je to, na co se díváme s láskou, parafrázoval v duchu básníka Morgensterna. Varoval se říci to nahlas, i když měl velké, těžko přemáhané nucení. Přesto její hlavu k sobě

naklonil a lehce ji políbil na čelo.

„Tak a teď se vraťte. Kolegyně bude celá netrpělivá.“

„Co budete dělat vy?“

142

„Najdu nějakou lacinou hospodu a dám si tam dvě piva.“

„Cože?!“ vykřikla. „Dvě piva?“

„Nebo jedno, ale určitě.“

„V tom případě jdu s vámi a to druhé vypiju na naše společné zdraví.“

Tak šli. Ona se ho pořád držela a jemu to nebylo proti mysli.

„Všimněte si,“ řekl po chvíli, „že lidské osudy mají sklon upadat do stereotypu.“

„Co tím myslíte?“

„Neštěstí člověka je, že přemýšlí. Uvažuje. Tam, kde by měl mlčet, mluví. Mluvením stírá

zázrak chvíle.“

Rázně se ho pustila.

„Co tím myslíte? Probíhá tady nějaký zázrak, něco, čemu by se měl myslící člověk vyhnout?“ Pak po chvíli, kdy nic neříkal, pokračovala: „Asi máte pravdu. Člověk by neměl jednat spontánně. Každému jednání by měl předcházet onen zázrak myšlení. Tak jste to myslel?“

Zakopl o něco a ona ho rychle zachytila.

„Já už ani nevím, jak jsem to myslel. Já obvykle myslím tehdy, když situace myšlení

vůbec nevyžaduje. A tam, kde bych měl myslet, tam koukám jako sůva, myšlenky nikde, jen holá existence s odpovídajícím vegetativním jednáním organismu.“

Zasmála se.

„Co to je to vegetativní jednání organismu? Zrovna teď váš organismus vegetativně

jedná?“

„Zvuk bez obsahu. Jen takový intelektuální, jak to slušně říct, pazvuk.“

„Přiznám se, že nemám zájem o nějaké intelektuální pazvuky. Tuším, možná že mám pravdu, kdo jste a přiznám se, že bych vás ráda poznala blíž. Smůla je v tom, že bych u vás na škole ráda dělala doktorát. To je zavádějící a brzdící skutečnost. Když budu ještě chvilku mluvit, zabráníte mi podat přihlášku. Bavme se proto o počasí nebo o něčem neutrálním.“

„Třeba o Homérově obrazné dialektice?“

„Proboha, ono něco takového existuje? Vidíte, mám děsné mezery ve vzdělání. Jestli mne dostanete na povel, dám vám nezřízeně zabrat.“

„O Achilleově štítu jste něco slyšela. Illiadu máte v paměti, nebo ne?“

„Proč tak pedantsky kladete otázku? Samozřejmě, že jsem o něm slyšela. Udělal ho osobně Hefaistos a je na něm zobrazena jeho filozofie života. Jenže co s tím právě teď a právě

tady? Do téhle hospody chodil prý Bohumil Hrabal. Seděl tady s prezidentem Clintonem. Tady bude pivo asi dost drahé.“

143

V lokále bylo několik hostů, mluvili německy a obou historiků si nevšímali.

„Tak na vaše zdraví a ať dosáhnete svého cíle,“ řekl s půllitrem pozvednutým proti své

partnerce.

„To první přání opětuji, jenom nevím, jaký cíl máte na mysli.“

Za těch pár dnů, co se scházeli na přednáškách konaných na konferenci, měl Dobrý obě

dívky dokonale přečtené. Alespoň co se jejich fyzických dispozic týkalo. O jejich životních cílech mohl jenom abstraktně uvažovat..

„Jaké cíle může mít takové děvče, jako jste vy? Cíle bližší a vzdálenější? Tím se nelišíte ode mne, nelišíte se od svých vrstevnic, je to tak s lidským životem zařízené. Jsme jenom lidé

a to je na tom dobré i nezřízeně nudné.“

„A jsme zase tam, kde jsme byli. Pořád dokola. Kdybyste nebyl docent, kdybychom neseděli v tomhle procovském lokálu, vylila bych vám to pivo na hlavu. Na mou duši. Co je na tom zlého, že mám docela všední, obecně lidské potřeby a životní cíle? Získat kvalifikaci, najít si

muže, který by ke mně pasoval, omlouvám se za to slovo, mít s ním děti a vést s ním spořádaný život tak, jak je v tomhle kraji zvykem. Sakra, je to málo, nebo to je hodně? Je to tak akorát, milý pane docente.“

Rozhlížel se kolem a pátral, kdo ji slyší, a jak se přitom tváří. Slyšel ji jenom číšník a tvářil se tak, jak se obvykle tváří číšník, který slyší to, co slyšet nemá.

„Souhlasím s vámi a přeji vám, aby se to, co od života chcete, skutečně splnilo. Pokud jsem vás za tu krátkou dobu, co poblíž sebe na konferenci sedáme, mohl poznat, myslím, že se vám tenhle cíl dosáhnout podaří.“

Dívala se mu teď zblízka do tváře. Byl to upřený pohled, za kterým by měla být vyslovena úvaha, nebo alespoň hodnocení toho, co zjistila. Jenže sklopila oči a nic neřekla. On se chopil půllitru a snížil hladinu nápoje asi na polovinu.

„Nespěchejte, nebo si budete muset objednat ještě jedno.“

Chtěl jí poděkovat za dobrou vůli, se kterou hodnotila jak jeho zdatnost pijáka piva, tak jeho finanční možnosti. Tady stálo pivo výrazně víc, než jinde.

Jako chlap se cítil být diskvalifikovaný. Jako ufňukaný intelektuál. Jasně, jak jinak. Musela ho mít plné zuby. Měl by se divit, že tu s ním vůbec sedí.

„Mohu k vám být upřímný?“ zeptal se najednou, odhodlán poměry, které se tu u stolu chystaly ustalovat, nějak podstatně změnit. „Nevím jestli na to mám právo, protože co je vám do subjektivních potíží nějakého docenta z mimopražské univerzity. Nevím, jestli je to podstatná výbava pro život, když člověk ovládá část poznání o jedné evropské civilizaci. Tady odtud může samozřejmě odstartovat to další, co je k životu třeba. V tomto případě mi není

144

úplně jasné, co taková rodina, o tu zřejmě jde, pokud jsem vám rozuměl, potřebuje. Myslím rodina, které se může člověk bloudící tímhle společenským prostorem, sotva vyhnout. Myslím člověk celkem zdravý a do jisté míry i profesionálně schopný.“

Dívala se na něj se zájmem. Odpovídal nepřímo na její otázky?

„Chápu,“ řekla. „A jsem z toho dost zmatená. Já mám představy dost globální, tedy neurčité. Každá holka v určitém věku sní o svém budoucím muži. To je banální zjištění. Postupně se její představy korigují. Poměrně dávno jsem ustoupila od filmového krasavce. Já

se teď ustaluji na tom, že páteř rodiny tvoří chlap. Muž s chlapskými parametry. Vidím, že jste odsedl. Nemyslím, že to má být sportovec, člověk, který mne vynese do schodů a ani se nezadýchá. Vypustím takové banality, že jako musí rodinu zajistit, být oporou a podobně. Co to je? Rodina je historická kategorie, existuje v čase a čas je zatracený prevít. Proměnlivost podmínek je taky nabíledni. A právě tady si přestávám být jistá. Jsem sama schopná

ohleduplně brát na vědomí poměry, podmínky, které čas hromadí? Když to od něj chci, neměla bych s tím počítat taky u sebe?“

Teprve teď si všimli, že u vedlejšího stolu sedí muž a podpírá si hlavu oběma rukama opřenýma o lokty. Musel je slyšet, ale nedával nic najevo, koukal do svého půllitru, jako by v něm viděl odpověď na podstatné otázky života. Možná, že tam jsou, říkal si Dobrý, když

kývnutím brady na něj ukázal.

„Řekla jste svůj názor, já jsem řekl jenom to, že o věci musím přemýšlet. Byla jste mimořádně otevřená a toho si vážím.“

„Doporučuji pokračovat jindy, tady asi není vhodné prostředí pro tyto úvahy. Doporučuji se vrátit k tomu Achilleovu štítu. Přiznám se, že si na něj pamatuji jenom matně. Myslíte, že něco takového skutečně existovalo, nebo to je básnická licence?“

„Tahle otázka vrtala kdekomu hlavou. Popis štítu je tak konkrétní, že člověk věří, že ho

měl Homér před očima. Pokud byste vycházela jenom z tohoto poznatku, pak musíte věřit všemu, o co tam jde. Všechno je plastické a hodnověrné. Z toho štítu lze odvodit ale další

poznatky. Homér nahlíží na člověka převážně zvenku. Je to epik, který nevěnuje pozornost psychice člověka, který je objektem jeho zájmu. Tak, jak štít popisuje, poznáváme v tomto popisu obraz Homérova světa. Je tam prakticky všechno. Jedno je ale zajímavé. Svět té doby, myslím dobu zachycenou na onom štítě, byl svět drsných kontrastů. Na štítě však chybí to, co by tam mělo být, totiž hrůza, kterou ten svět musel nabízet. Co si o tom myslíte?“

Tady Dobrý položil otázku nejen své posluchačce, která na něj hleděla s nadšením.

„Dovolíte, abych se pokusil o odpověď?“

Překvapeně pohlédli na souseda, který zvedl hlavu od půllitru.

145

„Omluvte vlezlého člověka, který, ač nevyzván, poslouchal váš rozhovor. Nevím o jaký

štít šlo, ale pochopil jsem jedno, že lidé odjakživa toužili po světě, který tady asi nikdy a nikde nebyl. Zdržím se u malověrného tvrzení, že tady taky asi nebude. Totiž svět bez hrůzy, harmonický svět. To je můj laický názor, který je bohužel dost skeptický. To, co o světě a o životě vím, mne nutí zaujmout tento přístup. A neudivuje mne, že někdo je jiného mínění. Kdybych věděl, že je tu nějaká naděje, tak bych se k němu přidal.“

Dívali se na něj se zájmem. Mohlo mu být padesát let, nebyl příliš pečlivě oholený, snad si nechával vousy růst aby se dočkal plnovousu, seděl v tuto dobu v hospodě, což bylo taky nezvyklé.

„Omlouvám se, pane. Patrně jsem otázku špatně položil. Měl jsem ten pojem nějak blíž

vymezit, protože hrůzy nejrůznějších stupňů na nás trvale útočí. Hrůza jako umocněný strach. Proti tomu se dá sotva něco namítat. Jestli Homér nepokládá za potřebné o nich mluvit, tak patrně proto, že strach nemá vyhraněnou podobu a je všudypřítomný.“

Dobrý nepokládal vstup neznámého do debaty jako vhodné rozvinutí situace, ale nemohl ho odmítnout. Vlastně mohl, ale odkázat ho do patřičných mezí, za nimiž bylo jejich soukromí, ho ani nenapadlo.

„Jste si tím jistý?“ zeptal se host.

„Ovšem. Člověk má hrůzu z nejrůznějších situací, kterých se nemůže vyvarovat. Hrůza je v gestu, které ztuhlo. Váš bližní, který je vám blízký, se této situaci nemůže vyhnout a vy ji hodnotíte, alespoň dodatečně, jako tento stav. Jako hrůzu. Já mohu mít hrůzu z toho, co o tom, co tady říkám, si může myslet tato dívka, na jejímž názoru mi snad záleží.“

Dívka, na jejímž názoru mu snad záleží, reagovala smíchem. Byl to smích decentní, který

nevybočoval z normy, která odpovídala situaci.

„Řekl jste, že vám snad na ní záleží?“ zeptala se.

„Už ani nevím, komu je přisuzován objev dialektiky. Nemyslím tím Hegela, na kterého jsme si zvykli v tomto případě ukazovat. Ale už v klasickém Řecku s touto metodou filozofové přišli. A právě tento Achilleův štít je podle mnohých dokladem dialektického myšlení Homéra, nebo přesněji těch, kteří se za tímto jménem skrývají, aniž by byli připomínáni.“

Host u vedlejšího stolu uvažoval. Uvažovala i Eva Pávková a dala své úvahy hned najevo:

„Poslední slovo vaší věty mi říká, že Jarka bude mít výrazné připomínky k naší neúčasti na odpoledním programu. Divím se, že mi ještě nevolala. Půjdu jí zavolat. Omluvte mne.“

Dala najevo, že míní spojit nezbytné s užitečným, zamířila tam, kde byla tabulka WC.

„Mimořádně krásná dívka,“ řekl soused uznale.

146

„Mimořádně chytrá dívka,“ doplnil Dobrý jeho pozorování o svou zkušenost. Soused kýval zasmušile hlavou, jako by ho toto spojení krásy s rozumem nevedlo k povzbudivým myšlenkám.

„Takovéhle holky nemají snadný život,“ řekl posléze. „Chlapi na ně tlačí a mají snahu je ulovit za každou cenu. Kolikrát za cenu, že jsou z toho lidé kolem nešťastní. Řeknete, ať si vybere podle sebe. Jo, vybere. Lovci mají mnoho metod, jak takovou holku dostat. Manipulace. Holka udělá to, co sama nechce. Lovecké řemeslo je pravěké řemeslo. To jsou vyšpekulovaný finty. Nebudete mi věřit, ale jsou tady celé školy lovu.“

„Můžete tuto řeč teď na chvilku přerušit a pokračovat, až ta dívka přijde? Možná, že by se tady ráda poučila. Myslím jako možná oběť takového podnikání.“

„Raději ne. Mohla by se urazit.“

„Nemějte strach. Je to přece v jejím zájmu. Stát se obětí může snadno, měla by vědět o nástrahách života.“

„No, já opravdu nevím. Už to, že za jejími zády vedeme takovou řeč mi připadá

nevhodné.“

„Jestli se nemýlím, s tou nevhodnou řečí jste přišel vy.“

„Omlouvám se, nechal jsem se unést. Její půvaby jsou skutečně mimořádné a vidět takovou dívku obloudilou nějakým chlípníkem..“

Cvakly dveře chodby vedoucí k záchodům a přišla Eva Pávková, zářila v očích docenta Dobrého dvojnásob intenzívně.

„Pátrala po mně Kapsová, Jarka to svedla na vás, že jste potřeboval doprovodit do univerzitky. Copak, stalo se něco?“ Zapátrala v obličejích obou mužů a našla v nich něco, co tam předtím nebylo.

„Nic se nestalo. Jen jsme si tak trochu vypravovali o životě krásných holek. Jak to mají

těžké.“

„To je zvláštní. Tenhle problém prochází věky aniž by se lidé poučili. Těmi lidmi myslím ty ubohé dívčí oběti.“ Sedla si na místo, které před chvílí opustila a zaujala debatní polohu.

„To chcete skutečně rozvíjet? Myslím, že bychom se měli vrátit. Zvlášť, když se tam po vás shánějí.“

„Nemůžete ovšem upřít, že se kvůli krásným ženám vedly války,“ řekl host od sousedního stolu.

„To patřilo do minulých časů sporné pravděpodobnosti. Dneska by kvůli nějaké modelce nikdo vojska do pole nevedl. Koneckonců, pochybuji, že by ohnivá láska Parise k Heleně

vyústila v obléhání Tróje. To je jenom taková básnická fikce. Romantika, na kterou může

147

někdo naletět, určitě ne zkušený politik. Krásně se to ovšem muselo poslouchat. Vidíte, jací

jsme? Nebo jací jsme byli pašáci? Vůbec mi tehdejší athénská manželská praxe s tímhle nejde dohromady.“

Host seděl nad svým prázdným půllitrem zkroušeně. Kývl na číšníka, aby mu dal ještě

jedno pivo.

„Budete si přát ještě jedno?“ zeptal se číšník Dobrého.

„Určitě ne,“ zvolala Eva rozhodně. „Jeho norma je jedno pivo k jídlu.“

Docentu Dobrému to znělo zatraceně majetnicky. Nasál nosem vzduch a vyndal z kapsy peněženku. Obrátil se k sousedovi :

„To jste tady rozvíjel teorii, jak jsou tyhle krásné holky nešťastné.“

„Pokud tady ten pán rozvíjel podobnu teorii, tak měl do jisté míry pravdu. Tím omezením myslím, že každá dívka je nešťastná, když narazí na nevhodného muže. Hezká i nehezká, alespoň podle dobových kritérií. ženu dotváří muž. To je jednou fakt. Proto musí žena pečlivě

volit. Tím nemyslím vychytrale, ale s rozvahou. Vezměte Jarku,“ obrátila se na Dobrého. „To je holka mimořádně krásná. Ale opravdu krásná. A chytrá. A nemůže na nikoho padnout. Myslím vybrat si chlapa, který by k ní pasoval. Prostě nejsou. Tak si nakonec vezme člověka, který jí nebude stačit a zbytek života bude naříkat.“

„Měla byste si otevřít sňatkovou poradnu,“ řekl Dobrý otráveně. Najednou se jednání

obrátilo směrem, se kterým nepočítal. Ani soused nejevil snahu pokračovat v debatě. Nahlížel do svého půllitru a co v něm viděl, nezveřejňoval.

„Mějte se dobře,“ řekl k oběma mladým lidem, ruku k nim nenatáhl, poděkovali mu a popřáli totéž.

„Na Staroměstském náměstí jsou lavičky. Pojďte si tam ještě na chvilku sednout.“

„Nevím, jestli je to dobrý nápad. Co si jít na zbytek pracovní doby sednout do Univerzitní

knihovny?“

„A posílat si pod stolem psaníčka?“

„Víte, že když se vám chce, že umíte být dost pěkně protivná?“

„Samozřejmě. Nepřišel jste na nic nového. Konflikty, kontrasty, hrůzy na Achilleově štítu. Drsná životní realita, kterou zakrýváme libozvučnými úvahami na téma antická poezie, ladná

šije Venušina torza. Lopotíme se s něčím, co nemá valnou cenu, protože to je určeno jenom zdejšímu času, jak jste naznačil a.“

„Moment, o čem to, proboha, mluvíte?“ Docentovo zděšení bylo upřímné.

„Copak tihle, námi obdivovaní hrdinové staré řecké kultury také nevěřili ve svou trvalost?

Místo toho byli zatraceně přechodní, dočasní, čas je zadupal do země a nebýt touhy objevovat

148

civilizační začátky lidí taky tak přechodných a dočasných, nic bychom o nich nevěděli. Taková normální starořecká ženská měla stejnou touhu jako mám já. Taky chtěla muže, který

s ní bude spát a bude ji milovat. Ne tak, jak to dělali Homérovi hrdinové, jaksi z druhé

ruky.“

„Prosím vás, co to říkáte? Jak z druhé ruky? To je věc poezie, ustáleného kánonu, realita byla shodná s naší realitou. Určitě. Vezměte v úvahu, že to byla vypravovaná literatura. Milostný akt se jinak líčí písemně a jinak se popisuje, když se díváte posluchačům do očí.“

„Copak nevidíte, že se nad naším časem smráká? Tenkrát se děly věci, které pohřbily řecká polis. Nemilosrdně byli lidé zaháněni mezi stíny. Byla to logika věci, nebo jen zloba, chamtivost, nebo nepřízeň bohů? Lidé se na to dívali jako na nezbytnost. Jsme, právě teď

jsme, ale za čas nebudeme, protože se něco někde vyvine a zažene nás do záhrobí. Tomu bych celkem rozuměla. Ale teď se děje něco jinak. Nerozumím tomu, ale o to větší mám strach. Všechno, co jednou začalo, musí skončit. Mezi námi dvěma naštěstí prozatím nic nezačalo, proto náš rozchod nebude bolet. Ale mám strach, že tak dopadne i můj sen o mně samé, o mé

budoucí rodině a o mé lásce. Rozumíte mi?“

„Rozumím a musím se přiznat, že jste mne naplnila strachem. Obavou z nechtěného. Z toho, že vše, co člověk dělá, co touží dělat, je jen dočasná iluze o světě a jeho principech, na kterých až dosud stál.“

„Svět nestojí na principech. Svět stojí na nějakých přírodních zákonech, které člověk popichuje a provokuje a ony ho rozmáznou jako štěnici.“ Řekla a smála se přitom. Dobrý teď

cítil její naprostou převahu nad sebou. Z úhlu jejího pohledu na věc se zabývá zbytečnostmi, nějakými přechodně působícími detaily lidské historie. Jenže co je detail a co je v tomto případě celek? Jaký je vztah detailu k celku? Copak Murran nebyl za války vojenským letcem a nesestřelili ho nad Německem? Proč? Věnoval se přece už tenkrát tomuhle detailu lidské

existence. Tady asi byl naznačen vztah detailu a celku.

Po chvíli, která se mu zdála být dlouhá:

„Věděla jste o tom?“ zeptal se, když jí teď tuto historku o profesorovi vypravoval.

„Nevěděla, ale rozumím tomu. Já taky zítra nemíním skočit z okna jenom proto, že dojde za pár let k podstatným klimatickým změnám, které ohrozí milióny lidí na této planetě. Dál budu studovat a zabývat se věcmi, jejichž smysl teď neuvědoměle a zbytečně ponižuji. Dál se budu kolem sebe rozhlížet, jestli není nablízku člověk, který by mi s tím vším pomohl. Budeme spolu a vůbec všichni usilovat o něco, co by ten nutný konec oddálilo. Nevíme o co, a nevíme, jestli se dokážeme zmátořit, ale něco udělat budeme muset.“

Podívala se na něj ze strany.

149

„No tak, mužskej, seberte se. Neseďte tu jako buchta, když vám tady ženská vyznává

lásku!“

Podíval se na ni udiveně.

„Je mi líto, že jste ochotna žertovat na tak vážné téma.“

„Ale jděte. Copak já někdy mluvím na vážné téma?“

Opět se jí zahleděl do očí. Viděl v nich žertovné plamínky a to ho ujistilo, že si z něj dělá

legraci.

„Kdybyste se byla omezila na svoji původní řeč, byl bych udělal prohlášení, které bych už

neodvolal. Ale vidím, že si ze mne děláte legraci a to není dobře. Pojďte, vrátíme se na fakultu.“

Šli. Nedbal, že ho hladí po rameni a vydává kňouravé zvuky.

Řekla: „Nemohl byste to své prohlášení přece jenom uplatnit? Strašně ráda bych to slyšela.“

„Proč? Abyste si ze mne dělala legraci? V určitém slova smyslu jsme lidé ubozí, do značné

míry bezbranní. Sílu nabíráme z druhých lidí. Myslím tím lidi blízké, zaujaté, ochotné sdílet společný osud.“

Náhle nabral dech a řekl: „Nevím, zda to, co chci říct, se sem hodí. Ale říci to musím. Je to už tak, že zákony celku se promítají do detailů. Jistě jste už zjistila, že to, co platí pro společnost, platí i pro katedru. Boj o existenci tu má samozřejmě specifickou podobu. Malý

kolektiv, velké ambice. Krutost a bezohlednost se uplatňují i tady.“

Všiml si, že se zarazila, odmítl se však na ni podívat.

„Jestli jste se rozhodla, že půjdete učit, vzala jste na sebe určitý závazek. Závazek vůči všem okolo. Zejména vůči studentům. Zatím si to neuvědomujete. Jde vám třeba o společenskou prestiž, o existenční uplatnění, o místo v systému. Závazek sedí ve vašem vědomí.“

Teď k ní obrátil oči a viděl výraz ne nepodobný zděšení.

„Lidé kolem vás s vámi budou počítat. Ať uděláte cokoliv, bude vaše jednání souviset s vaším místem v systému.“

„Proboha, pane docente, proč to říkáte?“ špitla. „To jsem vás vyzvala k podobné úvaze?“

„Smluvní pravidla nelze měnit, alespoň ne na dlouhou dobu. Jinak byste se ze systému vyloučila. Pokud máte dojem, že vám tady kážu něco, co není třeba, pak vezměte na vědomí, že to

říkám sobě. Právo hlídá morálku. Katedra má své právní zásady a lidé bděle sledují

pravidla našeho chování.“

Zarazila se a přiměla ho, aby se zastavil.

150

„Tak teď opravdu nevím, co si mám myslet. Mám se urazit, nebo vás litovat?“ To, že ji políbil na tvář, byla podivná, mnohovýznamná tečka za jeho proslovem.

*

„Vždycky když něco končí, nese to s sebou smutek.“ Profesorka Kapsová nebyla nijak sentimentální, alespoň ne nějak významně, ale v tuhle chvíli se přiznala, že do přípravy konference vložila mnoho energie a konference teď brala za své. „Má to vždycky tři etapy, které rozdělují obavy, starost a smutek. Obavy z toho, jestli to všechno stačíme zvládnout, starost s tím vším, co nese organizace a péče o obsah a pak smutek z toho, že je to za námi.“

Profesor Bořek Blažek to chápal. Věděl taky, že to nebyl jenom smutek z konce celé akce, která dala Kapsové skutečně hodně práce, že těch čtrnáct dní bylo hektických čtrnáct dní. Věřil, že jsou tady taky i osobní starosti, obavy z toho, jak naložit s tím životem, který před ní

ještě ležel.

„Měla bys být ráda, že to všechno dobře dopadlo.“

„Jsi si jistý, že všechno dobře dopadlo?“

Raději se na ni nedíval. Šli po nábřeží, držel ji za loket a uvědomoval si, jak je její

předloktí zbaveno svalů, kterými příroda u většiny žen obvykle nešetří.

„Máme chvíli čas, pojď si sednout támhle do parku. Snad tam najdeme místo.“

Přešli most přes vedlejší rameno Vltavy a zamířili k Mánesu. Míst volných tam bylo kupodivu dost.

„Tady nikoho nepotkáme.“ Myslel tím nikoho z účastníků konference, kteří se už rozptýlili po Praze.

„Zvláštní,“ pokračoval, „když si na tuhle konferenci vzpomenu, vždycky se mi vybaví

tahle řeka. Má špinavou vodu, je líná, ale je osou města.“

„Zajímavé. Špinavá a líná voda. Leccos je na první pohled nechutné, ale, ale co. Zbytečné tlachy.“

„Máš pravdu,“ řekl s mírnými rozpaky. Usoudil, že jeho kolegyně má strach mluvit o věcech, o kterých by bylo asi mluvit namístě. „Bloudili jsme tady po řeckých dějinách. Jinak se to nedá říct. Na co jsme přišli?“

Zamyšleně se pozorovali. Měli jsme na něco přijít? Bylo na ní, aby odpověděla. Přece to všechno organizovala.

„Každý přece řekl, co myslel že je správné říci. Tak znělo zadání konference.“

„Škoda, že jsme nehledali duši řeckého národa.“

151

Vzhlédla k němu překvapeně. „Duši řeckého národa? Co je to za požadavek? Naštěstí to nikoho nenapadlo.“

„Od organizátorů to nebylo prozíravé, byla by to konference, o které by se dlouho mluvilo. Takhle si uděláte čárku, všichni budou spokojeni a rychle na to všechno zapomeneme.“

„Chápu, že na všechno rychle zapomeneš.“

„Jsi zbytečně osobní. Na mnohé se zapomenout tak snadno nedá Zvlášť, když má člověk

na mysli chvějivou lidskou duši. Samozřejmě, že je to riskantní. Nahlížet pod povrch věcí, pod povrch vztahů může zatraceně bolet, zejména proto, že člověk jde kolem jako turista, který se zájmem jenom přihlíží.“

„Krásně jsi to vysvětlil,“ řekla a trochu si od něj odsedla.

Tak seděli a uvažovali. On se nakonec odhodlal říci něco, co by snad nebylo příliš osobní:

„Máš představu, co by se vešlo do pojmu duše řeckého národa? Především mám na mysli národ v době Sokrata. Jestli se nemýlím, nikdo ten pojem nedefinoval Taky mám pochybnosti, že je exaktně uchopitelný. Duše národa.“

„V literatuře to určitě bude. Nalistuj si to na internetu.“

„Za dobu, který uplynula od časů Homéra,“ nedal se odradit odmítavým stanoviskem, „se musel řecký národ podstatně proměnit. Jen těch válek co tady bylo a které poznamenaly jeho osudy. Průniky mnoha dalších národů do této oblasti. Zbylo vůbec něco z toho, co jsme viděli na athénské akropoli za časů Sokratových?“

„Samozřejmě, že toho zbylo dost. Materiální kultura, stavby, alespoň jejich zbytky. Umělecká díla, filozofické školy a systémy, filozofické spisy! Divadelní amfiteátry a zlomky tragedií nebo celé tragedie. Tohle všechno by mohlo pomoci při definování pojmu duše národa. Máš pravdu, definovat se to dá.“

Uvažovali shodně nad nekonečným prostorem, který se tady před nimi odhalil.

„To by bylo na další konferenci,“ vzdychl odevzdaně.

„Příprava by si vyžádala nejméně dva roky práce.“

„Nabízí se otázka,“ řekl po chvíli, kdy špulil pusu na důkaz intenzivního přemýšlení, „jak se všechno, co se za ta staletí stalo součástí světového kulturního dědictví, promítlo do duše, povahy a cítění těch, kteří jsou právoplatnými dědici toho všeho.“

Nad tím Kapsová až dosud nepřemýšlela.

„Určitě jsou pyšní. Hrdí na své předky. Jen jim musí dělat starost, že to není jenom jejich dědictví, ale patří všemu lidstvu. Což může být opět dalším zdrojem hrdosti. Řekové jsou pouze dočasnými správci těchto statků. Mohou si na ně dělat nárok, ale sotva jim patří.“

„Jestli to řekneš nahlas, riskuješ, že s tebou nebudou souhlasit.“

152

„Když teď žijeme v Evropě, mám na mysli evropské společenství, musíme si začít zvykat na to, že vše, co bylo kdysi jenom naše, se stává majetkem všeho člověčenstva. Než si zvykneme uplyne hodně vody, ale musí se to stát. Možná, že to bude i bolestný převrat, ale nastat musí.“

Chvíli nad tím uvažoval, pak řekl: „Určitě se nemýlím, když řeknu, že dobře ani nevíme, co to všechno znamená. Mám na mysli nás dva, kteří tady sedíme v tom slunečním záření a je nám tady dobře. Jen kdyby ty hlavy daly pokoj a myslely na něco záživnějšího.“

Zasmála se a chtěla se zeptat, co myslí tím záživnějším uvažováním. Pak se však vrátila k tématu: „Tím dědictvím myslím celý civilizační proces. Zahrnuji do něj řecké dějiny, utrpení i povznášení národa, jeho boje a doklady o nich.“

Pohrdavě si odfrkl. Alespoň se jí to tak zdálo.

„Tímhle prošel každý národ.“

„Jenže každý národ o tom nezanechal tak výraznou stopu, doklady, historická poučení. Národní osudy se musejí někde projevit, do něčeho se promítnout. U nás se například promítly do národních pověstí, do písní. Melodie lidových písní konzervují radost i bolest, naději i smutek z beznaděje. Taky se nejlépe přenášejí z generace na generaci. Určitě tomu bylo i v Řecku. Jenže tam měli to, co my ne. Eposy. V nich je všechno.“

Všiml si, že je nezvykle vzrušená, jako by ji myšlenka posedla.

„Proč jsme s tím nepřišli dřív? Určitě by se k tomu se zájmem řada lidí vyjádřila. Kde hledat tu duši řeckého národa. Ve smutku nebo v hrdinských zpěvech homérských? Možná, že v kolektivních vystoupeních, ať už v těch, která popisuje Homér, nebo v těch, která známe z novověkých dějin. a která mají ráz boje.“

Položil jí ruku na koleno, odtáhla se a stisk povolil. Řekl: „Kdybychom analyzovali kolektivní vystoupení jednotlivých národů, kdybychom v nich hledali to, co jsme teď nazvali jejich duší, kdybychom brali v úvahu jejich písně ať milostné, ať bojové, zjistíme, že ona duše je u všech národů shodná. Jejich přínos pro lidskou zkušenost je rozdílný, ale týká se univerzálních lidských hodnot. Ona duše je pozitivní činitel, který je s to národ pozvednout ve chvíli jeho bolesti, sjednotit ho v úsilí po změně. Zjistíme, že duše národa je obecná lidská

hodnota, která se prosazuje v daném společenství.“

*

„Mnohé bychom si měli říci, protože je málo času na dlouhý život,“ řekla Daphne k doktoru Krásovi. Za těch pár dní, co byla v Praze, se už ve městě trochu vyznala a měla pocit, že se vyzná už i v Krásovi.

153

„Co to, prosím tě, říkáš? Málo času na dlouhý život? To má být nějaká filozofická klička, za kterou něco skrýváš? Děvče, ty mne mateš.“

Netvářila se, že by ho chtěla nějak mást. Možná, že jen nevěděla jak říci to, co měla na srdci. Bylo ovšem třeba něco říkat?

„Nezvyklá situace.“

„V tomto bodu máš svatou pravdu. Nezvyklá situace.“

„Nechci se omlouvat, možná ani nechci vysvětlovat, i když by se to asi slušelo. Devatenáct let intenzívní výchovy vzalo rázem za své. Otázka, která musí následovat: proč?

Je bez odpovědi. A pak: slečna ze slušné anglické rodiny přece zveřejňuje své city jenom svému koni a svému psovi.“

Krása si byl jistý, že tenhle poznatek už jednou zveřejnila. Podrbal se zcela nespolečensky na krku. Jestli teď řekne, že to bylo silnější než ona, tak ho porazí a už se z toho asi nesebere. Přesto, nebo právě proto jí skočil do řeči:

„Já přece nejsem žádná filmová hvězda, nejsem ani fotbalový útočník, ani lev salonů. Jsem s to asi uživit skromnou ženu v našich českých poměrech. Nic víc.“

„Kdybys byl tím, cos naznačil, že nejsi, tak bys mne tady nedržel za ruku a já bych tě

přesně podle tradice, z jejíhož vlivu se teď vymaňuji, poslala do háje.“

Toho, že ji drží za ruku, si teď všiml a rychle ji pustil Netušil, proč to udělal a taky ji hned opět uchopil.

„Asi máš něco, o čem nevíš, a o čem já vím velice nejasně. Prostě mi v hlavě zajiskřilo a už to nejde zrušit.“

Přemýšlel. Byla to situace nezvyklá. Proč nezvyklá? Vlastně zcela běžná, všední, nezvyklé

na tom bylo to, že ani on, ani ona nebyli profesionálními lovci, on si matně uvědomoval něco zavazujícího, ona, jak se mu to jevilo, cítila něco podobného, ne sice závazek, o tom ji uvažovat nenapadlo, ale rozhodně by asi odmítla termín „pražské dobrodružství.“

„Děvenko,“ řekl jak uměl nejněžněji, „myslím, že bude rozumné o tom nemluvit a nechat situaci, aby se sama vyvinula.“

„Jak to myslíš, vyvinula? Já se samozřejmě vrátím domů, ale každých čtrnáct dnů sem za tebou přijedu, abych ti uklidila. A budu se pilně učit česky.“

„To tě brzy přejde. Čeština je zatraceně obtížný jazyk.“

„Pokud bych to nezvládla, sežene ti dědeček místo u nás v Anglii.“

Uvažoval, zda to, co říká, myslí vážně. Podle toho, co viděl, to vážně myslela. Měl tomu věřit? On, člověk dospělý a uvažující o akademické budoucnosti, má podlehnout náporu nahodilostí, které sám vyvolal a ochotně se teď jejich následkům poddat?

154

ženy z její sociální skupiny jsou ovšem v devatenácti letech psychicky a společensky dospělé a schopné proto racionální úvahy o sobě i o své budoucnosti. Nebo jde v tomto případě jen o let za ranním úsvitem? Co je to za podezřelou, pokleslou metaforu?

„To, co ti teď řeknu, je vážná věc.“ Odmlčela se, aby vážnost věci zdůraznila.

„Nejsem totiž Angličanka.“

Viděla, že potřásl hlavou. Vypadalo to, že nevěří.

„Dědeček, moje matka a já jsme totiž Velšani.“

Chtěl se zeptat, jaký to má význam. Když viděla, že ho to nechalo klidným, pokračovala:

„Formálně jsem Angličani, ale tady,“ ukázala na hrudník, „bijeme za Walles. Velští

nacionalisté.“

Chtěl se zeptat, jestli roznáší v tašce bomby, ale viděl, že má daleko k tomu dělat si legraci.

„Cromwell nám strašně ublížil. Stejně jako Irům a Skotům. To, co Angličani uplatňovali v devatenáctém století v Africe a v Asii, vyzkoušeli nejdřív u nás. Angličani jsou národ hrdlořezů,“ řekla ještě a jemu nezbylo než zírat a žasnout.

Jaký je to svět, ve kterém žijeme? ptal se v duchu. Tušil, že tu je všude kolem tolik otázek, že na ně bude do konce života hledat odpověď.

Lepší bude o tom neuvažovat. Alespoň ne právě teď. Vrátil se proto, zřejmě zbaběle, do přijatelnější polohy. Nepřemýšlet o metaforách, zvlášť, když mají tendenci zamlžit podstatu věci. Kariéra na nějaké anglické univerzitě nepřichází v úvahu. Vybavil si profesora, jak naznačuje, že všechny ženské jeho rodiny jsou umanuté a vždy rozhodnuté vládnout. Pozoroval, jak mu po páteři, až odněkud z kalhot, pomalu nahoru postupuje jakési trnutí. Strach? Z čeho strach? Z případného ženského vládnutí? Z velšského nacionalismu?

Z odpovědnosti? Přiznaný, nepřiznaný strach. Bože, z čeho? Z toho ranního úsvitu?

Asi. Zaskakující nahodilosti. Kdyby se jí zeptal, nebude mu rozumět. Ovšem. Sama sobě

nerozumí. Ví, že něco chce, uměla by mi vysvětlit, proč to chce, o co však opravdu jde, to je mimo dosah jejího chápání. A tvého taky, doktore Kráso. Ty máš jenom strach z toho, co sis nadrobil. Trapná, malicherná existence. Opojení tě opustí a odhalí starosti, které to všechno vyvolalo. A vyvolá. Můžeš být pyšný, že se do tebe pobláznila tak mladá holka. Záleží na tom, jestli jsi schopen zvážit, zda na to všechno máš. Budou s tím starosti. Mohla by studovat u vás na univerzitě. Budete se tísnit na jednom lůžku a u jednoho stolu. Znamená to shánět větší byt. Alespoň dva pokoje. Co na to tvá rodina, která se s ní nedomluví, co její rodina, která se tady taky nedomluví?

Rozum do hrsti, kamaráde. První v pořadí je byt.

Tady doktor Krása pokýval hlavou a v duchu kontroloval stav svých financí. Ach bože!

155

Jediné řešení: Čekat, že to všechno nějak dopadne. že se Alžběta zatím neozve a až se ozve, že se z toho slušně vyvlékne. Vlastně se nemá z čeho vyvlékat. Buď se vzájemný vztah s touto velšskou dívkou tak prohloubí, že se všechny potíže stanou vítanou příležitostí k jeho

upevnění, nebo se postupně nadšení rozplyne a. a tak.

Bože, jak to uvažuješ? Jako šosák, copak jsi někdy byl takový ohavný počtář, který lidský

vztah měří případnými výhodami? Krása – stejně jako láska – je hodnota relativní, dočasná, je jako vůně, která přiměje čmeláka, aby ke květu přisedl. Záleží přece na tom., na čem? Aby mu s ní bylo dobře? Aby byl schopen její pozoruhodné vlastnosti obratně podporovat, aby je pomohl rozvíjet. Tady je asi umění lidského vztahu. Udržet kladné, potlačit záporné stránky povahy. Necháš-li to náhodě, musíš doufat, že budete mít štěstí.

Dívala se na něj a odhadovala, co se děje v jeho hlavě.

„Odhaduji, na co asi myslíš.“

„Na co bych tak si myslel?“ odpověděl nejistě. „Na to, jak to asi bude všechno dál.“

„Děláš chybu. Je tu plno potíží, některé zatím ani nepostihneš. Ty přijdou dodatečně jako produkt těch poznaných. Jenže potíže jsou všude kolem. Lidé se s nimi perou a mají radost, když je přeperou. Posíleni úspěchem se pak pouštějí do dalších. Mohla bych ti vypravovat, co o tom říkal náš dědeček. To je přece normální.“ Bouchla ho pěstí do hrudníku. Jistě, to je normální. Potíže jsou k tomu, aby je člověk zmáhal. Osudu se musíš postavit čelem, Kráso. Taky pěkná fráze. No tak jo, když to jinak nejde, řekl si a musel si v duchu přiznat, že mu toto pojetí věci vyhovuje. No, vyhovuje., jiné asi není. Alespoň za těchto okolností. To je jí teprve, kolik? Osmnáct nebo už devatenáct?

*

Stavros Makaris byl prominentní host. Měl vystoupit na konferenci jménem země, která

hrála v jejím programu ústřední roli. Vědělo se o něm, že má k Čechám úzký vztah a že už je dlouho v důchodu a jen tak z Olympu řecké vědy obzírá hemžení dolních pater.

„Nebudeme padat na zadek,“ řekl vedoucí katedry a vyzval profesorku Kapsovou, aby si s sebou na letiště vzala nějakou ženu. Nejlépe asistentku, kterou ze svého jařma uvolnila ruská profesorka.

I když padat na zadek nehodlaly, obě ženy čekaly v příjezdové hale s jistým rozechvěním. Protože měl host přiletět z Franfurtu nad Mohanem, čekaly na přílet letadla Lufthansy, který

blikal na terminálu v určenou hodinu. Věděly přibližně, jak bude vypadat. Vyschlý, mírně

ohnutý kmet, tak zněla informace. Mezi várkou cestujících z Frankfurtu byli takoví dva.

156

„Vem si toho v šedivém saku, já si vezmu toho v bílém roláku. Sice to nebude on, takový

důstojný kmet nebude cestovat jako dandy. Ale uvidíme.“

Kapsová měla dobrou angličtinu, Řek přikývl, jako že je to on, na koho čeká, ale hned dodal, aby na něj mluvila česky, že umí dobře, snad už něco pozapomněl, ale rád se vrátí do minulých časů. Po válce se dostal s rodiči do Čech, vyrůstal tu a chodil do školy. „Tak si nebudeme dělat problémy s tlumočením.“

Nedělali si problémy s tlumočením, ani s etiketou. Říkal, že je tady jako doma a chtěl, aby se k němu chovali jako k našinci. Vyhovět mu dobře nešlo. Přidělili mu doktorku, která pro něj byla na letišti, rektorátního šoféra a dali rezervovaný pokoj v Karolinu. Chtěl chodit na některé přednášky a možná, až se rozhlédne, taky něco řekne. Tedy přednese přednášku.

„Ale moc si od toho neslibujte. Půjde, pokud vůbec o něco půjde, jenom o takové ty tlachy senilního patriarchy.“

*

Profesor Murran si celkem okolí nevšímal, Makarise však přehlédnout nemohl. Protože se už dřív setkali a protože za jistých okolností byl Murran i člověk společenský, trval na tom, aby si host v posluchárně sedal k němu a mohli si vypravovat zkazky o tom, jaké to bylo někdy v hloubce minulého století. Nedbal o to, že mu vedení konference jako prominentnímu hostovi určilo místo v čele sálu. Makaris však s Murranem souhlasil a sedal si tam, kde náhodou profesor obsadil místo.

Protože se vnučka Daphne jednou ráno opozdila, nezbyla na ni židle poblíž dědečka a tak ji, jako hosta, vzaly k sobě Eva s Jarkou.

„Jak se cítíš v Praze?“

Daphne správně odhadla, že v otázce je velké procento nezájmu o to, jak se skutečně cítí, ale uznala to jako daň společenským poměrům a řekla, že to celkem ujde.

„Na starost tě dostal doktor Krása?“

Co jim na to měla říct? Věděly to stejně dobře jako ona. Patrně jí nabídly skulinu, do které

se měla vejít nějaká důvěrnější informace.

Dívka usoudila, že nejlépe udělá, když pokrčí rameny a nebude se vyjadřovat.

„Fešák. Tady po něm holky jedou.“

Sloveso jedou dívce připomnělo několikerý význam a taky jí to přišlo k smíchu. Uvědomila si, jak mu zaměstnávala břišní svaly a nemohla se udržet.

„Omlouvám se, přišlo mi to k smíchu. To, jak po něm holky jezdí.“

157

Eva s Jarkou teď uvažovaly, co to vlastně řekly, že v té anglické dívčině vyvolaly dojem, že by měly holky po doktoru Krásovi rajtovat.

„Asi jste to myslely jinak, než jsem to pochopila.“

„Krása je fajn kluk,“ řekla rychle Eva v domnění, že situaci ještě vylepší. Viděla však, že udělala chybu. Angličance rázem ztuhly rysy v tváři.

„Tím, že je to fajn kluk, jsem myslela, že je to sympatický mladý muž. že je mladý, jsi konečně viděla sama. Nějakou důvěrnost bych si k němu nedovolila. Je to učitel.“

„Protivná anglická žába,“ řekla česky nahlas.

„Doktor Krása je podle našich norem profesor. Nebo ne?“

„Ovšem. Učí na naší katedře,“ přihodila informaci Jarka.

„Vy jste taky profesorky?“

„Ještě ne, ale taky asi budeme.“

„Omlouvám se, že jsem na vás tak vyjela. U nás jsou v tomhle směru méně demokratické

tradice.“

Přednáška na téma „Staré Řecko a vnější svět“ mohla zaujmout každého, kdo byl ochoten poslouchat Vedoucí katedry hostitelské školy si taky dal na ní záležet. Zatím objektivní

hodnocení uznávalo slušnou úroveň jak přednášek, tak diskusí, které potvrzovaly, že se v Praze sešli solidní odborníci z Evropy. Tisk, domácí a z přilehlých zemí potvrzoval tento údaj a vedoucí katedry si sliboval větší dotace pro rozvoj oboru.

„Jaký je to člověk?“ ptal se Řek svého anglického souseda.

„Myslíš tady toho?“ ukazoval Murran na přednášejícího. „Dělal hoplity zejména ve Spartě. Prý dobře.“

„Jak může někdo dělat hoplity ve Spartě a pak taky aiódy jako tvůrce sborové lyriky. Myslíš, že to jde dohromady?“

„Myslím, příteli, že jde všechno. Snad už k těm hoplitům nemá co říct.“

„Když ti řeknu, že kořeny mého rodu sahají až sem, až k těm aiódům, tak tomu nebudeš

věřit“

„Máš pravdu, příteli, velice obtížně bych se přesvědčoval, že tomu tak může být.“

Po chvíli, kterou si vzal na rozmyšlenou, řekl profesor: „Já mám taky dojem, že nějaký

můj předek musel být u toho, když se původní keltské obyvatelstvo našeho ostrova mísilo s anglosaskými kmeny. Ale sázet na to bych si netroufal.“

Řecký host uváženě pokýval hlavou. Kdyby chtěl být důsledný, musel by říci, že jednou nějaký jeho předek vylezl z moře a jako nějaká blíže nedefinovaná potvora se vydával za jeho

158

prapředka. Co se však hrabat v tom, co už jednou odnesl čas? Jenže čím by se kolega Murran živil?

„Chystáš se tady vystoupit?“ zeptal se hosta.

„Ještě nevím. Možná, že se to ode mne čeká. Vydají jistě sborník a tam bych asi měl být. Tak nevím.“

Sborník. Mnozí sem kvůli tomu přijeli. Magnetofonový záznam se dělá z každého jednání. Tak určitě bude sborník.

„Myslíš, že bych si tím měl lámat hlavu?“

„Čím? Co máš na mysli?“ zeptal se Murran.

„Čím asi. Svým vystoupením, přece.“

„Jak jsem tě znal, tak nemusíš mít starost. Tady se toho napovídalo až běda.“

Tahle věta Řeka nepotěšila. Má tím soused na mysli, že se obvykle věnuje zbytečnému tlachání? To snad ne. Jen chtěl naznačit, že si tím nemusím lámat hlavu. Rád bych si poslechl tvoje sklerotické řečnění, řekl si a zaujal pozici objektivního pozorovatele. Přednáška skončila potleskem, který byl o málo vřelejší než potlesk zdvořilý. O přestávce vyhledala Daphne doktora Krásu a svírala v ruce nějaké papíry, které někdo položil na její židli a o jejichž obsahu neměla ani tušení. Nutila ho však, aby se nad ně sklonil. Zdálo se, že je dívka už trochu zběhlá v konspiraci. Vzal je do ruky a zeptal se, jak se cítí, když už je jako žena.

Zrudla a prudce zavrtěla hlavou.

„Tady se mne na to neptej, nebo udělám nějakou nepředloženost.“

Po chvíli, kdy on se hrabal v tašce, jako by něco hledal, řekla, že je to nádhera. Nádhera. A to ještě nevíš, co tě všechno jako ženu čeká. Když ji teď nenápadně sledoval, uvědomoval si, co je třeba vylepšit. Bylo toho dost, ale jenom jakési maličkosti. Musí přibrat na váze. Musí chodit k holiči. Sebevědomí se dostaví. Povaha se dá do jisté míry formovat, ale do jaké míry? Za týden odjede a bude na mne myslet jako na muže, který ji zasvětil. Jak trapné. Zasvětil.

„Neměla bys jít pozdravit dědečka?“

„To bych měla, ale ty mi utečeš.“

„Ovšem. Ale budu v dosahu tvého emocionálního vyzařování.“

Vteřinu uvažovala a pak vypukla v smích.

Vzápětí, jen co Daphne odešla, se ke Krásovi připojila doktorka Dáša Kolářová.

„Vidím, pane doktore, že vás ta anglická dívka docela zaujala.“ Ne všichni členové

katedry si tykali.

159

Zarazil se v obou významech slova, které přicházely v úvahu.

„Paní Kolářová, dostal jsem ji od katedry na starost. To neznamená, že ji chodím uspávat. Vaše pozorovací schopnosti jsou namístě, kdo se zabývá vědou, a vy se jí zabývat budete, musí

umět pozorovat. Musíte se však soustřeďovat na podstatné záležitosti. Máte ještě nějaké

přání?“

Se zrudlou Kolářovu se rázně rozloučil.

Po dvou krocích se však vrátil: „Jo, abych nezapomněl, je to milá holka. Měla byste ji tak brát a nepodsouvat jí nějaké vedlejší úmysly. Jako třeba to, že chce těžit z postavení svého příbuzného. Chování Angličanů jistých vrstev je zřejmě trochu odlišné od našich mravů. Buď

jsou příliš rezervovaní, nebo příliš otevření. Pozor na to. Nakonec se ukáže, že ani na jedno, ani druhé není třeba sázet.“

Starý Murran si samozřejmě všiml změny, která v chování jeho vnučky nastala. Byly to však jakési náznaky, které bylo možno přehlédnout. Mluvila s ním suverénně, vyjadřovala se k tomu, co ve městě už viděla. Z puťky se stávala dívka, která by mohla být dost protivná, jako její matka, která starého potlačovala, neuznávala jeho odborné kvality a drsně

odsuzovala zbytky snídaně na jeho kravatě.

„Počkej, já tě někomu představím,“ prohlásil zaraženě, když řekla, že by v Praze ještě

týden pobyla, když jí ovšem dá nějaké peníze.

Představil ji Makarisovi. Sevřela suchou a kostnatou pravici a něco rozpačitě mumlala.

„Taky se chystáte na moje předky, slečno?“

„Nemějte obavu, pane profesore, že bych jim nějak ublížila. Ve vašich dějinách je mnoho historických úseků, které ve mně vzbuzují radost z toho, že se můj dědeček věnuje studiu právě téhle civilizace.“

Dědeček se divil, ale nedával to znát.

Mírná společenská lež se toleruje. Když řeknete ženě, která vypadá, jako by vylezla z křoví, že jí to právě dneska výrazně sluší, podal jste důkaz slušného vychování. Když

řeknete příteli, který přijede v novém voze, že má krásný vůz a pokračujete otázkou, kde si na něj nakradl, může se to jevit jako vtipně vyjádřená znalost jeho rodinných poměrů. Když takto chvilku uvažoval, došlo mu, že Daphne chce v Praze ještě nějaký čas zůstat a že jí na to, co tomuto přání říká, neodpověděl. Zatím co teď volně štěbetala s tím starým řeckým kocourem, zkoumal její obličej a něco se mu nezdálo. Po chvilce uvažování usoudil, že je ta holka asi už dospělá. Na dospívání její matky si nejasně pamatoval, ale věděl, že to byla hrůza. Nevěděl už proč, protože nepodstatné věci obratně z paměti vypouštěl, má-li si

160

tam udržet Solonovy zákony, musí leccos pryč. Kdyby se zeptal své ženy, ta by věděla, co se to s touhle holkou děje.

Pak však moudře uznal, že všechno má svůj čas a proti tomu člověk nic nezmůže.

„Co jsi říkala?“

„Já jsem nic neříkala.“

„Promiň. Já jsem myslel, žes něco říkala a ptala se mne na radu.“

„Aha. Ptala jsem se, kolik mi tu necháš peněz, abych tu mohla ještě týden zůstat.“

„Myslíš, že s tím bude maminka souhlasit?“

„Byl jsi někdy na Pražském hradě? Dva dny na to je málo. A jak je to tam drahé. A koncerty. Jsou tady světoví dirigenti. A obrazárny. Chtěla bych poznat nějakého živého malíře. A krajina kolem Prahy. Hrady a zámky. To všechno tady je, stejně jako u nás, jenom je to trochu jiné. Myslím, že když už tady jsem, měla bych to vidět.“

„A kde budeš bydlet?“ Tady profesor naznačil mírnou odhodlanost vzepřít se jejímu naléhání.

„Doktor Krása říkal, že až to tady skončí, pojede na týden k mamince na venkov. To by se

mi hodilo, protože bych mu mohla jednak uklidit a vyspat se u něj.“

Profesor vykulil oči.

„Cože? Děláš si legraci? Nebo jsem špatně slyšel? O tobě se ví, celá rodina je o tom přesvědčená, že si neumíš po sobě uklidit, máš ve všem zmatky a najednou vyhrožuješ, že budeš chudákovi doktoru Krásovi uklízet? To, co tam po tobě zůstane, to bude jako po výbuchu pumy. Nebo po vlně tsunami. Je to všechno nějaké divné, že by na tebe Praha měla takový vliv a došlo taky k tak podstatné změně? Takovou změnu nazaznamenalo ani to páté

století v Řecku. Když to řeknu tvojí matce, sedne na koně a druhý den ji tady máš.“

Tady Daphne uznala, že se dala strhnout. Musí to nějak srovnat, protože matka by mohla opravdu poznat, o co jde. Proto poklepala starouška na předloktí a vyzvala ho, aby šel na oběd.

*

I další dny šly, jak měly ve zvyku. V tomto univerzitním prostředí byly spoutány denním řádem, ve kterém byla obsažena vystoupení několika účastníků, zdálo se však, že už se podnik vyčerpává. Už meleme z posledního, řekla si profesorka Kapsová melancholicky. Dosáhli jsme, co jsme chtěli? Snad. Po poradě s vedoucím katedry začali oba psát závěrečné

161

komuniké. Ještě musí vystoupit ten řecký host. Snad to udělá zítra, když mu naznačíme, že všechno má svůj konec.

U oběda se potkala Daphne s oběma dívkami, Evou a Jarkou a Jarka jí nabídla, že by se s nimi mohla podívat po městě.

„Pokud ovšem nebude zajímavý odpolední program. Jako vždy se to tady vylidní. Dnešek asi nebude výjimkou.“

Daphne nabídku přijala s radostí, vzápětí si však uvědomila, že vlastně nemůže. To by musela opustit doktora Krásu. Nevěděla, jak to udělat. Přijmout, odmítnout, jak dosáhnout toho, aby doktora taky pozvaly?

Obtížné dilema vyřešil docent Dobrý informací, že asi odpoledne vystoupí host z Řecka.

„To bychom si neměli nechat ujít, děvčata. Já sice nevím, v čem se dotyčný vyzná, ale je to prominentní host, tak by to mělo stát za to.“

„Však taky jednou skončí a my máme před sebou celý večer.“

„Co máte na mysli, slečno Pávková?“

„Chtěly jsme tady hosta protáhnout po městě.“

Docent Dobrý prozkoumal vizáž hosta, který se chystal protahovat se městem, a nic neříkal.

„Nevím,“ řekl po chvíli uvažování. „Zeptejte se doktora Krásy. Ten je za slečnu odpovědný“.

Obě dívky zvedly synchronně oči ke stropu.

„Jdeme na oběd,“ řekl Dobrý a dívky šly s ním. Marně se Daphne rozhlížela, Krása nikde. Však se neztratí. Neztratil se, jenom jednal s vedoucím katedry. Bylo zřejmé, že rozpočet konference bude mírně překročen, že mu za „tu vnučku“ nic nedají. Je to všeobecně trapné, ale katedra se bude muset složit na poslední přátelské posezení. Rektor souhlasil, aby se to stalo v reprezentačním sále Karolina, kde se taková sezení už jistě často konala. Kožená

křesla béžové barvy nesla četné stopy téhož. Prostředí povede hosty k umírněnosti a obsluhující personál bude složen ze studentek, které si opatří bílé zástěrky. Proto vedoucí

katedry uvažoval, kolik lahví vína se vypije a jaké by to víno mělo být. Mezi účastníky

konference se rozkřiklo, že odpoledne asi vystoupí i Stavros Makaris, aby proto neodcházeli a pokud možno se zúčastnili.

„Jestli byli všichni staří Řekové takoví, jako je tenhle pán, pak se nedivím, že měly ženy v Athénách tak velký prostor pro planoucí srdce.“ To byl výrok jedné z manželek, které

doprovázely své vetché manžely. Kdo to slyšel, měl možnost přemýšlet, co tím dáma myslí.

162

Makaris si opět sedl vedle Murrana. „Myslíš, že bych měl něco říct?“ zeptal se ho, když

Kapsová pronášela nějaké organizační vzkazy.

„Kvůli tomu jsi snad přijel.“

„Aha. To bys mohl mít pravdu. Jenže co mám říkat?“

„Však tě už něco napadne. Pokud sis ovšem předem něco nepřipravil.“

Vypadalo to, že Řek intenzivně přemýšlí. Když však profesorka Kapsová zmlkla, zvedl k ní hlavu a viděl, že na něj upřeně pohlíží. Vzal to jako pokyn a vstal. Pomalu se prodíral na konec řady a pak zamířil ke stolu na vyvýšené místo. Bylo to tak, shromáždění čekalo, že promluví. Však tady byl i rektor školy a děkan fakulty. Všiml si jich teprve teď. Začal bez oslovení.

„Až pojedete do Paříže, nezapomeňte navštívit Musée dÓrsay. Visí tam obraz Gustava Couberta, který má příznačný název: Počátek světa. S úžasem budete stát před hlubinou ženského klína. Malíř tento nejerotičtější obraz vytvořil roku 1866. Naplní vás úžas a zděšení. Ano, úžas a zděšení. Mnohé přítomné dámy tato informace zděsila i teď. Tam, kam toužili muži nahlédnout už od chlapeckých let, tam je náš začátek. Neprožíváte podobné pocity, když

se snažíte nahlédnout na počátky naší civilizace? Strachem proniknutá touha po poznání. Vidím před sebou lidi umanuté, okouzlené hledáním. Nesvírá vás taky strach právě z toho, co najdete? Přiznejte si to. Věci, o které tady jde, můžete nazírat ze všech možných úhlů. Já

sám jsem na toto téma popsal mnoho papíru. Výsledek? Nula. K ničemu. Co je nám platné, že tady pátrají archeologové, bibliografové, historici, křesťané, atheisté, mytologové a kdo ví, kdo všechno. Víme, že tahle práce nemá konec. Jak těm našim ubohým předkům a předchůdcům můžeme porozumět, když nerozumíme jejich pocitům, touhám a chvějivým vyznáním, která adresovali svým bohů a svým láskám? Když čteme homérské texty, čteme je pod vlivem své zkušeností, svým rozumem a svým srdcem. Je to shodné s jejich časem? Asi je. Ale můžeme to říci s naprostou jistotou? Sotva. My jsme zažily současné války, víme, jak je člověku, který umírá zraněn naší současnou zbraní. To je všechno. Je to bolestné, ale je to naše současná bolest. Neslyšíme křičet hoplitu Sokrata, který koulel očima a řval, co mu hrdlo stačilo, a odháněl tak od sebe protivníky. Odháněl, místo aby je zabíjel. Čteme slova a naivně si myslíme, že jim rozumíme.

My si hrajeme s dějinami a dějiny si hrají s námi. Jsme náruživými hledači. Hledání nás naplňuje štěstím. Správně. Takže naše pátrání v řeckých dějinách směřuje k našemu uspokojení. To je asi v pořádku. Pátrejte proto dál, snad najdete ještě neobjevené

staroegyptské smetiště a tam zlomek papyru s dosud neznámým textem. V paměti mi uvízl zlomek poslední hry Aischilovy tragedie Danaovny:

163

Ctné nebe touží, by se sneslo na zem, jež zase s ním by chtěla v lože vejíti. Déšť vyřine se z milující oblohy a půdu oplodní, ta lidem rodí pak

chléb Démétřin a jejím stádům potravu. Ten vlahý sňatek pro stromy je údobím, jež růst jim nese. Všecko to je dílem mým.

Víc se toho nenašlo.

Proč si to pamatuji? Záhada. Stejně jako to, že si nepamatuji jméno dámy, která se obnažila před malířem Coubertem, aby k nám vyslala své lidské poselství?“

Tady se Makanis zarazil a zdálo se, že přemýšlí, jestli má ještě hovořit.

„Nabízí se otázka: Byla to velká minulost. Je dnešní přítomnost na její úrovni? Nemyslím jenom v mé vlasti. Vůbec v Evropě. Nemám právo tady srovnávat. Odpovězte si každý sám a pokud si odpovíte, hledejte příčiny toho rozdílu. Proč se naše společnost nevyvíjela harmonicky. Proč takové zvraty a skoky. Návraty plné bolesti a hrůz. Vždyť jsme to všechno už poznali. Protrpěli, a proč všechno znova? To proto, že každá generace si musí všechno prožít od počátku? Jestli tomu je tak, pak je naše historické bádání k ničemu. Neposkytne lidstvu poučení. Nebo je to tak, že je člověk prakticky nepoučitelný? Naše snaha nahlížet do minulosti je marná a neužitečná, zmocnit se významu minulosti je zbytečné, protože tam najdeme pouze své současníky, kteří se derou k moci?“

Makaris se jal přecházet za řádkou židlí, na nichž za stolem seděli funkcionáři školy. V místnosti bylo ticho. Všichni napjatě čekali, co ještě řekne.

„Vidím, přátelé, že jsem vás dokonale unavil.“ Smál se teď mladistvým smíchem.

„Pochopte mne, člověk v určité životní fázi by měl vydat nějaké svědectví o svém příspěvku ke všeobecnému polidštění člověka. Já nemám, co bych vám nabídl. Mohu se s vámi jenom podělit o své starosti. A těch mám požehnaně. Chápu, že s tímhle světem to je dost složité. Nejsem povolán k tomu, abych mluvil o lidských perspektivách. Přál bych si jen, abychom se se svou minulostí vyrovnávali čestně, lidsky, protože pak se dostaví naděje, že podobně

budeme nakládat i se svou současností.“

Vypadalo to, že skončil. „Omlouvám se,“ řekl už na cestě od stolu. „Málem bych zapomněl. Doufám, že jste stačili upozornit na nebezpečí Platonovy Ústavy. Blaho Platonova státu bylo blahem jeho obyvatel. Nepočítal s opozicí. Šlo mu o jednotu snad nepříliš

diferencované společnosti. Našinec by to snad pochopil. Násilná aktualizace je

164

zřetelně riziková. Umím si představit, že si naše demokracie napíše na prapor hesla typu: vědění, pravda, ctnost. Tím se s athénskou demokracií shodujeme. Nebezpečí je právě

v nepřiměřené aktualizaci, v tom, že jí dáme současnou podobu, která odpovídá zkušenosti dvacátého století. Tady násilí slouží jenom někomu. Myslím, že sotva celku, ale to je věc názoru. Athéňané pracovali s malými čísly, pro myslitele to mohlo být matoucí.“

Protože za stolem nebyla volná židle, sebral se Stavros Makaris a vydal se ke svému místu uprostřed tichého sálu. Všichni čekali, co bude dál. Profesorka Kapsová poděkovala řečníkovi a pak tiše nahlížela přítomným do svědomí. Čekala chvíli, jestli se zvedne nějaká ruka. Bývalo zvykem, že se zvedla. Makaris si zasloužil, aby mu kdekdo položil otázku, nikdo se k tomu však neměl. Až konečně starý Murran povstal ze svého místa.

„Nechci komentovat vystoupení starého svého přítele Stavrose. Jenže mám tuto připomínku. Co je to život člověka v tomhletom století? V čem je jeho smysl? Já vím, hloubáme o tom, co bylo před dvaceti pěti stoletími. Zatraceně daleko je to. Ale to všechno má nějaký smysl jenom tehdy, když si odpovíme na otázku, kterou jsem položil. Chápu, že když zkoumáte lidský život v rozpětí několika tisíciletí, musí na vás padnout skepse. Kde je naděje člověka? V čem je, v

rozvoji techniky? Ulehčila technika lidem život? Jistě. Některým jistě. Ale měla vliv na změnu člověka v tom smyslu, aby tady nežil pračlověk, který jezdí

v moderních automobilech a směřuje do kosmu, už nejen v bájích, ale reálně, fyzicky létá na měsíc? Vždyť lidé pořád umírají hlady, pořád řeší své problémy ničivými válkami a vyvolávají děsné běsy, které se vyrovnají těm, které zažil řecký člověk, když ho honily erinyie.“

Když si starý Murran sedl, jeho vnučce se velice ulevilo.

Pak si vzal slovo rektor a mluvil dlouho. Byl to matematik a o řeckých dějinách toho moc nevěděl, zato leccos o starořeckých matematicích. Vše, co o nich věděl, tady uplatnil. Povzbuzeni tím, že se může mluvit o všem, co pokládá člověk za důležité, vstávali další a zaměstnávali vědomí přítomných vesměs moudrými poznatky. Byla to přece společnost vzdělaných odborníků.

Jednu chvíli vstal a vyšel ze dveří doktor Krása. Za chvíli se vrátil, držel v ruce telefon a ukazoval jím na Daphne. Pávková, která seděla vedle ní, do ní strčila a ukázala na dveře. Se zjevným vzrušením se dívka tlačila ke dveřím. V sále bylo zvykem, že lidé své přístroje vypínali.

„Stalo se něco?“ vykřikla ve strachu, že ji volá někdo z rodiny. Nepomyslela na to, že by rodina sotva volala doktora Krásu.

„Pojď se mnou támhle za roh.“

165

Pár lidí tam chodilo.

„Nic se neděje. Chtěl jsem tě jenom informovat o tom, že se něco stalo tady,“ ťukl se do prsou. Po chvilce, kdy se udiveně na něj dívala. „Omluv mne. Asi jsem se pomátl. Těžko tomu porozumíš. Měl bych se omluvit a požádat tě, aby ses vrátila na místo. Vysvětlím ti to večer. Najednou jsem ztratil odvahu.“

Divila se hlasitě.

„Já se tam už nebudu vracet. Všechno podstatné jsem slyšela. Makarise i dědečka. Musíš

uznat, že mám chytrého dědu.“

„Pochybovat o něm by znamenalo pochybovat o tobě.“

Zjevně se divila.

„To byla jenom zdvořilost. Já bych chtěla, abys se mnou mluvil otevřeně a upřímně.“

„Vrať se proto dovnitř, aby se nedivili. Půjdete spolu, až to skončí a po večeři někam ven?“

„Já se chci vrátit domů.“

„Trefila bys tam sama?“

„Tady s tím kosmickým nesmyslem snad ano.“ Vyndala z kabelky přístroj, jaký už

ukazoval Švéd.

„Raději na tebe počkám, ale už běž.“

Líbla ho na tvář a s výsknutím odběhla. On se chvíli procházel před budovou mezi houfy Pražanů a pak se vrátil do posluchárny. Tam jednání končilo. Rektor ho právě rozpouštěl a podle toho, jak se všichni slavnostně tvářili, rozpouštěl i celou konferenci. Jak to? divil se Krása, vždyť měla končit až pozítří? To proto, že už neměli témata a diskusní borci byli vyčerpáni? To znamená, že se večer koná večírek na rozloučenou. Vzápětí se dozvěděl, že se vlastně konference rozpouští až druhý den; je tady řada věcí, které se musejí administrativně uzavřít, proto se zítra dopoledne koná jakési polooficiální

jednání, něco zcela nezvyklého, ovšem kdo se rozhodne skončit dnes, nebude mu v tom nikdo bránit.

To tedy byla rána. Krása si už tak zvykl na chaos konference, že když to najednou končí, je mu to trochu líto. Co teď bude? Nástup na dovolenou. Těšil se na to, teď se mu nechtělo končit.

Sakra práce.

„Děda jede dnes v 19,20. Rektor mu půjčí auto, pojedeš se mou ho vyprovodit. Nemám pravdu? Přesvědčila jsem ho, že tady mohu ještě do středy počkat. Od čtvrtka budu mít, jak to říct, ty pravidelné nepříjemnosti, proto se vrátím domů ve středu stejnou linkou, jakou jede on. Pomohu mu zabalit a v pět hodin na nás bude čekat rektorátní auto. S ohledem na všechna

166

bezpečnostní opatření musí být na letišti poměrně brzy. S ním poletí taky ten jeho řecký

přítel.“

Tak. Jestli je to tak, nemůže s nimi na letiště. Pojede tam jistě taky Kapsová. Jeho přítomnost by vyvolala jisté řeči, o které zatím nestojí.

„S dědečkem se půjdu rozloučit do Karolina. Co říkáš?“

„Určitě. Já jsem mu totiž všechno řekla. Nemá cenu si něco nalhávat.“

Tak se to řítí, najednou to máš na hlavě, zvolal Krása svým vnitřním hlasem. Vnější hlas byl nějak bezhlasý. To byl velice vulgární popis situace, která pro něj byla překvapivá. Jak se s tou novou situací mohlo to děvče tak naráz vyrovnat? Copak děvčata, která se z panen změní v ženy, jednají tak razantně a cílevědomě? Podle jeho nepřesných představ by měla spíš fňukat v koutě. Uznal však, že nemá s tímto stavem zkušenost a na hodnocení je brzy. Musel se přece nějak vyrovnat sám se sebou. K tomu se chystal, a kdyby se nevyjádřila tak jasně a cílevědomě, byl by ji možná předešel.

Teď zjistil, že se na něj dívá udiveně a na něco se ptá.

„Promiň, já jsem se zamyslel.“

„Nebylo možné si toho nevšimnout. Teď musím za dědou do Karolina. Pojď, prosím, se mnou, možná, že by chtěl s tebou mluvit. To víš, je to pro něj změna, když se vnučka najednou začíná osamostatňovat. Neboj se, že tě bude k něčemu zavazovat. Jsme svobodní

lidé a žijeme ve světě, kde se osobní svoboda velmi cení. Tak hlavu vzhůru. Vidím, že tě to vzalo.“

Napětí z prvního nárazu překvapení odeznělo.

Na všechny přípravy na cestu nebylo moc času. Starý pán měl v pokoji pěkný nepořádek, prádlo, zápisky, knížky, všechno v jednom chumlu. Přitom to bylo třeba složit, uspořádat, protože na letišti mu zavazadla budou prohlížet a Daphne záleželo na tom, co si o dědovi nějaká anonymní úřední osoba bude myslet. Tyto obavy starý úplně postrádal.

„Tak, hochu,“ řekl, když Krása vešel s Daphne do jeho pokoje. „Jak se vlastně

jmenujete?“

„Pavel Krása.“

„Pavel. To je jako náš Paul. Měl jsem bratrance, který se jmenoval podobně. Pokud jde o Daphne, mám obavy, že je to dcera své matky.“

„Ale dědečku, to víš přece, že jsem dcera své matky.“

„Ta si taky dělala, co chtěla. Jednou nám přivedla domů námořního důstojníka, matka, tedy moje žena, padala do mdlob, ale jí to bylo jedno. Myslím však, že ji tady budete pozítří

167

mít jako na koni. Co je dovoleno bohovi, není dovoleno volovi. No, moje rada a vlastně

prosba: Buďte k ní shovívavý. A neubližujte jí po dobu, co tady bude.“

Po zaklepání na dveře vešla doktorka Kapsová, takže se Krása už nemohl vyjádřit k profesorově prosbě.

„Auto je připraveno, pan profesor Makaris už sedí vevnitř. Říkal jste, že slečna zůstává

v Praze; to se celkem hodí, protože její případné místo ve voze obsadil pan profesor Carlan, kterému odlétá letadlo přibližně v tu dobu, co vám.“

Doktor Krása vzal kufr, Daphne dvě tašky a šli. Cestou se dozvěděli, že profesor pozval Makarise do Londýna.

„Já se tam pak vrátím, prohlédnu pokoj, protože tam jistě plno věcí zapomněl,“ řekla vnučka k profesorce Kapsové, která se ani nedivila, že u tohoto aktu loučení je i doktor Krása. Když profesor tiskl ruku Krásovi, ten řekl tiše, aby to Kapsová neslyšela: „Nemějte starost, postarám se o ni.“

„Nechal jsem jí v pokoji nějaké informace,“ zašeptal profesor.

Proč tam nechával nějaké informace, když nemohl počítat s tím, že Daphne s ním nepojede na letiště?

S profesorkou na prvním sedadle auto odjelo na kolej, kde měli vyzvednout profesora Carlana. Krása sice nečekal, že bude Daphne slzet, ale viděl na její tváři jistou míru dojetí.

„Máš na pokoji nějaké informace, které tam starý pán zanechal. Asi ve stole.“

Klíč od pokoje prozíravě neodevzdali, proto mohli hledat ony informace. Byla to obálka s penězi. Kolik toho bylo, Krása nezjišťoval, ale muselo toho být dost.

„Drahoušek,“ řekla na dědečkovu adresu. „Tak a jedeme domů.“

*

Nepřiměřeně dlouhé a složité odbavování pasažérů letadla britských aerolinií žádnému z nich na náladě nepřidalo, všichni jsou však natolik disciplinovaní, že se nevyjadřují. Terorismus je novodobý jev, který nás všechny vtahuje do své hry, a my se s ním učíme žít.

„Nevíš, příteli, že by ve starém Řecku bylo kdy něco podobného, co by se snad zdálo být ekvivalentní tomuto novodobému jevu?“

„Co máš na mysli, starý brachu?“ zeptal se profesor Murran. Rozhlédl se kolem sebe, jestli náhodou s ním neletí ještě někdo známý. Neletěl. Přesněji: nebyl v dohledu.

„Mám na mysli ono dnes rozšířené pohrdání lidským životem. Svým i ostatních lidí. To vše za účelem dosažení nějakého společensky sporného cíle.“

168

Profesor se zasmál. Otázku snad nemyslí kolega vážně. Pomalu postupovali do útrob letadla, kde se jich ujímal palubní personál.

„Proč sporného cíle? Muslim, který se opásá výbušninou a potom ji odpálí, určitě nemyslí, že jeho smrt vede ke spornému cíli. Znali jsme to přece i z dob války, kdy voják nalehl na střílnu bunkru, odkud protivník pálil z kulometu na jeho druhy. To jsou ovšem dvě věci a jenom jedna z nich asi bude sporná. Ovšem nevím z jakého hlediska.“

Murran obtížně nacpával svým pláštěm zavírací schránku nad sedadlem. Letuška mu ho ochotně složila a znovu uložila. K jeho obratnosti se zdvořile nevyjadřovala.

„Pokud si vybavuji ten kousek dějin, do kterého jsme nahlédli, tak tam se vždy nakládalo s lidským životem nevážně,“ řekl, když se s jistými obtížemi usadil a pak pohodlně rozložil.

„Mělo se to jako přednost. Kolik padlo lidí v jednotlivých válkách, které vedli tvoji předkové?

Na vážnosti člověku přibylo, když jich zabil co nejvíc. Nepřátel, samozřejmě. Nepřítel byl člověk jiného původu, jiného národa, jiného názoru. Každý, kdo se podstatně lišil. Každý, kdo chtěl mít to, cos měl ty. Nebo tvoje obec. Řešilo se to na bojišti, stáli proti sobě a v houfu se pobíjeli. Bylo to bráno jako ctnost. Jako svaté právo zabít.“

Konečně pilot vyzval pasažéry, aby se připoutali, že hodlá startovat. Staří pánové ho ochotně poslechli. Letuška, dívka sotva škole odrostlá, zkontrolovala jejich pásy a oni položili hlavy na opěrku hlavy.

„Mladá holka,“ ukázal Řek hlavou za procházející letuškou.

Profesor jeho poznámku vzal na vědomí bez ohlasu. Mladá, stará, pokud dělá to, co má

dělat dobře, na věku nezáleží. Makaris jeho mlčení celkem přesně pochopil.

„V našem věku je to jedno.“

Bylo zase na Murranovi, aby pochopil jeho výrok. Nesnažil se o to.

„Promiň, jsou to trapné úvahy nezdatného starce, ale podle toho, cos naznačil, je vlastně

terorismus pochopitelná a vcelku objektivně nezbytná a ospravedlnitelná činnost nějakých zoufalců, kteří nemají nárok na legální řešení svých věcí.“

„Proboha, objektivně nezbytná?“ zaúpěl přítel.

„Myslím z jejich hlediska nezbytná.“

Přítel si ho ze strany pátravě prohlížel, jak si prohlížíme lidi, které vidíme poprvé. Pak se s nepokojem odvrátil.

Letadlo dojelo na konec rozjezdové dráhy, otočilo se do protisměru a pilot hnal motor do startovacích obrátek. Murran si tiskl obě uši, zdálo se mu, že ječení motorů vyvolává tlak na jeho ušní bubínky a je nezvykle nepříjemný, až bolestivý. Start kosmické rakety musí její

posádka snášet se značným sebezapřením.

169

„Promiň, cos to říkal?“ zeptal se Murran, když letadlo nabralo výšku a celkem už klidně

plulo nad mraky.

„Jestli se nemýlím, mluvili jsme o pohrdání lidským životem.“

„Na tohle téma zaznamenalo lidstvo řadu paradoxních situací. Jen si vezmi třeba křesťany. Nezabiješ. Ale jenom tehdy a potud, pokud nejde o zájmy církve. To se smělo vraždit vesele a s jejím požehnáním. Ale jinak to platilo jako zásada. Nezabiješ křesťana, pokud to náhodou není kacíř.“

„Víš, že bys takto neměl jako křesťan mluvit?“ napomenul Makarise jeho druh. Ten však nedbal jeho dobře míněné rady a pokračoval: „Nevycházím z údivu, když čtu, jak současný papež odsuzuje Mohameda, že se choval netolerantně, že vedl své věrné

k zabíjení odpůrců. Kolik takových odpůrců zavraždila církev? Spočítat se to nedá. Oni to však dělali chytře. Kacíře odsoudili, ale popravila ho státní moc. A teď najednou takové

spravedlivé rozhořčení. Svaté války. Svěcení hitlerovských zbraní. Bůh byl asi vždycky málo tolerantní. Alespoň ten židovský, praotec boha křesťanského.“

Makaris měl jisté potíže s délkou svých nohou. Vystrčil je do uličky a požádal procházející letušku, aby omluvila neskladnost jeho končetin. Řekla, že s nimi bude počítat a dá si pozor.

„Když se dostane národ do svízelné situace, zejména díky národům okolním, hledá z ní

cestu a vysvětlení svého hledání,“ řekl k Murranovi.

„Tos, kamaráde, řekl pěkně. Svízelná situace, cesta z ní. Myslíš, že jsme muslimy do jejich situace zahnali my? Protože zatím jsou to oni, kdo vyhazují domy plné lidí do vzduchu. Ještě se stane, že se tomu Husajnovi omluvíme, a co jsme tam rozbořili, opravíme. Je to strašný svět, svět plný připitomělých politiků, nařvaných peněžníků, prsatých zpěvaček, jejichž životní poslání je dát ubohému člověku iluzi, že je tu někde něco přátelského, co na něj čeká.“ Přítel Makaris si vezl do Londýna středoevropsky kritickou náladu.

„Máme štěstí, příteli, že tomu nerozumíme. Je na nás, abychom věřili, že to všechno dobře dopadne. Radím nekřičet tolik, už se po nás ohlížejí,“ vzdychl Murran v důvěře, že jeho druh

konečně přestane.

„Obdivuji tvoji nekonečnou naivitu. To jsi člověk, který sáhl až na nerv kořenů mé vlasti. Když to vezmu střízlivě, tak chápu jako nevýslovné štěstí, že to všechno míří ke svému neodvratnému konci.“

Profesor se zděsil.

„Copak není smyslem vědy dát člověku naději? Vybavit ho optimismem? Vírou v nekonečné proudění lidské geniality?“

170

„S vírou jdi na kolo. Jestli věříš, že tohle letadlo s námi doletí do Londýna, tak jsi měl jet autobusem. Víra musí vědoucího člověka opustit někdy na konci střední školy. Sázím na rozum a na cit. Víra je v podání svíčkových bab těšítko nedůstojné člověka jednadvacátého století.“

„Slyším dobře?“ zanaříkal Murran. „Ty snad nevěříš?“

„Věřím,“ odpověděl mu Řek: „Věřím v poctivost tvých úmyslů. Věřím ve svou manželku, věřím v relativní správnost výsledků svého bádání. Věřím ve vše, co si mohu ověřit, v to, co uznali za správné lidé, kterým věřit stojí za to a jejichž poctivost jsem prověřil v čase. Nevěřím zprávám z druhé ruky, nevěřím politikům, kterým z očí kouká upachtěná chtivost. Věřím v nepřestajný pohyb světa. Věřím, že když naprší, tak uschne. No a teď se můžeme poprat.“

Profesor se zděšeně zavrtal do svého sedadla. Po chvíli však povstal a kývl na letušku. Když k němu přišla, požádal ji o dvě dvojité whisky.

2007

171