Kouzlo letní noci Miroslav Jandovský

1

KAPITOLA 1.

1.

Slunce dělalo, co umělo, aby dokázalo, že v tuto roční a denní dobu je skutečně ve formě. A tak se obyvatelé luxusní londýnské čtvrti Bristol Gowen nadšeně rozhlíželi kolem sebe a přitom se navzájem plácali do zad. S výjimkou mladého pana Thomase Chuma, který se nejen nerozhlížel, který netrpěl příslušným nadšením nad věcí, která mu byla dokonale lhostejná. Spal totiž. Zachumlán do pokrývky netušil, že slunce je už dost vysoko na to, aby vše živé

pod sebou probudilo.

Sluha Malfus několikrát postál nad spícím mladíkem s hodinkami v ruce, zadumaně

pozoroval vlnící se rty mladého pána a s uctivou libostí naslouchal jeho hlasitému dechu. Posléze se odhodlal a mladým pánem šetrně zatřásl.

„Omlouvám se, pane, ale je nejvyšší část vstát.“

Nejvyšší čas vstát? Do spánkem ojíněné mysli mladého pána se zvolna prodíralo zjištění, že je ráno a že ráno měli někam odjet. Kam? Aha!

„Budete si přát koupel, nebo se spokojíte se sprchou?“

Sluha Malfus se každé ráno ptal, pokaždé se mu nedostalo dopovědi. Mladík dával přednost sprše. Postál pod proudem vody a postupně, jak proud ochlazoval, nabýval plného vědomí. Och, je ráno, je skvělý den, jsem dosud mladý, tady se obvykle zarazil uvědomiv si nespornou relativitu tohoto pojmu, a všechny ženy mne milují.

Všechny ženy to samozřejmě nebyly, nebyla to ani Lucy, které ve svých představách dával někdy jména řeckých bohyní, ale mnohá do tohoto souboru jistě patřila. Ano, jistě, samozřejmě.

Když si utíral záda, křikl na sluhu:

„Hej, jsme připraveni na cestu?“

„Ovšem, pane.“

„Co koně, napojeni?“

„Ovšem. Stojí před domem napojeni a jejich srst má odpovídající lesk.“

Když usedl ke snídani, ve které nechyběla přiměřená dávka ovesné kaše, opečená

topinka s vejcem a konev čaje, zeptal se, labužnicky pomlaskávaje:

2

„Co soudíte, Malfusi, bude teta přístupná mým návrhům?“

„Dovoluji si říci, pane, že si nedovoluji odhadnout náladu lady Evelíny.“ „Správný postřeh. Nálada tety Evelíny je závislá na mnoha okolnostech, nám teď

neznámých. Ještě trochu čaje.“

„Prosím, pane.“

Když sluha odnesl nádobí a chystal se je v kuchyni umýt., usedl mladý Thomas Chum do klubovky a zapálil si cigaretu. Jako kdekdo stál pod vlivem masivni reklamy, která mu jednak vnucovala cigarety určitých značek a jednak ho varovala před nesporně smutným koncem.

„Myslíte, Malfusi, že většina kuřáků musí umřít na rakovinu plic?“

Sluha nahlédl do pokoje.

„Říká se to, pane.“

„Vy jste se poučil a přestal jste kouřit?“

„Přesně tak, pane.“

„To se mi jeví jako nepřiměřená závislost na cizí vůli.“

„Může se to tak říci, pane.“

„Kolik let musí takový kuřák kouřit, aby se v jeho plících mohla rakovina rozvinout?“

„Netuším, pane.“

Slunná pohoda, která až dosud halila svět do odpovídajícího jasu, měla snahu ustoupit chmurné představě smutečních věnců a plačících vdov.

„Ne, Malfusi, ne. Nenechám se terorizovat nějakým reklamním agentem, který to prý se mnou myslí dobře. Jde mu jenom o zisk spojený s prodejem ovesných vloček a podobných pochutin, které mají nahradit chlapský požitek z trošky nikotinu, nebo jak se ten jed jmenuje.“

„Správně, pane.“

„Je to tedy i váš názor?“

„Dovoluji si upozornit, že nejde o ovesné vločky, ale o žvýkací gumu značky Petarda, kterou má kuřák použít.“

„Čím vyniká, taková žvýkačka? To jako vybuchuje mezit zuby?“

„Nikoliv, pane, jde o jistou nadsázku. Ona guma má jaksi nikotinovou chuť a má prý tu přednost, že kuřáka zbavuje chuti na cigaretu.“

3

„Sice tomu nerozumím, ale kupte jí půl kila. Užijeme si spolu.“

„Mohu příležitostně posloužit, pane.“

Mladý Thomas Gum věděl, že je na sluhu Malfuse spolehnutí. Proto souhlasil i s tím, že mu teď pomáhal do obleku, který vybral na cestu.

„Myslím, že v tomto počasí, v této roční době kravata není naprosto nezbytná, co?“

„Mýlíte se, pane. Jedeme na návštěvu k dámě, která má vysoké společenské postavení a k ní nemůžete přijet jako, nenapadá mne odpovídající výraz, pane.“

Mladý Chum si byl jistý, že by za jiných okolností použil Malfus výraz vandrák, nebo něco podobného. Jenže se to k mladému pánovi nehodilo. Nemohl by přece pomáhat do kabátu vandrákovi.

„Zavazadla jsou už dole?“

„Dovolil jsem si je tam už uložit, pane.“

„Co záznamník, Malfusi?“ Mladý pán ukázal na telefon.

„Každý volající bude informován o tom, kde se nacházíte. Neměl jsem však k dispozici termín návratu.“

„Správně. Ani já jím nedisponuji.“

Když nasedli do vozu, byl to již dost vetchý Austin, jehož nádrž byla plná a koně tedy bohatě napojeni, chopil se Thomas řízení. Kdyby šlo o skutečné koně, sedl by na kozlík sluha. Řízení vozu mu mladý pán zásadně nesvěřoval. Ne snad proto, že by to sluha nezvládl, ale proto,

že si tady mladý muž pro sebe nechával něco málo ze svobody, kterou mu jeho domácnost poskytovala.

Jeli, kolem nich se míhala anglická krajina, která je ze všech krajin světa nejvíc anglická. Naplňovala je klidem a jistotou, že nad ni není. Kdyby vládu napadlo nechat o tom hlasovat, Thomas by jí dal svůj hlas a Malfus jistě taky.

„Malfusi, byl jste někdy někde ve světě? Myslím mimo Anglii?“

„Ovšem, pane.“

„Aha.“

„Jako jinoch jsem procestoval Evropu dosti důkladně.“

„Líbilo se vám někde?“

Tady se Malfus zamyslel. Uvažoval.

„S dovolením, pane, na každé krajině je něco, co vás může zaujmout.“

4

„Samozřejmě. Někde jsou lesy, jinde hory. Brr, hory. Jak únavné a omezující. Obzor, na který jste zvyklý, se neúměrně zmenší. Nemám pravdu?“

„Spíš přiblíží, když dovolíte, pane. Jsou země, kde krásu své krajiny opěvují v národní

hymně.“

„To dělají kvůli turistickému ruchu. žádné hrdinské činy? Jenom krajina?“

„Nějak tak, pane.“

„Co tam ještě mají pozoruhodného, myslím mimo tu krajinu?“

„Nevím, pane. Prý pivo.“

„Lepší, než je to naše?“

„Nemohu sloužit, pane, jsem abstinent.“

Mladý pán se zadumal a přejel slepici, která se neprozřetelně procházela v jízdní dráze.

„Co dělají na anglických silnicích anglické slepice?“

„Byli jsme ve vesnici a tam se občas mohou slepice vyskytnout, pane.“

„Byl u toho nějaký strážník?“

„Myslím, že nebyl. Jenom jakási žena, která dávala najevo nevoli, pane. “

„Jednou mi jakýsi strážník chtěl dát pokusu, protože jsem zastavil na místě, kde jsem neměl. Alespoň si to ten strážník myslel. Naprostou náhodou, která se u mne vyskytuje dosti často, jsem u sebe neměl peníze. Byla tam se mnou slečna Lucy Smithová. Víte, kdo je slečna Smithová?“

„Slečnu Smithovou jste mi jednou představil, pane.“

„Bylo to všechno nesmírně trapné. Slečna Smithová je velice spontánní dívka, která

opovrhuje jistými normami společenského života.“

Malfus kýval hlavou, jako že jsou mu dívčiny zvyky známy.

„V této trapné situaci slečna Smithová nabídla strážníkovi pusu, tedy polibek; podotýkám, že byl mladý a dosti pohledný, alespoň na strážníka pohledný - když nás pustí bez pokuty. Strážník se chvíli ohlížel kolem sebe, váhal, čemuž jsem se nedivil, a pak se naklonil a ono to skutečně mlasklo. Když jsem vyjížděl od chodníku, málem jsem způsobil¨dopravní

nehodu. A slečna Lucy se smála, nebyla skutečně k zastavení. Umíte si, Malfusi, představit, jak mi bylo?“

„živě pane. Pozor, pane, tady jste měl odbočit doleva.“

5

Zámek tety Evelíny byl z daleka vidět, protože leží v rovině, ve které rostou nízké

stromy, které výrazně převyšuje. Thomas nevěděl, o jaké stromy jde, Malfus by je v případě

potřeby označil odpovídajícím názvem. Teta Evelina tam žije se svou starší sestrou Agnes, sama je vdova, protože strýček lord Georg Bradly neprozřetelně umřel pořádaje výroční

hon na lišku. Teta Agnes je neškodná stařenka, která vyniká zálibou skutečně ušlechtilou. Sbírá motýly. A to jenom ty, kteří žijí v okolí zámku její sestry. Pozoruhodně lokalizovaná

záliba. Na zámku žije skoro celý život, protože jako stará panna tady nikomu nepřekáží. Taky proto, že je tu místa nadbytek.

„Vidím, že jsi tady,“ prohlásila teta Evelina rozhodně, a tím dala najevo, že jí zrak ještě

slouží. „Jsem ráda, žes pochopil, co je tvá povinnost.“

Tím myslela, že Thomas udělal dobře, že se nevzpouzel, když zavelela. Mezitím přiběhla i teta Agnes, která někde v skrytu své komnaty připichovala ubohé

poletavé tvory na podložku.

„Jsem ráda, že tě vidím, Thomasi, jsi naděje našeho rodu. Jsem tomu ráda, skutečně

ráda.“

Přemýšlet, čemu je vlastně ráda, tomu, že přijel, nebo tomu, že je nadějí rodu, Thomase nenapadlo.

„Nadšením z mého příjezdu bys měla, drahá tetičko, šetřit. Taky se říká: Nechval dne před večerem.“

„Ale, synovče. Každý z nás lidí míří svým pohledem do budoucnosti. Tam někam,“

tady se teta Agnes zahleděla do okolí. „Omluvte mne, prosím.“ A pílila pryč.

„To zahlédla nějakou tu hmyzí variantu,“ řekla otráveně teta Evelina. „Určitě neběžela za zmíněnou budoucností, ale pro síťku a bude se tu nedůstojně prohánět jako mladice. Pro její zdraví je důležité, že tu běhá v trávě jako sportovec. Byť už dost obstarožní. Pojď, hochu, ulož si věci.“

Malfus ho však předešel. Neváhal a vyložil z vozu všechna zavazadla a odnesl je tam, kde obvykle pobývali za občasné návštěvy zámku.. Mladému pánovi do modrého pokoje v prvním patře, sobě do zadního křídla, kde mělo své bydlení služebnictvo.

„Dobře, že toho Malfuse máš. Takhle může polovina tvého mozku klidně odpočívat.“

„Opravdu. K nezaplacení. Taky většinou odpočívá.“

„Nejsem si však jistá, zda je ti ten odpočinek k prospěchu, synovče.“

„Nevšiml jsem si, že by mi z toho plynula nějaká škoda. Snad s výjimkou, kdy mne jeden můj přítel, nebudu ho jmenovat, příčinu vzápětí pochopíš, obehrál v kartách. U toho z důvodů, které každého napadnou, nemohl Malfus být.“

„Když u toho nemůže být, měl by tě tomu alespoň učit. Hrát karty je však odporný

zvyk. Nižší vrstvy mu prý snadno propadají.“

6

„Dovol, abych tě opravil. Lord Bishof prohrál v kartách svého nejlepšího koně. Pochybuji, že bys ho zařadila do nižších společenských vrstev.“

„Lorda Bishofa jsem v čase své mladosti znávala jako Jimmiho Kecku. Strašný kluk, který k titulu přišel šťastnou náhodou, proto i k tomu koni přišel nějak podobně.“

Mladý pán pochopil, že zvyky nižších vrstev mohou prosáknout i mezi lordy a ta představa mu nebyla příjemná.

Mezitím došli do haly, kde čekaly dvě komorné, které s patřičnou úklonou byly ochotny odvést Thomase do jídelny.

„Až se najíš, přijď za mnou,“ zavelela teta Evelina.

„Myslím, Malfusi, že bych se měl před jídlem osprchovat a převléct. Cítím se nějak umaštěný.“

„Správně, pane. Vše připravím.“

Připravil a za dvacet minut vešel do jídelny mladý muž, přiměřeně vyšlechtěný a tím pádem i sebevědomý. Obsluhovala ho jedna z komorných, která na něj vrhala oduševnělé

pohledy, na které byl ostatně zvyklý a kterým nepřikládal žádný význam. Oduševnělé

pohledy byly v jejím popisu práce, patrně je i cvičily za bdělého dohledu komorníka lady Eveliny. Jím byl Dreifus, člověk oddaný zemřelému manželu Thomasovy tety a jeho pobyt na zámku byl chápán jako zasloužený důchod.

Sotva Thomas odložil ubrousek a Malfus nejdřív odsunul a pak přisunul jeho židli, odebral se svižným krokem do budoáru tety Eveliny.

„Přiznám se, ctihodná tetičko, že hořím netrpělivostí. Cos to na mne uchystala? Nějakou boudu, co? Protože tenhle náhlý nástup do rodinného objetí musí mít nějaký nezvyklý důvod. Vždyť jsem tady byl nedávno, prakticky hned po Vánocích a teď, místo abys počkala až léto přiběhne, je tu pozvání. Ihned přijeď, je to nutné.“

„Sedni si a nežvatlej, synovče.“

Sedl si a nežvatlal.

„Na příští měsíc zruš a odvolej všechny závazky, máš-li jaké.“ Při této řeči si synovce bedlivě prohlížela svým lorňonem, který odmítala nahradit příliš plebejskými brýlemi. „Na tuto dobu jsem si tě rezervovala.“

Prosím. Rezervovala. A co Lucy? Vydrží v Londýně celým měsíc bez svého šlechetného obdivovatele? Mladý pan Thomas Chum měl jisté pochybnosti, zejména proto, že měl celkem přesnou představu o mladících, kteří kolem jeho krásky vytrvale kroužili. To, že až dosud nedal jasně najevo svůj upřednostněný zájem, se mu teď jevilo jako chyba.

„Myslím, že jsou tady jisté okolnosti, které mi zřejmě zabrání vyhovět tvému jistě

ušlechtilému záměru, i když dosud nevím, o co jde.“

7

Teta Evelina byla kdysi nesporně krásná, krásná byla i teď, ale takovou se musela jevit pouze mužům, kteří už překonali rozpuk jar. Měla vysokou postavu a hlavu držela tak, jak její postavení ve společnosti a v domě vyžadovalo. Její sklony byly vesměs velitelské a zlí

jazykové tvrdili, že sir Georg udělal celkem dobře, že včas opustil bojiště. Zlí pomlouvači se vyskytnou ve všech společenských skupinách a dobře se jim daří zejména tam, kde jde o významné společenské postavení.

„Tuším, že se budu muset zapojit do lovu otakárků fenyklových. Už se těším, toť

zdravý sport.“

„Nežertuj, synovče. Doprovodíš mne do Skotska a pobudeš tam se mnou.“

Do Skotska? Mladý pan Chum žasl.

„Copak máme ve Skotsku příbuzné?“

„Nemáme tam příbuzné. Jezdíme snad jenom za příbuznými?“

„Pokud mne paměť neklame, nejezdíme vůbec nikam. Ty jezdíš občas nakupovat do Londýna a to je všechno. Lidé, o které máš zájem, jezdí sem za tebou.“

„Správně. Teď udělám výjimku a řeknu hned, že je ta výjimka ve tvém zájmu.“

Teď bylo na Thomasu Chumovi, aby udělal to, co dělat nebyl zvyklý. Aby přemýšlel.

„Teď víš, o co jde, proto se jdi projít po okolí, je tu všude, alespoň prozatím i čerstvý

vzduch a to ti po londýnském pobytu rozhodně prospěje.“

Naplněn zlými předtuchami se mladý Chum odporoučel a vydal se hledat Malfuse. Našel

ho, jak se věnuje šíření osvěty mezi pokojskými, které teď rozestýlaly v ložnicích hostů.

„Malfusi, mám problém.“

„Neříkejte, pane.“

„Skutečně. Nechte té zábavy a pojďte se mnou na vzduch.“

„Kdybyste, pane, laskavě posečkal, nebude to dlouho trvat, pomohu tady té dívce převléci pokrývku. Jen to takhle podržím a ona povlak přetáhne. A je to, netrvalo to dlouho.“

Pak sestupovali se schodů. Thomas Chum si ujasnil, kde jsou pokoje tety Eveliny, to proto, aby ho neviděla, hned by ji napadlo, že se právě svěřuje s trpkým údělem, který mu nachystala.

„Byl jste někdy ve Skotsku, Malfusi?“

„Několikrát, pane. Příjemná a přátelská země, pane.“

8

„Jak se tam cestuje?“

„Máte na mysli¨případné obtíže spojené s cestou, nebo snad jakým dopravním prostředkem je cestování nejvhodnější? Já osobně bych vám doporučil letadlo, možná i vlak. Na cestu autem je to tady odtud dost daleko.“

Teď Thomase Chuma napadlo, že snad jeho sluha poslouchal za dveřmi. Vzápětí však tuto možnost zamítl. Jeho sluha je člověk nadaný záhadnými schopnostmi, před kterými stojí

současná věda v pozoru.

„Je to tak, Malfusi. Pojedeme do Skotska. Jak znám své příbuzné, pojedeme vlakem. Cesta letadlem je spojena s rozmanitými riziky, kterým lady Evelina prozíravě předchází, autem bychom tam jeli kdo ví jak dlouho. Vypadá to na vlak.“

„Byl jste informován, kdy přichází cesta v úvahu?“

„Nebyl, ale bude to brzy.“

„Rozhlédnu se po okolí, pane.“

Thomas se taky rozhlédl po okolí a viděl jenom rozlehlý kotec pro psy, teď naplněný

kdoví jakým nářadím, protože psi už byli mimo zájem paní domu. Hony na lišku se přestaly pěstovat ke škodě majitelů okolních panství.

Slunečnímu kotouči trvalo dost dlouho, než doputoval až k západnímu okraji této velkolepé anglické krajiny. Doba cesty byla předem odhadnuta a koho by to zajímalo, stačilo nahlédnout do kalendáře, kde příslušní odborníci dráhu předem spočítali a údaje zveřejnili. Jenže Thomas Chum byl právě teď netrpělivý a s jistým napětím čekal na to, co Malfus objeví.

„Budete muset být ještě nějakou dobu trpělivý, pane. Všichni mají plno práce a já

musím mít příležitost je přimět ke sdílnosti.“

To byla první informace dodaná mladému Thomasovi před večeří. Trpělivý. Tak tedy trpělivý. Trpělivost prý přináší růže. Proto se vypravil za tetou-napichovačkou.

„Jak to, teto Agnes, že nenapichuješ motýly? Doufal jsem, že tě uvidím při badatelské

práci.“

„Badatelská práce nevězí jenom v preparování úlovků. Teď právě prohlížím tady tuto významnou publikaci. Vidíš?“

„Las mariposas nocturnas,“ slabikoval bez zájmu Thomas. „Co to je?“

„Jednou, je to dávno, jsem byla v hotelu, ve kterém byl snad i spisovatel Graham Green, hotel se jmenoval, já teď nevím, ale to je jedno, a tam seděl na zácloně tenhle motýl. Byl velký jako křepelka.“ Thomas se ze zdvořilosti tvářil užasle. Teta pokračovala: „Koukala jsem na něj asi hodinu, protože vypnuli proud a nemohli jsme do výtahu. Seděli jsme při svíčkách a bylo to skutečně mimořádné. Na tom ostrově vypínali proud pravidelně.“

9

„Nevíš, co to tvoji sestru napadlo, že s ní mám jet do Skotska?“

„Do Skotska? A co tam budeš dělat? Já jsem myslela, že mi pomůžeš lovit motýly. Teď

se má právě líhnout jedna zajímavá forma.“

Chvíli seděli tiše, teta přemýšlela.

„Ten hotel se jmenoval National. Proč by se tak nemohl jmenovat?“

Synovec neměl nic proti hotelu National.

„Z okna jsem koukala na moře. V přístavu měli obrovská děla, kterými kdysi stříleli na piráty. Za tu dobu, co jsem tam byla, se nic takového nedělo.“

Snad to nebylo od synovce příliš zdvořilé, že se od přemýšlející tety tiše vytratil.

„Malfusi, pořád nic?“ ptal se netrpělivě, když mu sluha rovnal motýlka pod bradou.

„Bohužel, pane. Nikdo nic neví. Ani to, že se má cestovat tak daleko. Vlastně to ani není tak daleko.Ve Skotsku je několik dam, ke kterým by lady Evelina mohla zajet. Některé

dámy s ní byly v důvěrném styku v době jejich vzájemné mladosti.“

„Cože? Vzájemné mladosti?“

„Omlouvám se. To jsem se přeřekl. Dá se to tak říci, že spolu chodily do školy.“

„Aha. Staré zážitky ze školních let. Vypravují se příběhy z dob, kdy jsme byli kabrňáky. To mne naplňuje klidem a pohodou. Dámy si povyprávějí a povyrazí se několika doušky; co to pije moje teta?“

„Je mi líto, mohu to však zjistit.“

„Tím se nezatěžujte, není to podstatné. Hlavní je, že nejde o nic světoborného, co by našince vyvedlo z míry. Ona se pochlubí jakého má zdatného synovce a bude to.“

2.

Teta Evelina z důvodů, které Thomas nechápal, proč by taky měl, když rozhodla teta, která

rozhodovala vždycky spravedlivě a jejíž rozhodnutí byla oprávněná, že se do Skotska pojede nočním rychlíkem. Ten odjížděl z Eustonského nádraží v Londýně někdy kolem deváté

hodiny večer. Proto hned po časné večeři byl přistaven ke vchodu do zámku vůz, rozměrný a pro podobné výpravy připravený Rols, naložena zavazadla, z nichž část umístili sloužící na střechu, kde k tomu účelu byla připevněna kovová ohrádka. Ta sice nebyla stylová a tetě

nepřidávala na noblese, ale sloužila vhodně k tomuto účelu přepravy. Místo starého Dreifuse jel do Skotska Malfus. Pokud měl námitky, nedal je najevo. Konec konců vůz této značky je vůz prostorný. Na zadním sedadle, odděleném od řidiče skleněnou přepážkou, seděli Evelina se synovcem.

10

„Kdybys dovolila, tetinko, kam to vlastně jedeme?“

Thomas Chum se cítil být obětí tetina rozmaru. Rozhodne se, že někam pojede, což

obvykle nedělá, mne přinutí ji doprovázet a přitom mi neřekne kam a proč vlastně jedeme. Vymýšlel důvody, jak se cesty zříci, důvody, které by obstály před tetiným soudem, žádný

ale dost přesvědčivý, aby ho mohl použít.

„Už jsem ti to řekla. Teď do Glasgowa. Dál uvidíš.“

Glasgow, Glasgow. Mladý pan Thomas Chum přemítal, jestli tak daleko vlastně někdy

byl. Nebyl. Byl leckde, ale tam nebyl. No, poznávat vzdálené kraje se může hodit, zejména, když v té obci budou přívětiví lidé a kypré dívky. Na kypré dívky, zejména blondýny, ochotně

spočinul svým zrakem. Slečna Lucy nebyla kyprá, ale byla blondýna, což tento mírný

nedostatek částečně vyvážilo.

Na nádraží přijeli se značným předstihem, rychlík ještě nestál na své koleji, přesto oba sloužící, šofér a Malfus, postupně nanosili zavazadla na jedno místo, které zvolili po poradě

s nádražním zřízencem. Tři kupé ve spacím vagónu byla předem zajištěna, zaplacena a tak zbývalo jenom čekat, až vlak přistaví.

„Vy se vraťte domů,“ rozhodla teta o řidiči, který už neměl co dělat, „vy počkejte u zavazadel, a až přistaví vlak, zajděte pro nás. Jsme v restauraci v nádražní hale.“

Bylo na Thomasovi, aby se divil. Jeho teta Evelina a nádražní restaurace! Sám tyto prostory nikdy nenavštívil a u tety to taky nepředpokládal.

„Myslíš, teto, že je to dobrá volba? Kolik všelijakých pobudů se tady potlouká. Ještě

tam ani nedojdeš a už tě okradou.“

Mladý pán vypadal skutečně jako osoba naplněná starostí až po okraj.

„Nikdy jsem nebyla na nádraží v restauraci. Četla jsem román…, jeden román, jehož

děj se v nádražní restauraci odehrával. Tak jsem chtěla jenom nahlédnout.“

„Těch restaurací tu bude jistě několik a kde nás potom Malfus najde? Ještě nám ujede vlak. Doporučuji se proto jenom trochu projít, porozhlédnout kolem a vrátit se na nástupiště.“

Teta mlčky souhlasila. Představa, že je obírána o svůj majetek, na kterém jí příliš

nezáleželo, ale krádež by ji zbavovala jistoty osobní nedotknutelnosti, na které jí záleželo rozhodně víc, ta rozhodla. Proto obhlížela novinové stánky s vystavenými časopisy, které se, podle fotografií zveřejněných na titulních stranách, jistě příčily jejímu vkusu. Tlupy

posedávajících občanů, kteří tam jenom čekali, až se zastaví a v okolí přitom nebude žádný

strážník, aby jí ukradli tašku s penězi.

„Měl jsi pravdu, vracíme se.“

Thomas toto zjištění s uspokojením kvitoval. Dala na jeho názor. Dobrá věc je na obzoru.

I Malfus, když je viděl přicházet, dal najevo mírně skrývanou radost.

11

„Dovoluji si upozornit, že náš vagón je čtvrtý v pořadí, zastaví přibližně na tomto místě, kam jsme zavazadla přemístili. Máme tam rezervována tři kupé. Doklady mám u sebe.“

Jeho jednání bylo shledáno jako úspěšné, což bylo vzato mlčky na vědomí. Vlak konečně přijel, zavazadla naložena dovnitř, rozdělena do příslušných oddílů. V prvním teta Evelina, ve druhém mladý pán a poslední patřil Malfusovi. Thomas byl toho názoru, že by pro jednou se mohl klidně vyspat s Malfusem, je přece demokrat a uznává, že i lidé nižších tříd mají s ním shodné vlastnosti a návyky, jenže to byly návyky nevybroušené

působením příslušných kolejí, ale jenom státními školami, o kterých se domníval vědět své. Když se vlak pohnul, počkal Malfus na chodbě na průvodčího, aby dotyčný panstvo neobtěžoval, a vyřídil s ním všechny formality.

„Milostivá paní už nemá žádné přání, ukládá se na lože, nepřeje si proto případnou návštěvu. Na místě budeme brzy ráno. Doporučuji odebrat se na lůžko. Když dovolíte, rozestelu. Nebo mám něco přinést z jídelního vagónu?“

„Doušek večerní rosy by nevadil, Malfusi.“

„Souhlasím, ale jak dopravit doušek, musím koupit celou láhev, pane.“

„Proti tomu nemám námitky.“

„K službám, pane.“

Mladý pán věděl, že Malfus láhev zaplatí ze svých peněz a pak účet předloží na zámku k proplacení. Ustálený a příjemný zvyk. Škoda, že neplatil i v Londýně. Proto teď, pohodlně usazen, vyhlížel z okna do zšeřelé krajiny a měl pocit, že vše je příjemné a jeho myšlenky povznášející.

„Sedněte si, Malfusi a taky si nalijte. Bez sody to je nápoj poněkud drsný, ale co, jsme přece muži, nebo ne?“

Malfus uznal, že jsou oba muži. Mlčky upíjel a spolu s mladým pánem s uctivou pozorností sledoval míjenou krajinu.

„Čtete básně, Malfusi?“

Otázkou byl sluha zaskočen.

„Musím se přiznat, pane, že básně jaksi, asi jim nerozumím tak, abych se jim mohl s uspokojením věnovat.“

„Správně. Báseň musí člověku poskytnout určité ušlechtilé uspokojení. To jste přesně

vystihl, Malfusi. Básně člověka zušlechťují.“

„Když dovolíte, pane, to jsem nevěděl. Od této chvíle se jim budu se zaujetím věnovat.“

12

„V tom případě se vám svěřím s něčím, co ještě o mně nikdo neví. Ve svém soukromí

se věnuji psaní básní.“

Řekl a díval se, co toto důvěrné sdělení se sluhou udělá. Změna na něm nebyla patrná, to mladého pána mírně rozladilo. Malfus ovšem o této tajné zálibě věděl, vyprazdňoval totiž

odpadkový koš, a proto měl možnost seznámit se s nepodařenými pokusy pánova poetického vidění světa. Pokud se smál, dělal to diskrétně. Uznával, že panstvo může trpět různými zálibami, tahle se mu jevila jako neškodná.

„Obdivuji každého, kdo je toho schopen, pane,“ řekl konečně Malfus, protože měl za to, že na něco podobného mladý pán čeká.

„Pokud jste toho názoru, že jde o pouhé skládání slov za sebou, pak se hluboce mýlíte. Báseň, to je, to je, něco úplně jiného.“

Protože nebyl najednou s to vyjádřit své estetické pojetí, nabídl se sluha, že mu pomůže.

„Kdybyste dovolil, já bych řekl, že slova v básni nejsou ani slova. To jsou krystaly božího vnuknutí.“

„Výborně,“ zvolal básník. „Kdy jste naposledy četl nějakou báseň?“

„Omlouvám se, pane. Snad kdysi ve škole. To jsme museli číst a recitovat nějaké

básničky. Nevzpomínám si už na ně.“

„Neříkejte. Jak to tedy, že jste schopen tak přesně popsat básníkovo slovo?“

Malfus přemýšlel, co na to říci, mladý pán však na odpovědi netrval.

“Jedna moje báseň se jmenuje Vítr v myšlenkách. Zvláštní, co? Pochybuji, že by na to někdo přišel. Začíná takto: ženu se krajem na bílém koni. A druhý verš: Za tebou, milá. Dnes, zítra, pozítří. Pochopil jste, Malfusi, co je v těch dvou řádcích citu? Průměrného básníka by napadlo, že ke slovu koni, se hodí rým voní. Jak jednoduché, ale jak všední. Ne. Rýmovat umí kdejaký školák. Skutečná poezie nezná rýmy. Chápete to?“

„Obdivuhodné, ale na mne příliš složité, pane. Kdybyste dovolil, já se půjdu podívat, jestli je všechno v pořádku. Jestli vážená lady nemá nějaké přání. Kdybyste něco potřeboval, zabušte vedle v umývárně na stěnu. Třeba podpatkem střevíce, to bych mohl slyšet, i když

vlak rachotí dost nevybíravě.“

Malfus ukončil lekci v estetice moderní poezie. Mladý pán Thomas Chum to bral dost nelibě, ale pak se ujistil, že jisté kruhy mají k poezii daleko a že se s tím nedá prostě nic dělat.

Nalil si ještě jednu dávku nápoje a rozhodl se jít spát. Věděl, že může v klidu usnout, že ho Malfus vzbudí včas, aby stačil vystoupit do nového dne svěží a řádně upravený. Do Glasgowa dojel vlak včas, na poměry Thomasovy životní praxe zatraceně brzy. V šest hodin ho Malfus budil a dalo mu to dost práce, aby mladý pán zaujal obvyklou pozici gentlemana. Přinesl mu snídani právě, když se vlak blížil ke Glasgowu.

13

„Nevím, pane, jestli se stačíte nasnídat. Vedle lady Evelina už stojí v chodbičce a vyhlíží blížící se nádraží. Pospěšte si, prosím, musím ještě zabalit zavazadlo.“

Výsledek byl ten, že ubohý Malfus dostal od lady Eveliny výrazně vyhubováno, protože nevyspalý Thomas s neholenou tváří vzbuzoval soucit.

„Pán měl před spaním poetickou náladu a básníci mívají, pokud si mohu dovolit toto tvrzení, sklon své city hluboce prožívat. Dovolil jsem si pána budit třikrát, než se mi to podařilo.“

Vlak zastavil, zjednaní nosiči vynesli zavazadla na peron a odtud na další nástupiště, odkud odjížděl poměrně brzy vlak do Gourocku. Kde to je a o co vůbec jde, neměl patrně

nikdo ponětí. Snad jenom lady Evelina. Tvářila se nepřístupně a s ohledem na své noční

hledání inspirace neměl Thomas odvahu se zeptat. Průvodčí ho ujistil, s jistými rozpaky, protože věřil, že když někdo někam jede, taky ví, kam jede, že právě jedou podél řeky Clyde k pobřeží.

„Bože, tetičko, na co ses to dala? Na objevov ání cizích krajů? Jak se dostaneme přes ten záliv?“

Thomas a Malfus vynosili zavazadla ven z vlaku, nosi č se tu nevyskytl žádný, zatím co teta projevila velitelskou iniciativu a někde v okolí sehnala jakési potulné individuum, aby jim pomohlo natahat kufry a koše k parníčku, který by je měl přepravit na druhou stranu zálivu.

„Hrome, milostivá, vy se stěhujete sem k nám? K tomu vám blahopřeju. Tady jsou nejlepší nakládaný rybičky na celým pobřeží. Dobře jste zvolila.“

Teprve teď, udolána nezvyklostí cestovních příhod, uvolila se teta telefonicky spojit se svou přítelkyní, kterou měla navštívit.

„Dobrý muži, víte kde je zámek Certes?“ zeptal se Thomas muže, když mu teta vyplatila přiměřenou odměnu.

„Vy jedete na Certes? To se divím, že chcete jet touhle kocábkou.“ Přehlédl hromadu zavazadel, prozkoumal vizáž všech přítomných, pak se chopil okraje klobouku a odkráčel. Teta vrátila Thomasovi telefon a řekla: „Asi jsme se ukvapili. Máme zůstat na místě, během půlhodiny pro nás přijedou.“

Byl to zvláštní pohled, který se naskytl jak Thomasovi, tak jeho sluhovi. Dáma, jako byla lady Evelina, se prochází kolem hromady kufrů a předstírá, že tak činí pravidelně. Jak romantické, hekl Thomas, vidět ty zelené kopce na druhé straně zálivu, modrou oblohu, kterou, patrně kvůli nám nepokrývají mraky. A ti Skotové kolem. žádný z nich nebyl v sukni a žádný nesvítil křiklavými barvami tartanu svého klanu.

„Předpokládám, že jedeme navštívit nějaké roduvěrné Skoty, kteří dodržují tradice svého národa, proto taky mají svůj tartan a chodí jenom v kiltu. Alespoň muži jistě. Možná, že i ve všední den.“

14

„Buď tak laskav a nemluv nesmysly. Jedeme nav štívit jednu mou přítelkyni, kterou jsem půl století neviděla. Pamatuj si, že jsi reprezentant starobylého rodu. Tohle naše postávání tady na ulici, kde jsme vystaveni nepříjemným, vesměs zvědavým pohledům místních obyvatel, je

snižující, ale musíme se s tím vyrovnat. Anglický šlechtic si ví

v kritických situacích rady.“

Tak, to je kritická situace? Thomas se obrátil k Malfusovi, ale teta byla v dohledu, proto raději mlčel.

Blízko bylo moře, vzduch se zdál být voňavý právě přítomností soli, domy byly britsky jednotvárné, pokud šla poblíž nějaká dívka, nejevila žádné významné odchylky od žen, které

vídal v Londýně. Na druhé straně zálivu byly kopce, možná i hory. Tam, kde byl stín, vypadaly skoro modře. Thomas se pokusil rozproudit svou poetickou náladu, ale ta byla někde na toulkách.

Čekání vyplnil Thomas lovem lelků. Také si kladl otázku, čím pro ně hostitelé

přijedou. Teta nemluvila o hromadě zavazadel a o jednom sluhovi. Pokud ji druhá strana znala, počítala se stěhovacím vozem. Kolem zátoky byla dlouhá cesta, Thomas vrtěl hlavou nad tou půlhodinou. Nu co, místní vidí do věci a jistá nadsázka je jim zřejmě vlastní. Občas slyšel nějakou tu skotskou anekdotu, kterou ve škole popouzeli své skotské druhy.

„Pane,“ Malfus se přiblížil k Thomasovi a naklonil k němu hlavu, jako že mu podá

důvěrnou informaci. „Dovolil jsem si pozeptat se v okolí, tohle před námi je jezero, kterému tady říkají loch. V tomto případě jde o Loch Holstwer. Podivné jméno. Je na zdejší poměry asi přiměřeně veliké, ale přesto nadmíru veliké. Autem to budeme objíždět několik hodin.“

„Děkuji, Malfusi. Lady ví, co dělá.“

„O tom se neodvážím pochybovat, pane. Zvoní vám v kapse telefon.“

Telefon nemohl Thomas přeslechnout, přesto Malfusovi poděkoval. Na displeji stálo Lucie. Proto Thomas odstoupil do patřičné vzdálenosti od skupiny a oslovil dívku:

„Copak se děje, miláčku?“

„Co by se dělo, cukrouši. Někam jsi se propadl. Volám, ale marně. Teď jsi ten krám zapnul a já jsem se dovolala. Kde se touláš?“

„Jsme, teta a já, ve Skotsku.“

„Cože?“

„Skotsko je, jak jist ě víš, součást našeho království. Tak jsme na návštěvě u tetiny spolužačky.“

„Teta má nějakou spolužačku? To musíte být na návštěvě v nějaké hrobce, nemám pravdu?“

„žertuješ nevhodně.“

15

„Jak tam budeš dlouho? Máš, doufám, teplé prádlo, hlavně vlněné ponožky. V katakombách bývá chladno.“

„Musím tě napomenout. Čekáme až pro nás paní BristolSandrik přijede na nádraží, proto o ní zatím nic nevím. Jenom to, že její manžel vyrábí těstoviny, které zná celá Evropa. Zejména sjednocená.“

„O tom bych měla něco vědět. Moje matka zbožňuje Tlustou Mery. To jsou nějaký

nudle, po kterých se může utlouct. S cukrem a tak, taky se sirupem. Strašně to jde na tloušťku. Těch se vyvaruj, kdyby vám je dali k večeři.“

Teta sledovala z povzdálí, jak se Tom tváří, a proto hovor rychle ukončil, slíbil ovšem, proti své vůli, že bude dívku průběžně informovat o stavu těstovin v kuchyni pana Bristol Sandrika.

„Prosím tě, s kým jsi to mluvil? Tvářil ses jako, nechci být příliš osobní, ale když můj

synovec vypadá jako blb, tak se mne to osobně dotýká. Doufám, že to byl Bublina Fox, s ním by sis mohl pohodlně notovat, alespoň co do výrazu ve tváři.“

„Bublina Fox, milá tetičko, přijde od jara do parlamentu. Zdědil titul a s ním i dotyčná

práva. Tos nevěděla?“

„Jestli je tomu tak, pak se nad naším státem začalo prudce šeřit. Lord Bublina Fox. A co ti chtěl, pan Bublina.“

„To byla jedna moje přítelkyně. Dovolila si tě pozdravovat a přát ti příjemný pobyt tady v té pusté krajině.“

Teta zdlouhavě nabírala dech, který vzápětí hodlala využít k razantní řeči.

„Odkdy mi tvoje přítelkyně, kterým jsem navíc nebyla představena, přejí příjemný

pobyt někde, kde jsme ani já, ani ty nikdy nebyli? Myslíš, že je to společensky únosné se s takovými přítelkyněmi stýkat? Mám k podobným známostem výhrady, synovče. Vezmi to laskavě na vědomí. Co dělá taková dáma?“ Slovo dáma dala do uvozovek. „Prodává květiny v nějakém nočním podniku? Nebo uvádí návštěvníky na místa v biografu?“

Byla by pokračovala ve výčtu možností, kterými by dívky v jejích očích oplývaly, kdyby ji Malfus v rozletu nezastavil.

„Dovoluji si upozornit, že loď je už tady.“

Z místa kde stáli, bylo vidět na jezero, a proto i na část mola, kde mohly lodě přistávat a odkud také před chvílí odjel parníček, na kterém měli možnost se přepravit a který měl na boku nápis Loch Holster. To proto, aby každý věděl, kde je jeho domovský prostor.

„Proč myslíte, Malfusi, že to přijelo pro nás?“

„Dovolil jsem se v okolí pozeptat a dozvěděl jsem se, že jediná možnost přepravy přes jezero, pokud bychom nebyli ochotni jet téměř půl dne, je cesta po vodě. A tahle loď má na boku velká písmena BS. Proto, usuzuji, že bude patřit k sídlu, které hodláte navštívit.“

16

„Správný úsudek, Malfusi. Jděte ke břehu a zjistěte podrobnosti o přepravě.“

Pokud měl Malfus pravdu, a Malfus měl pravdu vždycky, ještě se nestalo, aby něco řekl a neshodovalo se to s následujícím průběhem událostí, pak loď s iniciálami BS na boku musela přistát a Malfus musel přivést někoho z posádky.

Skutečně přišel a nepřišel sám. Pokud Thomas Chum koukal nepřiměřeně svému postavení, svému vzdělání a vůbec, pak to bylo tím, že zaznamenal jistý stupeň překvapení, které ho už několikrát postihlo a zanechalo pak dost nepříjemné následky. S Malfusem totiž

kráčela bok po boku dívka. Vidět kráčet dívky nemohlo Thomasovi dělat potíže. Pokud nejsou právě na invalidním vozíku, pak obvykle dívky kráčejí, protože chtějí změnit polohu z místa na místo. Ale vidět kráčet přelud? To mohlo vyvést z míry i jinak naladěné drsňáky než jakým byl Thomas Chum.

Přišvitořila k tetě Evelině a ukázalo se, že je to vnučka paní BristolSandrik Martina Sandriková. Thomasovi poskytla profesionálně laděný úsměv a o něco hlubší pohled, než

kolik by bylo třeba, aby znamenal: hele kluku, ty jsi tady taky?

Thomas si nebyl jistý , jak se zachovat. Měl vystoupit jako aristokrat demokratického ladění, nebo jako důsledně pravicově vychovaný jedinec, který náznaky liberálních vyhlídek chápe jak doklad špatného vkusu? Tak se jenom uklonil a stiskl ruku, kterou mu ke stisku nabídla.

„To je můj synovec Thomas, slečno. Není příliš výřečný, ale je to mládenec pracovitý, který dbá o to, aby měl vždy čistou obuv s v pravé kapse kapesník. Myslím, že si s ním užijete příjemné dny, po které tady u vás budeme pobývat. Zejména máte-li sklon takové mladíky

formovat. Neříká se vychovávat, formovat je slovo na úrovni.“

Co na to měl Thomas říci? Nezbylo mu než se mírně kabonit a červenat.

„Snad se nám podaří se trochu skamarádit. Nemám pravdu?“ Smála se a zatraceně jí to přitom slušelo.

Tak se Thomas uklonil a pokusil se o úsměv, který by pohnul jeho knírkem do polohy kníru filmových šviháků.

Mezitím zvolna kráčeli k lodi, kam už její řidič, snad byl v roli kapitána, plavčíka a kormidelníka, spolu s Malfusem nanosili zavazadla. Možná, že se vnučka Martina podivila jejich množství, které muselo normálnímu člověku naznačit, že se lady Evelina hodlá u nich ubytovat na zbytek roku, ale jako slušně vychovaná mladá dáma neprojevila zájem. Loď byl výkonný motorový člun, který měl rozměrnou palubu a v podpalubí přiměřeně

velkou kabinu. Tam se uchýlila lady Evelina, protože rychlý pohyb člunu a zřejmě i vítr nevybíravě čechraly její kučery. Musela tam i Martina, která tady byla v roli hostitelky a muži byli nahoře na palubě.

Brázda vodní tříště za lodí měla sklon vypravovat romantick é příběhy, které se udály v klukovských románech Thomasovy rané četby. Jezero byl poměrně úzký, ale přitom dlouhý

loch, který loď projížděla po jeho podélné ose. Thomase napadlo, proč tady nefunguje přívoz, který by navazoval na nějaký dopravní prostředek, ale kdo ví, jak to tady ¨bylo zvykem. Když

17

někdo přijel vlakem a chtěl na druhou stranu, musel mu někdo přijet naproti. Třeba i s veslem by se na druhý břeh dostal, protože byl celkem dobře vidět. Vrcholně romantické. Vítr na lodi nepříjemně foukal, Malfus si toho naštěstí všiml a z jednoho zavazadla vytáhl svetr, který nabídl Thomasovi. Ten se ovšem vzepřel, přece nemohl vypadat jako bábovka. Když však postřehl úsměšek na lodníkově tváři, svetr si přetáhl přes hlavu. Mezi námi aristokraty je zvykem nosit za těchto okolností svetry. Vesměs z kvalitní kašmírové

vlny. Lodníkovi to samozřejmě došlo a přestal se tvářit nadřazeně.

Za dalších patnáct minut odbočil člun k pravému břehu a hladce se usadil v zátoce vybavené přistávacím molem. Na palubu vyšly obě ženy a dívka ukazovala na skupinu stromů, vlastně na háj dosti hustý, aby se v něm schoval dům. Dům značně rozlehlý, se zámkem lady Eveliny se však nemohl měřit. Byl to však dům jistě pohodlný, naplněný

vším, co těstoviny a vůbec nudle firmy Sandrik mohly poskytnout.

„Babička vás čeká netrpělivě. Poslední dny nedělá nic jiného, než shromažďuje vzpomínky na svá školní léta a dává je samozřejmě k dobru. Všichni jsme dobře informováni.“

„Milé děvčátko, mám obavu, že podléháte klamu. Osoba, která teď stojí vedle vás, už

dávno není ta, o které vám vypravovala vaše babička. Učitelé a vychovatelé, kterým jsme z prosté dětinské bujnosti způsobily četná příkoří, která nás silně bavila, nejsou mezi živými a myslím, že by na nás taky nevzpomínali v dobrém. Byly jsme banda nevycválaná. Tyto zvyklosti se přenášejí z generace na generaci, aby byly posléze odmítány nebo aby vyvolávaly mírnou nostalgii po minulých časech nezralé mladosti.“

„Drahá lady, myslím, že přibližně chápu, co tím chcete říct.“

Za těchto povzbudivých řečí došly obě ženy, provázené Thomasem Chumem, který se připojil pouze svou fyzickou přítomností, na kraj hájku, za ním byla pískem vysypaná cesta k domu. Z domu vyběhli dva psi a za nimi vyšla stará dáma, opírající se o hůl. Zastavila se a dívala se upřeně na návštěvu.

„Ne! To není možné! Já mám vlčí mlhu! Jsi to opravdu ty, Evelino?“

„A kdo jiný by to tak měl být? Snad ne můj duch!“

Lady Evelina vyběhla čile kulhající dámě naproti. Rozevřela náruč a obě stařenky si těsně objaly.“

„Není to dojemné?“ zeptal se Thomas Martiny. „Záhada je už to, že se vůbec poznaly.“

„To od vás nebylo na úrovni, kterou bych očekávala, pane Chume,“ odsekla dívka, zjevně setkáním dojatá.

Obětí, doprovázené hlasitými projevy nadšení, povolilo a teta Evelina ukázala na Thomase.

18

„Tahle bábovka je poslední výhonek našeho rodu. Oba jeho rodiče zahynuli cestou do Ameriky na parníku, který se proti všem předpokladům potopil. Tak mi zůstal na krku. Chudák kluk, nebylo to pro něho lehké, ale nějak jsme se doplazili spolu až do těchto jarých let, kdy se už může postavit na vlastní nohy.“

Thomas dvorně stiskl ruku dámy, o které odmítl věřit, že byla tetinou spolužačkou. Tak výrazný byl mezi nimi rozdíl.

„Tak jdeme,“ zavelela paní domu a současně kývla na vnučku, aby ji podpírala. Malfus s několika sloužícími, kteří přiběhli z domu, mezitím vynesl z lodi zavazadla.

„Ach, bože, to je doba, co jsme se naposled viděly. A co všechno se mezitím událo! To si budeme čtrnáct dní povídat a ještě to nebude stačit. Teď vám ale musím představit svého starouška.“

V rozlehlé hale, jejíž stěny byly obloženy tmavým dřevem, čekal u stolku s karafou hnědého nápoje stařík, který čile povstal a hlásil se jako manžel dotyčné stařenky.

„O vás jsme toho, dámo, v poslední době strašně moc slyšeli. Jestli toho byla jenom z poloviny pravda, pak jste naše nejvýš milá návštěva. Buďte vítána v našem skromném domě, a ať se tady cítíte jako mezi svými.“

Přivítání to bylo mírně nezvyklé, ale zdálo se být od srdce, proto se lady Evelina sladce usmála a podržela tvář k přátelskému polibku. S jistou trpkostí si Thomas uvědomil, že tento jistě rozšířený zvyk líbat hosty Martina u něj neuplatnila.

Stařík je čilouš, řekl si Thomas. Hned své poznání stranou zveřejnil.

„Pořád jezdí na koni a hraje různé hry,“ špitla na oplátku Martina. To, že se na tu informaci Thomas zasmál, mohlo znamenat, že hrát karty nevyžaduje nějakou mimořádnou fyzickou kondici.

Někdo, kdo vypadal jako majordomus, to s ohledem na prkenné držení těla a zarputilý

výraz tváře, doprovodil hosty do jejich pokojů.

Bože, co tady budu dělat? Bylo mu jasné, že bude dobývat tvrz jménem Martina. To byl v jeho kruzích rozšířený zvyk, takřka celoživotní náplň práce. Celoživotní pokud byl celoživotně zbaven naděje, že si ho některá z obětí vezme za manžela. Thomas by neměl mít obavy, protože i takový Bublina Fox se nakonec oženil v poměrně mladém věku, i když zlí

jazykové dávali na vědomí, že za to může jeho dědictví.

„Malfusi, co říkáte té proměně, kterou jsme zaznamenali u lady Eveliny?“

Malfus přemýšlel, byla to otázka, na kterou odpovědět bylo třeba s rozvahou.

„Milostivá se naráz vrátila do svých studentských let, pane. Patrně to není nic jednoduchého. Domnívám se, že taková náhlá proměna může zanechat buď pozitivní, nebo také trochu odlišné následky. Rozhodně to chce jednat s lady Evelinou ohleduplně.“

19

„Co myslíte tím ohleduplně. Znamená to, že ji nemám okřikovat, když řekne nějaké

husté slovo, nebo po ní neházet tvrdé předměty při večeři?“

„Něco takového, pane, bych si rozhodně nedovolil navrhnout. Myslím, že bude stačit, když zjištěné rozdíly v řeči prostě nebudeme zaznamenávat. Jako by jich nebylo. Smoking vyčistím a bude-li třeba, vyžehlím. Večeře se tady podává o půl šesté.“

„Zatraceně brzy, nemyslíte?“

„Může se to tak říct. Jiný kraj, jiný mrav se občas říká. Patrně se zde vychází z toho, že by člověk neměl chodit spát s plným žaludkem.“

„Myslíte, že sotva dědula odloží lžíci, hned se napasuje k lahvi pálenky, a když

vyžahne přiměřenou dávku, odnesou ho na lože?“

„Netuším, jaké zde panují zvyky, pane. Poměrně brzy vás však budu informovat. Jestli mne teď nebudete potřebovat, dovolím se vzdálit.“

Co teď? Thomas měl dojem, že ten den ještě neobědval. Hrome, jak to, že to Malfuse nenapadlo? Taky je vytržený ze souvislostí. I na sluhu dopadají následky nerozvážného cestování tety Eveliny. Opravdu, žaludek mu hlásil, že je na čase něčím ho naplnit. Za těchto úvah se mladý pán, naděje vymírajícího rodu, rozhodl podívat se z okna. Neviděl nic, co by bylo nějak neobvyklé. Anglické domy bývají posazeny v parcích. Kolem plno stromů, starobyle a zasloužile anglických. Mezi nimi se hemží všelijaká čeleď motýlů, much a kdo ví čeho ještě. Taky tam mohou být v trávě žáby, pokud je tam ovšem dost vláhy. Tráva tu je zelená, za to asi může zahradník. Na nudlích se dá na zahradníka vydělat. V poslední době na trhu určitě jdou špagety, protože v klubu se to špagetami jenom hemžilo. Venku se na zmíněné trávě honili dva psi. Pokud ho zrak neklamal, byla to fena se psem. Hned seza toto zjištění zastyděl. Nepřísluší se hostovi zkoumat pohlaví hostitelových psů.

Pohodu venkovského odpoledne však narušil chlapík ve šněrovacích botách a manšestrových kalhotách. Snad nějaký podomek, možná kočí. Vykřikoval cosi, ukazoval za sebe, pak se tam sešli tři a všichni podomka zaujatě poslouchali. Konečně se obrátili o pomoc ke vchodu do domu, kde se zřejmě objevil někdo, kdo může jejich rozčílení vysvětlit nebo nějak usměrnit.

Thomase napadlo otevřít okno a vyslechnout, o co jde. Bylo by to však snižující a nedůstojné jeho společenského postavení. Musí počkat se svou zvědavostí, až ji Malfus ukojí. Za chvíli rozruch utichl, z domu však vyšel prkenný majordomus a zamířil někam za roh, odkud za chvíli vyjel automobil řízený samým majordomem. Thomas dobře viděl, jak se temenem hlavy opírá o střechu vozu.

Doufal, že se v něm teta nezhlédne a nebude chtít o něj rozšířit svoji posádku sloužících.

20

Pak si však Thomas vzpomněl na svoji zatím veřejně neuplatněnou potřebu poezie a sedl si ke stolu, který tady zřejmě k tomu účelu stál u okna.

Decentní zaklepání na dveře ohlásilo Malfuse.

„Když dovolíte, pane, přinesu svačinu. Tady, je to patrně zvyk, se neobědvá, ale jenom svačí. Oběd je spojený s večeří, která prý nahrazuje oběd a večeři současně. Vezu proto pár sendvičů a láhev piva, víno jsem k tomu účelu nevybral, protože ho bude hojně k večeři.“

„Sem s tím žvancem. Už jsem myslel, že nás chtějí vyhladovět.“

Malfus obřadně rozprostřel ubrousek maximálních rozměrů na konferenční stolek a rozkládal na něj talířky se svačinou. Hojnost chlebů s obvyklým obsahem byla alarmující.

„Mám obavu, že jste to přehnal.“

„Já ne, pane. Slečna Martina trvala na tom, aby bylo jídla dost, naznačila, ani se to

neodvažuji říci, že budete mít jistě hlad.“

„Pozorovala na mně snad zarážející sklon k hubnutí, který ukazuje na špatné trávení a popudlivou povahu?“

„Nikoliv, pane. Jenom naznačila, že se tu hosté mají cítit dobře a dobře se prý cítí, když jsou řádně nasyceni.“

„Dobře. Nebudeme tlachat. Kterému sendviči bych měl dát přednost?“

„Dovoluji si nabídnout ten se šunkou. Je to šunka, jejíž zdroj byl specielně živen žaludy ze zdejších dubů. To dává šunce specielní chuť. Ochutnal jsem a mohu to potvrdit. Zdejší

dubové porosty jsou vyhlášené a hojně navštěvované básníky. Doporučuji projížďku se slečnou Martinou.“

Také pivo bylo zdejší, i když téměř nepěnilo, musel Thomas uznat, že se jím daly chleby zapíjet.

Když Malfus odklidil zbytky, bylo jich požehnaně, protože Thomas moudře usoudil, že večeře bude ještě dnes, a proto na ni musí mít v žaludku místo, rozhodl se mladý pán vykročit do okolí.

„Beru si s sebou telefon, Malfusi. Kdyby se něco dělo, například tetu přepadli lupiči, kteří operují v okolních lesích. Jinak nevolejte. Budu se kochat krajinou.“

„K službám, pane.“

Protože se Malfus nezmínil o tom, že by se venku něco dělo, ani o rozruchu, který měl za následek odjezd majordoma, usoudil Thomas, že není důvod projevit o to zájem. Když šel po chodbě kolem pokoje tety Eveliny, slyšel tam obvyklý ruch spojený s ukládáním a rovnáním obsahu jejích zavazadel.

21

Byl sotva deset metrů od vchodu do domu, kráčel po trávníku nezvykle zelené barvy, mořský vzduch tady dělal divy, ozvalo se za ním: „Počkejte na mne, Thomasi!“

Martina! Srdce mu zjevně poskočilo. Byla to náhoda, byl to záměr vyšší moci? Jakýpak záměr, stůj pevně na zemi. Co je na ní tak zvláštního, abys tady poskakoval jako čamrda? Jen ty tatíčkovy milióny. Jinak nic. Zrzavá holka.

„Je vám něco?“ zeptala se starostlivě.

„Proč myslíte, že by mi mělo něco být? Vypadám snad, že mi něco je?“

„Ne, ale poskakujete, asi jsem vás vylekala. Pokud tomu tak je, omlouvám se.“

„Jen bych se rád porozhlédl po okolí, které se mi jeví být tak trochu…“ tady si nebyl najednou jistý, jak se mu má okolí jevit. „Nikdy jsem ve Skotsku nebyl a hledám proto případné rozdíly mezi zdejší a jinou krajinou.“

„Jinou krajinou? Kterou jinou krajinou?“

„Třeba tou kolem Londýna.“

Uvažovala o tom.

„Jiná krajina je jiná tím, že je jiná. Není to tak, pane mysliteli? Pozor na to, kam šlapete.“

V cestě byl zjevný produkt kravského trávení. Thomas na to koukal s otevřenými ústy.

„Kde se to tu vzalo? V parku, já zírám, nic takového jsem u nás neviděl.“

„Vidím, že se divíte, vaše estetické cítění je raněno. Přitom to je zcela přirozený proces, který absolvuje každý živý tvor. To jenom lidé se dohodli,. že to nebudou dělat na veřejnosti. Dokonce ani mluvit o tom se nehodí. Nemám pravdu?“

„Máte. Myslím, že jsem dost konsternován vaší otevřeností, i když v našich klubech se o podobných věcech mluví taky dost otevřeně. Jenže to jsou jenom otrlí muži bez dámské přítomnosti. Kdyby je slyšela dáma, myslím, že by se propadli studem.“

„Ach, bože.“

„Kde se tady ty krávy vzaly?“

„Nic zvláštního. Babička si dvě krávy pěstuje. No, chová je k tomu určený člověk, Bob, a někdy mu utečou, nebo je jen tak pustí, aby se proběhly. A ony pak obtěžují naše sousedy. Jsou to docela přítulná zvířata, jenom starý Chipwick je proti nim zaujatý a hrozí, že je zastřelí.“

Teď se na ni Thomas díval ze strany. Viděl mladistvou tvář, pleť měla růžovou, spíš

do běla, bohatý proud vlasů jí volně splýval kolem uší. Barva byla tmavě hnědorudá. Kelti prý byli zrzaví.

22

„Už jsme na louce, kterou vlastní náš soused lord Chipwick. Jestli půjdeme dál, tak se s ním seznámíte.“

„Jak jsem pochopil, musíte mít keltské předky. Tady přece žili a jejich potomci jsou tady dosud.“

„To je možné, ale jestli je taky starý Chipwick Kelt, tak nás potěš pánbu. Je to hrozně

hádavý dědek.“

Šli. Thomas zjevně obdivoval postavu mladé dívky, odhadoval ji tak na dvacet let, nejvýš trochu málo víc, asi někde studuje a je jistě obdivována svými kolegy. Určitě má

někoho, na koho v noci myslí. Možná, že i ve dne.

„Co na mne, prosím vás, tak koukáte? Copak jste neviděl holku? Pardon. Slušně

vychovaná mladá dáma si nemůže dovolit takovou řeč. Musí zírat před sebe a co si myslí, si taky pro sebe nechat. Ovšem dojde-li ke kritické situaci, pak samozřejmě razantně

jedná.“

Asi se tady s ní jenom zdržuješ, Thomasi, řekl mladý pan Chum v duchu a přidal do kroku.

„Rád bych konečně potkal toho souseda, kterého jste vylíčila jako místního zloducha.“

Šli, rozhrnovali křoviny, bořili se do měkkého mechu, ostrá tráva se jim obepínala kolem lýtek.

„Vaše přání je splněno, pane.“

Zastavili, Thomas se rozhlížel. Skutečně. Asi ze vzdálenosti padesáti metrů na ně

mával a něco pokřikoval člověk v zeleném kabátě, s koženým kloboučkem na hlavě, a když přišel blíž, tak rozeznali mohutné licousy na tvářích.

„To nevíte, že jste na soukromém pozemku? Zatknu vás a zavolám šerifovi, aby si pro vás přijel a odvedl vás do vězení.“

„Pane, při vší úctě k vašim šedinám, mne udivujete svým tvrzením, že nás chcete zatknout, když jsme se ničím neprovinili,“ ozval se Thomas se smíchem. „Řekněte mi, jak mám vědět, že jsem na soukromém pozemku, když tu kolem není žádný doklad toho, co říkáte. Plot, ani tabulka. Jdeme pokojně a pokojně rozprávíme. To je všechno a vy na nás voláte šerifa. Tím patrně myslíte policejního úředníka.“

Přitom Thomase nenapadlo zeptat se, jak chce děda zatčení provést.

„Víte, co je to soukromé vlastnictví? Víte, že je to základ spořádaného státu a lidské

společnosti, která v tom státě žije?“

„Ovšem, pane. Jsem téhož názoru, pane.“

„Tak proč ho porušujete!?“

23

„To je věc výkladu. Nejsem si vědom, že bych vaše vlastnictví porušil. Vstoupil jsem

nevěda na váš majetek. Omluvím se za to, bude-li třeba.“

„Kde vás najdu, pane? Teď se tady s vámi nebudu hašteřit, ale zavolám si na vás k tomu povolaného člověka. Kde vás najdu?“

„V našem domě, pane. Je to náš host z Londýna. Pan Thomas Chum Cowmes Bradly.“

Martina udělala čelem vzad a šla, Thomas za ní.

„Trochu jste to myslím přehnala. Jenom lze doufat, že si lord Chipwick všechna ta jména nebude pamatovat.“

„Myslím, že má všechna místa, kde naše krávy zanechaly stopu, přesně popsaná, spočítaná a že přijde s nějakými nároky, které mu, jako obvykle náš dědeček hodí na hlavu. Bude veselo. Jinak tady člověk nemá žádnou zábavu.“

„Dovolím si vznést jistou pochybnost, zda je tento druh zábavy prospěšný

sousedským vztahům, tak nezbytným pro život na našem venkově.“

„Chtěl jste říci na anglickém venkově. Díváte se občas na televizi? Díváte, samozřejmě. Tak se můžete jistě kvalifikovaně vyjadřovat ke vztahům mezi lidmi. Ať je to na venkově, ať ve městech. Blahopřeju.“

„K čemu, proboha?“

„K optimismu, který bylo slyšet za vaším projevem.“

„Já jsem pronášel nějaký projev?“

Mírně se Thomas vztekal. Co tím vším holčina sledovala? Popudí dědulu, který je dost starý, aby si zasloužil jistý ohled, jistě je už sklerotik, a jí dělá dobře vidět ho rozrušeného.

„Mám jisté výhrady k tomu, co jste říkala. Viděl jsem starého člověka, levé oko mu neklidně těkalo zleva doprava, zatím co pravé hledělo klidně dopředu. Zjevná oběť stáří a přemíry drahého alkoholu. Ale přesto si snad zaslouží zlomek úcty, kterou k lidem chováme.“

Rozhodovala se, jestli se má naštvat nebo zachovat klid. Jako hostitelka musela zvolit druhou variantu.

„Máte pravdu. Myslím, že se začne měnit počasí. Bob by měl krávy sehnat do houfu a něco jim ve stáji předčítat. Co byste radil k tomu účelu? Snad něco ze současné poezie?“

„Jsem přesvědčen, že bych mohl kvalifikovaně posloužit. Mé básnické zaujetí je sice veřejnosti neznámé, ale snad by to váš dobytek přívětivě ocenil.“

Udiveně se po něm ohlédla.

„Myslím, že bude pomalu čas na čaj,“ řekl.

24

Neměla námitky. Tak jsem tě urazila, řekla si v duchu. Ani jsem to nechtěla. Tihle angličtí šlechtici nemají smysl pro humor.

3.

Ve chvíli, kdy mladý pan Thomas Chum vážným krokem měřil vzdálenost mezi pomyslnou ohradou parku a sídlem, ve kterém žila rodina Bristol-.Sandrik, dělala okolní příroda, co mohla, aby pozvedla jeho povadlou mysl. Keře různých druhů a tvarů, právě kvetoucí nebo se k témuž chystající, se snažily obrátit na sebe jeho pozornost; mladý pán byl však neoblomný. Ani motýl neurčitého zabarvení a patrně i aberací, nad nímž by zajásala jeho druhá tetička, ho nevyvedl z pochmurného klidu.

Když byli pár kroků od schodiště před hlavním vchodem, ucítil v boku prudké rýpnutí. Až leknutím nadskočil.

Když se vrátil na pevnou, byť písčitou zem, zjistil, že se na něj upírají jiskřivé, především

zlobně nastražené oči. Pohled, který mohl vypalovat vyschlé křoví v odlehlých koutech parku, doprovázel tomu odpovídající hlas:

„Kdykoliv jsem se setkala s někým, kdo v Londýně a okolí zvedá hlavu nad prostý lid a na kapesníku měl vyšitou kančí hlavu, vždycky to byl příšernej náfuka. Od něj jsem vždycky utíkala přinejmenším tryskem. Jestli si myslíš, že se budeš takhle tvářit, když k tomu nemáš

žádný důvod, tak sotva budeme kamarádi. Zítra se seberu a pojedu s partou na výlet. Stejně

jsem to měla v plánu. Procházet se tu můžeš s Bobem, hned ho upozorním, že by si měl ráno pečlivě umýt krk, protože bude dělat hostovi průvodce.“

Od mladého pána se čekalo, že nějak odpoví.

„É, é, já…“

„Správně,“ napověděla mu.

„Jaksi, budeme si tedy tykat, to je opravdu dobře. Asi se omluvím, jen co se trochu vzpamatuji.“

Ve dveřích sledoval tuto scénu starý BristolSandrik.

„Doufám, že jste se už trochu skamarádili. Naše Martina je dívka od rány, to jste už jistě

poznal. Já jí to schvaluji, protože dnešní mužská mládež, však víte, co mám na mysli.“

Tom nevěděl, co má na mysli, jestli to věděla Martina, nedala to najevo.

„Unavovala vás okolím, na kterém nic není, okolí jako okolí, co je zajímavé, je tenhle dům. Hlavně jeho sklepy. Tam se děly věci…“

25

„Pan Chum je sotva zvědavý na to, kde koho někdy mučili. Asi by se mu o tom zdálo a ráno by pak vstával celý rozlámaný.“

„Ve vašem sklepě někoho mučili?“

„Tohle byla kdysi, někdy v šestnáctém století, pevnůstka, nebo snad pevnost, kterou teprve potom, až se politické poměry uklidnily, přestavěli na něco, co vypadá zevnitř jako zámeček. Opravdový zámek by měl věž, tenhle ji nemá. Měl ji, ale někdo ji vyhodil do vzduchu a majitele už nenapadlo ji obnovit.“

Starý BristolSandrik se zájmem poslouchal vypravování své vnučky. Mladého pána napadlo, jestli je jejím vypravování zaujatý proto, že je slyší poprvé, nebo proto, že obdivuje její zápal.

„Naši předci tady ovšem nežili. To až já jsem tu barabiznu koupil a nechal přestavět. Historie domu mne samozřejmě zajímá. Můj syn, otec toho žabce, někde pátral v kronikách a ona to od něj pochytila. Může vás do toho zasvětit, jestli vám bude libo.“

„S velkým zájmem ji budu poslouchat, é, poslouchat.“

„Jo, ctihodný kmete,“ prohodila dívka s jednou nohou na schodu, „čekej návštěvu toho sousedního sklerotika. Prý si na nás vezme s sebou šerifa a dá nám co proto.“

BristolSandrik se ani neptal, o co šlo. Jen mávl rukou a pohyb doprovodil poznámkou, že si soused patrně myslí, že je někde v Texasu. Pak vyšel volným, byť mírně potácivým krokem do zahrady.

„Zatím je toho na vás dost, nemám pravdu? Pokračovat v osvětě budeme po večeři. Tady se večeří sytě, proto si nedávejte svačinu. Zaskočím pro vás, nebo pro vás pošlu. Tak čau.“

Thomas se za ní díval, když svižně brala schod za schodem a zmizela v prvním patře. Co dělat? Byl v cizím prostředí, neměl s sebou nic, co by mu ukrátilo dlouhou chvíli. Jenom Malfuse.

Našel ho za kuchyní v přípravně jídel. Seděl tam sám, něco četl a chechtal se.

„Pane,“ vyskočil. „Nehodí se, aby host chodil do těchto prostor. Dovolte proto, abych vás doprovodil do pokoje“.

„Mám jistou představu, že se v této rodině nedbá tak přísně na etiketu.,“ zveřejnil Thomas výsledek svého pozorování.

„To je nejvýš pravděpodobné, pane, ale my bychom neměli slevovat ze svých zásad. Zdejší personál je dosti zanedbaný a mně je to líto, protože její milost lady Evelina má snahu přizpůsobit se zdejším nevázaným poměrům.“

„Vám se poměry tohoto domu jeví být nevázané? To byste mi měl vysvětlit.“

„V tom případě si dovolím navrhnout, abychom odešli do našich pokojů.“

26

V tu chvíli vešla korpulentní dáma, opásaná bílou zástěrou a řezavým hlasem, který byl v souladu s jejími rezavými kučerami, pronesla hlasitě: „Ahoj, Richarde!“

Thomas se rozpačitě rozhlédl, koho to zdraví, když však nikoho nezahlédl, vzal to jako záhadu, po které pátrat nemá cenu. Zatím mu nepřišlo na mysl, že by snad Malfus měl nějaké

křestní jméno.

Pokoj byl vzorně uklizený, na ramínku visel smoking, který si Thomas bral ke stolu, čistá košile a pod židlí vyleštěné polobotky. To vše čekalo na signál, který tady zve hosty ke stolu.

„Myslím, pane, že byste se měl pomalu oblékat, protože za malou chvíli zarachotí gong a pozve vás ke stolu.“

„Gong zarachotí?“ podivil se Thomas nezvyklému výroku.

„Přibližně tak, pane. Gong vydává zvuk, jako když padne skříň s nádobím. Prý to odpovídá nějaké válečné tradici. Skotové byli válečnický národ a něco z těchto tradic se urputně snaží zachovat.“

„Chtěl jste říci, že mají sklon k násilí?“ zeptal se a myslel přitom na něžné kučery slečny Martiny.

„Trápí mne jistota, že je tomu tak, pane. A taky se dá mluvit o jisté záludnosti. Samozřejmě, že se to nevztahuje na naše hostitele, ale udělal jsem v minulých dnech zkušenost, která potvrzuje mé obavy. Vsadil jsem dvě libry na Celtic Glasgow, to je fotbalový

klub, který hrál s jedním z outsajderů a prohrál dvě k nule.“

„Chápu vaše zklamání, které přechází v rozhořčení. Co však dělá lady Evelina?“

„Když jsem šel kolem salonu, kde obě dámy pily čaj, měl jsem dojem, že slyším veselý

smích.“

„Který přecházel v ovace,“ dodal Thomas. Když se sejdou takové dva muzejní

exponáty, které pamatují vpád Římanů na ostrovy, mají si co vypravovat. To si však řekl jen pro sebe.

Gong skutečně rachotil a udělal to ve chvíli, kdy Malfus vázal mladému pánovi motýlka.

„Ale Thomasi, hochu, hochu, nepřeháněj to,“ pronesla teta Evelina, když na synovce narazila před dveřmi do jídelny. „Tady se nemusíš ke stolu převlékat. Tady vládne demokratický duch, který má mnoho půvabů a skýtá nepřeberné možnosti rozvoje. Nemám pravdu?“

„Znamená to, tetičko, ústup od našich ušlechtilých tradic? Ty přece spojují národ v jeden celek, který odolává náporům jak nepřátel, tak malosti, jejíž stopy lze objevit i v nás samých.“

27

„Ale dítě, co to říkáš? To přece nemůžeš myslet vážně. Vždyť i princové nosí svetry všelijak vybarvené. A království se nezhroutí.“

„Chápu, tetičko,“ řekl, když si sedal za stůl, „sexuální aktivita královské rodiny jde

příkladem poddaným jejího veličenstva. Milujme se a množme se, stojí někde psáno, už

nevím kde.“

Ostatní členové společnosti buď už seděli u stolu, nebo právě přicházeli. Zaslechli několik posledních vět, které Thomas vyslovil zřetelně a nahlas, a bylo vidět údiv na jejich tvářích.

„Můžeme se přidat k debatě?“ zeptal se starý BristolSandrik.

„Není žádná debata, drahý pane. To jen můj synovec jaksi uplatňuje názory posbírané

v londýnských klubech. Jakého klubu jsi členem, Thomasi?“

„Momentálně žádného, ale hostem mohu být asi ve čtyřech.“

Hostitelka kývla na sluhu a ten otevřel dveře a do jídelny vproudila večeře. Na pojízdných stolcích jí předcházel předkrm.

„Než vám to dají na talíře a s ohledem na naše londýnské hosty, večeře je typicky anglická. žádné keltské pečené prase, tedy divoké prase, i když ho můžete taky mít, ovšem ne dnes. Musí ho někdo dojít zastřelit, na tom se domluvíme. Tak tedy dobrou chuť.“

Hned předkrm přiměl Thomase pozvednout zrak k trámům na stropě. Onion with Cheese Sauce. Cibule se sýrovou omáčkou. Jeho druhá teta by v tu chvíli jásala, něco podobného Thomase nenapadlo. Ještě štěstí, že porce byla mikroskopická. To vyvolávalo naději, že podobně bude i u ostatních chodů, kterých bude hodně. Pozoruhodná zásada, od všeho ochutnat a ničím se nepřejíst.

„Já vás chápu, ale berte ohled na moji babičku,“ řekla potichu Martina, která se jaksi náhodou posadila Thomasovi po bok a viděla i výraz jeho tváře. „Z anglické kuchyně je nejlepší ta italská. Taky pečený krocan, nebo můžete mít kachnu s ořechovou omáčkou. Jinak to jsou samé pracné drobnosti, kterých se nenajíte.“

„Myslím, že se mýlíte. Takový pečený losos, jeho porci si naberu, je výborný.“

„Co na něm vidíte zajímavého? Pečená ryba se zapečenými rajčaty a cibulí. No. Když

vám to chutná? Je toho dost, nikdo si to nevzal.“

Walleskou pochoutku odmítl, přesto že tvrdila, že je to její nejoblíbenější jídlo.

„Musí se jíst horká; když sýr trochu vychladne, není to ono. Ale jíst se určitě dá. Ochutnejte.“

Odmítl. Přece není otrok jejího gastronomického zaujetí.

„Máte pravdu. Ještě je tam jahodový dezert. Ten musíte ochutnat, jinak vás prohlásím za kacíře.“

28

Při jídle se decentně rozprávělo. Za Thomasovou židlí stál jeho sluha Malfus, který byl k ruce i lady Evelině Cowmes-Bradly. Bylo to sice nezvyklé, protože její úrovni odpovídala samostatná pánská obsluha, ale tady se nad tím nikdo nepozastavil.

Když poslední jedlík, byl to shodou okolností pán domu, odložil příbor, vyzvala paní

BristolSandrik přítomné, aby se zvedli a šli s ní na kávu, kterou dostanou v modrém pokoji.

„Och, jistě, v modrém pokoji. Jak romantické.“

Martina se na Thomase Chuma udiveně zadívala a on měl pocit, že asi řekl něco neobvyklého.

„Veďte mne, prosím,“ požádal zdvořile.

„Stačí, když půjdete za ostatními. Je to tady přes chodbu. Ale když chcete vést, tak prosím. Tady je moje ruka.“

Chopil se, byla to ruka pevná, teplá a mnohé nabízela. Především probouzela fantastické

obrazy, které se vykrádaly z Thomasova vědomí.

„Ty mozoly jsou od tenisové rakety, mám pravdu?“.

„Kdepak, to byste se zmýlil. To je zásluha babičky. žádné prázdninové povalování. Tvrdá práce. No, přeháním, ale musím pomáhat na zahradě, kosit trávu, když se porouchala sekačku, vzala jsem kosu a půl dne jsem s ní mávala. Bylo to všelijak pokousané, nakonec to musel Bob zarovnávat. Měla jsem z toho celkem příjemný pocit. Smysluplně vynaložená

energie. Nemám pravdu?“

„Jistě. Když to říkáte, tak určitě. Ovšem. Určitě smysluplně.“ Nebyl si příliš jistý, že to, co říká, má smysl. Smysluplně vynaložená energie.

„Počkejte, teď přijde na řadu něco, co jste ještě nezažil. My, ženské, tomu bohužel ujdeme. Ale vás to nemine.“

Starý BristolSandrik dal pokyn majordomovi, který důstojně odkráčel z místnosti. V tu chvíli za Thomasovou židlí Malfus decentně zakašlal:

„Kdybyste, pane, dovolil, laskavě mi věnujte pozornost.“ Odstoupil dva kroky stranou, proto se musel Thomas omluvit a vykročit za ním.

„Co se děje, Malfusi? Je přece zcela nezvyklé vstávat teď od stolu.“

„Omlouvám se, pane, jsem si toho vědom, ale okolnosti mne nutí. Nápoj, který vám za chvíli nalijeme, je mimořádně silný, a proto i dost nezvykle nebezpečný. Prosím o laskavou pozornost.“

„Přece nejsem dítě, abyste mne musel pořád vychovávat. Dám na sebe sám pozor.“

„Copak, děje se něco?“ zeptala se Martina, když si se zakaboněnou tváří sedal.

29

„Můj sluha o mne dnem i nocí intenzívně pečuje. Myslím, že mu to budu muset zarazit. Věřte nevěřte, ale naší sluhové jsou skutečnými nositeli našich národních tradic. Myslím, že nebýt jich, tak by impérium dávno zaniklo a změnilo by se v italskou republiku.“

„Třeba by to tak bylo dobře.“

„žertujete, slečno. žertujete dost nevhodně. Ale vám to prominu, protože máte něco, co mi brání se nad vámi pohoršovat.“

„Doufám, že za tu dobu, co tady u nás budete, vám poskytnu mnohou příležitost k důkladnému pohoršení.“

Teď Thomas nevěděl, jak se má zachovat. Má se rozhořčit, má její slova brát na lehkou váhu, vždyť zastupoval celou řadu svých přátel, známých, spolužáků ze školy a stoupenců

fotbalového klubu, no, raději se chopil sklenky, kterou mu Bristoul-Sandrik vlastnoručně

nabídl.

4.

Člověk spadne do vody, je tam hluboko a je proto z dosahu přívodu vzduchu, tak nezbytného pro provoz jeho plic. Co udělá? Začne se domáhat nápravy, máchá kolem sebe rukama, lapá

jako ryba po vodě po kyslíku, eventuelně se jinými dosažitelnými prostředky domáhá

pomoci. A ta úzkost! Ze vzdálených oblastí jeho vědomí k němu doléhá volání: To sis zase udělal ostudu! Celý tvůj rod se všemi předky a prapředky na tebe shlíží s nelibostí! Ti všichni byli umnými mazavky, ale žádný se neudělal tak nešťastně jako ty.

Bože, je to tak?

Kdyby nebylo třeskutého hlavobolu, byl by si Thomas patrn ě rozumně odpověděl, ale jak si má rozumně odpovědět, když si není ničím jistý, jenom tím, že udělal ostudu svému stavu, tetě Evelině Cowmes-Bradlyové, samozřejmě i sobě.

Pak se usnesl, že za to může Malfus. Sice ho varoval, ale poslouchal a naléval. Měl ten utrejch ředit, neředil.

Pokud ten proklatý nápoj pil, byl výtečný, co říkám, mimořádně, výjimečně výtečný. Sotva však přestal, už to začalo.

Co ten děda BristolSandrik zpíval za kuplet? Patrně cosi ze začátku století, co zpívali opilci kdesi v putykách londýnských přístavů. Kdyby si teď Thomas vzpomněl, určitě by ten zpěv odsoudil jako nepatřičný. Taky se dámy horšily a horšil se určitě i Malfus, který se tvářil po celou dobu jako egyptská mumie.

Pokusil se vstát, ale podlaha se proti němu zvedla a málem ho praštila do nosu. Zůstal proto v poloze, ve které ho překvapila svou nebývalo aktivitou, a počkal chvíli, až se umoudří

a vrátí se do původní polohy.

„Dobré jitro, pane.“

30

Malfus. Zastihl svého pána v málo důstojné poloze, ale ta ho nijak nepřekvapila.

„Připravil jsem vám něco, co vám udělá dobře, pane.“

Bylo třeba vynaložit hodně mravní síly k tomu, aby se mladý pán posadil a zůstal v zaujaté pozici.

„Asi ještě chvíli poležím,“ odpověděl sluhovi zastřeným hlasem.

„Vaše paní teta se po vás už několikrát ptala a já jsem jí musel odradit od návštěvy. Také slečna Sandriková projevila starost o vaše zdraví. Proto by bylo asi dobře pokusit se ozdravit tímto lékem a postavit se na nohy.“

„Co to je za lektvar?“

„Pamatujete na narozeniny svého přítele, kterého nazýváte Tlustý žaket? Nebyl jsem mu představen, proto mohu uplatnit jenom jeho přezdívku, která může být ve vašich kruzích případná. Tenkrát jsem vám namíchal nápoj, který vás zbavil nepříjemných následků

z nadměrného pití nápojů nezvyklé kombinace.“

„Co jsme to tenkrát pili? Myslím, že jsem měl blízko k otravě alkoholem, i policista, který měl výhrady k mému řízení automobilu, se divil, kolik jsem toho vypil. Já jsem byl tak důvěřivý, že jsem se mu, člověku docela cizímu, svěřoval.“

„To chápu, pane. Ale teď to laskavě vypijte, v jídelně je už prostřeno. Paní domu rozhodla, že se podřídí evropským poměrům a obědvat se bude v poledne.“

„Cože?“

To znamená, že Thomas ztratil p ůl dne, ve kterém toho měl v úmyslu tolik stihnout. M ěli někam jet s Martinou na koni. Nebo se mýlil?

„Myslím, pane, že vás oholím, abyste si neublížil. Třeba by se vám třásla ruka, pane.“

Postupně se Thomasovi vracely síly. Pouze obvyklé sebevědomí někde lelkovalo. Vykradl se proto z domu a poměrně rychlým krokem zamířil mezi květy. Předstíral, že se zajímá o cosi, co vypadalo jako, jak to jen říci, jako, no jako zahradní rostlina vysazovaná

proto, aby dokazovala vkus majitele zahrady.

„Dobrý den, pane.“

Byl to Bob? Vypadal na Boba.

„Zajímáte se o zahradu?“

„Zajímám se o dnešní den, vypadá to na to, že bude horko, jestli se nemýlím.“

„V tom případě můžete mít pravdu. Pokud nepřijde bouřka, budu muset zalévat a z toho nemám velkou radost, ne, že bych nezaléval rád, ale měl jsem úmysl jet do vesnice, mám tam totiž holku. Víte, jak to takové holky berou, když je člověk drží na delší oprati.“

31

Thomas nevěděl, jak to takové holky berou v případě, že je Bob drží na dlouhé oprati, ale snažil se to domyslet.

„Myslíte jako, že…“

„Přesně tak, pane. Tady jsou holky jako vítr. To není jako u vás v Londýně. Tady si musíte holku držet, nebo si ji včas pojistit. K tomu jsem se ještě nedostal.“

Thomas se chtěl zeptat, jak se takové pojištění provádí, ale přišlo mu to příliš osobní, aby vyzvídal něco takového.

„Koho to vidím? Snad ne pana Thomase Chuma? A hned po ránu mezi růžemi. Myslím, že jste zapomněl, že jsme si měli ráno vyjet na koni. Je mi skutečně líto, že jste zapomněl.“

Thomas stál celý vyjevený, zapomněl pozdravit.

„Skutečně na koni?“

„Kůň je takové zvíře, na každé straně má dvě nohy a vzadu ocas. Už vám svítá?“

Na takovou řeč neměl Thomas odpověď.

„Dovolte, abych se omluvil.“ Řekl to, jak uměl co nejstudeněji. Pak udělal čelem vzad a dal najevo, že jeho pobyt v tomto nudlovém doupěti skončí společenským skandálem.

„Ale Tomíku, já jsem vás nechtěla urazit.“ Dívka se za ním rozběhla a vzala ho za ruku.

„Opravdu ne. Já už jsme taková, děda mne často plísní a říká, že mám rezervy ve výchově. Omluvte mne a odpusťte mi to.“ Škemrala a ruky se nepouštěla.

Už několik dívek takhle drželo Thomase ze ruku. Ne vždy to bylo příjemné. Teď však cítil, jak mu tělem začíná proudit ozdravná vlna souhlasu. Podíval se na ni, viděl úsměv, který

mohl být šibalský a asi byl.

„Děláte si ze mne legraci, slečno Sandriková. Zřejmě si něco takového zasloužím, protože jsem z nedostatku zkušenosti včera vypil trochu víc toho jedu, který vyrábí a míchá

váš dědeček. Pila jste to někdy?“

„Mám to přísně zakázané, ale jednou jsem to zkusila. Tajně, samozřejmě, jenom z touhy dosíci poznání. Bylo to poznání dost kruté. Tři dny mne pálilo k krku.“

„Přeháníte, ale to nevadí. Mne nepálilo v krku. Mne pálí svědomí. Udělal jsem si ostudu a hned, jak uvidím tetu Evelinu, požádám ji, aby mne u vaší babičky omluvila, a vrátím se domů.“

Zastavila se a mraky, které se kolem ní náhle zavlnily, měly zlověstnou barvu mraků

bouřkových.

„Co to povídáte? Takový nesmysl. Teď, když jste projevil docela prostou lidskou slabost, protože ten nápoj je k tomu, aby hostovi poskytl možnost se projevit, odhalit jeho

32

skryté povahové stránky, chcete prásknout do bot? Nesouhlasím a hned utíkám za lady Evelinou.“

„Počkejte, neukvapujte se! Co jste to řekla? Ten utrejch má pan BristolSandrik k tomu, aby jím testoval své hosty?“

„Mimo jiné, samozřejmě. Kdo se toho trochu víc napije, odkládá všechny zábrany a přítomný pozorovatel se o něm dozví víc, než ví dotyčný sám o sobě.“

„Tenhle nápoj si vaří váš dědeček sám?“

„Má na to člověka, nějakého Držhubu. Ten to vyrábí podle prastarého receptu, který prý

vymysleli keltští druidové. Vy ovšem nevíte, o koho šlo.“

Okolím se rozlehl zvuk, který vydává padnoucí skříň plná plechového nádobí.

„Vašeho dědečka nikdy nenapadlo, aby k výrobě nudlí přidal i výrobu tohoto jedu, který

by mohl sloužit jako detektor lži?“

Pokrčila rameny. Šli pomalu k domu a Thomasovi nedošlo, že by se měl jít převléci. Ani Malfus nebyl na dohled, aby mu to p řipomněl. Jak v zápětí zjistil, když se sluha objevil v jídelně, že ani on není ve svém obřadním obleku. Něco se tady přihodilo.

„Tak jsi tady, synovče?“ přivítala Thomase lady Evelina.

O příčinách této oznamovací nebo snad tázací věty se rozhodl neuvažovat. Úsměv na tváři tety mohl mnohé znamenat, zejména příbuzenský cit k nadějnému pokračovateli rodu. Taky si to tak vybral mezi možnostmi, které se nabízely.

„Skopová pečeně ti udělá dobře, synovče.“

Netušil, proč by měla mít skopová pečeně nějaký vliv na jeho zdraví nebo náladu. Ale na náladu by vliv mít mohla, to Thomas připustil. Když mu ji Malfus položil na talíř, žlázy, které uvnitř těla působí, přičinlivě zapracovaly a Thomas se cítil být silný jako nikdy.

„Jestli je tohle skotská verze naší pečeně, pak lituji, že nejsem taky trochu Skot.“

Rozhlédl se kolem sebe, ostatní se usmívali, jenom Malfus se tvářil odměřeně jako jindy.

„Kuchařka zaslouží nejvyšší ocenění. Dokonce máty peprné je tam přesně tolik, kolik má být.“

„Šest lístků, pane, šest lístků.“

Hostitelka se tvářila spokojeně, když hostům chutná, tváří se takto každá, protože oceňují úroveň její pohostinnosti.

„Odpoledne budeme mít hosta,“ řekla paní BristolSandrik jaksi mezi řečí. „Na skok se tady zastaví sir Wilibald Snoor. To je mladý dědic velkého jmění. Jeho rodina vlastní

33

rozlehlé lány polí v jižním Skotsku a on se snaží získat ruku tady naší vnučky. Taky se těším na to, až ho budu moci představit Evelině a jejímu synovci.“

Martina se zachovala krajně nespolečensky. Praštila ubrouskem a vstala od stolu.

„Drahá babičko, už jsem snad jasně a zřetelně řekla, že s tímhle panákem nechci mít nic společného. Zejména s ním nechci mít děti, jak tady za mne někdo plánuje. Jestli má něco peněz, tak ať jich užije na jiném písečku. Otrávili jste mi zbytek dne.“

Jdi za ní, zněl němý pokyn ukazováku tety Eveliny. Thomas, ač nerad vstal od borůvkového koláče a vydal se vážným krokem ke dveřím. Martinu dostihl snadno, protože na něj zřejmě čekala.

„Parádně mne dožrala ta moje rodina. Ještě štěstí, že tu není matička. Jsou celí pominutí

představou, že mne vedou k svatému Patrikovi jako vězně rodiny toho panáka.“

„Nejsem si jistý, zda výraz „dožrala“ se hodí k vaší rodině.“

„Hodí, nehodí. Ovládám celou škálu výrazů, nad kterými byste padal do mdlob. Jste jako oni. Doufám jen, že vás sem nepřivlekli za účelem námluv.“

Kdyby se nedržel zábradlí, protože tato slova padla na schodech, byl by je Thomas určitě napodobil.

„Proboha, co vás to napadlo?“

Z mlhy představ, zmatení a děsivé indispozice vyvstávaly nejasné obrysy čehosi, co zatím nemělo pořádný tvar.

„To, jako, proboha, myslíte, že teta?“

„Ne. Jenom znám svoje lidi.“

„Přece nejste na prodej. Nebo se mohu mýlit?“

„Určitě ne. To si raději vezmu našeho Boba, než bych si vzala nějakého panáka, na kterém je jenom to, že má milióny v bance.“

„Kam to jdeme?“

„Já jdu pro koně. Kam jdete vy, to nevím.“

„Taky pro koně. Ale nevím, jestli takhle mohu jet na koni.“ „Klidně. Musím se z toho rozčílení vyblbnout.“ „Vyblbnout?“

„Nenapadl mne jiný výraz.“

34

„Bob se mi svěřil že má nějakou dívku, ale nemá ji zatím pojištěnou.“

„Cože nemá? Pojištěnou? Neříkal náhodou zajištěnou?“

„Už nevím. Jen mi to bylo divné, jak to tady dělají, aby jim holka neutekla.“

Neodpovídala, patrně uvažovala o tom zajištění.

„Já bych vám to řekla, kdybyste potřeboval poradit. Ale pochybuji, že byste si tady potřeboval nějakou holku zajistit.“

„Máte pravdu, při naprosté absenci dívek vhodných pro zajištění, ale možná, že vás požádám o radu. Třeba by se mi to mohlo hodit v Londýně.“

Hodila po něm okem a nic neříkala. Byli už ve stáji.

„Bobe, dva koně, prosím tě. A dej k nim něco na přikrytí. Možná, že bude pršet. Vidíš

ty mraky támhle od západu?“

„Jo, slečinko. V poledne hlásili bouřku. To je jasný, moře vody od moře. Tak se koukejte pohybovat někde, kde se můžete schovat.“

„Dobrá rada.“

Vyjeli. Thomas věděl, že asi dělají chybu. Podlehli náhlému rozmaru. Ale zatím bylo povětří celkem příznivé. Jenom ovádi řádili a dávali koním zabrat. Ve vzduchu bylo cítit napětí. Obvyklý klid před bouří.

„Mám takový nepříjemný pocit, že nás ta bouřka vyplaví.“

„To myslíte vždycky na nejhorší? Malfus vám oblek vysuší a vyčistí. Já mám taky jen lehkou blůzičku a nechci ji vykoupat v bleskem jonizované vodě. A kopněte ho do boků.“

Hnali se krajinou, snad aby unikli ovádům a podobným krvechtivým potvorám. Za nějakou dobu, když se zdálo, že toho mají koně dost, vproudili do lesa.

„Tady je příjemně, co říkáte? Neměli bychom sestoupit a sami se trochu projít?“

„Jak myslíte, jsme tady z vaší vůle.“

„Copak vy nemáte svoji vůli? Proč jste za mnou vůbec šel?“

„Tu otázku bych si taky mohl položit.“

„Tak si ji položte a odpovězte.“

Váhal s odpovědí. Viděl, že po něm pokukuje dívčina, hrome, nějaký bohatec si na ni dělá zuby. Proč ne, je to holčina urostlá, navíc od rány. Snad se to mezi lidmi říká o děvčatech, která si nenechají nic líbit.

35

„Co je to za člověka, který se tam za nějakou dobu bude zdržovat a bude trpět vaší

nepřítomností?“

„Člověk. Mužský. Takových je, liší se od ostatních tím, že by se rád ženil. To muže čas od času popadne. Vás to taky jistě popadne. Možná, že vás to právě drží a nevíte, jak se s tím vyrovnat. A neodpověděl jste mi na otázku.“

„Omluvte mne, prosím, na co jste se to ptala?“

„Proč jste za mnou vyšel, když jste měl na talíři tak vynikající koláč.“

„Neberte to doslova, ale měl jsem obavu, abyste něco neudělala, čím byste si ublížila.“

„To myslíte vážně?“

„Nikoliv. Většinu toho, co říkám, nemyslím vážně.“

„Takže jen takové třesky-plesky?“

„Přibližně tak.“

V tu chvíli se Thomasovi ozval v kapse telefon. Na displeji viděl, že je to Lucie Smithová.

„Kam ses mi ztratil miláčku? Nikdo o tobě neví a ty máš celý den telefon vypnutý.“

S jistou lítostí si musel přiznat, že ho dopoledne zapnul čirou náhodou, patrně

z roztržitosti.

„Jsem venku na koni a blíží se bouřka.“

„Jak strohé konstatování. Víš, že mne ten nezbeda Robin požádal o ruku? Co si o tom myslíš?“

„že lepší je vrabec v hrsti, než holub na střeše.“

„To mi řekneš ty, který se pasuješ na holuba?“

„Omluv mne, laskavě, začíná pršet, musím sebou hodit.“

„To byla vaše slečna?“ zeptala se Martina s povytaženým obočím.

„Jedna známá. Oznamuje mi, že ji jeden ze ctitelů požádal o ruku.“

„A vy jste jí to trochu nezvykle doporučil. Nemám pravdu?“

Než mohl Thomas odpovědět, začalo pršet. Toto je nic neříkající popis skutečnosti, že se voda z mraků rozhodla naplnit své poslání a jala se padat k zemi. Jenže v tomto případě se najednou, bez přípravy otevřela stavidla a z mraků se vyvalily proudy vod nebeských. V okamžiku se Thomas cítil být v obleku pod sprchou, nebo snad v bazénu. Koně na to

36

reagovali nejdřív neklidně, pak se však smířili. Blůza Martině přilnula k tělu a letmý pohled Thomasovi naznačil, že vidí to, co by snad vidět neměl. Vyndat z brašny sedla pokrývku, kterou jim Bob přichystal ani nestačil. Ani si na ni nevzpomněl.

Pak začal bít hrom a bil, snad si to mohl Thomas představit, hlava nehlava. Koně na ten hluk reagovali zděšeně. Oba jezdci je obtížně drželi.

„Kus cesty stranou je na louce posed, tam bychom se mohli schovat.“ Martina se vydala mezi stromy a ani ji nenapadlo, že za bouřky je strom nebezpečný přitahovač blesku. A posed zejména, ten je osamělý ve volném prostoru a blesk v tom případě nemá na vybranou, musí

do něj praštit.

„To není rozumné, slečno Martino. Stejně jsme už mokří na kůži, tak nic nehledejme. Tím méně posed, ten přitahuje blesky.“

V rachotu, který tady bouřka obstarávala, ho neslyšela, a když slyšela, tak nerozuměla. Šel tedy za ní, prodírali se houštinou a konečně před nimi byla mýtina. Rozlehlý kus louky, na ní stavba z neoloupaných kmenů, na ní žebřík a nahoře krytá místnůstka, ve které asi pan BristolSandrik krátí chvíli čekaje na srnce.

Když se přiblížili na několik kroků, sestoupili z koní a opět je ohlušil je rachot hromu. Předcházel mu na zlomek vteřiny svist a praskot blesku. Oba koně se vyškubli a s hlasitým nesouhlasem prchali pryč. Jak Thomas zahlédl, dodatečně si ten pohled vybavil, vyhazovali zadky a pohazovali nevěřícně hlavami.

Mokrý jako hastrman vzal chvějící se dívku do náruče.

„To jsme měli štěstí, že jsme nepřišli dřív.“

Stáli tam v tom lijáku jako dvě deštěm omývané sochy, jaké měla teta Evelina na zámecké zahradě.

„Mám takový pocit, že to bouchlo a tím se energie bouřky vyčerpala. Co abychom tedy vylezli nahoru, tam je možná sucho. Co myslíte?“

Vylezli nahoru. Thomas by sice byl pokračoval a dál uplatňoval své ochranářské objetí, ale nemělo to už smysl.. Byla tam lavice, taky mokrá, ale ve stoje se mohl člověk vodě

vyhnout. Dvě pevné stěny trochu chránily vnitřek před přívaly vod.

„Myslíte, že se koně vrátili do stáje?“

„Určitě. Naši budou mít ovšem starost, kde nás opustili. Musíte jim zavolat.“

Thomas vyndal telefon a nabídl ho Martině.

„Co jim mám říct?“

„že nám koně utekli a že jsme schovaní před deštěm.“

„Víc nic?“

37

„Leda to, že by se pro vás mohl pan Wilibald Snoor zastavit.“

„Nebuďte protivný. Víte co, zavolejte jim sám. Má váš sluha telefon?“

„Má, ale to bych mu musel říci, kde jsme, protože by se hned sháněl po kočáru. Raději zavolám tetu, pokud si ovšem vzpomenu na její číslo.“

Po několika marných pokusech se Thomas strefil a dostal spojení.

„Počítám s tím, že samozřejmě nevíš, kde se zdržujete, takže pro vás nemůže nikdo zajet. Koně jsou už doma a vyvolali značný rozruch. Zejména pan, nevím jak se jmenuje, jeví

mimořádné obavy o zdraví a bezpečí slečny Martiny.“

„Tak je všechny laskavě uklidni. Vrátíme se co nejpozději.“

„To ti schvaluji.“

„Co je? Stalo se něco?“

Thomas zíral na louku, kterou teď zkrápěl už jenom drobný deštík. Nevypadal příliš

duchaplně.

„Nerozumím tomu.“

„Čemu, proboha?“

„Když jsem tetě řekl, že se vrátíme co nejpozději, myslel jsem, že musíme trochu oschnout, ale řekla, že to schvaluje.“

„Co schvaluje? že se vrátíme pozdě? Zapomněl jste vypnout mobil. Musím se pokusit vyždímat blůzu.“

Thomas se mezitím, co se pokoušela blůzu zbavit vody, odvrátil stranou a zkoumal stav svého odění. Sundal sako, bylo taky jako houba.

„Vypadá to, že vyjde slunce, tedy vyjde, opustí mraky, které vítr odnáší někam jinam. Můžeme tady své svršky rozvěsit, snad uschnou a my se vrátíme nepoškozeni do civilizace.“

„Vaše blůza uschne určitě, ta je jako pápěří. Se mnou to bude horší, ale nestěžuji si.“

Nabídl jí sako, odmítla.

„Přece se nebudu stydět sedět tu jen tak ve spodním prádle. Vlastně bych se trochu stydět měla. Ale vy to na mne neřeknete. Sejdeme dolů a trochu si rozproudíme krev. Já lezu první.“

Blůza tam ve větru povlávala, sako napité vodou viselo zplihle.

„Doufám jen, že nás tu nikdo nepřekvapí. Já v roli rusalky. V našich pověstech takové

lesní dívky hrály určitou úlohu, kterou se neodvážím napodobit.“

38

Běhala v mokré trávě a on zapřel svoji důstojnost a běhal za ní. Chytali se za ruce a dělali věci, které by je dělat ještě ten den v poledne nenapadlo.

„Ne, do trávy ne, je mokrá!“

Když ne do trávy, tak ji alespoň tiskl do náruče. Políbit se ji neodvážil.

„Jsi stejně fajn holka, Martino.“

„Opravdu? Alespoň taková jako byla ta, co ti volala?“

„Určitě.“

Předstírala, že se jí to přirovnání dotklo.

„Nejsi ani trochu galantní. Jak mne můžeš srovnávat s nějakou dívkou, kterou neznám. Já vím, že jsem mnohem lepší, hezčí a taky chytřejší. Uvědom si to, rytíři.“

Říkal, že si je toho vědom, ale jenom slušné vychování mu velí, aby žádnou dámu neponižoval.

„Co je to za pokrytectví? Když o mně řekneš, že jsem hezčí než někdo jiný, tím nikoho neponižuješ. Tím bereš jenom v úvahu, že jsme každá jiná. Já mohu být hloupější než ta, která

ti volala. To může být objektivně doloženo a musím se s tím smířit. Snad, pokud nebudeš

volit ten urážlivý výraz. Tak to v životě chodí. Na to jsem sama přišla. Co dělá moje blůzička?“

„Přičinlivě tam plandá. Mám pro ni dojít?“

„Když budeš tak laskav, můj pane.“

To můj pane, mu vyrazilo dech. Pro č to tak obřadně řekla? Hraje si s ním, určitě si s ním hraje.

Vyšplhal nahoru po žebříku z hrubých klád borového dřeva. Blůza byla suchá. Sako samozřejmě ne. Shodil ho dolů, blůzu vzal opatrně a obtočil si ji kolem krku.

„Teď je tady krásně, škoda, že jsi dole. Teď by se ti tady líbilo.“

„Tak tam na mne počkej.“

Šplhala nahoru, nedělalo jí to problém.

„Vítám tě na hradě, má paní.“

„Děkuji, rytíři. Bylo by to fajn, mít hrad a moci zavřít bránu a říkat si, že nám všichni mohou být ukradení. Co myslíš?“

„Tak zvolíme tohle místo za svoji vyhlídkovou baštu, ze které můžeme střílet na nepřítele a být tady schováni před nebezpečenstvími světa.“

39

Mlčela a Thomas taky. Z jakýchsi záhadných důvodů mu vyschl pramen výmluvnosti.

„Abych se oblékla, co myslíš? Nesluší se, aby se žena takhle promenovala ve spodním prádle před cizím mužem.“

„Jsi si jistá, že jsem tak docela cizí?“

„Ovšem. V Londýne máš slečnu, která ti telefonuje, a pak, to mne mrzí, máš knír, který

ukrutně píchá pod nosem. To nechápu, jak to ženy snesou, aby jejich muži měli kníry. Hrozné.“

„Až dosud jsem byl na knírek pyšný. To je v některých kruzích jakýsi doklad dospělosti. Když řekneš, hned ráno ho oholím.“

„Proboha, jen to ne. Přece nejsi ve vleku nějakých, já nevím, asi by se to nehodilo, abys přišel na snídani bez kníru. Co by si babička pomyslela.“

„Proč by si měla babička něco myslet?“

„Protože ví, že já nesnáším mužské, kteří mají knír. Taky nevím, jestli ten panák, co tam doma na mne čeká, si ho už oholil, nebo mu pořád trčí pod nosem.“

„Takže on už taky dostal ultimatum?“

Seděli teď vedle sebe, on dost obtížně přemáhal touhu vzít ji kolem ramen.

„Co se stalo?“ zeptala se, když k němu obrátila tvář.

„Nic. Jenom uvažuji o tom, jak moc píchá ženu knír, který má muž pod nosem.“

„Tohle, co tam máš,“ bedlivě jeho mužnou ozdobu prohlížela, „snad ani knír není, jenom takový zákrsek. To bys měl vidět, jaké kníry mají naši mužští.“

Slyšel, že se jí zrychlil dech. Co udělá, když ji políbí? Zbytečná otázka, na kterou není

odpověď. Pouze praxe může přinést do věci jasno.

Zvedl její levou ruku a dlaň přiblížil ke své tváři. Pak ji lehce políbil. Kdyby byl zvedl oči k nebi, viděl by, jak na něj andělíčkové dělají dlouhý nos. Zdálo se mu, že má mlhu ve zraku. Dívala se na něj zmateně. Rozhodně nebyla tak kurážná, jak by chtěla být. Potom ji zvolna pravou rukou objal, a když se k němu natočila, políbil ji na rty. Zachvěla se prudce.

„Bože, co to děláte?“

Seděla vedle něj celá ztuhlá. Sám nebyl s to odpovědět. Co to dělá? Kdyby z křoví

vykukoval některý z jeho parťáků, zvolal by zděšeně: Co blbneš, Thomasi!? Zavazuje se k něčemu? Nebo jen tak volně loví v přírodě nějaké odlesky jarní touhy? Ještě to! Zabloudilé

odlesky, které měla vystřídat letní odpolední pohoda?

40

„Slečno Martino Sandriková, známe se strašně krátce, nevíme o sobě nic, ale já už toho o vás vím velice mnoho. Především to, že…,“

Víš starou belu, napovědělo mu jeho svědomí, ale dělal, že neslyší.

„Co o mně víš? To mne zajímá.“

Uvedla ho do rozpaků. Přece nemůže říci, že o ní konkrétně neví nic. Ví jenom to, jak se to nic promítlo do jeho hlavy. A jaký tam udělalo zmatek.

„Vím toho dost, vím především o sobě, že vám chci dělat rytíře a ochránce. že chci pro vás psát básně, o kterých jsem zatím nemluvil, že chci poprosit vaše rodiče o shovívavost. To znamená, aby se neukvapovali a nikomu vás nazaslíbili.“

Uvažovala, špulila rty, zvedala a spouštěla obočí.

„Není to něco jako zásnuby? Pane, jak se dlouho známe? Měsíc, půl roku? Jestli se nepletu, tak pouhé dva dny. A vy byste se už zasnoubil? Proboha, co by si naši asi mysleli, kdybyste s tím přišel? Nechci to slyšet. Tak snadno a lehce se zasnoubit. Kolikrát do roka?

No, řekněte.“

Díval se do kraje, ze kterého stoupala pára. Má pravdu. Představil se tu jako hlupák. Jako snob, který bere na lehkou váhu vztahy mezi lidmi. Podstatné vztahy mezi dvěma lidmi. Dost ho toto zjištění poničilo. Nejlépe bude zmizet z tohoto světa ustálených poměrů a vrátit se do svého světa poměrů taky ustálených.

„Půjdeme. Je dost možné, že tam na vás ten někdo pořád ještě čeká s nadějí v srdci. Neměla byste ho tak lehce odmítat.“

„Správně. Lepší vrabec v hrsti, než holub na střeše.“

„Přesně tak nějak.“

Lezl první. Dole jí podal ruku, kterou odmítla a pružně sama seskočila. Zvedl sako, které se zdálo být ještě mokřejší než jaké bylo, když je házel dolů. Pak už jen šli lesem k zámku Certes. Tedy k domu, ve kterém byl Thomas Chum hostem. Vypadali zamyšleně, on sledoval s tragickým výrazem ve tváři rejdění komárů a mušek v pruzích odpoledního slunce. Ti se mají, ti odporní kousavci! Jen tak si tady laškují, starostí nemají. Co dělala ona, když mlčela, nebral na vědomí. Cítil, že se nepřiměřeně

pokořil. Skutečný muž přece nehazarduje se svými city. A on je tady jaksi mimoděk devalvoval. Rozprodával v drobném. Nabízel jako na trhu.

Ne. Takhle by neměl uvažovat. Je tady téměř hodinová cesta klopýtání mechem, trávou, konečně pak lesní cestou.

„Člověk by neřekl, že jsme ujeli takovou dálku. Mně se zdálo, že to byl mžik a ono je to kus světa.“

Mlčením dala najevo, že souhlasí, že to byl skutečně kus světa a ne mžik.

41

A zase ticho.

„Mám doma tetu, která se jmenuje Agnes. Je to mimořádně nadaná odbornice na motýly. Taky nedělá nic jiného, než je loví a preparuje. Zkoumá nějaké aberace, víte co to je?“

Řekla, že neví. Potvrdil taky svou nepatrnou informovanost.

„Kdyby tady s námi šla, sotva bychom přišli k večeři. Tolik je tady toho hmyzu.“

„Jsou motýli hmyz?“

„Patrně ano. Dosud jsem se o to nezajímal. Musím však připustit, že motýl má v sobě

něco nanejvýš poetického.“

„Co na něm vidíte poetického?“

„Mihotavý pohyb jeho barevných křídel může být k lecčemus přirovnán, co dává lidské

duši vědomí krásy.“

A hrome, řekla v duchu, zveřejnila pouze otázku:

„Cože?“

Přemýšlel o tom, co právě řekl a rozhodl se dál to nerozvíjet.

Nerozvíjela ani Martina. Tak ve shodě vzájemného mlčení došli na louku, ze kterou byl jejich dům.

„Tak, Thomasi, tady odtud na nás už bude vidět. Stoupni si za ten strom.“

Ukázala na dub, kterým začínal les. Poslechl.

„Teď mne ještě jednou polib a slib mi, že to budeš opakovat až tehdy, až se skutečně

přesvědčíš, že ti to stojí za to si začít něco s touhle keltskou holkou.“

Díval se na ni více méně zděšeně. S touhle keltskou holkou. Začít si něco. Ani nevěděl, jak se to stalo, že se mu do náruče sama položila. Držela se ho pevně a on snad ani neměl sílu ji sevřít.

„Jdeme,“ odstrčila ho mírně. Byla celá ruměná a on na sobě pozoroval stopy silné

zamilovanosti.

„Přiznám se, že jsem to málem začínal vidět jako příběh mírně tragický,“ řekl, když už

měli pár metrů k domovnímu schodišti.

Jejich příchod někdo ohlásil, proto obě dámy jim vyšly naproti.

„To bylo velmi nerozumné vydat se na projížďku za takové bouřkové situace. Vidím na panu Thomasovi, že promokl až na kůži. Co jste to dělali, že vám koně utekli?“

42

„Milá babičko, protože to hrozilo hromem a bleskem, sestoupili jsme z koně, ale pak to prásklo poblíž a koně se splašili. Bylo to velice zajímavé. Netušíš, jak to voní, když blesk práskne v okolí.“

„To byl ozon, milá slečno,“ ozvalo se ve dveřích. Promluvil vytáhlý mladík, vybavený

předčasnou pleší a mohutnými kníry. Jak Thomas s úlevou sledoval, neposlechl platonické

přání slečny Martiny a nezbavil se této ozdoby.

Teta Evelina z povzdálí sledovala příchod svého synovce. Ten počkal, až ho paní

BristolSandrik představí hostovi, který se mu obřadně uklonil, a přistoupil k lady Evelině.

„Myslím, drahá tetičko, že jsi udělala dobře, když jsi mne požádala, abych tě sem doprovodil. Poznal jsem mnohé z toho, čím tento kraj vládne a co není v našem hlavním městě k mání.“

„Jdi se převléknout a přijď k svačině.“

V pokoji si Thomase vzal do prádla Malfus. Jeho tvář vyjadřovala silný nesouhlas s jednáním svého mladého pána, ten však tentokrát nedbal a věnoval se zušlechtění svého těla, které potřebovalo sprchu a snad i menší masáž, na kterou byl Malfus odborník.

„Co je zač ten člověk, který mi byl u dveří představen?“

„Nemohu sloužit, pane. Nikdo ze sloužících se nevyjadřoval k jeho návštěvě. Tuším, že má zájem o slečnu Martinu.“

„Tušíte správně. Myslím, že by bylo namístě mu ten zájem překazit. Co myslíte?“

Malfus se odmlčel. Tohle bylo mimo rozsah jeho povinností.

„Dovoluji si zveřejnit výsledek svého pozorování, pane.“

„Zveřejňujte.“

„Všichni měli starost, když přiběhli ti dva koně. Jenom její milost lady Evelina nikoliv, pane.“

„Co tím chcete naznačit? Zná přece svého synovce, nebo ne?“

„I tak si to lze vyložit, pane.“

V Thomasově hlavě se uhnízdila myšlenka, která neměla hlavu ani patu. Co tím chtěl Malfus říci?

„Jediné, co mi z vašeho pozorování vychází, je, že teta byla ráda, že jsme spadli a nabili si ústa. Mám pravdu?“

„Nikoliv pane. Nešlo o vaše ústa, jak jste naznačil. Ale to už není moje věc, ani bych si nedovolil milostivé paní podsouvat nějaký záměr.“

43

Thomasovi se rozjasnilo. Teta byla ráda, že s Martinou uprchl a že s ní byl sám někde v lese. No jasně. Proto s ním jela do těchto bohem a civilizací opuštěných končin, jen aby se dostal do blízkosti této dívčiny, která byla zřejmě zralá na vdávání. Byl rád, že na to s Malfusovou nenápadnou pomocí přišel, ale taky nebyl rád, protože kdyby tomu tak bylo, byl by obětí její vůle. Ale být obětí vůle své mecenášky zase nebylo tak docela špatné. Vždy mu vyčítala jeho pochybné lásky, nevraživě o nich mluvila, a taky v poslední době vedla řeči, že je na čase se rozhlédnout po nějaké nevěstě, která by byla na úrovni.

Je zřejmé, že se teta rozhlížela.

Svačina nebyla nijak okázalá. Host zde byl autem, které si sám řídil, a vyzýval Martinu, aby se s ním po svačině projela po okolí, na jeho požadavek řekla, že okolí dobře zná a pohled z jeho jaguára se nijak neliší od pohledu z jejího auta, proto, když už to musí být, tak snad na koni, ale to host asi nebude ochoten, protože by si pomačkal oblek. Svačinu pak ale narušil vpád nepřátelských sil.

5.

Uprostřed živé debaty, protože v této rodině neplatilo, že když se jí, tak se nemluví, a protože kam až paměť sahala, nikdo z příbuzných se při jídle neudusil, vedli povzbudivou řeč na téma: aktuální cena luk a vůbec agrárních pozemků. Ve chvíli, kdy se chtěla lady Evelina zeptat, jak si stojí louky v jejím hrabství, do jisté míry zanedbané, ohlásil majordomus, že se dostavil lord

Chipwick.

Koneckonců bylo Chipwicka slyšet, protože za dveřmi se hlasitě o něco přel s dalším hlasem, o něco méně průbojným.

„Pokud si s námi dá koláč, pusťte ho dál. Musíte se ovšem připravit na to, že to nebude žádné juch juch.“

Poznámka pana BristolSandrik mířila k hostům, kteří jejich souseda neznali a o nichž

se domníval, že záhadné charakteristice souseda porozumí.

„To je dost, Chipwicku, že jste k nám našel cestu. Srdečně vás vítám a pokud máte chuť, můžete si s námi vypít čaj.“

Pan BristolSandrik vstal od svého místa a napřáhl k hostovi ruku. Ten podávanou ruku přehlédl a hned vysokým hlasem vykřikl:

„Nepřišel jsem na žádnej pitomej čaj. Přišel jsem vznést stížnost. Důraznou stížnost, velmi důraznou stížnost na to, že záměrně pouštíte na můj pozemek dobytek. Proto jsem s sebou vzal právního agenta, aby bylo všechno v pořádku a nemohli jste se z toho zákeřně

vykroutit.“

44

„Přehlédli, sečetli a odhadli jsme škody, které na pozemku lorda Chipwicka váš dobytek udělal,“ řekl nesměle „právní agent“.

Většina domácích nevěděla, jestli se má smát nahlas nebo potichu.

„Lorde Chipwicku, upřímně řečeno, jakou škodu může udělat kráva, která stromy neokusuje, jenom se pase na trávě. A to nemluvím o tom, že vám pozemek sama a dobrovolně

hnojí. Nemám pravdu? Krávy to přece spontánně dělají.“

Starý BristolSandrik byl pořád ještě v příznivé náladě.

„Máme tady odborníka na zemědělskou půdu, pana…,“ tady se zarazil, asi si nevzpomněl na jméno, proto jenom ukázal na dalšího hosta, který se mírně uklonil. „Ten vám může celkem přesně říci, že vám žádná škoda nevznikla.“

„Nevznikla, nevznikla. Věcná škoda nevznikla,“ zaječel výbojně Chipwick. „Nemluvím o škodě, na kterou přijde každý buran. Mluvím o morální škodě. Cizí krávy se promenují na mém pozemku. Narušují mé soukromí, které je mi nade vše drahé. V lidech, kteří mne neznají

vytvářejí dojem, že se zabývám pasením krav. Podle nepsaných i psaných zákonů nemá nikdo bez mého souhlasu právo na mé pozemky vstoupit. To se týká i tadyhle těch dvou osob, které

si můj park vybraly pro své milostné hrátky a teď si tady klidně sedí a cpou se kdoví čím, jako by se nic nedělo. A ono se děje. Já tady vznáším kategorický protest proti tomu, abyste jakkoliv rušili mé soukromí, ať už procházením vašeho dobytka nebo osob, které se tady zdržují.“

Lord Chipwick vypadal, že se mu může něco přihodit. Byl rudý v tváři a levé oko mu kmitalo zleva doprava. Snad v tom rozletu nepostřehl, že ho lady Evelina zaujatě sleduje. Když to vypadalo, že se slova ujme právník, kterého si s sebou Chipwick přivedl, předešla ho otázkou: „Ronalde, jsi to opravdu ty?“

Ta věta zapůsobila jako bomba. Všichni přítomní zírali, Chipwick ztuhl a v jeho tváři se míhalo jen levé oko. Otevřená ústa poskytla podívanou na uvolněnou protézu, což

dokreslovalo výraz zděšení. Malfus přiskočil a zezadu mu židlí podrazil nohy. To je samozřejmě nadsázka, která má však v tomto vypravování a na tomto místě právo na existenci.

„Snad už nejsi tak příšerně zvápenatělý, že si nepamatuješ na Evelinu Cowmesovou?

No, pořád ještě nic?“

K všeobecnému údivu lady Evelina vstala ze svého místa, přišla ke ztuhlému

Chipwickovi a podávala mu ruku. Ten ji, pořád ještě nepřítomen duchem, přijal. Ani nevstal. Vstala i paní BristolSandrik.

„To je šťastná náhoda, milý lorde Chipwicku! Moje dávná přítelkyně lady Evelina sem přijela aniž by co tušila, a najednou tu najde dávného přítele. Snad to tak mohu říci, domnívám se, že jste se dobře znali. Nad tou náhodou mi jde rozum stranou.“

Thomas byl sice toho názoru, že rozum v těchto případech zůstává stát, ale když ho paní

domu poslala stranou, no, co se dá dělat.

45

„Já se z toho pořád nemohu vzpamatovat,“ přiznal posléze starý Chipwick. „Vy jste opravdu Evelina? Přece jsme spolu tancovali…, někde, už ani nevím kde.“

„U kocoura. Já si na to pamatuji dobře. Byl tam na zahradě takový dřevěný pavilon. Kde jsou ty časy. Pak jste se někam ztratil.“

„Ztratil, ale ne hned. Lidský život, co to je? Jako když vám vítr foukne do vlasů. To mně se nemůže stát.“

Co tím myslel? Thomas přemýšlel, nad čím staroch tady smutní? Nad tím, že ho nápor let připravil o vlasy? Na tuto úvahu však neměl čas.

Právní agent chvíli poslouchal a pak se naklonil nad lorda Chipwicka a řekl, že vývoj situace naznačuje, že ho už asi nebude potřebovat. Jestli je tomu tak, že mu účet diskrétně

zašle. Chipwick s tím souhlasil, připojil jenom otázku, jak se dostane domů.

„Já vás dovezu, v nejhorším vám půjčím koně.“ To byla Martina, která s tím koněm zjevně provokovala.

„Nevypil jste si ani čaj,“ volala hostitelka za právníkem, ale ten už byl za dveřmi. Když Thomas viděl, že odborník na pozemky vstává, a předtucha ho informovala, že vyzve Martinu k odchodu z místnosti, sám vstal a obrátil se ke dveřím. Slunce už jevilo sklon uchýlit se do lesů, ze kterých před nějakou dobou vyšli, a tak se, spokojený sám se sebou, procházel na schodech.. Schody byly dlouhé a široké. Rozhodně spíš dotvářely obraz domu, než aby se na nich někdo procházel. K tomu byla zahrada. Ukázalo se však, že Thomas měl v tuto chvíli neobyčejně bujnou intuici.

Když kandidát ženitby vyšel s Martinou ze dveří, uviděl Thomase a jeho čelist projevila snahu opřít se o uzel kravaty.

„Tam se teď budou dít věci. Udělali jste dobře, že jste vyklidili pole. Kdybych tam zůstal, teta by jistě krotila své vzpomínky. na dobu své někdejší mladosti. Pochybuji ovšem, že by to bylo něco, co bych nevěděl.“

„Tvoje teta je správná. Budu ji muset častěji navštěvovat.“

„Myslím, že ji to bude těšit.“

„Mohu být tak nezdvořilý a požádat vás, abyste mi o sobě něco řekl?“

Proboha, mám se mu tady zpovídat? zeptal se Thomas sám sebe.

„Klidně se ptejte. Chodit jsem začal už v deseti měsících. Dál jsem se vyvíjel přibližně

tak, jak všechny děti. žiji v Londýně, teta na panství Bewerly-Haus. Divné, co?“

„Skutečně podivný název pro panství, kde žije lady Evelina.“

„Tomu se ani nedivte. Někdy, dřív než mu stačili useknout hlavu, navštívil tento dům jeden z našich králů, už jsem zapomněl, o koho šlo. Dali mu tam ochutnat borůvkový koláč.

46

On byl tak koláčem zaujatý, že ho chválil, kudy chodil. Od té doby, patrně na počest toho svatého okamžiku, se tamější zámek nazývá Bewerly-Haus. Zvláštní. Který z našich králů

tíhnul k Němcům? Haus je přece německy dům, jestli se nemýlím.“

„Pozoruhodné, pane.“

„Velice pozoruhodné, jak by řekl můj sluha Malfus.“

„Teď jde jenom o to, jestli sis to, Thomasi, nevymyslel.“

Pochopil hned, že Martina chce dát vědět, že je s Thomasem dobrá známá, možná i přítelkyně.

„To je přece tak pitomá historka, že by ji musel vymyslet jenom genius. A to já zdaleka nejsem. No, pardon, můj sluha by na něco podobného mohl přijít. Jenže tady s tím domem to má jenom jeden háček. že tam v okolí žádné borůvky nerostou. Tak kde je na ten historický

koláč vzali, když ještě nebyly supermarkety?“

„Za pár set let se mohly změnit podmínky, které mají vliv na růst lesních plodin. Vzduch je plný nečistot, které ovlivňují nejen náš život, ale i výskyt lesních rostlinných druhů.“

Chvíli uvažovali, jestli je nutné v tomto tématu pokračovat. Thomas viděl, že host je celý nesvůj, patrně hledá záminku, jak ho, Thomase, vyřadit ze hry.

„Vidím, že host je jaksi nesvůj. Chápu, že slušně vychovaný muž si toho nevšímá, ale má drahá Martina se taky tváří jako filozof, když dostane úlohu z algebry.“

Tady je třeba dodat, že Thomas neměl o algebře přílišné ponětí. Věděl jen, že když měli tento předmět ve škole, nejlépe mu bylo na školní zahradě.

„Řeknu hned, a nechci se chlubit, že by mne úlohou z algebry nikdo nepřekvapil.“

Prosím, řekl si Thomas v duchu, úlohou z algebry by ji nikdo nepřekvapil. Další důvod, proč jí stranit v tomto zápase, ke kterému se tady schyluje.

„Přiznám se, pane, že jsem doufal, že přijde-li roduvěrný Skot na návštěvu, přijde oděn do sukně a bude hýřit barvami svého klanu. Zklamal jsem se.“

Martina vyprskla.

„Zbytečně se směješ. Myslel jsem to vážně. Tvůj děda musí taky mít kilt a taky by měl nosit barvy svého klanu. Alespoň kravatu v rodových barvách by měl v neděli nosit.“

„Jeden předek, MacBristol, odešel ze Skotska už někdy v sedmnáctém století. Vrátil se sem právě až můj dědeček. Takže na tuhle tradici se zapomnělo.“

Chodili mezi záhony různých květin, růže Thomas bezpečně poznával, sem tam nějaká

určitě voněla. Majitel rozlehlých pozemků byl dost nesvůj, to poznával Thomas taky s naprostou jistotou.

47

Takhle ho trápit? Není to od tebe dost zdvořilé, Thomasi, říkal si.

„Myslím, že se vrátím. Mohu si, Martino, půjčit tvůj vůz?“ zeptal se Thomas.

„Ovšem. Klíče jsou v zapalování.“

„Děkuji. Dovezu lorda Chipwicka domů.“

Jestli mladý pán, majitel polí, nepřišel dřív na to, že tam hosta sám zaveze a vyzve Martinu, aby ho doprovodila, napadlo ho to teď a napadlo ho to pozdě. Proto taky Thomas nečekal, až se vzpamatuje a obrátil se k domu.

„Pardon, ještě jednu otázku, otočil se Thomas. „Právní agent je tady advokát?“

„ Aye.Tak se to dřív nazývalo.“

„Děkuji za informaci. Člověk taky neví všechno.“

V tu chvíli sestupoval se schodů Malfus.

„Přišel jste pro mne, Malfusi?“

„S dovolením, pane, lady Evelina si přeje, abyste k ní laskavě přišel.“

„Ovšem, dokonce vím, co na mně chce. Abych tu otravnou návštěvu, ze které se vyklubal

její starý brach, odvezl domů. Nemám pravdu?“

„Naprostou pravdu, pane.“

„Tak řekněte tomu dědulovi, ať se vykulí před dům, já ho támhle u garáží nalodím. Martina mi půjčila k tomu účelu auto.“

Hvízdal si s pocitem pána světa. Viděl koutkem oka, že na něj Martina kouká a mladík jí něco šeptá do ucha. Protože poblíž nebyl nikdo, kdo by jeho slova mohl slyšet, muselo to být něco velmi důvěrného. Co tak muži asi šeptají dívkám jako je Martina? Ještě Thomase napadlo, jestli se nemá vrátit a když už je tak rozjetý, vyřešit to všechno naráz. Bylo by to krajně nezvyklé, gentleman se tak asi nechová, i když kolem sebe viděl dost gentlemanů v různých, vesměs odsouzeníhodných situacích.

Ze dveří se vyvalila celá společnost, i Martina s potenciálním ženichem se vrátila ke schodům, aby se rozloučili s hostem. Mezitím přijel Thomas s vozem, stařík si se všemi podal ruku, objal lady Evelinu, nasedl vedle Thomase a jeli.

„Je to zvláštní, pane,“ řekl Thomas přes rameno k lordu Chipwickovi. „Já znám svoji tetu prakticky po celý život Myslel bych si, že mne nemůže ničím překvapit, a teď najednou vidím, že je tady pořád dost prostoru pro překvapení.“

„Tomu se nedivte. život je vyroben ze samých překvapení. To jsem řekl nesmysl, který

má z mého hlediska racionální jádro. Máte nějaké filozofické školení?“

48

„Ani za mák.“

Staroch o tom uvažoval a na co přišel, si nechal pro sebe.

„Ta slečna Martina je správná holka. Podobá se vaší tetičce. Máte s ní nějaké úmysly?“

To byla otázka krajně nezvyklá. Odkdy se takový člověk, jakým je lord Chipwick, ptá

na tak intimní věci? Proto taky Thomas mlčel.

„Chápu, že jsem se ptal na něco, do čeho mi nic není. Ale je tady ten druhý mladík, zapomněl jsem, jak se jmenuje, ten bude každému sokovi nepříjemným konkurentem.“

„Promiňte, jak jste dospěl k tomuto závěru?“

„Je to umanuté individuum. A Martina, jak ji mohu pozorovat, není pro něj dobrá. Pokud jste její přítel, pomozte jí se toho panáka zbavit.“

Ta věta zbavila Thomase řeči. Taky už nebylo o čem mluvit, protože se blížili k Chipwickovu domu.

„Děkuji vám za váš názor, lorde Chipwicku. Pokusím se Martině pomoci.“

A bylo to.

Starému se jaksi nechtělo z vozu.

„Tahle silnice se dá uzavřít. Za starých časů se naši předci chránili před lupiči tím, že tady stáhli závoru a tak zabránili lupičským povozům v cestě. Dnes by to bylo k smíchu, ale kdysi, když si lupiči jezdili za lupem s povozy, to mělo smysl. Ty doby jsou naštěstí pryč a tu závoru tady udržujeme snad jenom jako vzpomínku na staré tradice.“

Byl nejvyšší čas se vrátit. Pokud lord Wilibald nebude chtít zůstat přes noc, měl by razantně vyrazit k domovu.

Zaparkoval před vchodem a vyšel nahoru. Společnost seděla v jídelně, snad čekali na večeři, snad to bylo místo, které nabízelo vzpomínky na příjemné okamžiky, které by se neměly tak lehce zapomenout. Společensky případnější by bylo sedět v salonu. Martina, sledována vlahým okem mladého Snoora, přistoupila k Thomasovi s otázkou, jak pořídil.

„Zopakuj ten dotaz ve chvíli, kdy budeme sami,“ řekl šeptem.

„Dědeček tady vypravuje, jak jeden jeho předek, někdy v sedmnáctém století, jmenoval se

MacSandrik, prodával na trhu placky, pak s tím obchodem odešel někam na ostrovy, a když se jeho potomci vrátili, měli už velkou firmu, která přinesla rodině bohatství.“

„Jak se na tenhle příběh tváří pan Snoor?“

„Nijak.“

49

„Chápu. Ale teď bychom si měli sednout ke stolu.“

„Uznáte jistě, ta otázka směřuje k našim váženým hostům, že to nebylo vždycky snadné. Já, nebo můj otec, jsme si mohli koupit šlechtický titul. Dali jsme mnoha lidem práci a měli jistý vliv na pověst království v našem oboru. To bychom si pak dali do erbu nudli?“

Všichni vyprskli v smích. Jenom Snoor byl vážný.

„Tak jak jste dopravil našeho milého souseda?“

„Myslím, že uspokojivě. Teď se obracím na slečnu Martinu: Myslím, že bude mít díru ve výfuku. Začíná to být trochu hlučné, za pár dní to auto nebude smět na silnici. Někdo by se na to měl podívat.“

„To víte, to jsou ta dnešní děvčata. Dokud bezchybně auto slouží, tak mu dávají zabrat. Až se na něm projeví podstatné neduhy, tak ho zahodí. Mám obavu, že se tak chovají nejen k předmětům denní spotřeby. To je ovšem varovné zjištění, na které by si měli mnozí dávat pozor.“

„Na co tím, dědečku, narážíš?“ ozvala se Martina. „Až moji přátelé vyčerpají svůj přátelský potenciál, jak se dneska říká, že je vyměním za jiné přátele?“

„Sice jsem to tak neřekl, ale můžeš to brát jako výzvu, nebo jako varování.“

„Proboha,“ zvolala paní BristolSandrik, „o čem to tady mluvíte? Jaké narážky se tady uplatňují? Rozumí tomu někdo? Martina je slušné děvče, kdekdo to může potvrdit. že by někoho využívala, se ke mně nedoneslo. Proto velím,“ tady se zasmála, ale nebyl to smích dost opravdový, „konec zábavy na toho drsné téma. Zásluhou mé přítelkyně Eveliny jsme z jednoho nepřítele udělali přítele. To je velmi významný čin, na který musíme myslet jako na požehnání.“

„Požehnání, požehnání,“ řekl pán domu a znělo to, jako by ho popsaný stav věcí dost otravoval, „mně se starým Chipwickem jako se soupeřem bylo docela dobře. Bylo tady dost veselo. Někdy určitě. Mám vzpomenout na situace, kdy jsme vedli zákopovou válku?“

„Proboha,“ zvolala jeho žena, „Dej s tím pokoj a už nic z minulosti nepřipomínej. Dostávám z toho kopřivku. „To jednou…“

„Mne varuje, žádá abych mlčel, a sama se svými zásadami neřídí. Prosím vás,“ obrátil se na majordoma, „ přineste jednu karafu.“

„Ne! Proboha, ne!“ volala jeho žena, zatím co se všichni přítomní, s výjimkou Wilibalda Snoora a Malfuse, s jehož názorem nikdo nepočítal, svorně usmívali. Majordom předstíral, že váhá, ale pak s omluvným pohledem na paní domu odkráčel z místnosti.

Thomase hned napadlo, že když dají Snoorovi napít, nebude moci odjet. To byl závažný fakt, který by měl být vzat v úvahu. Ale měl taky svoji druhou stránku, která však

50

byla zatím značně neurčitá. Třeba projeví nějaké příznivé vlastnosti, kterých si gentleman cení. Zatím měl jednu nedobrou: líbila se mu Martina.

Z krátkého dialogu mezi Martinou a Thomasem bylo znát, že se jejich přátelský vztah do jisté míry prohloubil. Všimla si toho zejména lady Evelina.

Lord Wilibald Snoor pochopil celkem jasně, že má konkurenta. Konkurenta nepříjemného, vybaveného značnou silou a opírajícího se o pozici své tety. Lord Snoor byl tady na zámku Certes už potřetí a od druhé návštěvy dával najevo své zaujetí slečnou Sandrikovou. Pokládal za

správné a společensky žádoucí nic nepřehánět, získat především oporu rodičů a dalších příbuzných, v tomto případě dědečka a babičky. že se do cesty připlete nějaký londýnský hejsek, návštěvník nočních klubů, za kterého Thomase pokládal, byla nepříjemná skutečnost, kterou musel vzít na vědomí.

Když přinesl majordom whisky, nastala poměrně volná zábava. Se sklenicí v ruce přecházeli Thomas a Martina po pokoji, vstávala a přistupovala k nim i lady Evelina, Snoor si posléze přisedl k paní BristolSandrik.

„Přiznám se vám oběma,“ řekla lady Evelina, „nemá cenu něco tajit, nebo snad intrikovat, že se těším z toho, že jste v sobě našli jistou míru zalíbení. Říkám jistou míru, která

je samozřejmě nezávazná a pouze informuje člověka přátelského, za kterého se pokládám, že tady mladí lidé našli společnou řeč.“

„Tetičko, Martina na to kouká dost udiveně. Co nám to sděluješ? že jsi zjistila, že je tvému synovci tady s tou mladou dámou dobře? V tom případě se nemýlíš. Je mi s ní dobře a doufám, že to bude moci za čas říci i ona.“

„Věřte mi, lady Evelino, že nevím, co říct. Přátelství je krásná věc. No, věc to není, je to přijatelný vztah. A za těch pár hodin, co se známe, jsem dost udivená z toho, že za tak krátkou dobu se něco takového může podařit. Tedy vzniknout. Já nejsem na řeči, doporučuji proto střídmě si připít na tu chvíli, kdy jste se rozhodla nás navštívit.“

Teta podala Thomasovi sklenici a Martinu objala. Objetí doprovázel polibek, který měl zvukový dozvuk, takže to nebylo jen takové společenské políbení.

„Co to vidím? Tady se navazuje, nebo spíš upevňuje přátelství mezi generacemi, u kterých je právě přátelství vzácné.“

Paní BristolSandrik nechala Wilibalda Wilibaldem, obtížně povstala ze židle a připojila se k trojici. Pak si uvědomila, že tam zůstal sám, a vyzvala ho, aby se připojil k osvědčeným znalcům dobrého nápoje. To ovšem byla nepřiměřená nadsázka, protože Thomas se po noci, která ho dost poznamenala, mezi znalce nemohl počítat. Wilibald vstal a se všemi si obřadně přiťukával.

„No, řekněte, není právě tohle nádhera? Alkohol, metla lidstva nás činí lidštějšími, přátelskými a dodává nám sebevědomí. To platí pro vás mladé. My už toho sebevědomí moc nepotřebujeme.“

51

„Co to říkáš, dědečku? Tak především lidštějšími nás činí jen do jisté míry. Myslím jisté míry vypitého nápoje. Sotva tu hranici překročíš, už abys volal o pomoc.“

„Vaše vnučka má pravdu. Mohu osobně potvrdit,“ zvolal Thomas nadšeně.

„A pak,“ pokračovala, „na to sebevědomí bych dávala pozor. Nemám, jak je známo, osobní zkušenost, právě však proto, že jsem dobrý pozorovatel, musím trvat na tom, aby míra nebyla překročena.“

Thomas řeč bral na vědomí jako varování, které míří především k jeho osobě. Vždyť

mezi přítomnými nebyl nikdo, kdo by danou míru překročil. Snad s výjimkou Snoora, o kterém jako o pijanovi nic nevěděl.

„Hochu, hochu,“ řekla lady Evelina, když Martina popošla se svou babičkou. „Myslím, že v tom dost poletuješ.“

„Tenhle výraz mi není povědomý.“

„Přesnější výraz uplatňovaný v hovorové řeči kočí a jim podobných, by zněl, že v tom lítáš. Já ti to schvaluji. Jenom nevím, co s tím Wilibaldem Snoorem.“

„Myslím, že máš sklon přeskakovat historické etapy. Já jsem se se slečnou Sandrikovou

domluvil, že si necháme nějaký čas na rozmyšlenou a po tom čase si řekneme, jak na tom jsme.“

„Proboha!“ zvolala teta zděšeně, „to je možné? Takhle racionálně je dnešní mládež

schopná jednat? Jak jste na to přišli? Vždyť se znáte pár hodin.“

„Já jsem jí totiž nabídl, že požádám její rodiče o…, jak se to říká, když se chce člověk zasnoubit? Tomu už předchází žádost o ruku? Snad ne. Jen jako zástava, aby mu ji nikdo nepřebral.“

„Pane bože!“ zvolala lady Evelina a na důkaz svého vzrušení celkem bezděčně vypila celou dávku toho ohnivého nápoje.

„Opatrně, tetičko, jinak tady budeš tancovat na stole a mám pocit, že by to Malfus neschvaloval.”

„Má pán nějaké přání?“ ozvalo se za Thomasovými zády.

„Děkuji, zatím ne, jenom vezměte sklenici od lady Eveliny.“

„Mám ji opět naplnit?“

„Ale klidně, Malfusi. Vy jste opora starých šlechtických ctností, Malfusi. Tak to alespoň

o vás řekl tady můj synovec.“

„Děkuji, milostivá, dělám, co je v mých silách.“

S jistými rozpaky se díval Thomas na sklenku v ruce lady Eveliny.

52

„Snad by bylo dobře se opět posadit, tetičko. A tu skleničku ti postavím na stůl, co říkáš?“

Thomas teď měl příležitost zevrubně si prohlédnout svého soka. Mezi jeho kolegy a přátele bylo lze přistihnout jistě dost takových, kterým chyběly vlasy a nechyběly peníze. Tím by lord Wilibald Snoor nebyl nijak výjimečný. I králičí zuby se promíjely, dokonce nebyly na překážku ani u vdavekchtivých dívek. Pokud byly ovšem z rodiny, která tento nedostatek vyvažovala dalšími přednostmi. V případě lorda Snoora šlo o neodpustitelnou chybu. Když na něm měl Thomas ulpět pohledem, díval se za něj třeba na dveře, které

neskýtaly žádné povyražení. Prohlédl si ho jednou a měl prohlížení celkem dost. Nemohl na něm už objevit nic pozoruhodného. Z toho je zřejmé, že mladý pan Thomas Chum byl člověk zaujatý, předpojatý, snad by obratný stylista vymyslel další adjektiva tohoto druhu, ale nám vztah pana Thomase Chuma k lordu Wilibaldu Snoorovi je celkem jasný.

„No, lorde Snoore, jaké vidíte možnosti Modré kopretiny v podzimních závodech na poli cti v Cambridgi? Doběhne vůbec do cíle?“

„Pokud ji pojede Jim Houston, tak ji typuji tak do třetího místa.“

„Souhlasím. Ovšem do třetího od konce. To jste měl na mysli? Tady Malfus na ni jednou vsadil a zeptejte se, kolik tam nechal liber.“

„Ta klisna patří do stáje mého strýce a je celkem zřejmé, že má perspektivu.“ Lord Snoor začínal nebezpečně červenat ve tvářích.

„Samozřejmě. Její perspektiva je celkem odhadnutelná. Nechci vám kazit náladu, drahý

příteli, ale …, ale.

„Co se tady dohadujete? Takové věci jako jsou dostihy jdou zcela mimo dosah našich zájmů. Mluvte laskavě o něčem jiném. Třeba o pařížské módě, která má v Londýně určitý

standard. Prý vysoký.“ Martina s jistými obavami sledovala rudnoucího lorda Snoora.

„V tom případě nemohu sloužit,“ odpověděl kníry opatřený host. „Pan Thomas Chum by nás jistě mohl odpovědně informovat o úrovni tanečnic v některých londýnských kabaretech.“

„Samozřejmě, na tanečnice jsem odborník. Především na tanečnice orientálních tanců. Budete-li si přát, vybavím vás adresami a doporučením. Ale jak vidím, vy nic nepijete a přitom je tento nápoj rituálním nápojem této rodiny.“

Na tuto výzvu zvedli pánové číše, Martina se přidala a s pohledy upřenými do očí soka, je pánové vypili.

„Cítím, že tato rodina má vynikající tradici. V tom nápoji je možno objevit hrdinské

činy předků, Martino. Je na místě ti k nim blahopřát.“

„Bravo!“ vykřikl starý BristolSandrik. „Váš synovec, Evelino, je můj hoch. Přesně se strefil. Pojď sem, hochu, ať tě obejmu.“

53

Tím zvoláním vyvolal potěšení a smích několika málo přítomných a hlasitý nesouhlas své choti.

„Myslím, žes toho ještě moc nevypil, drahý. Proto laskavě šetři s projevy nadšení, která

nejsou zase tak běžná v této rodině.“

„Tím, babičko, myslíš, že tato rodina postrádá vynikající tradici? Promiň babičko, ale pan Chum neřekl nic jiného, než že tuto tradici obdivuje. A to je podle mne namístě.“

„Myslím, děvenko, že tomu nerozumíš. A nepij tolik.“

Oba mladíci teď sledovali Martinu a čekali, jak se zachová. Ta se nejdřív zakabonila a pak pozvedla sklenici a naráz její obsah vypila. Mezitím Malfus doplnil prázdné sklenky. Naklonil se přitom k Thomasovi a pošeptal mu do ucha: „Dovolil jsem si, pane, nápoj dolít vodou.“ Podle barvy bylo ve sklenici víc vody než whisky.

„Můžete, Malfusi, dosáhnout toho, aby se slečna neopila? Vím, že je to slovo dost nezvyklé, slečna se prý nikdy neopíjí, ale je teď taková situace, že by se jí to mohlo, díky malé zkušenosti, podařit. K její škodě.“

„Chápu, pane, vynasnažím se.“

„Děkuji vám, Malfusi.“

Thomas si odnesl sklenku k oknu, díval se do řídkého šera a těšil se ze zjevné převahy nad svým protivníkem. Netěšil se dlouho.

„Tak co, mladíku, jak se vám tady u nás líbí?“ Starý BristolSandrik vstal z lenošky, přikulhal k Thomasovi, což měl dotyčný chápat jako čest, kterou mu hostitel svým činem projevil. S ním přišel i majordomus, na tácu mu nesl sklenici nápoje.

„Myslím, pane, že mohu zcela upřímně říci, že jsem mile překvapen. Po všech stránkách se náš pobyt tady vydaří. Nevím, jak tu bude teta dlouho, ale nemůže to dopadnout jinak. Je tu krásně, jsou tady milí lidé a všichni se k nám chovají jako¨k vzácným hostům.“

„Počkej, chlapče, upřímně. Nech si ty pajány. Jsi tady krátce, a proto je na hodnocení

brzy. Ale celkový dojem je příznivý?“

„Opravdu. Poznal jsem mimořádné kvality vaší vnučky a to je pro mne největší

příjemné překvapení.“

Starý pokýval hlavou a Thomasovi nebylo jasné, zda to je uznání oprávněnosti jeho nadšení pro rodinný květ, nebo zda v tom má vidět budoucí potíže.

„No tak jo. Dobře, dobře.“ A šel si zase sednout provázen majordomem.

„Nějak jsme to všechno popletli,“ zvolala paní domu. „Teď má být večeře a ne alkoholický večírek.“

54 6.

Dopadlo to všechno celkem dobře. Nikdo se neopil, všichni měli dobrou náladu a

odcházeli na lůžko s tím, že zítra budou pokračovat v dobré pohodě. Jenom sir Wilibald Snoor byl skleslý. Snad proto, že několik skleniček dědečkovy whisky mu podráželo nohy, které ho nakonec obtížně nesly, možná i proto, že mu Martina neulehčila jeho obtížnou úlohu nápadníka. Umístili ho za pomoci Malfuse do jednoho pokoje a tím večírek skončil. Ohleduplně na něm nechtěli, aby s nimi povečeřel.

Thomas Chum požádal Malfuse, aby ho vzbudil dřív, než je v jeho případě obvyklé, zpěvné ptactvo už mělo dávno za sebou ranní rozcvičku, rosa se ještě nechystala uschnout, když se Thomas rozhodl opustit lůžko. Martinu, ani sira Snoora nebylo vidět, u snídaně byla jenom paní BristolSandrik.

„Co tak brzy? Ostatní mají půlnoc a vy jste už vstal? Co vás přimělo k tak

nezodpovědnému jednání?“

„Je tak krásně a v posteli je jako v hrobě. Dokud jsem na světě, musím si světa užívat. Nemám pravdu?“

„Pozoruhodně moudrá řeč, mladíku. Dejte si ten salát, je vynikající.“

Malfus názor paní domu potvrdil tím, že nečekal na souhlas mladého pána a navršil mu na talíř krmi, kterou by nejen zahnal případný hlad, ale vybavil tělo kaloriemi na půl dne aktivity.

„Je to zdejší skotská specialita. Různé druhy masa domácích zvířat spolu s plody moře. Jde to k sobě, i když to může vzbuzovat údiv lidí neznalých.“

Thomas byl v tomto případě člověk neznalý, ale důvěřivý.

„Jaký má dnes slečna Martina program?“ zeptal se mezi sousty.

„Má tady hosta, musí se o něj postarat. Lord Wilibald měl odjet včera, odjede asi dnes. Je to host a hosty u nás nevyhazujeme. Ten čaj je nejlepší hořký.“

Na podobný čaj byl Thomas zvyklý. Sotva pozvedl šálek k ústům, vešla do pokoje Martina.

„Jak to, že jsi už vzhůru? Já jsem doufala, že tě budu zase budit, tentokrát studenou vodou.“

„Měla bys vzbudit lorda Snoora. Musí se rozhodnout, jestli zůstane .“

„Doufám, že se rozhodne odejet. A budit hosty se nesluší. Ať se vyspí, potřeboval to.“

„Kdyby tě slyšela tvoje matka, vůbec by takové jednání neschvalovala.“

55

„Milá babičko, na světě jsme jenom jednou. Alespoň se to říká a rozšířené mínění je skoro jako pravdivé mínění. Nemíním panu Snoorovi pomáhat pást krávy někde kdo ví kde. Vezměte to konečně na vědomí.“

Paní BristolSandrik bleskla okem po Thomasovi, ten se věnoval svým záležitostem a nedával najevo, že jejich rozhovor poslouchá.

„Dnes bude opět krásný den. Neměli bychom si vyjet na koni?“ zeptal se.

„Po tom včerejšku? To vám nestačilo?“

„Milostivá paní, vaše vnučka vyjevila pravdu hodnou největších duchů této epochy. Pochopili to sice i jiní před ní, a proč se stydět za cizí myšlenky, když vyjadřují i můj názor?

Carpe diem. Správně, užij dne. Kdo ví, jestli právě tento den není tvůj poslední.“

„V tom tvrzení se mi zdá, že slyším dost malou odpovědnost za dny následující. Přece mohou být i dny další, které jste, Thomasi, svým zdůrazněním tohoto dne popřel. Nemám pravdu?“

„Možná, že máš, babičko, možná, že nemáš. Řekneme v kuchyni, aby nám dali něco na cestu a vyrazíme. Budeme tady někde v okolí. Až se sir Wilibald vzbudí, budeme zpátky. Hoď sebou!“

Výzva platila Thomasovi, který ochotně poslechl. Paní BristolSandrik se nezmohla na odpor. Pokud měla k věci nějaký komentář, nechala si ho pro sebe, nebo na pozdější dobu. Bob povážlivě vrtěl hlavou.

„Slečno Martino, odpoledne zvednu váš vůz a podívám se na ten výfuk. Kdyby to nešlo opravit, zajedu do města pro nový díl nebo pro celý výfuk a vyměním ho. Souhlasíte?“

„Ovšem, ovšem, ovšem. Ať na vaši hlavu, Bobe, prší štěstí.“

„S tím vřele souhlasím,“ odpověděl Bob.

„Máme štěstí, že ho tady máme, myslím Boba. Ten umí všechno. Kdyby bylo třeba se vším jezdit do města, bylo by to obtížné. Takhle to buď sám opraví, nebo zařídí. Zlatý

jinoch.“

Náhle se zamyslela, a jako by si na něco vzpomněla, podala Bobovi otěže.

„Omlouvám se, na něco jsem zapomněla. Za moment jsem zpátky.“

Této náhlé změny využil Malfus a přistoupil k Thomasovi.

„S vaším dovolením bych si dovolil něco navrhnout, pane,“ řekl Malfus s mírnou úklonou.

„Navrhujte, Malfusi, ale stručně, za chvíli přijde slečna Martina.“

56

„Nebude to dlouho trvat, pane. Měl jsem příležitost seznámit se s člověkem, který

vyrábí onen nápoj, který vás tak okouzlil, pane.“

„Říkáte okouzlil? Ničeho podobného si nejsem vědom, Malfusi.“

Malfus se zamyslel a pak pokračoval.

„S dovolením, mám na mysli onen opojný nápoj, který nabízel pán domu, hostitel, pane. Jeho výroba je tajemství, které nesmí být prozrazeno.“

„Vy jste snad ono hájené a přísně střežené tajemství rozluštil“?

„To nikoliv, pane. Ale seznámil jsem se s člověkem, který toto tajemství ovládá.“

„Chcete snad naznačit, že je ochoten ho za přiměřený peníz nabídnout?“

„To nemohu udělat, pane. Chtěl jsem vám jenom nabídnout, protože vím, jak se zajímáte o zdejší folklór, že vám umožním poznání toho neobyčejného člověka.“

„Jsem ochoten toto poznávání riskovat pod podmínkou, že nebude příliš časově

náročné.“

Thomas Chum uvažoval, jak Malfus přišel na to, že by se kdy zajímal o nějaký folklór, zdejší nevyjímaje. Úvahy vzápětí opustil, protože věděl, že Malfus myslí vždy o jednu koňskou délku dopředu, a proto je docela možné, že v zápětí projeví o folklór zájem, pokud se o všem omezí na lidové tance a zpěvy buclatých Keltek.

Mezi řečí sestoupili ze schodiště a jejich kroky vedly do zahrady.

„Když dovolíte, pane a budete mne následovat, zamíříme k tamté budově.“

Malfus ukázal na pravé křídlo domu, kde měla být nějaká budova. Až dosud si jí

Thomas nevšiml, pokud si jí všiml, nevzal ji na vědomí. Skryta za domem byla opravdu dvoupodlažní budova, měla stejnou omítku jako hostitelův dům.

„To je zvláštní, já ten dům vidím poprvé.“

„Ovšem, pane. Neměl jste důvod.“

Ke svému překvapení Thomas viděl, že ona dvoupatrová budova tam není osamocená, že kus stranou stojí další dvě nízká stavení, která asi mají nějaký hospodářský význam.

„Malfusi, já žasnu. Co je to tu za stavby?“

„Vaší pozornosti unikl fakt, že takový dům, jaký vlastní hostitel, musí mít hospodářské

zázemí, pane. To není něco, čeho byste si měl všimnout. To ani nemusíte vědět.“

„Tak proč mne sem lákáte, Malfusi, když to nemusím vědět?“

57

„Omlouvám se, pane, jenom jsem se domníval, že vaši zvědavost uspokojí poznání

člověka, který vyrábí onen zázračný nápoj.“

„Tak. Zvídavost, ovšem. Co je to za zvuky?“

Přišli blíž a slyšeli pisklavé zvuky neomylně vyluzované dudami.

„Už jsem myslel, že se vrátíme domů, aniž uslyším onen čarovný hlas dud. A tady máme dudáka u nosu a nevíme o něm. To ho pan BristolSandrik před svými hosty ukrývá?“

Malfus prozkoumal výraz obličeje svého pána ve snaze poznat, zda nežertuje. Když se ujistil, že se nesměje, řekl, že dudy hrají jistou roli při výrobě nápoje.

„To bych chápal, kdyby tady při tónech tohoto lidového nástroje křepčil houf zrzavých dívek. Chlapíkům, co se tahají se sudy tohoto moku jde jistě práce lépe od ruky, když jim k tomu hraje tato pisklavá muzika.“

„Tady bych si dovolil, pane, malé upozornění.Před zdejšími neradím mluvit o pisklavé

muzice. Je to sice skutečnost, kterou si dobře uvědomujeme, ale oni mají dudy za nástroj, který vedl jejich válečníky do slavných bitev, ve kterých občas i vítězili. Je to nástroj téměř

posvátný.“

„Nepřeháníte, Malfusi?“

„Řečené vzešlo z hluboké úvahy, pane. Přehánět bych si vůbec nedovolil. Myslím, pane, že vás musím upozornit ještě na jednu věc.“

Tady se Mlafus odmlčel a upřel pohled na kosa, který se v blízkém záhonu pachtil se žížalou. Počkal, až obtížen kořistí odletí, a pokračoval:

„Tajemství výroby tohoto vzácného druhu whisky ovládá jeden muž, který se jmenuje Bertík Maulhalter, pane.“

„Maulhalter?“

„Maulhalter. Vlastně se jmenuje Držhuba. Asi se za toto příjmení stydí, proto si je přeložil do němčiny. Nevím, zda je překlad správný, ale tísní se za ním Držhuba. Všichni mu však říkají jenom Bertíku.“

Thomas kroutil nevěřícně hlavou.

„Jak se může někdo za své příjmení stydět? Je to přece poctivé, staroanglické příjmení. To by mohlo inspirovat třeba i Shakespeara. Držhuba. Člověk střežící tajemství svého pána. Jaká to nádhera.“

„Opravdu, pane. Toto spojení jména s posláním držitele mne nenapadlo.“

Thomas si převaloval na jazyku jméno pištícího Bertíka a vnímal jeho širokou chuť

Byla to chuť rozlehlá, obcházela řezáky i stoličky a dávala tušit, co asi obnáší majitel tohoto příjmení.

58

„Nemeškejme, Malfusi, slečna Martina se za chvíli vrátí. Jen aby dudák nepřestal dudati.“

Nepřestal. Hlas dud se rozléhal v klenuté předsíni a lákal je někam do sklepení. Šli po hlasu. Schody byly čistě zameteny a stěny byly stejně pečlivě vybíleny. Hlas dud byl tadsy tlumený, usoudili, že ven se nesl otevřeným sklepním oknem. Dveře, na které tady narazili, byla poctivá truhlářská práce. Thomas, neznalý poměrů, soudil, že jde o zdejší dub. Klepat na takové dveře by byl asi nevhodný doklad změkčilosti. Byly to dveře, do kterých se kope, na které se buší pěstí. Přesto Thomas pomalu sevřel železnou kliku a do dveří zatlačil. Kupodivu ani neskřípaly. Byla v poměrně velkém sklepním prostoru. Klenutý

strop z červených cihel, cihlová podlaha. Podél stěn police a na nich sudy. Vlastně soudky, snad deseti, patnáctilitrové. Byly narovnány až do stropu., na jedné straně jich bylo méně, ale taky dost na to, aby zmohly pěknou řadu pijáků, notoriků i přechodnou řadu amatérských alkoholiků.

Na kožešinou p§otaženém křesle uprostřed místnosti, zády ki hostům, seděl kdosi a hrál na dudy. Kvílivý zvuk drsně naléhal na ušní bubínky. Byl to Bertík Držhuba, zvaný

Maulhalter.

Když bylo zřejmé, že návštěvu nevzal na vědomí, přistoupil Malfus ke křeslu a hráči položil ruku na rameno. Škublo to s ním, jako by dostal elektrický šok. Muž vyskočil a s divokým výrazem ve tváři se rozkřikl:

„Co tady děláte? Sem nikdo nesmí!“

Maulhalter byl mužík asi čtyřicetiletý, přes to, že venku bylo léto a teplota spíš na koupání, seděl tady v beraním kožíšku s čepicí na uších.

„Bertíku, je mi líto, že jsme tě překvapili. Tohle je můj pán, pan Thomas Chum, host pana BristolSandrika. Zajímá se o výrobu whisky, a ty jsi jediný, kdo tomu rozumí.“

Bertík se dál mračil, hosty nevzal na vědomí, nebyli to jeho hosté. Nadechoval se, zřejmě se odhodlával návštěvu vyprovodit, jen nevěděl, jak to udělat.

„Slyšeli jsme hru na dudy, netušil jsem, že je tady v domě odborník na hru na tento nástroj. To je druhý důvod našeho vpádu do vašeho soukromí.“

To byl Thomas, který předpokládal, že vyzdvižením hudebního umění si morousa nakloní.

„Hraju, no, hraju. To je všechno,“ přešlápl Držhuba, řečený Maulhalter, z nohy na nohu.

„To hrajete jen tak pro svoje potěšení?“

Mužík se podíval na dudy ve své náruči a s kyselým úsměvem ve tváři je ujistil, že zdaleka ne.

„Na takové otázky odpovím, až se ujistím, že má k vám pan BristolSandrik důvěru.“

59

To byla odpověď skutečně udivující.

„Kdybych se vás zeptal, proč máte uprostřed léta na sobě kožich, tak byste mne taky odkázal na pana Bristol-Snadrika?“

„Ne. Jenom bych vás vyprovodil ke dveřím a zamkl za vámi. Nenapadlo mne, že se najde někdo, kdo sem poleze bez dovolení.“

Teď bylo na hostech, aby se na sebe udiveně zahleděli.

„Musíme si dojít pro povolení, zda se můžeme zeptat, proč má na sobě ten člověk kožich.“

„Myslím, pane, že to nebude třeba. Kožich má proto, že je tady přece jenom chladno. I v létě. Já, když dovolíte, položím Bertíkovi jednu otázku.“ Malfus se obrátil k mužíkovi, který

se opět posadil, jako by dával najevo, že audience skončila. „Bertíku, snad to není tajemství, co to bylo za písničku, kterou jsme před chvílí slyšeli?“

Mužík uvažoval.

„Tam v tom hájku u lesa.“

„Cože?“ zeptal se Thomas. „Tam v tom hájku u lesa?“

„Tam v tom hájku u lesa,“ potvrdil Malfus.

„Aha.“

Všichni tři na sebe zaujat ě koukali. Jeden jako by n ěco významného prozradil, dva jako by se jim dostalo v ýznamného poučení.

„Když dovolíte, pane, mně se už podařilo z vypravování zdejších lidí zjistit, že tady pan Maulhalter hraje denně hodinu a jeho hudba má vliv na zrání nápojů v sudech obsažených. Až

skončí, pootočí sudy o stoosmdesát stupňů. To dělá každý den.“

„Má výběr písní nějaký vliv na probíhající proces?“

„Na to vám nemohu uspokojivě odpovědět, pane. Jde však o skotské národní písně. Tak tady určitý vliv asi bude. Nemám pravdu?“ Obrátil se teď na Maulhaltera, který zjevně

trucoval.

„Když jsi tak chytrej, odpověz si sám.“

Thomas obdivoval tu obrovskou zásobu, která by porazila jeden dělostřelecký pluk Jejího Veličenstva.Každý soudek měl něco jako křestní list. Některé už tady byly deset let. Nejmladšímu byly čtyři roky.

„Dovolím si říci, pane, že základ výroby je stejný jako u jiných druhů tohoto nápoje. Tady v okolí je někde pole, kde zasejí a sklidí ječmen, a z toho udělají slad. Myslím, že v poschodí je sál, kde se ječmen nechá naklíčit a udělá se z něj slad. Sedm dní se suší a pak

60

mele. Zdejší muži jezdí pro rašelinu, kterou se topí, aby whisky měla kouřovou chuť. Nevšiml jste si?“

Nevšiml si. Měl co dělat, aby zvládl nápor energie, kterou na něj nápoj zaútočil.

„Až sem to je, pane, jednoduché. Co je dál, je tajemství tohoto nápoje. Zná ho jenom zde přítomný Bertík a pan Bristol.Sandrik.“

„Musím s uspokojením říci, že tajemství je v dobrých rukou. Podle toho, co tu vidím, nebudete muset několik let sít ječmen,“ uzavřel Thomas.

Zdálo se, že se Bertík konečně uvolil probrat se z letargie.

„Není to tak docela. Nejv ětší spotřeba je koncem roku. To stáčíme nápoj do lahví a rozesíláme na všechny strany. Každý z našich lidí dostane po láhvi. Přesto myslím, že příští

várku budeme muset dělat tak za dva, tři roky. Až se bude slečna Martina vdávat, to nechci vidět. Ta svatba mi zpustoší celý sklep.. Doufám jenom, že to nebude moc brzy. Musím s tím počítat.“

„Zahrajte nám ještě tu písničku, kterou jste hrál, když jsme přišli. Tam u lesa, nebo kde. Mohla by být svatební, nebo se mýlím?“

Martina netrpělivě přešlapovala u koní.

„Kam jste se to poděli? Čekám tady, nikdo o vás nevěděl..“ Když jí řekl, že byli u Držhuby, řekla, že na ni měli počkat. Takhle se nic nedověděli.

Vzali si koně a vyrazili.

„Kam pojedeme, jako včera? Myslím na náš hrad?“

„Dnes bych jela někam jinam. Tam máme ještě možnost zajet, přece se tady teta zdrží, nebo nezdrží?“

„Jak uvažuje, netuším. Taky musí brát v úvahu, že host a ryba třetí den, nějaké slovo s významem zapáchá? No?“

„Smrdí. To přece není sprosté slovo,. i když vím, že některé mé spolužačky by ho nevyslovily ani za nic.“

„Jak se k tobě chovají spolužačky, kterým slovo smrdí přece jen smrdí?“

„Ale jsou to přece jen dobré kamarádky. Jako jinde a jako jindy. I v klukovských partách planou občasná napětí. Stejně mne mrzí, že jsi na mne s tím folklórem nepočkal.“

„Ten folklór se omezil na dudáka Maulhaltera.“

„Chápu. Nerudný chlapík. Kdybys na mne počkal, dozvěděl by ses toho víc.“

61

Zahnuli do lesa. Bylo vlahé letní počasí. Po včerejší bouřce bylo mírné vlhko, od kopyt koní tryskaly spršky mechu, jehličí tlumilo jejich krok. Přivedli koně z klusu do rychlejší

chůze. Sedla povrzávala a oběma se zdálo, že svět je skutečně k tomu, aby jim dělal radost.

„Tady ten les patří taky dědovi a babičce. A kousek odtud stranou je stará hájovna. Hajný tam už nežije, není ho třeba, měl tam své místo, když k tomuhle lesu patřily další lesy, které už dávno naši prodali. Hájovna tam je a je zcela opuštěná. Bylo by to vhodné místo pro básníka, který potřebuje klid a samotu.“

„Výborně. Už se těším, že si toto poetické místo pronajmu. Na kolik by přišel nájem tohoto navýsost specifického příbytku?“

Zvedla obočí a kroutila směšně hlavou. „To přijde na to, co bys tam tak asi dělal. Psal básně? Pochybuji. Spíš bys asi proháněl lesní žínky, kterých je tam v okolí plno. Nic jsem od tebe ještě nečetla. Až mi nějakou přečteš, budu o tom uvažovat. Myslím o tom, že se přimluvím, aby ti naši ten příbytek poskytli. Třeba i zadarmo.“

Jeli, les byl hustý, protínala ho však cesta plná jehličí a po bouřce se tady leskly louže.

„Vidím, že tady nedávno někdo jel. To jsou přece stopy vozu. Pneumatiky, nevím jaké, ale jsou to stopy pneumatik. Buď jel tam a taky tam dosud je, nebo jel odtud a ještě se nevracel. Sherlock Holmes by poznal, o koho jde a co tam dělal. Já nejsem, bohužel, schopný

přečíst víc, než že tudy jelo nedávno auto.“

Martina věděla bezpečně jenom to, že tam žádné auto teď ani nikdy jindy nemělo co dělat. Jestli tam někdo zajel, nebyl to host. Proto dál jeli mlčky.

„Máš s sebou telefon?“

„Nemám. Prozíravě jsem ho nechala doma.“

„Tady je můj. Zůstaneš v dohledu a já se tam vypravím sám. Budeš čekat na znamení. Kdyby bylo třeba, zavoláš někam, odkud by bylo možno získat pomoc. Nemyslím, že hrozí

nějaké nebezpečí. Možná, že se tam jenom někdo schoval před bouřkou. Ale čert nikdy nespí. Tady odtud je na dům vidět.“

Teď se cítil Thomas jako hrdina, který vstupuje levou nohou do prostoru nebezpečí. Bude se Martina o něj bát? Určitě. Viděl, že ji postrašil. Byla to přece jen normální holka, která se bojí bouřky a noční tmy. I když sám nebylžádný hrdina, cítil najednou převahu muže, který ochrání dívku před nebezpečím. Kéž by tam na něj nějaké nebezpečí číhalo!

Přijel blíž. Byla to typická hájovna. měla všechna okna až na dvě zakrytá okenicemi, ta dvě byla zasklená, okenice otevřené, dveře byly přirozeně zavřené, auto nikde. Možná, že je na druhé straně. Našel místo, kde vůz parkoval. Bylo to u dveří. Za stavením byla stodola a ještě nějaké další stavby, které obvykle stojí poblíž hájovny, protože hajný choval nějaký

dobytek. Seskočil z koně a vzal za kliku dveří. Byly zamčené. Mávl proto na Martinu.

„Když jsi tu byla naposled, byly dveře zamčené a okna zavřená? Myslím okna krytá

okenicemi?“

62

„Ovšem. Tady by měl být klíč.“

Přešla kousek stranou, kde byl pahýl stromu, kus dubu koukal sotva metr nad zem a v něm otvor a v tom otvoru klíč. Vždycky ho tam ukrývali, protože sem nikdo nemohl přijít s nějakým nekalým úmyslem.

„Není tam. Tak sem přišel někdo, kdo o klíči věděl. Bob si tady asi zajišťuje dívku,“

oznámila s úlevou. Pak se však rozhlédla a s jistými rozpaky ohlásila, že to Bob nebyl, protože tohle bylo auto s mnohem širším rozvorem, než jaký má Bobova fiatka.

„To musel být větší auťák, než je ten můj. Nějaké procovské auto pro šest lidí. To mne podrž.“

Thomas to vzal jako výzvu, kterou chtěl rychle naplnit činem. Záhada, která se tady znenadání objevila, však byla silnější než náhlý ochranitelský podnět. Kdyby byl uvažoval, zjistil by, že nešlo o žádnou ochranu, jenom o příležitost sevřít dívku do náruče. Ta zatím nahlížela do místnosti. Držela si dlaň před očima, aby nebyla oslňována lomícím se světlem. Vidět toho ovšem moc nebylo. Vidět byly jejich stopy.

„Nemůžu se tam dostat někudy zezadu? Třeba otevřeným okénkem do sklepa.“

„Půjdeme se podívat.“

Jako každé vesnické stavení měl i tento dům několik východů. Když už dům obcházeli, zkoušeli každou kliku dveří, vedli přitom s sebou koně; byl to odlesk obavy, co by se stalo, kdyby je někdo překvapil.

„Tyhle dveře půjdou otevřít. Jenže kam vedou? Když je vypáčím, dostanu se dovnitř do obytných prostor?“

„Ty vedou do chodby, ve které jsou dveře do kuchyně.“

„Jdu na to. Podrž mi koně.“

Jdu na to je věta, kterou oznamoval rozhodnutí něco podniknout. Jenže ještě nikdy násilím neotvíral žádné dveře. Chtělo to nějaký nástroj, třeba ostrou lopatu, krumpáč a něco takového. Kdyby ho jeho londýnští kumpáni viděli, z jejich úst by zaznívalo hlasité ts, ts, ts. Thomas se rozhlížel po okolí. Co támhle v kůlně?

V kůlně bylo leccos, co mohl lupič použít.

„Jsi si jistá, že mohu ty dveře poškodit?“ Na vylamování dveří nebyl Thomas odborník.

„Když není jiná cesta?“

„Jiná cesta je nechat to tak, jak to je, a pozvat na to policii.“

„Přitom nevíš, jestli tam opravdu někdo vnikl.“

63

„To máš pravdu, ale dosud jsme nevyzkoušeli jiné možnosti, jak se dostat dovnitř.“

Pomalu šel kolem domu a bral s rozvahou za okenice. A ejhle, jedna nebyla zavřená a ani okno za ní nebylo zavřené, zevnitř zajištěné.

Zajásali. On potichu, ona nahlas.

„Sedni si na koně, já to tam prozkoumám.“

„Proč mám sedět na koni?“

„Protože ten někdo může přijet a autem tě honit po lese nemůže. Může tě honit pěšky, když budeš jen utíkat. Mého koně vezmi s sebou.“

To byla podezřele logická úvaha.

„A co ty?“

„O mne se neboj.“ Řekl a lezl do okna.

Bylo to běžné vesnické stavení, uvnitř už dost poničené časem. Plíseň, pavučiny, opadávající malba stěn. Zatuchlé kouty, patrně i myši. Více méně obývatelná by byla největší

místnost na druhé straně stavení, měla dvě zasklená a nekrytá okna. Někdo, kdo sem vnikl, nechal okenice otevřené. Taky měl nechat otevřená okna, aby sem mohl čerstvý vzduch. Tam pod těmi okny bylo nafukovací lůžko a spací pytel. Jinak nic. Někdo tady buď spal, nebo se k tomu chystal.

Dál už tam nebylo nic, ani kartáček na zuby, ani nedopalek cigarety, ani popel v krbu. Prostě si to tu někdo připravil na noc. To, že lůžko bylo nafouknuté, ukazovalo, že přijde až

na poslední chvíli.

Když nic dalšího nenašel, vyhlédl Thomas ven a vrátil se zpátky k oknu, kterým vlezl dovnitř. Trochu se mu třásly nohy, protože kdyby se vše dělo podle pravidel dobrodružných románků, stála by tam Martina s rukama nad hlavou. Zatím co prohlížel spací pytel, příslušní

zlosyni, takto majitelé pytle, by se vrátili, aby dokonali dílo zkázy. Jenže nic takového se nekonalo.

Vylezl oknem ven, zajistil je a zavřel okenici.

„Je tam nafukovací lůžko a spací pytel. Jinak nic. Někdo počítá s tím, že se tady vyspí.“

Zamyšleně se vraceli před dům.

„Co z toho plyne?“ zeptala se.

„Jednoznačně: někdo tady chce přenocovat. Ten někdo má větší vůz, takže to nebude Bob, který by si tady zajišťoval, nebo jak to říkal, pojišťoval nějakou místní krásku. Pochybuji, že by to chtěl dělat v takovém temném domě a když už, tak by to tam nejdřív trochu uklidil. Tak nevím. Opravdu je to záhada.“

64

Záhady nedělají dobře mladým lidem, kteří cítí vznikající sounáležitost. Thomas se ovšem cítil jako hrdina, on to byl, kdo statečně vstupoval do nepřátelského prostoru, kdo byl ochoten vniknout do domu způsobem zcela nenáležitým a ještě nikdy uplatněným. V jeho rodině určitě nikdo, alespoň ne v tomto století, vylamoval okno, aby vnikl do domu, navíc cizího.

Martina ke všemu tady byla svědkem, jak kdosi neznámý znesvětil její soukromý

majetek. Věcně jí to bylo zcela lhostejné, ale přesto šlo o čin nenáležitý, ze kterého šla hrůza.

„Co s tím uděláme?“ zeptala se Thomase.

„Jako vždy jsou dvě možnosti, nebo možná tři. Nebo je jich víc. První: Necháme to být, budeme dělat, že jsme nic neviděli. Druhá: Upozorníme na to policii, která se nám vysměje. Ale dědeček je tady vlivná osoba, na jeho přání by tam policajti jistě v noci vtrhli a dotyčného vykouřili z hnízda. Nebo sem v noci zajdu s Bobem. Záměr bude stejný jako za druhé, jenom to bude komorní a bez ztrát na životech.“

„Myslíš, že je to rozumné?“

„Určitě. Jenom bych to doma nijak nezveřejňoval. Je to jenom naše tajemství. A proto teď ulomím nějakou velkou větev a budu zahlazovat naše stopy. Zpátky pojedeme lesem.“

Martina tiše žasla. Thomas se najednou choval, jako by práce se zločinem byla jeho denní chleba. Mělo to však stinné stránky. Vymyslel si, že je třeba zahladit stopy. Většina jeho kolegů by na něco podobného rezignovala. Proč se namáhat? Zavolali by prostě na policejní stanici, platíme si vás, pánové, račte jednat.

Když konečně našel vhodnou větev a ukroutil ji s vynaložením značného úsilí, měl pocit, že ve vlhké půdě nechá s tím koštětem víc stop, než kolik jich nechal se svým koněm.

„Jestli dotyčný pojede autem, nebude koukat na koňskou stopu. Kopyto sem, kopyto tam. Jsme na venkově, který koňmi oplývá. Proč by sem nemohl zamířit někdo na koni? Tak se nebudu přemáhat. Zpátky pojedeme lesem. Je dost řídký, aby se jím dalo projet.“

Trochu to ošetřil před domem, na cestě stopy nechal, cesta je od toho, aby na ní stopy přebývaly. Nebo ne?

S jistou úlevou se dohodli, že víc dělat nešlo.

„Tak a kam teď?“

„Jestli máme chvíli času, zajedeme na náš hrad. Co tomu říkáš, moje paní?“

„Já jsem pro všemi deseti, jenže lord Snoor už bude asi vzhůru a já se mu musím trochu věnovat.“

„Bože, zase ten Snoor!“ zabědoval Thomas. „Třeba už je na cestě domů. Možná, že se vyspal z opice a putuje kamsi, kam je p říslušný.“

65

„ Jistě je ti známo, že host je jednou host. I když je protivný a otravný, je to host., Tím je řečeno vše. Děda s babičkou se mu věnovat nemohou, zbývám tady já. Ty se laskavě

přemoz a spolu se mnou mu dělej společnost. Dokud neodjede, mám tady povinnost.“

„Když ses ptala kam teď, věděla jsi, že musíme zpátky. Tak proč ta otázka?“

Zamyslela se, taky se jí trochu dotklo, že ji právě v tu chvíli trochu popíchl.

„Byla tu jakási mírná předtucha, že by vše nemuselo být tak nezbytně určené

povinnostmi. Člověk něco chce, ví, že to nejde a přesto se utěšuje, co by bylo, kdyby to šlo.“

Ta řeč byla na Thomase příliš složitá.

„Co se dá dělat, jedeme domů. Nezvoní ti v kapse telefon?“

Vrátila mu přístroj a pohled na displej Thomase ujistil, že Lucie Smithová má svůj tázací den. Proto telefon strčil do kapsy, aniž by ho uvedl v činnost.

„Opět ona okouzlující dívka, která loví vrabce na střeše?“

„Správně. Tatáž dívka mi patrně chce popřát dobré jitro.“

„Dovolíš, abych si s ní pohovořila?“

„Prosím, když ti to udělá radost.“

Podal jí telefon s mírně kyselým úsměvem.

„Ano?“ protáhla Martina poslední hlásku do polohy, kterou předpokládala u nyvých blondýn z barevných obálek módních týdeníků.

Lucie v první chvíli byla překvapena, už chtěla telefon zavěsit, ozval se někdo, s kým nepočítala.

„Och, drahoušku,“ vpadla rychle do své role. „Je tam někde můj cukroušek? To nohaté

individuum, které by v tuto dobu mělo být ještě v postýlce. Pošimrejte ho za ouškem a ať si to vezme, chci ho pozdravit.“

„Ono stačí, že jste vzbudila mne, ještě budit našeho společného cukrouška? To by bylo nad mé síly, drahoušku.“

Thomas, který slyšel jenom Martinu, si dost přesně představil, co asi říká druhá strana. Protože ji znal, měl taky dost určitou představu, jak se tváří.

„Nemáte po ruce hodiny, drahoušku? Kolik jich už odklusalo? Mám takový dojem, že by mělo být ráno. Nemám pravdu?“

„Je na čase myslet na to, že je dneska krásný den. Pošimrejte cukrouška na bříšku, ať na to myslí. A taky ať myslí na svoji Lucinku.“

66

„Teda, to je číslo, ta tvoje Lucie“ řekla Martina, když Thomasovi vracela telefon. „Mám tě pošimrat na bříšku. Aby ses jí ozval, až se vzbudíš, nechtěla.“

„Rozumná to žena. Budeš se s ní muset seznámit.“

Jeli mlčky. Martina si v hlavě rovnala to, co právě slyšela. Nemohla říct, že by z toho byla moudrá. Taky nemohla říct, proč zvolila tuhle podivnou hru. Co to má Thomas za přítelkyně? Čím se živí? Z jejích známých by žádná takhle nemluvila. Pošimrej drahouška na bříšku, cukroušku!

„Vzalo mi to chuť do života. Proč jsem s ní chtěla mluvit? To jsou záhady. Byl to snad tvůj obraz? Určitě. Řekni mi, s kým se přátelíš, a já ti povím, kdo jsi. Není to nějak tak?“

Protože se na koni museli vyhýbat stromům a jejich větvím, některé visely dost nízko při zemi, nemohli se soustředit na řeč, která si zřejmě dělala nárok na přiměřené soustředění.

„Nemluv nesmysly. Je to jedna kamarádka, holka jako každá druhá. Má takový životní

styl, životní způsob, který mé tetě krajně nevyhovuje. Patří do mírně bohémského londýnského života. Malfus ji taky neschvaluje.“

„Takže Malfus zná tvoje milenky?“

„Malfus zná většinu mých přátel. Milenky ne, protože milenky zatím nemám, i když je to patrně s podivem. Párkrát jsem měl snahu se zasnoubit, ale nikdy k tomu nedošlo.“

„Protože tě nechaly, nebo ti to teta nedovolila?“

Na to se nedalo nic odpovědět, pokud se ovšem nechtěl Thomas pohádat. A hádat se za takového pěkného počasí?

„Už budeme doma. Když dovolíš, zajdu si popovídat s Bobem a ty se věnuj svému ctiteli.“

Nic na to neřekla. Z profilu bylo vidět zamračenou tvářičku s našpulenou pusou.

7.

Thomas sice počítal s tím, že hned zajde za Bobem, ale rozmyslel si to. Nemohl přece nechat Malfuse na pochybnostech, kterým sluha jistě propadal. Vždyť zmizel dřív, než se Malfus odhodlal jít ho vzbudit, a teď jistě trpí pocity méněcennosti. Nemohl připustit, aby se věrný

sluha trápil, navíc zbytečně.

Našel ho za kuchyní v přípravně, kde věrný sluha z dlouhé chvíle čistil stříbrné příbory.

„Vidím, pane, že jste zdráv a plný sil. Naplňuje mne to tichým štěstím,“ řekl, když

Thomas vstoupil.

67

„Mám k vám, Malfusi, několik vět. Nejdřív bych si však přál, abyste nabrousil břitvu a provedl na mně jeden z obvyklých zákroků.“

„Ovšem, pane. Jsem rád, že jste ve své obvyklé formě, a to je potěšitelné.“

Položil nářadí a pokynul kuchařce; byla to ona, ke korpulentnosti tendující dáma, se kterou se už Thomas viděl a která tady dělala Malfusovi společnost. Když přišli do koupelny, ve které se obvykle Thomas probouzel k životu a Malfus připravil náčiní, dostal zarážející pokyn:

„Všechno, Malfusi. Rozhodl jsem se onen zárodek kníru zlikvidovat dřív, než mne zaroste a pohltí.“

Malfus zprvu nic neříkal, teprve když mu došel rozsah pánova příkazu, řekl:

„Je si pán jistý, že je to přání skutečně hodno jeho rozhodnutí?“

„Naprosto jist.“

„Je si jist, že tím nevzbudí pozornost přítomných dam?“

„Ani dámy nepřítomné nebudou vzdychat nad tímto rozhodnutím.“

Dál už Malfus nic neříkal a měl se k činu.

„A je to. Jak teď vypadám?“ zeptal se bývalý majitel kníru.

„Jako mladý pan Chum, tentokrát bez kníru, mohu-li to tak říci.“

“Správně, a teď k věci. Předně od vás chci, abyste zavolal siru Chipwickovi a požádal ho, aby mne někdy odpoledne přijal na přátelskou návštěvu. Co od něj chci, vyplyne z dalšího. Je to trochu složité, ale vy jste inteligentní a do věci hned nahlédnete.“

Tady se mladý pan Thomas Chum zamyslel, zatím co Malfus trpělivě vyčkával.

„Na pozemcích našich hostitelů je opuštěná hájovna. Je to támhletím směrem,“ ukázal,

„ne moc daleko. Koně tam šli asi dvacet minut. Slečna Martina mne tam ráno zavedla a jak se ukázalo, někdo tam buď nocuje, nebo se k tomu chystá. Je to někdo, kdo věděl, kde je od té

chalupy klíč. To věděl jenom Bob, který to, podle slečny, nebyl. Neměl k tomu věcný důvod. Protože je to na pozemku našich hostitelů, vzniká tady riziko, že je to může nějak ohrožovat. Rozumíte?“

Malfus nerozuměl, ale nedal to najevo.

„Ten někdo tam přijel autem, patrně větším autem, alespoň podle stop pneumatik a jejich vzdálenosti od sebe. Má tam spací pytel a nafukovací lehátko.“

„Pán si myslí, že onen nocležník kuje proti zdejšímu domu pikle?“

68

„Může to tak být. Proč by tam nocoval, když má velký vůz a snad i prostředky na ubytování v sousední vesnici?“

„Správný postřeh, pane.“

Oba teď přemýšleli a kývali přitom zamyšleně hlavami.

„Zvláštní, pane.“

„Skutečně neobyčejně zvláštní.“

„Nemohl by to být, pane, nějaký ornitolog, jako je slečna Agnes?“

„Možné je všechno, ale teta Agnes neumí řídit auto.“

„Jistě, taky jsem na ni nemyslel, jen jsem ji uvedl jako příklad zaujaté osoby.“

„No nic, Malfusi, snažte se na něco přijít. Zajdu za Bobem a v noci bychom se tam spolu zašli podívat.“

„Myslíte my dva, pane?“

„Ne. Já a Bob.“

„Nebylo by lepší požádat o tuto službu policii, pane?“

„Myslel jsem na to, ale slečna Martina z toho zatím nechce dělat kriminální případ.“

„Správně, pane.“

Tak Thomas, už bez kníru, nechal Malfuse jeho myšlenkám, které byly jistě dost tragické, jak si to ostatně případ kníru a hájovny vyžadoval.

„Thomasi!“ zvolala teta, když ji potkal na schodech. „Co se děje?“

„To už ti to stačila Martina říct?“

„že ses zbavil toho neštěstí, co ti pučelo pod nosem?“

„Pokud máš na mysli můj knír, tak ten jsem neměl na mysli.“

„Cos měl na mysli? Co spolu máte, synovče, o čem bych měla vědět a co ty přede mnou tajíš?“

„Mohu tě ujistit, má drahá této, že zde nejde o nic, co by tě mohlo vzrušovat. Jde-li o nějaká tajemství, pak to jsou tajemství veskrze komunální.“

„Chceš snad kandidovat za místní roajalisty?“

69

„Bože, na to jsem nepřišel, ale možná, že by to byl dobrý nápad. Budu to muset probrat s Malfusem.“

„Nezapomeň, že je za chvíli oběd a že tam vzbudíš rozruch. Myslím tím, žes někde v lese přišel o svoji jedinou ozdobu.“

„Ještě je tady ten pastevec?“

„Pokud myslíš sira Wilibalda Snoora, tak se prochází v parku s Martinou. Zatím ho nech být, ten hoch je taky jenom člověk. Nemá to lehké. Stojí před vážným rozhodnutím, ke kterému

ses ty ještě neodhodlal.“

“To jako myslíš, že si hledá nevěstu: A proč zrovna tady?“

„Protože právě tady je nevěst značný nedostatek, vlastně jenom jedna a možní ženiši jsou nekňubové.“

„Pokud tím nekňubou myslíš mne, tak tě mohu ujistit, že kdyby měla slečna Martina volit, tak dá přednost právě tomu nekňubovi. A teď se se mnou rozluč mírným políbením na čelo.“

Rachot gongu zazněl právě ve chvíli, když se Thomas skláněl, aby teta mohla učinit, k čemu ji vyzval.

„Pokračování příště,“ řekla lady Evelina a nabrala směr k jídelně.

Ve dveřích jídelny potkal Thomas Snoora s Martinou. Ta na něm ulpěla dlouhým pohledem, který naznačil, že vidí a chápe. Snoor byl tak zavalen štěstím, že nic neviděl a nic neslyšel. To, že si Martina opět sedla k Thomasovi, však pokládal za mírnou zradu.

„Proč ten panák tak zírá, jako by si sedl na svatební dort?“

„To by byla dlouhá řeč.“

„žádná dlouhá řeč. Už ti zase dělal návrhy?“

„Ovšem. Nedělá nic jiného.“

„Podle toho, jak se jásavě rozhlíží, soudím, žes nebyla dost kategorická, dost rozhodná.“

„Už mne to obtěžuje pořád něco vymlouvat. Ale vidím s potěšením, že ses zbavil svého podnosního zákrsku.“

„Přeji ti dobrou chuť.“

Paní BristolSandrik teprve teď zahlédla oholený horní ret svého hosta a nešetrně svá

pozorování zveřejnila: „Vidím, že náš mladý host přece jen podlehl osvětovému působení mé

vnučky. Blahopřeji vám oběma.“

70

Když Thomas odložil lžíci vedle polévkového talíře, naklonil se nad něj Malfus a řekl, že sir Ronald ho očekává po třetí hodině.

„Ty jdeš k Chipwickovi? Jdu s tebou,“ řekla Martina, která Malfuse slyšela.

„Nemáš tady náhodou hosta, kterému se musíš věnovat? Koukej, jak září. To mu nemůžeš udělat.“

Opravdu. Snoor koukal na Martinu tak zaujatě, že měl Thomas strach, že si polévku nalije za límec.

„Už jsem se mu věnovala dost.“

„Jak je vidět, tak skutečně dost intenzívně. Včera byl jako mrtvola, teď jenom září. Máš

opravdu povzbudivou moc nad člověkem.“

„Bohužel jenom nad některým. Mám snahu svůj vliv trvale rozšiřovat.“

„Jedeme ve tři hodiny. Řídit bude Malfus. Jestli na tom trváš a nejsem si jistý, že je to dobře, tak ve tři hodiny u mne v pokoji.“

„Dobrá. V půl druhé jsem u tebe jako na koni.“

Podíval se na ni s otázkou v oku.

„Slečno Martino Sandriková, jste si jistá, že je to tak dobře?“

„Zcela jistá, pane Thomasi Chume.“ Uklonila se přitom tak hluboce, že si málem omočila bradu v brusinkové omáčce, kterou lokaj před ni podstrčil.

„Martino,“ zvedla paní BristolSandrik hlas. „Všichni se na tebe dívají.“

Nebyla to pravda, zíral na ni jenom Wilibald Snoor a co viděl, mu nebylo lhostejné. Sotva lokaj ohlásil, že se káva podává v klubovně, vyskočil Wilibald Snoor a hbitě

přiběhl k Martině.

„Slečno Martino, mohu si vás zajmout?“

„Sire, je mi líto. Mám tady další hosty, myslím, že prominete, věnovala jsem vám dopoledne, odpoledne patří panu Chumovi.“

„Dopoledne? Vždyť to byla sotva hodina,“ zvolal nešťastně Snoor.

„Hodina, ale dopoledne. Teď mne omluvte.“

Chopila se majetnicky Thomasova lokte a demonstrativně s ním odešla od stolu.

„Snad už ví, na čem je,“ konstatoval Thomas. „Nebo pořád ještě tápe?“

71

„Pan Snoor patří mezi ty jedince, kteří nikdy neprohrávají. Mají to v rodině.“

„Myslíš, že by mohl být nebezpečný?“

To byla otázka, nad kterou musela Martina uvažovat. Ale teď nebylo na úvahy místo.

„Myslím, že ti nic nehrozí, cukroušku.“

Řekla to ve chvíli, kdy míjeli paní BristolSandrik. Ta zděšeně otevřela ústa a zaúpěla.

„Co jsem to slyšela?“

„Milostivá paní, to byl výraz, který má svoje místo v historickém kontextu a vůbec nesouvisí se vztahem vaší slečny vnučky k mé osobě. Později bych si to dovolil vysvětlit.“

Teta Evelina hlasitě kladla otázku, o co jde, ale paní BristolSandrik důrazně odmítla o věci dál mluvit.

„Tys tomu dala,“ špitl Thomas ke smějící se Martině.

Při kávě navrhl domácí pán, že by si mohla společnost zahrát karty. Nabídl se jenom sir Wilibald.

„Martino, ty si s námi nezahraješ?“

„Nesnáším tuhle zábavu.“

„O Vánocích jsi s námi hrála.“

„To bylo o Vánocích, kdy jsem ti chtěla udělat radost.“

„A mladý Thomas taky nehraje?“

„Bohužel, taky nehraji.“

„Já si k vám přisednu a obehraji vás,“ řekla lady Evelina odevzdaně. Když odcházeli z klubovny, připojil se k Thomasovi Malfus: „Ve tři hodiny bude auto před vchodem. Má pán ještě nějaké přání? Myslím do té doby.“

„Určitě ne. Zatím děkuji, Malfusi.“

„Rádo se stalo, pane.“

Kolik je hodin? Jedna. Thomas se rozhodl, že se na tu půlhodinu, která mu zbývala, natáhne a počká na Martinu v horizontální poloze. Jenže osud smýšlel jinak. Když vešel do pokoje, seděla tam u stolu a něco četla.

„Nepřeháníte to, slečno?“

72

„Máte pravdu, přeháním.“

„Je to tak v pořádku?“

„Je a není. Můžete si vybrat. Co vám víc vyhovuje, pane?“

„Teď jsem se právě chtěl na půl hodiny natáhnout.“

„Nic vám nebrání, abyste tak učinil.“

„Brání mi ohled na přítomnou dámu.“

Přítomná dáma chvíli nic neříkala. Co taky říct na tak diskrétní informaci. Měla chuť ho

předejít a lehnout si tam sama. Ale přece jen by to dobře nešlo.

„Až budeme mít spolu víc vzájemných zkušeností, připomeňte mi tuto situaci.“

„Co se potom dozvím?“

„To, co vám právě teď nemohu říct.“

„Mohu to udělat za vás?“

„Ne. Klidně se však natáhněte. Já tu prostě nejsem. Nebo odejdu a p řijdu ve tři hodiny. Půjdu si lehnout k sobě do pokoje. Tam mám totiž taky postel.“

„Budeme se ještě dlouho nahánět?“

„Domnívám se, že to není třeba.“

„Proč sis oholil ten zákrsek, co ti rašil pod nosem?“

„Při holení mi ujela ruka a tak nezbylo, než se ho zbavit. Ale on mi naroste raz dva.“

Kývala hlavou a špulila ústa.

„Když špulíš pusu, tak ti to moc nesluší.“

„A kdy mi to sluší?“

„Tuhle otázku jsem si zatím nepoložil.“

„Ten tvůj sladký drahoušek taky špulí pusu?“

„Víš, že si nevzpomínám?“

„Tomu nevěřím.“

Vstal a protáhl se v kříži. Pak udělal několik kroků, místnost mu ovšem nedovolovala se přílišně rozběhnout.

73

„Víš o tom, že umíš být zatraceně protivná dívčina?“

„Ovšem. Taky to cílevědomě cvičím. Je poměrně dost lidí, kteří tento názor s tebou sdílejí a taky se s ním nijak netají.“

„Třeba sir Wilibald?“

„Určitě. Sir Wilibald určitě.“

„Jsi na něj zlá.“

„Ano, jsem na něj zlá. Víc lidí si to myslí.“

Uvažoval.

„Pamatuješ na ultimátum, které jsi mi dala?“

„Proboha, já jsem ti dala nějaké ultimátum?“

„Stáli jsme na kraji louky za dubem, který tam stál vedle.“

„To nebylo ultimátum. A neříkej mi, že to už máš rozmyšlené.“

„Tam nešlo o žádné rozmýšlení.“

„O co tedy šlo?“

„O přesvědčení, že jsem zaujal odpovědné stanovisko.“

„Opravdu?“

„Vstaň, prosím tě.“

Vstávala těžce. Jako by jí náhle zdřevěněly nohy. Když ji vzal do náruče, někdo zaklepal na dveře. Slovo, které Thomas použil, se zdaleka vyhýbalo literárnímu slovníku. Doufal jen, že ho Martina běžně neuplatňuje. Odstoupili od sebe a Thomas vyzval člověka, který stál za dveřmi, aby vešel. Vstoupil sir Wilibald.

„Dobrý den, sire,“ oslovil vstupujícího Thomas. „Co vás ke mně přivádí?“

Mladý Snoor vypadal zděšeně. To, že vstoupil a uviděl Martinu stojící podezřele blízko u Thomase, mu ubralo z nadšení, které ostatně stejně postrádal.

„Bylo by možné požádat slečnu Martinu Sandrikovou, aby nás nechala laskavě o samotě?“

„Proč by nás měla nechávat o samotě? My přece nemáme spolu žádné tajnosti. My se celkem ani neznáme, tak proč taková opatření?“

„Protože vás chci informovat o něčem, co se právě slečny Sandrikové týká.“

74

„Ó, to je nejvýš pozoruhodné. Vy mi chcete něco sdělit, a to něco se týká zde přítomné

slečny? Pak by to měla být právě ona, kdo by to měl slyšet. Jinak půjde o pomluvy a víte, jaký

mají lidé našich kruhů vztah k pomluvám.“

Martina se posadila na Thomasovo lůžko a vypadala dost zničeně. Tušila zřejmě, o co půjde. Sedět na posteli nebylo právě vhodné, ale nikdo z přítomných si to neuvědomil.

„Jak vidíte, sire, slečna Martina se rozhodla vyčkat a vyslechnout vaše sdělení. Neměl by u toho být ještě někdo z rodiny? Nebo snad nějaký nezaujatý svědek?“

Snoor těžko přemáhal vzrušení. Prudce pohyboval pažemi a kolem úst mu cukal sval.

„Pane Chume, patrně víte, že moje náklonnost ke slečně Martině dosáhla takového stádia, že jsem odhodlán ji požádat o ruku. A teď přijdete vy a všechno bortíte. žádám vás proto, abyste zanechal, abyste upustil, abyste na slečnu Martinu přestal vyvíjet nátlak. A nestál mi v cestě.“

Po tomto vyčerpávajícím projevu se sir Wilibald Snoor opřel o stůl a čekal, co na to kdo řekne.

„Bravo, statečný to hoch. Řekl co potřeboval říct. Mne jste tou řečí uvedl do značných rozpaků, pane.“ Thomas pohlédl na Martinu, byla bledá a zdála se být skleslá. Sedl si vedle ní na postel. „Probuď se, děvče. Tady ten pán tě asi žádá o ruku. Co mu na to řekneš?“

„Nežádá mne o ruku. Špatně jsi poslouchal. On se jenom svěřil se svým odhodláním to udělat a to je rozdíl.“ Řekla konečně.

„A já mu v tom svou přítomností bráním. Myslím, že by měl svolat své bratry a bratrance, kteří by s plnou zbrojí hájili jeho právo prvního ctitele v pořadí. Ale měla by ses k tomu přece jen nějak vyslovit. Chápu, že je to všechno trochu nezvyklé, ale co já vím o skotských zvycích. Třeba to má oporu v nějaké národní tradici.“

„Sire Wilibalde, už jsem vám přece řekla, že vám mohu být přátelsky nakloněna, ale nemohu být vaše milenka, ani vaše žena. K tomu je třeba, zní to třeba v této době

nezvykle…“

„Jen to řekni, že hloupě.“

„Přesně tak, ale nemám vás ráda a nemohu se provdat za vaše statky. To už vezměte konečně na vědomí a zachovejte se podle toho.“

„Vaši, vaši…“ koktal uchazeč o ženitbu zkroušeně.

„Pokud jste počítal s mými příbuznými, ať s rodiči nebo prarodiči, to je strašné slovo, v tomto případě s babičkou, myslím, tak ty přesvědčím o své pravdě.“

„Hraje ve vašem pevném rozhodnutí nějakou úlohu zde přítomný pan Chum?“

Zde přítomný pan Chum se ze široka zasmál a řekl, že slečna, o kterou jde, je osoba dospělá a ve svých rozhodnutích, alespoň o těch, která se týkají tak podstatných životních

75

otázek, jako je třeba manželství, se rozhoduje sama a nepotřebuje k tomu rady nějakého Thomase Chuma.

„Martino, pomalu budou tři hodiny a my máme práci.“

Wilibald Snoor se koženě uklonil, omluvil a odešel.

„Seš si jistá, žes neudělala chybu?“ zeptal se Thoamas. Vstal a pomohl Martině na nohy.

„Jsem.“

Pak chytla Thoma kolem krku a bouřlivě ho líbala. Zvuky, které z jejich úst drsně

splývaly, naplňovaly pokoj nadšením a měly ráz pohanského vzývání živlů.

„Jsem rád, že to tak dopadlo, doufám, že něco skončilo proto, aby opět něco mohlo začít. Teď ale musíme nasednout do vozu.“

8

Jeli. Za volantem seděl Malfus a vypadal soustředěně. Téměř jako jindy. Za všech okolností

byl Malfus soustředěný. Oba mladí lidé byli pořád ještě pod vlivem předešlých událostí a zaujímali svá místa s výrazem, který by náhodný pozorovatel, neznalý poměrů označil jako schlíplý.

„No, Malfusi, když jste šel do vozu, nezahlédl jste pana Snoora?“

„Měl jsem možnost jedním okem, pane.“

„Nebylo vám na něm něco nápadného?“

„Sir Wilibald je nápadný za všech okolností, pane.“

„Chápu.“

Dál se už Thomas nemínil vyptávat. Malfus, který už svého pána znal, pochopil, že se pídí po podrobnostech, proto po chvíli pokračoval:

„Sir Wilibald se dožadoval setkání s panem Bristol-Sandrikem. Když mu to nebylo umožněno, majordomus byl neoblomný, protože pan BristolSandrik se uchýlil na lože, pronášel sir Wlibald nejdřív hlasitě svá hodnocení celého domu a pak se rozhodl zabalit si kufr. Patrně se chystal odjet. Milostivá paní byla v tu dobu na procházce s naší lady Evelinou. Šly patrně k nějakému rybníku, který se tady někde nachází.“

„Babička se bude divit, až se vrátí,“ poznamenala Martina.

Vjeli na příjezdovou cestu a Malfus zastavil, aniž brzdy skřípaly.

76

„Tak tohle je dům toho podivína Chipwicka, se kterým chodila za mlada teta trsat?“

„Zvenku to vypadá dobře. Uvnitř jsem nikdy nebyla.“

„Už jste, Malfusi stačil zjistit, odkud čerpá staroch prostředky?“

„Cenné papíry jsou zdrojem příjmu sira Ronalda.“

„Tak nám držte palce, ať nepokazíme pracně nabytou shodu mezi oběma rodinami.“

„Přeji vám úspěch, slečno a pane. Dovolte, prosím, dojdu vás ohlásit.“

„Není třeba. Určitě si nás někdo všiml a vyhlásil bojovou pohotovost.“

„Neměla bych se do tebe zavěsit, pane Thomasi Chume?“

„Bylo by to nanejvýš stylové. Jen nám chybí decentnější oděv. Máme oba modráky, což

je na návštěvu u lorda Chipwicka asi málo vhodné.“

Přesto se ho chopila za loket a mírně klopýtajíce došli k domovnímu schodišti.

„To je mi návštěva,“ vyrazil ze dveří starý Chipwick s roztaženou náručí. „Kdybych to věděl dřív, objednal bych dudáky a ti by teď duli fanfáry na počest historické návštěvy. Jen pojďte, pasti jsou zrušeny, nášlapné miny odstraněny. Klidně a bez obav do mého doupěte.“

Zavedl je do haly. Ta byla rozlehlá a celá koženě provedená. I rámy obrazů, patrně

něčích předků, byly potaženy kůží. Vypadalo to jako výrazná extravagance, něco zcela neobvyklého. Na stole už bylo připraveno občerstvení a lokaj s rukama krytýma bílými rukavice naléval čaj.

„Jako doma, omladino, jako doma. Dejte si, jsou to moje speciality.“

„Sire Ronalde, se mnou úplně praštilo zjištění, že moje teta chodila trsat do pajzlíku U

kocoura.“

„Pozor, mladej! Dancing U kocoura nebyl žádný pajzlík. Za našich mladých let určitě

ne. Jestli se z toho stalo něco, jak jste to naznačil, tak na tom nemáme my, naše generace, žádnou vinu.“

„Já jsem uvažoval, že bychom si mohli uspořádat takový diskrétní taneční večírek. Jídelna by se vyklidila a bylo by tam dost místa tak pro tři páry. Tadyhle slečna Sandriková je snad taky dostatečně tancechtivá. A pak moje teta. Jak to však vypadá, tak tanečník sir Wilibald právě vzal roha. Nepočítám s tím, že babička paní BristolSandrik by holdovala tanci. Co myslíš, Martino?“

Dřív než mohla Martina potvrdit Thomasův odhad, ozval se hostitel:

„Mládenec, co tam tak vybledle postával, byl mladý Snoor?“

„Přesná charakteristika, pane. Byl to sir Wilibald Snoor.“

77

„Já jsem si to hned myslel. Nezapomeňte řeč. Já jsem znal jeho dědka. To byla figura za všechny peníze. Měl, chudák, rozštěp patra, říká se tomu nějak jako kozí pysk…“

„Zaječí pysk, s dovolením.“

„To je prašť jako uhoď. No byl to krasavec jedna radost. Za války ho snad kvůli tomu nevzali do armády, i když se divím, i se zaječím pyskem se dá střílet na letadla. Proto hrdinně

šmelil s vojenským materiálem. Zastával názor, že bojovník nepotřebuje prostěradlo. Leda na zabalení do rakve. K tomu stačí bohatě jedno. Jak to s ním bylo dál, nevím. Ale ten kluk měl jeho podobu. Snad až na ten pysk. Ten se téhle generaci vyhnul.“ Sir Ronald se zahloubal nad osudem jinocha postiženého zaječím pyskem a jeho levé okolo mírně kmitalo.

„Jestli budete ten taneční večírek konat, pozvěte mne. Ochotně pošlapu střevíce vašim dámám.“

„Ochotně se necháme pošlapat, sire.“

„Pozor, děvče, když se takový starý dromedár, jako jsem já, rozjede, tak to může být i dost nebezpečné. On má tanec nějaký rituální původ. Netuším už jaký, ale kdo ví, co to se starým člověkem udělá.“

„Máte-li tu, sire, nějakou mladší služebnou, radím si vše předem vyzkoušet. Dneska si různé taneční školy dávají záležet na tom, že vymýšlejí složité figury a vytvářejí mínění, že kdo chce společensky obstát, musí je ovládat.“

„Doufám, že takový večírek konaný v rodinném kruhu nebude něčím podobným zatížen.“

„Určitě ne. Babičku se pokusím zpacifikovat.“

Starý Chipwick se zamyslel a jeho levé oko provedlo několik manévrů.

„Mohu být mírně indiskrétní?“ zeptal se .

„Poslužte si, sire.“

„No, doufám, že jsme přátelé, i když se známe krátce a slovo přátelé je zatraceně

zneužitelné. Ale co. Když jsem vás viděl přicházet,“ tady se opět zarazil, „viděl jsem mladou dvojici, která se cítí být na vrcholu blaha. Myslel jsem, že musíte být manželé. A zatím nejste. Jinak by o vás nemluvil jako o slečně Sandrikové.“

Protože viděl udivený výraz v její tváři, dodal: „Ten, kdo vás u mne objednával, mluvil o panu Chumovi a slečně Sandrikové.“

„Mimořádný postřeh. Je to pořád ještě slečna. Ale doufám, že nebude dlouho.“

„Mluví s vaším souhlasem, slečno?“

„Pochopte, pane, jsou to věci velmi delikátní.“

78

„Já vím. A zatraceně intimní. Omluvám se za svoji dotěrnost. Nechci nic vyzvídat, ale chtěl jsem jen dát najevo, že se mi oba dva moc zamlouváte a že bych vám chtěl popřát štěstí. Já jsem takovou kliku neměl, promiňte ten výraz. Můj život byl život dost odlišný od vašeho. Tak mne ještě jednou omluvte.“

„Musím vám poděkovat za přízeň, kterou jste nám projevil. Teď se však musím dotknout jedné věci, která nás taky trápí. Měla bys to vysvětlit ty, Martino, jde o váš

majetek.“

Chipwick zbystřil pozornost. Dokonce seděl s pootevřenými ústy. Šlo o majetek.

„Poblíž hranice vašeho lesa stojí na našem pozemku stará a opuštěná hájovna.“

„To vím, párkrát jsem šel okolo a díval se, jestli je pořád tak pustá. Díval jsem se samozřejmě z dálky, abych nenarušil vaše práva.“

„My jsme se tam byli tady s Thomasem podívat a zjistili jsme, že tam někdo asi přespává. Přijíždí tam větším osobním vozem. To soudíme podle otisku pneumatik.“

„A?“

„A nic. To je vše. Rádi bychom se zeptali, jestli n ěkdo z vašich lidí něco nebo někoho neviděl.

„Přece to mohl být nějaký tulák. Člověk bez domova.“

„Uvažovali jsme podobně. Ale takoví lidé obvykle nevlastní auta.“

„Máte pravdu. Dejte mi čísla telefonů. Pokusím se něco zjistit. Nenápadně tam bude někdo od nás hlídat. Říkáte přespat. V noci si asi bude svítit, sice jenom svíčkami, nebo baterkou, ale světlo tam potřebuje.“

„My zatím nechceme dědu s babičkou strašit. Hned by byli celí pryč a volali by policii. Měli bychom to zjistit nějak diskrétně.“

„Já budu k dispozici ve dne v noci,“ řekl statečně Thomas. „Dva naši lidé taky.“

„Jistě, to bude v pořádku. Největší zločin, který se tady v posledních letech stal, byla ztráta modrého kocoura, který patřil jedné dámě, už ani nevím, odkud byla. Někdo ho sebral, těžko se tomu divit. Kocour za tisíc liber. Věřili byste tomu, že může taková potvora stát tolik peněz? Strčili ho do tašky, tašku do kufru vozu a hurá! Kdo ví, kde si to dneska kocourek mňouká. Tak to byl zločin, který zvedl ze židle celé okolí.“

„Všechny podstatnější zločiny se jistě podařilo ututlat.“

„Co máte na mysli, slečno?“

„Mluvilo se o znásilnění služky paní Forbesové. Pana Forbese to stálo prý hromadu liber. Policie se to nedozvěděla a následky byly zahlazeny.“

79

„To jste skutečně slyšela?“

„Mluvilo se o tom u nás v kuchyni.“

„Kdyby měl člověk poslouchat všechno, co se probere v kuchyni, přišel by o uši. Kuchyně je svět sám o sobě.“

„Musíte však uznat, že je to svět dost informovaný.“

„To uznávám, ale hned řeknu, že bych nechtěl být u toho, když tam moje kuchařka hodnotí mé jednání. Vsadím se o hlavu, že to dělá a s gustem.“

„Máte jí to za zlé?“

„Pokud to zůstane v kastrole pod poklicí, tak je mi to jedno. Tam má na to právo. Běda, kdyby s tím vyšla před kuchyňské dveře.“

„Potom byste byl zlý?“

„Ne. Proč zlý. Jen bych byl spravedlivý.“

Martina zvedla oči a zahlédla pohled lokaje, který stál v koutě. Viděla, že se mírně

usmívá. Když si všiml, že na něj pohlédla, hned se tvářil - jak se slušelo - neutrálně. Thomas se nenápadně podíval na hodinky. Bylo na čase se rozloučit.

„Když dovolíte, sire, už vás zdržujeme déle, než je slušné. Musíme se proto rozloučit. Nejdřív samozřejmě poděkovat za to, že jsme vás mohli navštívit, potom za štědré pohoštění a posléze i za slíbenou pomoc. Až se dámy rozhodnou uspořádat taneční večírek, pozveme opět na oplátku vás.“

Chvíli se loučili, tiskli si ruce a sir Ronald je vyprovodil před dům, kde čekal Malfus,. aby je v pořádku dopravil zpátky. Ještě museli slíbit, že vyřídí vřelé pozdravy a byli pryč.

„Záhada,“ řekl po chvíli Thomas. „Jak jste se s tímhle člověkem mohli tak dlouho trápit. Vždyť je to docela milý stařík. Vysvětli mi to, jestli můžeš.“

Nemohla, ani se o to nesnažila.

9.

Záhad tady v okolí bylo víc. Především ta, že slečna Martina Sandriková tak naráz a bez ohledu na konvence a vychování projevila náklonnost k člověku, který by měl už od pohledu vysílat varovné signály. Už ten knírek! A pověst londýnských povalečů, mezi které určitě

patřil! A ta Lucie! Tady musí přijít dva vykřičníky!! Z jakýchsi záhadných příčin se stalo, že se najednou sloučily dvě nebo kolik molekul, nebo jiných nepatrných chemických substancí, ze kterých by se podle některých téměř filozofů měla skládat lidská duše, která má jistý vliv na naši existenci a proto určily, jak to s Martinou bude. A bylo to. Dokonce se stalo, že se

80

Martina náhle přestala stydět. A to je už skutečně na pováženou. Dívka, která po celý svůj dosavadní život je vedena k tomu, že stud je rozhodující silou, která rozhodne o její

budoucnosti? Co se to stalo, že krunýř, kterým ji výchova obrnila, ji najednou přestal chránit a Martina ve chvilce střízlivé úvahy jen lapala po dechu.

To ovšem zkreslujeme situaci. Chvíle střízlivé úvahy dosud nenastala, ta snad měla přijít později, až se dostaví hlavní bojové šiky, až dorazí zbytek rodiny. Zbytku rodiny nebude samozřejmě jedno, že tak bezohledně naložila s významným kandidátem ženitby sirem Wilibaldem. Zbytek rodiny byl ještě kdo ví kde, a tak věci měly zatím přiměřený průběh.

„Cos to udělala, dítě nešťastné!“ zvolala babička BristolSandrik hned, jak ji uviděla vstupovat do haly. Netrpělivě tam na ni čekala a chystala se k mimořádnému výchovnému vystoupení.

Dívka se tvářila jako anděl přistižený ve spíži, jak plení zásoby meruňkové marmelády.

„Byli jsme navštívit sira Chipwicka. To snad není neštěstí. Choval se k nám velice mile a slíbil, že nás navštíví, až budeme konat taneční večírek.“

„O sira Ronalda mi nejde, jde mi o sira Wilibalda.“

Tady si Martina odfrkla a řekla kategoricky, aby si tím nelámala hlavu. „Je to moje věc a nikoho jiného. Já si svoje štěstí pohlídám sama. Oceňuji tvoji starost, ale věř, že žijeme v době, kdy jsou ženy v mém věku už dávno samostatné.“

To, že mluvila o sobě jako o ženě, vzalo babičce dech. Copak to není děvčátko, dítě, které se samo není schopné správně rozhodnout, uvážit, jaké životní vichry ji mohou kdy ohrozit? Tak paní BristolSandrik jen zírala a nebyla schopná přiměřené odpovědi. Co udělá zkušená žena, která se dostane do situace, že není s to promluvit? Promluvit k věci, ovšem? Dá se do pláče.

Mezitím Thomas prozíravě opustil prostory výchovného působení a vyhledal tetu, lady

Evelinu.

„Co se to tady dělo, když jsme byli na návštěvě u sira Ronalda?“

„Vy jste byli u Ronyho? Tady se děly věci. Scénu tady vyvolal ten kníratý mládenec. Parádní komedii sehrál, nadaný to herec. Mluvil o vášni, která ho spaluje, o nevděku, kterého se mu dostalo. Také o tobě padlo několik vyvážených vět. Ale z toho se nestřílí. Na starého, tedy na BristolSandrika to nezabralo. Ten ví svoje. Nebo neví, ale tváří se tak, že je mu to vlastně jedno. Jak si holka ustele, tak si lehne. Ať si lehne tak nebo onak, vždycky bude ležet v měkkém pelíšku. Sice to není výrok na patřičné úrovni našeho společenského postavení, ale je celkem přesný. Jestli v tom máš prsty, tak ti blahopřeji.“

Thomas váhal. Má se přiznat, že Martinu miluje, nebo má ještě počkat? Nebylo by to na úrovni kalendářového příběhu, který zavání kýčem? Copak všechno nekončí tak banálně, že si dva lidé padnou do náruče a sluha uhání koupit prstýnky? Ten život je tak zatraceně

trapný, až je z toho člověku nanic.

81

Cítil přitom, že Martině ubližuje, ona se kvůli němu zřekla bohatého ženicha. Co jí

nabídne on? Trapnou rentu, kterou mu teta milostivě poskytuje. Bude si muset najít práci. Martina, samozřejmě. Přece studuje nějakou školu a školy studujeme proto, že po nich nastupujeme do práce. Bude o tom muset zevrubně přemýšlet.

„Co se stalo, snad nepřemýšlíš? To má na tebe toto prostředí tak zhoubný vliv?

Budeme muset uvážit, zda nemáme poděkovat za pohostinství, a po tom rozruchu, který jsi snad nepřímo způsobil, se vrátit domů. Ty do Londýna, samozřejmě.“

„Já jsem měl pocit, že si teta Agnes přeje, abych jí pomohl chytat konipásky fenyklové, kteří se líhnou v tomto měsíci.“

„Jsi si jistý, že jde o konipásky fenyklové?“

Thomas musel přiznat, že si je jistý několika málo věcmi, které však nemají s motýly nic společného.

Prarodiče jsou od toho, aby uvažovali o budoucnosti svých potomků. Lady Evelina nebyla prarodič, zato její školní družka paní BristolSandrik úvahami o budoucnosti své

vnučky přímo překypovala. Proto se od odvrženého lorda Wilibalda zcela plynule dostala k budoucnosti, kterou může jejímu dítěti poskytnout mladý Thomas.

„Nebudeme si nic zastírat. Zatím ještě vidím dobře a beru na vědomí vše, co se tady děje. Evelina byla moje přítelkyně. Nemohla jsem tušit, že i přítelkyně mají děti? Ten mládenec je snad slušně vychovaný, ale co umí? Řekni, co ovládá tak, aby tě uživil?“

„Tady je zásadní rozdíl mezi námi,“ řekla dívka zpupně. „Ty se na všechno díváš jako kupec, jako trhovec. Chápu, peníze jste si nevydělali lehce, ale proč mne nutíš stejně

uvažovat? Co Thomas umí, nevím. Jistě hraje bezvadně golf. Určitě je dobrý, možná

vynikající tanečník. To přece stačí, když mne má rád. Sice mi to ještě neřekl, ale já to vím. Něco takového žena pozná.“

„Tak ti to ještě neřekl?“

„Pro přemíru jiných starostí jsme se k tomu zatím nedostali.“

„Bude tě živit tím, že bude po louce prohánět míček, mávat holí a vykřikovat všelijaké

průpovídky?“

„Babičko, vezmi konečně na vědomí, že šlechta má jiné, jak to říct, návyky, zvyky a konec konců i poslání, než má výrobce nudlí. Ten musí počítat peníze, šlechtic je musí umět utrácet. V tom je rozdíl, který vezmi na vědomí.“

Pak musela Martina zavolat na pomoc majordoma, aby přivedl babičku k vědomí. Nedalo

mu to mnoho práce, za pomoci lady Eveliny, která se zdržovala poblíž, dovedli paní

BristolSandrik do její ložnice a uložili na pohovku.

„Drahá přítelkyně, kdo ti to tak ublížil, že jevíš náznaky silného vzrušení, které může podnítit neblahou chorobu?“

82

Paní BristolSandrik však nechtěla s nikým mluvit. Přála si jen, aby u ní zůstala její

komorná a vyměňovala jí studené obklady, které přikládala na čelo.

„Přijď za mnou, až mi bude lépe.“

Lady Evelina vzala přání na vědomí a šla informovat pána domu.

„Tím si nelamte hlavu, drahá Evelino. To ten Snoor. Toužené přání, aby se holka vdala mezi šlechtu. Já to znám. Ubohý výrobce nudlí. Celý život ji to trápí a teď se tady hroutí sen. Peněz máme možná víc než on, ale co naplat, šlechtická korunka je něco. Možná že chodí ke dvoru na bály. Umíte si představit, co to s člověkem, jako je má choť, může udělat? Jeden šlechtic tady téměř klečí na kolenou a holka si odfrkne. Toho? Nikdy! Chudák moje žena.“

„Co tomu všemu říkáte, Malfusi?“ zeptal se Thomas sluhy, když ho uviděl na chodbě.

„Nerozumím otázce, pane. Co máte, prosím, na mysli?“

„Nálada v domě se prudce změnila. Nemám pravdu?“

„Správný postřeh, pane.“

„Je to tady najednou jako na pohřbu.“

„Dovolím si poznamenat, že tomu tak skutečně je, pane.“

„Děláte si legraci, nebo to myslíte vážně?“

„Legraci jsem si dělat nikdy nedovolil, i když události k témuž směřovaly, pane.“

„Tak jak jste to s tím pohřbem myslel?“

„Dovoluji si připomenout, že toto srovnání jste použil vy, pane, já jsem jenom potvrdil svá pozorování.“

„Čeho se vaše pozorování týkala, mohu-li se zeptat?“

„Ovšem, pane. Dovoluji si pouze jako nestranný pozorovatel poznamenat, že tady došlo zřejmě k posunu určitých iluzí, a to vyvolalo napětí v domě.“

„Mluvíte tady o pohřbu iluzí. Nadějí. Nemám pravdu?“

„Pokud jste to tak pochopil, pane. Já bych si to otevřeně říci nedovolil.“

„Aha.“

Dramatický úprk ženicha Snoora byla jedna věc, pro někoho lapálie, pro Thomase úspěch, který zbavil jeho perspektivy starostí. Alespoň si to v tu chvíli myslel. Zbýval však ten spací pytel a nafukovací lehátko. Sir Wilibald Snoor byl tedy definitivně mimo hru. Jasný

doklad mužné energie, inteligence a vůbec schopností mladého Thomase. Netušil, že odmítnutý nápadník sice opustil dům zvaný Certes, ale neopustil kraj. Zakotvil na druhé

83

straně lochu v Goudrocku, odkud odjížděl vlak do Glasgowa. Nepřerušil cestu proto, aby nasedl na vlak, ale aby vyhledal hotel přiměřený jeho finančním možnostem, tam se ubytoval a kul pikle. Zhrzení nápadníci se obvykle ke kutí piklů uchylují v naivní důvěře, že uspějí

alespoň takhle.

„Ahoj, ahoj, ahoj!“ pozdravil Thomas Boba, za kterým vešel do garáže. „Vidím, že pracujete na výfuku. Půjde to opravit, nebo jste musel koupit nový?“

„Raději jsem objednal novej. Pár kilometrů by to s tím děravým šlo, ale stejně by se musel vyměnit. Chtěl jste něco?“

„Správný postřeh. Je tu jeden problém. Kdo všechno věděl o tom, že klíč od hájovny je v pařezu před domem?“

„Jenom já a slečna. Děje se něco?“

„Mám, bohužel, téměř jistotu, že se opravdu něco děje.“

„Nenapínejte mne, pane, a vymáčkněte se. On tam ten klíč snad není?“

„Máte pravdu, klíč tam není. A někdo ten klíč použil a vnikl do domu.“

„Víte to jistě? Co by tam ten někdo dělal? Lovil snad pavouky?“

„Ten lovec pavouků si tam dal nafukovací lehátko a spací pytel. Což je pro mne důkaz, že tam chtěl přespat. Nebo chce přespat, protože jsme na to přišli teď, nedávno, dneska ráno.“

Bob přemýšlel. Upřeně přitom pohlížel na hosta.

„Věc je to divná. Ten někdo musel bejt jasnovidnej. Normální člověk na ten klíč

nemohl přijít. Já ho tam ukládal rafinovaně. Nejdřív jsem tam klíč hodil a pak ho přikryl borovou kůrou. Člověk tam sáhne, nahmátne kůru a dál nehledá. Ten někdo…, to je mi záhada. Musím se zeptat slečny, jestli tam s ní někdo nebyl.“

Teď Thomasovi v hlavě jiskřilo. Byl to výboj, který mohl klidně rozsvítit mnohawattovou žárovku. Vždyť tam Martina byla se Snoorem! Jenže… Jenže Snoor byl po celou dobu v domě a teď odjel zpátky domů. Co by dělal se spacím pytlem? V místnosti plné

pavouků a myšinců?

„Myslím, Bobe, že vás požádám, abyste tam se mnou v noci šel. Budete ochoten?“

„No, lepší by byli policajti, nemyslíte?“

„Uvážím to.“

Bobovi se tam zjevně nechtělo. Strkat nos do věcí, které se týkaly panstva, chápal jako zbytečný risk.

Mohli bychom to odložit na zítra. Bylo toho všeho za dnešek až až. Tedy hodně, víc než

je zdrávo, říkal si Thomas. Rozhodoval se, jestli se má svěřit Malfusovi.

84

„Nebyla tady Martina?“ zeptal se ještě, než odešel.

„Jo, byla. Vzala si koně, že se musí jet vyvětrat. Měla nějaké starosti.“

Prosím. Měla nějaké starosti, ze kterých se musí vyvětrat. A jemu, snad i skoropůvodci těch starostí, se nesvěří. Plný mírného neklidu se odebral Thomas Chum do svého pokoje. Do svačiny zbývá něco času, lehne si na chvíli. Když bral za kliku, téměř si přál, aby Martina seděla na jeho lůžku. Neseděla. Lůžko bylo zcela prosto dívčích půvabů. Neklidně se obracel z boku na bok, vstával a vyhlížel, jestli Martina nepřijíždí. Nic, nikde nikdo.

Kolem čtvrté hodiny se vypravil dolů posvačit. Seděli tam u stolu lady Evelina a pan BristolSandrik. Martina nikde.

„To je zvláštní. Jela se projet, má takový zvyk. Nikomu nic neřekne a vyrazí. Tady se jí

ovšem nemůže nic stát, zejména, když není bouřka. Ale měla by dbát na to, že tu má hosty,“

řekl starý pán a pídil se po jejím telefonním čísle.

Dřív než ho stačil vyťukat, objevil se majordomus s vážnou informací. Vrátil se kůň

slečny Martiny, ovšem bez slečny.

„To se tady stává podivným zvykem, že se koně vracejí bez jezdců. Zejména v poslední

době,“ řekl starý pán mírně rozhořčeně. „A my abychom ji teď někde hledali. Ještě štěstí, že ti koně trefí domů.“

Představa, že Martina někde leží v bezvědomí, se zlomenou páteří, s polámanými údy, byla úděsná.

„Kam tak mohla jet?“

„Bude někde v okolí. Určitě. Jen žádnou paniku. Ať Bob zorganizuje pátrací výpravu. Vezměte s sebou psy.“

Starý pán to myslel dobře. Pes člověka vystopuje. Jenže když ten člověk jede na koni, tak si pes asi neví rady.

Její telefon chvíli vyzváněl a pak zhasl. Podivné. že by ho vypnula a nechtěla s nikým mluvit? Navozovalo to nepříjemné otázky.

Dohodli se, že Malfus vezme auto a projede všechny cesty, které v prostoru zámku Certes jsou sjízdné. Majordomus mu dá mapu. Telefonem bude hlásit vše, co je třeba hlásit. Bob a Thomas budou křižovat vnitřek tohoto pomyslného kruhu. Bude třeba se pečlivě

rozhlížet, protože Martina může být někde ve křoví. Všichni budou navzájem ve spojení.

„Má někdo číslo na sira Ronalda?“ zeptal se Thomas třesoucím se hlasem.

„K čemu by to bylo dobré?“ zeptal se hostitel.

„Třeba ji někdo od nich viděl. Možná, já nevím, každá naděje je dobrá.“

85

„Hele, hochu, nedramatizujte to. Jako dítě se ztrácela často, ale já se podívám.“

Sir Ronald slíbil, že se zeptá několika lidí ze svého okolí a zavolá.

„Ne, buďte tak laskav a zeptejte se hned. Omlouvám se, že vám udílím rozkazy, ale moje vnučka je možná v nebezpečí.“

Chipwick tak zřejmě udělal, protože než se vrátil k telefonu, mu to dost dlouho trvalo.

„Můj sluha tvrdí, že tady jela dvě auta. Přitom neví na kterou stranu. Slyšel je dobře; když se odhodlal vystrčit nos, byla už pryč. To je všechno. Prozatím.“

Dvě auta je skoro moc aut, když cesta od Chipwicka vede jenom sem a sem nic nedojelo, říkal si BristolSandrik neklidně.

Bob a Thomas si vzali po jednom psovi, na dlouhé šňůře se pletli koním pod nohy, ale nedalo se nic dělat, neměli jistotu, že je psi, puštění ze šňůry, poslechnou.

„No nic, jedeme. Tak nám držte palce, ať ji najdeme nepoškozenou. Třeba mezitím přijde pěšky. Telefon máme zapnutý.“

Vyjeli.

Thomas jel prozkoumat terén ve směru mysliveckého posedu. Lesní cesta mu děvče připomínala a on se teď marně rozhlížel. Jednu chvíli potkal Malfuse, který se vracel z vnějšího okruhu. Také Bob, který zamířil kolem hájovny a křižoval lesní pěšiny, nic neviděl. Nic Martinu nepřipomínalo. Kdyby spadla z koně, musela by být někde na cestě. Musela by být z dálky vidět. Takhle to podle Thomase vypadalo, že z koně sestoupila a někam odešla, někde se musela ukrýt. Nebo vyjela z prostoru zámecké obory. To prý dělala jenom výjimečně.

„žije tady v okolí někdo, koho by navštívila?“ zeptal se Thomas, když se s Bobem sešli na lesní křižovatce.

Ozvala se teta Evelina: „Pořád nic?“

„Pořád nic. Asi pustíme psy, třeba ji někde objeví. Ale to by musela být hluboko ve křoví.“

„Raději se máte vrátit, říká pan BristolSandrik.“

Sešli se všichni na zámku Certes.

„Za chvíli se udělá šero a pak už bude málo naděje, že se vrátí sama. Někde je, to je zřejmé. Otázka je kde a v jakém je stavu?“ Starý pan BristolSandrik projevil nezvyklé

odhodlání se s věcí statečně vyrovnat. Na rozdíl od své choti, která se zavřela ve svém pokoji a tam hlasitě naříkala.

„Když se neobjeví do třiceti minut, zavoláme policii. Ti snad mají nějaké prostředky,“ řekl Thomas.

86

„Jaké prostředky? Budou chodit po kraji, jako jsme chodili my, a nakonec řeknou, že ji nenašli. Vyžádají si její popis a rozešlou ho po všech stanicích, budou se ptát na nádraží, v hospodách, všude, kde by Martina mohla být, ale kde nebyla. K ničemu to nebude, jenom nás to zbaví špetky strachu. Když se věci chápe instituce, je tu vždycky něco naděje. Martina je někde tady.“

Padla noc a Martina nikde. Sir Ronald projevil starost, ptal se, čím by mohl pomoci. Na dveře Thomasova pokoje zaklepal Malfus. Bylo už deset hodin, čas, kdy by už měli myslet na spánek. Kdo by však na něj myslel?

„Pane, omlouvám se, že obtěžuji. Dovolil jsem si něco, na co jsem asi neměl právo.“

„Co asi, proboha?“

„Dovolil jsem si uvažovat. Byl to jen takový neuvážený nápad, ale …, uznejte sám, něco na něm mohlo být.“

„Nenapínejte mne, Malfusi.“

„Omlouvám se. Sir Wilibald Snoor přece odjel a říkalo se, že se vrací domů. Patrně

někam do Glasgowa, jestli se nemýlím.“

„Někam jel, je mi jedno kam. Co tím chcete říci?“

„Dovolil jsem si pátrat na vlastní pěst, pane. Vyhledal jsem telefonní čísla hotelů

v okolí, poptal jsem se, jestli se tam neubytoval sir Snoor.“

„No a? Nenapínejte mne. Jestli se ten člověk tady někde usadil, pak je jasné, kam se Martina poděla.“

„Dalo mi to dost práce, nejdřív jsem ty hotely nemohl dost dobře najít, telefonní seznam v domě není, nebo je a nikdo neví kde, musel jsem se obrátit na službu…“

„Nenatahujte to. Našel jste to?“

„Našel. Lord Wilibald se ubytoval v hotelu Zlatá hvězda, hned naproti nádraží, viděli jsme ho, když jsme vystoupili z vlaku.“

„A je to!“

Thomas vyskočil a zatančil křovácký tanec upravený pro syntetický orchestr.

„Pane, myslím, že bychom se neměli příliš ukvapovat. Jestli je pan, pardon, sir Snoor člověk přiměřeně inteligentní, nebude slečnu ukrývat v hotelu.“

„Případná poznámka, Malfusi.“

Teď se Thomas chopil za bradu a dal najevo, že mu postoj myslitele není cizí.

87

„Chápu. Jde jen o to, kam ji schoval a za jakým účelem ji schoval. Mohl by ji tady někdo prohlásit za manželku jaksi proti její vůli?“

„Mám jisté pochybnosti, ale neznám zdejší mravy. Bylo by dobře poradit se s panem Bristol-Sandrikem.“

„Výborně, vyrazíme za dědoušem.“

Zbytek rodiny, spíš by bylo říci společnosti, seděl v chmurném rozpoložení v jídelně. Uvažovali, na nic však nepřišli. Tak se Thomas Chum pochlubil cizím peřím.

„Nevěšte hlavy, je tu naděje, že ji vypátráme. Martina byla nejspíš unesena. A to odmítnutým ženichem sirem Snoorem. Ten chlap je všeho schopný. Bylo to na něm vidět, že chystá nějaký podraz.“

„Jak můžeš říci takový nesmysl, tak bezprecedentní obvinění?“ zeptala se lady Evelina.

„Řekl, že odjíždí domů? Řekl. A kam jel? Domů? Ubytoval se v hotelu proti nádraží. Proč? Protože chystal něco, co zavání kriminálem. Pozval si nějakého pohunka a spolu Martinu unesli. Určitě. Proto v hájovně byl ten spací pytel, který ukazuje na jednoho komplice. Proto ty stopy auta přede dveřmi do hájovny. Tak, a tak to je.”

„Možná, že je to tak, možná, že je to jinak.“

„Kéž by to bylo tak. Ukazovalo by to na vášnivou lásku, má drahá Evelino,“ zvolala paní BristolSandrik. „Sir Wilibald riskuje vězení pro dívku svého srdce.“

Z jejího hlasu sálal romantický obdiv, který neuměla zapřít. Dala svému choti najevo, že ho nikdy nenapadlo ji unést.

„Myslím, že by skutečně zašel moc daleko a doufám, že je tak pitomý, že něco takového udělal. Zavolám do toho hotelu. Jestli nebude doma, tak na něj udeříme a to hned. Dřív, než

se dopustí nějakého neodpustitelného omylu.“

Jakého neodpustitelného omylu se mohl dopustit?

Malfus byl vyzván, aby opět zavolal na číslo hotelu, kam už volal, a žádal sira Wilibalda k telefonu.

„A raději ne. Stačí když se dovíte, jestli je ve svém pokoji,“ zvolal pan BristolSandrik, dávaje tak najevo svou zběhlost v konspiraci. Jenže volaný ve svém pokoji nebyl.

„Tak a je to. Zavolejte Boba, jdeme na to. Myslím, že bychom neudělali chybu, kdybychom zmobilizovali taky Chipwicka. Ten vypadá na starou vojnu.“

„Nemůžeme tam přece táhnout s celou armádou. Budeme dělat hluk, zvláště potmě, a kdo ví, jak na to budou pachatelé reagovat. Co když Martinu naloží do vozu a odjedou. Kde je pak budeme honit?“

88

„Překážky musí nastražit Chipwick. Přece pojedou kolem něj. Tak rychle, ať už víme, na čem to dítě je.“

10.

Martina dělala na svém koni střední okruh. Měla ve svém programu vyjížděk okruhy tři. Je celkem logické, že když jezdila okruh střední, pak musela jezdit okruh malý a velký. Střední

trval dvacet minut. Taky to stihla za poloviční dobu, ale to se kůň vracel pěkně propocený a musela mu pak vytřít srst. Teď se loudali, protože je čekala jenom svačina. Kůň byl vysoký

valach, kterého naučila podávat nohu na pozdrav. Nebylo to nic moc, neměla publikum, které

by koně obdivovalo, byl to jenom doklad její hravosti.

Pak v Martině hrklo. Je nezvyklé přirovnat mladou dámu ke starým hodinám, protože jenom v těch se občas ozve zvuk, který by náhodný pozorovatel takhle popsal. Jenže staré

hodiny neuvede v údiv automobil stojící na lesní cestě. Martina zastavila koně a dívala se na vůz. Byl to rozměrný německý vůz střední turistické třídy. Podle všech známek měl taky šoféra. Už ho viděla. Stál před kapotou a prohlížel mapu.

Turista. Jak se sem dostal a jak se mu podařilo tady zabloudit?

Přijela blíž a svrchu si řidiče prohlížela.

„Jak jste se dostal na soukromý pozemek? Musím vás požádat, abyste se vrátil tam, odkud jste přijel.“

Byl to mladý, asi třicetiletý muž, vzhledem sportovec. Určitě sportovec. Takový, jací

opouštějí univerzity, alespoň na ostrovech takoví hoši končí vysoké školy. Sálají

sebevědomím a dívky jsou jejich samozřejmými oběťmi.

„Vám se ještě nestalo, že jste zabloudila?“

„Děláte průzkum pro nějakou organizaci cizineckého, nebo jen místního turistického ruchu? Obraťte tu káru a vraťte se tam, odkud jste přijel. Cesta nikam nevede. Myslím tu, na které stojíte. Po několika málo kilometrech byste se dostal do močálu.“

„Opravdu? Asi to tak nějak bude.“

„Koukáte do té mapy a nic tam nevidíte? Nemáte náhodou mapu severní Afriky?“

„Nejste dobrá hostitelka, slečno Sandriková.“

„Nepočítám s tím, že bych vás chtěla pohostit, nebo alespoň přivítat ve svém domě. Byli jsme si snad někdy představeni?“

V tu chvíli Martina usoudila, že tady něco nehraje. Zatáhla koně za uzdu ve snaze zacouvat a vyhnout se autu. Jenže ten člověk byl jako kočka. Rázem vyskočil a chytil koně za uzdu. Sice kopla koně do slabin, ale ten reagoval pozdě. Muž přehmátl a chytil Martinu za

89

nohu, v další vteřině byla na zemi. Chytil ji do náruče, aby se nezranila, ale byla najednou jeho zajatcem. Křičela, kopala, ale byl silný a byl surový. Nacpal ji do auta na zadní sedadlo.

„Berte to, dámo, jako únos. Snad jste někdy četla, jak se unášejí mladá děvčata? Tak to se stalo právě vám. A nevyvádějte tam vzadu, nebo vás budu muset trochu pokrotit. A nenamáhejte se, dveře jsou zamčené.“

Mohla ho zezadu chytit za krk, ale tím by si příliš nepomohla. Viděla jen arogantní

úsměšek.

Pak si uvědomila, že má v pravé botě bičík. Byl tam spíš pro formu, protože jezdkyně

jsou vybaveny takovým nářadím. Vytáhla ho a rukojetí švihla po hlavě svého únosce. Povedlo se to jen částečně. Mezi sedadly nebylo mnoho místa pro rozmach. Přesto vydatně zaječel a s nadávkami zabrzdil. Když otevřel dveře, kopla nohou proti jeho břichu. Spíš proti podbřišku. Ani to nebylo dokonalé kopnutí. Ale stačilo na to, aby měla pocit, že se jen tak odevzdaně nevzdala. Chytil ji však za nohu a surově vytáhl z vozu. Bolelo to, protože její

hlava drncla o práh dveří.

„Ty zatracená děvko!“

Jeho slovní zásoba se tím vyčerpala. Zkroutil jí ruce za zády a dál nevěděl co udělat. Potřeboval pomocníka, ale pomocník nikde. Měl by ji svázat, ale k tomu potřeboval obě ruce. Mezitím kůň postával a pak se vydal klidně na cestu, zřejmě do stáje.

„Utíkej!“ křikla.

Kůň poslechl a násilník pochopil,. že tím dívka dává někomu znamení.

„Vy si opravdu myslíte, že tímhle jednáním si pomůžete k penězům? Jedině do kriminálu. Tomu nemůžete uniknout. Moji rodiče tady mají mnoho známých a značný vliv. Neustanou, dokud vás nedopadnou.“

„Hele, tyhle rady si nech pro lepší časy. Zatím jsi můj zajatec a teď s tebou naložím, jak uznám za vhodné.“

Martině zatrnulo. Chtěl s ní nějak nakládat. Měla jen jednu představu a z té šla hrůza. Surově ji sevřel, až vydechla.

„Přestaňte, to bolí.“

„To si piš, že to bolí a že to bolet bude.“

Ohnul ji do předklonu a vlekl ke kufru auta. Otevřel ho a dívku tam surově nacpal. Ani nevzdychla. V tom těsném prostoru myslela na nejhorší. Takhle ji může převézt až do Londýna. Nebo jinam, kde ji vyloží, aby za ni rodina zaplatila výkupné. Nebyla v té tmě dlouho. Došlo jí

poměrně brzy, že ji zavezl k jejich staré hájovně. Když otevřel víko kufru, bylo jí to jasné a bylo jí taky jasné, o co jde.

90

Když se jí v kapse ozval mobil, rychle po něm únosce hmátl. Pokusila se s ním prát, ale byl silnější a zbytečně si nadělala modřiny na ruce.

„Tak děvče, buďte rozumná. Nedělám to pro sebe, i když bych se ochotně přidal, ale je tu někdo, kdo mi zaplatil a já odvedl práci. Rozumíte?“

„Samozřejmě, už mne nic nepřekvapuje. A kde ho máte, toho dobrodince? Hrdinu, ženicha, který dostal, říkáte tomu ve svém žargonu, kopačky? Toto jednání je na úrovni toho slangového výrazu. Tak si vás najal v domnění, že si tady se mnou může dělat, co si zamane za vaší odborné spolupráce. Buďte ujištěn, že vám soud vyměří spravedlivou odměnu. Je to obvyklá fráze, ale je taky pravdivá. Za únos a za znásilnění si užijete života ve vězení.“

„Teď si vás musím trochu pojistit, protože za chvíli tady budou pobíhat vaši zachránci, a proto musím auto uklidit do stodoly.“

„Už předem vás lituji.“

„To je možné, ale až přijdou, budu už pryč s pěknou hromádkou oběživa v kapse.“

„Chcete tím říci, že jste tuhle špinavou práci udělal na objednávku?“

„Nic podobného jsem neřek. Jen to, že až vás najdou, budu dávno pryč.“

„Já u sebe žádné peníze nemám, tak kde vezmete tu hromadu liber?“

„Teď zmlkni a drž.“

Svázal jí ruce za zády, pak ji povalil na nafouknutou matraci a posléze jí stáhl provazem kotníky.“

„Tak teď je holčička pěkně stabilizovaná. Já jdu ven, uklidím auto a počkám tam na pana ženicha.“

Martině bleskem projela hlavou veškerá suma společensky nevhodných slov, která by byla ochotna a schopna vrhnout na hlavu onoho předpokládaného ženicha. Až se jí z toho zatočila hlava. Už aby tady byl, už aby se před ni postavil ten kretén, zmetek a odporný

slizoun. On si najme pohůnka, který mu ji sváže a připraví k tomu, aby si ji zajistil. Bože, to je tak naivní? Vždyť ani Bob nic podobného neprovozuje. Co ho má k tomu, že je ochoten tak hluboce klesnout? Ne, tady musí jít o nějaké nedorozumění.

Matrace páchla gumou a špínou. Zvedala hlavu, aby se nemusela obličejem dotýkat gumové látky. Nedařilo se to, protože za chvíli ji bolelo za krkem. Zvenku dolehl do místnosti zvuk motoru. Auto zajelo za dům, kde byly stodoly. Chvíli tam s vozem popojížděl z místa na místo,. patrně tam zaparkuje ještě jedno vozidlo. Určitě. Jinak by to divadlo nemělo cenu.

„Za chvíli tady bude. Dal jsem pánovi vědět, přijede s kyticí. To bude překvapení. Těšte se dámo. Nikdy jsem nebyl svědkem takových zásnub. No, někteří lidé nevědí roupama co dělat. Jen by mi nedělalo dobře, kdybych vás měl při tom držet. To by bylo blbý. Fakt, blbý.“

91

„Jen se nebojte, já to zvládnu. Fakt, zvládnu.“

Když to říkala, přála si, aby se ten člověk někde naboural, aby spadl do lochu a utopil se. Co by tenhle chlap potom dělal, kdyby se nedočkal objednavatele? Než by se stačil rozmyslet, přišli by Thomas s Bobem. Určitě už jezdí po okolí.

Jednu chvíli bylo slyšet auto. Muž přistoupil opatrně k oknu a vyhlížel ven.

„Už vás hledají. Jde o to, aby se sem ten váš dobrodinec dostal co nejdřív, než toho vašeho člověka napadne jet ještě jednou kolem.“

To, co teď Martina cítila, bylo napjaté ticho. Věděla, že jí ten násilník neublíží, udělal jenom službu pro lorda Snoora. Ubožáka. Až jí ho bylo najednou líto. Myslí si, že když ji znásilní, že už bude jeho. Jak na takovou ubohost přišel? Vyčetl to z nějakého historického románu?

„Hele, rozvažte mne. Nemá to smysl. Vím o co jde, vím, o koho jde. Ten ubožák si vážně myslí, že když mne unese, že se mu dobrovolně odevzdám? Nebo že když mne znásilní

za vaší pomoci, že ujde vězení? Jeho tituly mu budou k ničemu. Ani vám ty peníze nebudou nic platné. Je to všechno směšná hra na hrdiny. Rozvažte mne.“

Když váhal, zaječela, co jí hrdlo stačilo: „Rozvaž mne, slyšíš?“

Toho hlasu se lekl. Uvolnil jí kotníky a pomohl posadit.

„Ruce dopředu. Nemohu sedět s rukama za zády.“

Rozvázal jí ruce, které držela na zádech, a pomohl jí na nohy. Obtížně vstala. Protáhla se v kříži a pak ho vší silou kopla do břicha. Zaječel, odhodlán se na ni vrhnout, jen co se mu podaří zbavit se příšerné bolesti. Baterka, kterou si svítil, upadla na zem. Jenže v tu chvíli, kdy už hmatala po klice dveří, vešel lord Snoor. Pak následoval další kop s prudkou ranou pěsti do žaludku.

„Ty všivej parchante, takhle si představuješ zasnoubení? Tohle jsi mi chystal? Styď se. Odporná kreaturo, ostudo celého stavu.“

Zatím co stála nad zhrouceným Snoorem, kterého drtila její slova víc než její pěsti, ujasnil si druhý gangster situaci a Martinu srazil na gumovou matraci.

„Jak to vypadá, šéfe, udělal jsem svoji práci. Bude však nejlépe, když ji zajistím. Je to divoká kočka. Už jsem od ní dostal pár kopanců a všechny tam, kam vy. Je nějak školená, holubička.“

Svázal ji rychle. Tak zase ležela na břiše s hlavou opřenou o páchnoucí gumu.

„Je čas, šéfe, abyste mi zaplatil. Odvedl jsem svou práci, slečna je tady, za to, že není

ochotna spolupracovat, nemohu. Tak laskavě prachy na dřevo. Nebo alespoň na ruku.“

Martina cítila, že si Snoor neví rady. Co udělá?

92

„Jste si jistej, že to zvládnete? Není to tak trošku jinak, než jste počítal? Ta holka vám udělá peklo. Já bych radil,“ tady udělal pauzu a Martina viděla v duchu pohyb prstu pod bradou. Bože, co teď? Co když slaboch Snoor dá na jeho radu? Jenže tenhle chlap, měla ten pocit, není vrah. Možná, že by to na sebe vzal Snoor ze strachu p řed následky, které si jistě

začíná uvědomovat.

„No, je to vaše věc, pane. Promluvte si s ní, ale teď mi zaplaťte. Já mám před sebou dlouhou cestu a venku je už tma.“

Venku je už tma, slyšela Martina. Ani jí nedošlo, že tma je i v místnosti. Baterka, kterou měl únosce, svítila úzkým praménkem světla jen tam, kam s ní teď mířil.

„Vydržte ještě chvíli,“ zasípal Snoor.

„žádné vydržte. Já jsme svoji práci odvedl, tak koukej navalit ty prachy, nebo mne přinutíš, abych si je vzal. Ta madam ti potvrdí, že nejsem žádná bábovka. Naval prachy a pak si dělej s tou holkou co je ti libo. Já už tady nemám co dělat.“

Pak už Martina slyšela jenom oddychování dvou mužů a pád těla na zem. Kdo z nich ležel na zemi, si mohla klidně domyslet.

„No vidíš, že to šlo. Je mi líto, že tak drsně. Vezmu si o trochu víc, protože ty ty prachy nebudeš potřebovat. Oni ti policajti poskytnou přiměřené zaopatření.“

Pak Martina slyšela kroky a za chvilku hluk startovaného motoru. Obtížně se postavila na nohy. Naštěstí jí zavázal ruce na břiše, proto mohla otevřít dveře a vyjít před dům. Mohla se

schovat, mohla jít domů. Co ten ubožák tady? Nešla dlouho, když ji oslnilo světlo reflektorů. To se násilník vracel?

Sice skočila do křoví, ale musel ji vidět. Reflektory svítily do dálky. Ještě to neskončilo? Utíkala a po několika krocích padla na zem. Tady se skryje, jen ať si ji hledá. Když bude mít štěstí, nenajde ji. Bude zaměstnaný svým problémem jak uniknout spravedlnosti. Nepochybovala, že se vracel z nějakých podobných důvodů. Vracel se proto, že před sídlem sira Chipwicka byla silnice zavřená masivní závorou. To tu bylo za dávných časů zvykem zavírat cesty a tak se bránit lupičům. Kdysi jezdili lupiči na koních, teď auty. V obou případech byla závora na místě.

Lupič neznal situaci, nevěděl, kudy se dostat z této léčky. Proto si chtěl vzít Martinu jako rukojmí? A ta byla někde ve tmě.

Slyšela, jak tam v domě křičí. Vstala a utíkala pryč. Narážela do stromů. padala a zase vstávala. Dostala se sama z tak nevšední situace. Mohla na to být pyšná, ale byla by radši, kdyby ji z toho dostal nějaký rytíř.

Zahlédla za sebou další světla automobilů. Možná, že to byl únosce, ale byly to vozy dva a jely k hájovně. Jeden byl vůz sira Chipwicka, druhý řídil Thomas. Děda BristolSandrik byl ozbrojený brokovnicí, se kterou střílel bažanty. To se však dozvěděla až za chvíli.

93

Oba vozy zastavily vedle sebe a tak měly zlosyna pod kontrolou. Lord Chipwick vypálil jednu ohlušující ránu, aby přítomným zlosynům oznámil, že přijeli muži činu. Jednání se chápal Thomas, ale zaslechl něco jako volání: „Thomasiiii!“

Byl to hlas jeho milé. Neváhal a opustil bojiště v naději, že se Bob s ostatními a zejména s Malfusem, o zločince postará.

„Tady jsem,“ volal, padal a opět vstával, „ozvi se, už jdu!“

Našel ji podle hlasu. V té tmě viděl jenom siluetu, ale byla to ona, to poznal bezpečně. Chopil ji kolem ramen, chtěl ji sevřít a už nikdy nepustit.

„Přestaň, rozvaž mne rychle, nebo se počurám!“

Slečna Sandriková byla nesporně ve formě a uměla zasazovat smrtící údery. Thomas obtížně přemáhal strnutí, ale když mu strčila svázaná zápěstí pod nos, pochopil, co jí brání

v pohybu, který potřebuje k provedení naznačeného úkonu.

Rozvažte svázané ruce, když na to nevidíte. Zmateně šmátral po poutech.

„Dělej, neloudej se. Prosím tě, pohni sebou!“

Našel v kapse zápalky a pokusil se jednu zapálit. Polovinu krabičky vysypal na zem, než se mu podařilo na pár vteřin osvětlit pouta. Pak už to šlo ráz na ráz.

„Popojdi kousek stranou.“

Popošel kousek stranou.

„Přišel jsi v poslední chvíli, už jsem myslela, že se společensky znemožním. Kdo to střílel?“

„Buď tvůj dědeček, nebo sir Ronald. Tu příležitost si nemohli nechat ujít. Moc tě

trápili?“

„Byl to jen takový, jak to mám říct, takový salonní únos. Chudák Wilibald. Teď se tím bude trápit. Jestli si mne nevezmeš, tak mu to odpustím.“

„Nepředbíhej událostem.“

Před hájovnou bylo živo. Světla ze tří vozů osvětlovala scénu a tam hlavní aktéři dílem smutně postávali, dílem hrdinně přecházeli. Přecházeli oba staří pánové a navzájem se ohrožovali puškami.

„Viděl to kdy někdo? To je ve vaší rodině zvykem ucházet se o ženskou takovým

svérázným způsobem? Chápu, že se žádný Snoor neumí smířit s porážkou. Tak ať se dá na charitu nebo do nějakého podobného spolku, ve kterém uplatní svoje vůdcovské ambice, ale tohle?“

Martina vystoupila ze tmy.

94

„Tak co, hrdino?“ oslovila únosce. „Všeho do času, nemám pravdu?“

Oslovený mlčky souhlasil, přitom si držel na břiše kalhoty, očekávaje drsný výpad jejího střevíce. Martina však měla sportovního ducha a kopat do poražených se jí příčilo.

„Co s nimi uděláme?“ položil praktickou otázku BristolSandrik. Lord Chipwick projevil zájem o trofej, o kterou by se mohly oba domy podělit. Na výzvu, aby svůj požadavek blíž specifikoval, však nedal odpověď. Z hloubi parku se totiž ozvalo volání. Byly to spíš výkřiky, při nichž se uplatňoval vysoký hlas paní BristolSandrik.

„Vypadá to, že se tady scházíme na noční piknik. Nejvýš pozoruhodné. Chipwicku, neměl byste poslat pro kus divočáka a pár pint piva?“

Obě dámy, lady Evelina s přítelkyní, doprovázené dvěma mladšími služebnými, udýchaně dorazily a hned se dožadovaly vysvětlení.

„Bylo to takové menší nedorozumění, pokud mohu soudit. Tady sir Wilibald prokázal, že má slabší nervy, slabší než je u mužů v tomto koutě Skotska zvykem. Tady chlapi prohrávají své zápasy s noblesou, které vnitrozemští nejsou schopni. Tak nějak to je. Tady ten pán nám nebyl dosud představen.“

Nebylo jisté, jestli s tímto pojetím věci je Martina smířena. Oči jí sice blýskaly, ale nic na slova svého děda neříkala.

„Dovolil jsem si zapsat číslo toho automobilu, pane. Později nám může být k užitku,“

řekl Malfus.

„Výborně, Malfusi,“ odpověděl mu Thomas, i když v tu chvíli nevěděl, jaký užitek mu tato informace může poskytnout.

Obě starší dámy byly mírně vyvedeny z míry.

„Máme tomu rozumět tak, že tady sir Wilibald vyjádřil tak trochu svérázně svoji touhu po zasnoubení s Martinou?“

„Přibližně se to tak dá říct.“

„Soudím, že je to opravdu dost svérázné pojetí věci. Pokud jde o mou osobu, jsem ochoten vzepřít se jeho případným požadavkům a hájit svůj názor třeba silou. Svými rukavicemi a tak podobně. Doufám, že budu mít ještě příležitost si se sirem Wilibaldem promluvit dřív, než odjede domů.“

„Ale Thomasi,“ ozvala se konečně teta Evelina. „Přece by ses nepral.“

Mladý Snoor se postupně vzpamatovával z otřesu, který si svým jednáním iniciativně

způsobil. Prohrábl si knír a požádal sira Chipwicka, zda by mohl uvolnit vjezd do prostoru, aby mohl jeho společník společnost opustit, protože, jak se ukazuje, nikdo o něj už nemá

zájem.

95

„Konečně nám ani nebyl představen. Pošlete s ním, Chipwicku, někoho,“ požádal souseda BristolSandrik.

Stalo se.

„Já z toho nejsem pořád moudrá,“ řekla konečně Martinina babička. „Vy jste jí chtěl ublížit?“ obrátila se na Snoora.

„Chraň bůh, milostivá, ublížit,“ koktal oslovený.

„Milá babičko, zeptej se tadyhle Boba, jak si tady chlapi zajišťují nebo pojišťují dívky, aby jim neunikly. No, nestyďte se, řekněte to.“

Jenže Bob se neměl k řeči.

„Proč mne asi svázal, abych se nemohla bránit. Proč? Ještě mám na zápěstích modřiny od provazů.“

Modřiny v té tmě nebyly vidět, ale mohly tam být, nikdo tento předpoklad nevyvracel.

„Myslím, že se s panem Snoorem rozloučíme a půjdeme na večeři. Lorde Chipwicku, projevil jste sousedskou sounáležitost, dokonce jsme si i přátelsky vystřelili, sedněte do toho svého kočáru, přibalte tyto dvě dámy a pojďte s námi na kus krmě. Na klín si přiložíme po jednom děvčeti, která naše dámy tou tmou doprovázela.“

Bob musel jít pěšky, ale celkem toho nelitoval. Byla kouzelná letní noc.

96 .

KAPITOLA 2.

1.

„Myslím, pane, že máte telefon,“ řekl Malfus a ukázal na počítač, který na stole vydával podmanivé zvuky, jimiž se snažil svého majitele upozornit, že se podvoluje cizí vůli.

„To bude asi slečna Sandriková, Malfusi,“ řekl Thomas, když překontroloval čas. Měl pravdu. Sotva se vrátili ze Skotska, byly počítače na obou stranách v trvalém provozu. Nasadil si sluchátka a ohlušil ho prudký výron Martininy slovní zásoby. Než se dostal ke slovu, dozvěděl se mimo jiné, že by měl vážit slova, alespoň v psaném projevu.

„Co tím myslíš, zázraku?“

„Tím myslím, že v dnešní době už není zvykem psát perem dopisy a posílat je poštou.“

„Komu by to vadilo? Psané slovo na dobrém ručním papíře má svůj význam a svoji váhu. Rozhodně větší, než má tahle elektronická pošta.“

„Možná, že máš trochu pravdu, ale naši mi to psaní vzali, došlo domů, když jsem byla ve škole, ten dopisní papír je tak vyvedl z míry, že ho otevřeli, myslím ten dopis, a pak se tady váleli smíchy. Promiň, nejsou na to už zvyklí. Já jsem jim vysvětila, že překládáš starou žákovskou poezii z dolního Saska, tedy ze třináctého století, a tím to trochu…, no, miláčku, jak se tváříš?“

Thomas si blahořečil, že Martina nevidí právě to, nač se ptá.

„Omlouvám se, jestli jsem ti způsobil potíže.“

„Mně jsi potíže nezpůsobil. Jsou na tebe zvědaví, podnítil jsi jejich zvědavost. Proto s tím počítej, že jsi od nynějška překladatel středověké poezie. Něco si přečti.“

„Něco si přečti je dobrá rada. Kde seženu nějakou divnou poezii ze třináctého století?“

„Ne nějakou divnou, ale saskou poezii. Někde se zeptej.“

„Nevíš kde?“

„V univerzitní knihovně. Nebo v Britském muzeu. Tam bude taky knihovna.“

Thomas uvažoval. Usoudil, že zmíněnou knihovnu mu byl čert dlužen. Nad jeho životem se stahovaly mraky.

97

„Znamená to, že ti nemám psát?“ zeptal se dost sklesle.

„Ne, to neznamená, že mi nemáš psát. Ale napiš si moji novou mailovou adresu.“ Nadiktovala mu řadu čísel.

„Co to je za adresu?“

„To je datum mého narození. Nikoho nenapadne, o co jde, a proto mi do toho nikdo nepoleze a nemusím taky ten laptop pořád tahat v aktovce. Není to geniální?“

„Určitě to je na úrovni tvého intelektu, který obdivuji. Ale stejně je mi to trochu líto, že jsme tak prudce uhnuli od tradic papíru a pera.“

„Nelituj toho, miláčku. Takhle jsme pořád u sebe.“

Thomas ovšem litoval, že se musel vrátit do Londýna, zatím co Martina se vrátila do Glasgowa a do školy. Byla tam pod bdělým dohledem svých rodičů, kteří samozřejmě nijak nejásali, když jim paní BristolSandrik hlásila, jak tvrdě Martina naložila s lordem Snoorem.

„Jak se na to dívám, neměla jsi minulý týden narozeniny?“

„Máš obdivuhodný postřeh.“

„Když ti teď dodatečně popřeji, tak se tě to jistě dotkne. Ale já jsem opravdu neměl tušení, že ses taky musela někdy narodit. Já jsem se domníval, že víly vystupují za měsíční noci z lesních studánek, a ne se rodí tak prozaicky, jak je v živočišné říši zvykem.“

Mírně zjihla a dokazovala mu, že je její miláček a že se mu později, až se čas naplní a oni se sejdou, poděkuje a odmění. Neptal se, jak se mu odmění, nechá se překvapit.

„Malfusi, potřebuji pomoc,“ křikl a věrný sluha vešel a diskrétně naklonil svou zakulacenou postavu.

„Prosím, pane.“

„Zítra laskavě pošlete nějakou kytici slečně Sandrikové. Měla narozeniny. Nějakou, no, kytku, snad, však už víte, co se hodí.“

„K službám, pane. Hned teď pošlu příslušné pokyny k tomu určené službě. V noci bude kytice na místě. Má být připojen nějaký text?“

„Jako opožděné přání k narozeninám, nebo tak něco. Však si poradíte.“

„Rozumím, pane.“

Malfus se vzdálil a Thomase naplnil povznášející pocit převahy nad přírodou a jejím okolím.

„Není nad tuhle moderní techniku, Malfusi,“ promlouval Thomas ke sluhovi za přivřenými dveřmi.

98

„Souhlasím, pane,“ ozvalo se.

„Stejně je to záhada. Člověk sedí tady v Londýně a rozmlouvá s někým, kdo je na druhé

straně zeměkoule. Chápete to?“

„Nerozumím otázce, pane.“

„Správně. Já taky ne.“

Důkaz, že nerozumí otázce, kterou sám položil, přiměl Thomase k nezvyklé úvaze. Co se vrátili ze Skotska, napadaly Thomase vůbec nezvyklé otázky. Napadlo by ho někdy ptát se, proč se děje to či ono? Kdepak. Něco se dělo a dělo-li se to, pak je na místě, aby se to dělo. Proč o tom uvažovat? Za pár liber koupíš aparát, který ono dění zprostředkuje. Když se porouchá, vyměníš ho. A je to. Jaképak úvahy. Každá taková věc má své tajemství. Mít tajemství je krásné. On, tedy Thomas, má své tajemství. Možná, že i Malfus má své tajemství.

„Malfusi?“

„Okamžik, pane. Volám do toho transportního podniku s květinami.“

Tady Thomas usoudil, že ptát se sluhy na jeho tajemství by asi nebylo úplně vhodné. Možná, že by se dověděl něco, co by si ani nepřál vědět. Teta Evelina by byla rozhodně proti pátrat po tajemství svého sluhy. Sluha nemá mít tajemství, zejména taková, která jsou v rozporu

se zájmy jeho pána.

„Máte přání, pane?“ Malfus vešel, oznámil, že milostivá slečna dostane kytici bílých růží

do dvou hodin.

„Dejte mi něčeho napít.“

„Mohl byste laskavě své přání blíže vymezit, pane?“

„Sklenici vody bez bublin.“

„S radostí, pane.“ Malfus odklopýtal s povytaženým obočím.

Když se vraceli ze Skotska, vezli s sebou pětilitrový demižonek se speciální whisky, kterým Thomase obdaroval pan BristolSandrik. Nápoj si šetřil, pil ho se zbožným výrazem ve tváři a každý doušek mu připomínal chvíle s Martinou. Zvláště vzpomínka na jejich hrad mu byla drahá, a když se naléhavě dostavila, vždycky posílal mail na Martininu adresu a v něm se vyznával ze vztahu k přírodě, která se pnula pod jejich vyhlídkou. Prostě to bylo sentimentální stádium, se kterým si nevěděl rady.

Vyrušil ho zvonek.

„Někdo se sem dere, Malfusi,“ připomněl sluhovi, i když zbytečně.

Štěbetavý hlas zvedl Thomasovi obočí a nehodlal ho spustit do jeho přirozené polohy.

„Vítám tě, Lucie, pojď dál a posaď se.“

99

Snesl bez potíží i lehký polibek na pravou tvář a proud výčitek, kterými ho zahrnula, bral jako samozřejmost, které se nelze vyhnout stejně jako nepříznivému počasí.

„Malfusi, nalijte slečně jednu mírnou dávku našeho parádního nápoje. Ať si vyzkouší, kolik toho vydrží.“

„K službám, pane.“

„Co tě přimělo k tomu, že jsi nabrala kurs do těchto odlehlých končin, kde se prohání vítr a temné vášně narážejí ve vlnách na pobřeží, a všude se to v noci hemží potkany?“

„Slyšel jste to, Malfusi? Kdo mu to ublížil?“

Malfus opatrně naléval hnědý nápoj do vysokých sklenic.

„Je mi líto, nedával jsem pozor, slečno.“

„Jo, nedával jsem pozor. Někdo mu ublížil, miláčkovi.“

„Nic podobného jsem nezaznamenal, slečno.“

„Opatrně, Lucinko. Upíjej s rozvahou. To je nápoj, který trhá tělesné orgány a vytváří

klamavou iluzi o povaze světa.“ Thomas zvedl sklenici a naznačil obvyklé přání pijících. Lucie měla po prvním doušku pocit, jako by se na ni zřítil strop. Když se trochu vydýchala, měla přirozenou potřebu dozvědět se něco bližšího o nápoji, který jí byl podán.

„Tímhle nápojem poráželi Skotové své nepřátele,“ nabídl jí Thomas vysvětlení.

„Chápu. Nejdřív je opili a pak je podřízli. Zákeřný národ, tihle Skotové. Na tobě to ovšem taky vyzkoušeli. Nemám pravdu? Řekněte, Malfusi, že mám pravdu.“ Rozšířila svůj dotaz na sluhu, který čekal, zda bude někomu přilévat.

„Je mi líto, slečno, nic podobného jsem nezaznamenal.“

V modrých očích slečny Lucie jiskřilo.

„Tak, nezaznamenal, ničeho si nevšiml. Nic neviděl a neslyšel. Ty ruce pod stolem se dotýkaly jen tak náhodou. Hluboké pohledy se nemohly minout. Napijte se se mnou, Malfusi, vy jste jediný člověk, tedy mužský, který s ubohými děvčaty je schopen cítit.“

„Malfus se napije, až se vrátí. Má ještě nějakou cestu autem.“ Thomas zaujatě nahlížel do své sklenice a jen tak kradmo s nelibostí sledoval, jak dávka, kterou Malfus hostovi odměřil, zmizela v útrobách křehké Lucinky. Ta zvedla sklenici k Malfusovi, který, ač nerad, nalil.

„Už jsem myslela, že hostům odměřujete pití. Tohle ovšem nabízíte hostům nezvaným. Napijí se a cestou domů odejdou ze světa. Výborný nápad. Netušila jsem, že patřím mezi tvé

nepřátele, Thomasi.“

100

„Nepatříš mezi mé nepřátele. Ale mohla bys mne informovat, jak si stojíš se svým vrabcem v hrsti.“

Dívala se na něj udiveně. „S jakým vrabcem v hrsti?“ Podívala se na svou rozevřenou dlaň, vrabce žádného neviděla. „To má nějaký skrytý význam, myslím ten vrabec v hrsti?“

„Přece jsi mi volala, že ti někdo nabízel manželství, a dohodli jsme se, že je lepší vrabec v hrsti než holub na střeše.“

Zavrtěla hlavou, jako by se divila těm nápadům. Pak mávla rukou a pozvedla opět sklenici. Tím bylo vše řečeno. Případný nápadník byl odvržen, prostě nebyl, její návštěva dostávala vyhraněný smysl.

Dožadovala se další dávky nápoje, ve kterém najednou našla zalíbení.

„Je to sice jed, ale dělá mi najednou dobře.“

„Je mi líto, Lucinko. Jsi milá dívka, možná, že i občas hodné děvče, ale už ti nenalijeme. Je to ve tvém zájmu, protože jde o velice zrádný nápoj. Ublížila by sis. Opravdu. Malfus tě

doveze domů, aby se ti cestou nic nestalo.“

„Proč mne nemůžeš dovézt ty?“

„Protože mám nějakou práci.“

„Ne. To snad ne. Odkdy máš nějakou práci?“

„V poslední době se jí věnuji intenzívně.“

„Mohu se dozvědět, co je to za práci, které se věnuješ v poslední době tak intenzívně, že mne nemůžeš dovézt domů?“

„Zabývám se překladem středověké žákovské poezie.“

Toto sdělení vyrazilo Lucii dech. Zírala zděšeně. Nebyla s to vypravit slovo z ochromeného hrdla. Thomas s Malfusem se zájmem sledovali proměnu, která tady před nimi nastala. Po chvíli, kdy natáhla ruku po prázdné sklenici, se zeptala, zda si dělá Thomas legraci.

„Proč bych si dělal legraci? Zaujalo mne to. Tak se tomu věnuji. Malfusi, klíče visí na věšáku.“

Musíš být silný, Thomasi, nepoddat se soucitu, vydírání má mnoho způsobů. A ty se vydírat nesmíš nechat. Lucie má bohaté, mnohorozměrné perspektivy i bez tebe. Teď ji vzal kolem ramen, políbil ji na tvář. Whisky dělala svoji práci a dělala ji dobře. Malfus vzal slečnu z druhé strany a vedl ji ke dveřím.

Pomalu sestoupili se schodů.

„Buďte tak laskav, pane, podržte slečnu, já dojdu pro vůz.“

101

Pán držel slečnu kolem boků a brumlavě jí něco šeptal.

„Podruhé musíš zavolat, Lucinko. Abych byl připravený na tvoji návštěvu. Rozumíš?“

Možná, že rozuměla, možná, že ne. Jestli bylo příčinou jejího zármutku rozčarování , nebo to bylo tím drsným nápojem, teď Thomas nepátral. Když Mafus zastavil u kraje chodníku, opatrně posadili Lucinku na zadní sedadlo a připnuli jí pás. Jak si s ní Malfus na místě poradí?

Malfus si vždycky se vším poradil. Asi jí nechá ve voze trochu prospat a pak ji odvede do bytu. Možná, že jí uvaří kávu, nebo ji uloží do postele. S tím si už Thomas nelámal hlavu. Když se po jisté době Malfus vrátil, vyzval ho, aby se napil toho nápoje, který je připravil o návštěvu

jindy milého hosta. Na podrobnosti jeho cesty s Lucií se neptal.

2.

Druhý den ráno Thomase Chuma probudily výčitky svědomí. Taková výčitka dovede na člověku slabší konstrukce dost vydatně zapracovat. Zapracovala i na Thomasovi. Náhle si uvědomil, že Lucy je taky jenom člověk a že za ním přišla se srdcem na dlani a s takovými lidmi se má jednat ohleduplně. On ji prakticky vyhodil. Nejdřív ji opil a pak vyhodil. Nebo to bylo jinak? Ne, bylo to tak, jak naznačeno. Chudinka Lucy. Tolik krásných snů spolu prosnili, tolik šťastných chvil spolu prožili.

Když mu Malfus přinesl ranní čaj, našel ho silně zakaboněného, vypadal jako platýz, který

si není jistý, zda je vůbec ještě ryba.

„Trápí vás něco, pane? Byl bych nerad, kdyby tomu tak bylo.“

„Nabyl jsem přesvědčení, že jsem včera nejednal se slečnou Smithovou jako gentleman.“

„Opravdu jste toho mínění, pane?“

„Ano, ustálil jsem se na tom názoru.“

Malfus uvažoval. Mezi tím přistavil k posteli stolek se snídaní, protože jeho pán nejevil snahu opustit lože.

„Když dovolíte, abych zveřejnil své mínění, pak zde nedošlo k žádné chybě, pane.“

„Nejste dost útlocitný, Malfusi.“

V mírném předklonu Malfus uvažoval o stavu svého útlocítění. Nenacházel tady žádnou chybu, ale nemínil se se svým pánem přít.

„Vyřešíme to tak, Malfusi, že pošlete slečně Smithové taky jednu kytku. Nemusí to být právě růže, stačí něco jinak rostlého, co by jí udělalo radost.“

„Máte něco konkrétního na mysli, pane?“

102

„Mám na mysli to, že by v tom případě bylo vhodné přiložit nějaký kratší dopis, něco jako že … a tak dále.“

„Jako že litujete, pane?“

„že lituji?“

Tady bylo na Thomasovi, aby uvažoval. Když tam přičiní poznámku, že lituje, bude ji tu mít dřív, než se stačí oholit. To by snad nebylo právě to rozumné, co by taková kytice měla způsobit.

„Ne, lituji v žádném případě. Slečna Smithová je příliš senzitivní, jestli víte, co to znamená.“

„Ovšem, ten výraz je mi blízký, pane.“

„Něco jako že je ta kytka pozdrav na její další cestu životem.“

„Jestli dobře rozumím, pane, má to být kytice na rozloučenou?“

„Ne tak úplně, ale skoro.“

„Něco, co se dává na hroby, pane?“

„Ale, Malfusi! Co vás to napadá.“

„Dovolte, abych se poradil s květinářem. A dám tam jenom vaši vizitku. Slečna to snad pochopí tak, jak jste o celé věci smýšlel, pane.“

„Co jsme to tenkrát posílali slečně Schneefeldové? Nevzpomínáte si?“

„Myslím, že pomněnky, pane.“

„Správně, aby na nás nezapomněla. Jestli ještě rostou, nebo jestli je květináři mají na skladě, pošlete jí velkou kytici pomněnek.“

„Myslím, pane, že z pomněnek se velká kytice nedá udělat.“

„Tak jí pošlete dvě kytice pomněnek. Každou v jiné barvě.“

Když Malfus opouštěl pokoj mladého pána, byl silně zamyšlený.

Thomas, který takto uspokojivě vyřešil svůj ranní problém, vyskočil čile z postele, udělal několik dřepů a věnoval se snídani. Martina je už jistě ve škole a on nepokládal za vhodné ji v jejím snažení kontrolovat. Rozhodl se odejít do některého z klubů, kde byl hostem. Uvažoval ještě ve chvíli, kdy se navlékal do svého vycházkového obleku.

103

„Kam byste mi radil, Malfusi. Mám jít do akademického klubu, tam bude v tuto dobu pusto. Nebo do klubu těch potrhlých archeologů, kteří si říkají Rasmsesovci? Tam je bohatá

zásoba tisku, ale mizerná kuchyně. Co tomu říkáte?“

„V tuto dobu je ještě brzy na společenské akce, pane.“

„Co myslíte těmi akcemi, Malfusi?“

„Omlouvám se, pane, vyjádřil jsem se nepřesně. Páni, se kterými byste se chtěl setkat, se ještě nerozhodli, a jejich denní program je jistě nejasný. Dovolím si poradit, navštivte Britské

muzeum. To je nebývalý zdroj poučení, které se gentlemanovi, jako je můj pán, určitě může hodit.“

Užasle zíral Thomas na svého sluhu. Kdyby mu poradil, aby si opakoval velkou násobilku, nebyl by ho tak překvapil. Britské muzeum. Prý zcela nebývalý zdroj poučení. V jaké oblasti by se měl Thomas poučit?

„Ech, pozoruhodný návrh, Malfusi.“

„K službám pane.“

„Byl jste tam někdy, Malfusi?“

„Sám jsem neměl tu čest, ale slyšel jsem o něm hodně od lidí, kterých si vážím, pane.“

„Aha.“

„Myslím, pane, že z vašich přátel tam byl jistě málokdo, pane.“

„Tím mi chcete naznačit, že bych se od nich jaksi dost výstředně lišil, kdybych jim vypravoval o kostrách dinosaurů tam shromážděných?“

„Chápu, pane, že je převyšujete i bez těch koster dinosaurů.“

„Některé určitě. Zjistěte, jestli je tam něco o výrobě whisky ve Skotsku.“

Po chvilce úvah dospěl Thomas k přesvědčení, že Britské muzeum nepřichází v úvahu. Jak rád by rozvinul své poznání, ale nejde to z objektivních důvodů. Není kde zaparkovat. Centrum města je zdivočelým plechem zcela přeplněno, a když se tam místo najde, to aby člověk předem vyloupil banku. Svěřil se Malfusovi, ale stalo se něco, co nebývá zvykem u komorníků. Malfusovi zazářily oči.

„Když dovolíte, pane, mám známého, jezdí do města z venkova za obchodem. Ten přišel na způsob, jak zaparkovat zadarmo. Má syna na vysoké škole a ten mu poradil. Přijíždí do centra po Velké Russelově ulici a zahne do brány muzea. Když nechá auto na jižním nádvoří

a nenápadně projde muzeem až k severnímu vchodu, je ve středu města a nestojí ho to nic.“

Thomas uvažoval. Dříve oddaný, nyní zrádný komorník mu radí, jak podvodně vyzrát na londýnské motoristy, kteří se, nadávajíce, rozhlížejí po volném parkovacím místě. Rozhlížejí

se marně, jenom své svědomí zatěžují málo vybraným výrazivem.

104

„Váš dobře míněný návrh prozatím nepřichází v úvahu, Malfusi.“

„Je mi líto, pane.“

„Možná, že ho někdy použiji, až se smířím s tím, že překračuji jisté normy společenského chování.“

„Je mi líto, pane.“

Bylo zřejmé, že se Malfus zastyděl, ale nedal to výrazněji najevo.

„Budu se teď chvíli věnovat poezii třináctého století.“

„Ovšem, pane.“

Thomas se uchýlil ke svému psacímu stolu, který stál u okna obráceného na jih a stíněného starými, anglicky vyhlížejícími stromy širokých listů a loupající se kůry. Počítač mlčel, Martina se trápí ve škole. Jak může vypadat poezie třináctého století psaná někde v Sasku nebo snad…, někde jinde v Německu? Kdyby uměl německy, snad by nějakou představu měl, ale němčina současná se asi podstatně liší od němčiny tak vzdálené doby. Je dost možné, že některý z anglických dobrodruhů vědy už něco z té doby přeložil do angličtiny. Určitě. Učenci si vymýšlejí způsoby, jak se učinit slavnými. Zajímá dnes někoho žvatlání více méně

slaboduché, jak je sepisovali žáci nějakých, zřejmě církevních škol?

To mi neměla Martina dělat. Tento povzdech podepřel Thomas rozhodnutím, že se odebere do nějaké knihovny a na místě se poučí o poetickém řádění středověkých poetů.

„Malfusi!“ zvolal rozhodnut dát sluhovi příslušné pokyny.

„Čím mohu posloužit, pane?“

„Odcházím do knihovny. Na oběd nepřijdu. Kdyby mne někdo volal, nevíte, kde jsem.“

„Bude vás volat slečna Smithová, pane.“

„To je nejvýš pravděpodobné. Jaké je venku počasí?“

Otázka mířila ani ne tak k meteorologické stránce věci, jako k Thomasovu šatníku, jehož

byl Malfus správcem.

„Jsem přesvědčen, že stačí vyměnit kravatu a opatřit se pro všechny případy deštníkem. Protože půjdete někam na oběd, pak šedivá kravata protkaná fialovou nití bude ladit s touto kostkou, pane,“ ukázal na perlovou šeď Thomasova obleku. „Najdu ještě fialový kapesníček, pane.“

Malfus přinesl deštník, fialový kapesníček zastrčil do kapsičky tak, aby nepatrně vyčníval a demonstroval tak Thomasův vkus, a mladý pán vyšel z domu.

Neušel příliš daleko, k podzemní dráze měl asi dvě stě metrů, když u chodníku se skřípěním brzd zastavil vůz taxislužby. Ani neměl čas se ohradit proti způsobu jeho jízdy,

105

která se mu jevila riskantní, když skřípavý vjem byl nahrazen vjemem neméně hlasitým, ale přátelsky Thomasovi nakloněným.

„Thomasi, Thomasi, miláčku!“

Celá ulice rázem zpozorněla. Miláčci se tady vyskytovali celkem sporadicky. Thomas nasadil výraz, který vídal u koní, kteří právě doběhli závod na konci pole.

„Ahoj, ahoj. Co tu děláš?“

Lucy tam jednoduše byla a co tam dělala? Jen tam byla a tvářila se šťastně.

„Přijela jsem ti poděkovat za ty krásné květiny. Netušila jsem, že se vyznáš ve květomluvě.“

„V čem že se vyznám?“

„Ve květomluvě.“

„Proboha, to snad ne! Vyznám se v lecčems, květomluva je mi bytostně cizí.“

„Když někomu pošleš pomněnky, znamená to, že si přeješ, aby na tebe nezapomněl. Vzala jsem si to k srdci a nehodlám na tebe zapomenout.“

„V tom případě musíš dnem i nocí myslet na Malfuse. Kytici vybíral on.“

„Cože?“

„Já jsem mu jenom řekl, aby ti poslal n ějakou kytku.“

„Nějakou kytku.“

„Správně. nějakou kytku.“

Pohodila hlavou a pak se zd álo, že začne natahovat mold ánky.

„Jenom se mi tady nerozbre č. Já ti pošlu, když budeš …, když budeš..“

„Hodná?“ napověděla mu.

„Ne. Prostě ti občas pošlu nějakou kytku.“

„Jen tak pro nic za nic? “

„Třeba i jen tak pro nic za nic. “

„To ti pěkně děkuju. Neobtěžujte se, pane. A nedotýkejte se mne!“

106

Výzvu opatřenou vykřičníkem pronesla dosti výrazně. Dokonce náhodný chodec, zvyklý

poslouchat za dveřmi svých sousedů, posléze doma referoval, že ta holka na ulici vlastně

ječela a on se bedlivě rozhlížel po policajtech. Jenže to bylo jako vždy; když je člověk potřebuje, byli někde zalezlí a o bezpečí občanů se nestarali.

„Lucinko, co to děláš? Vždyť vzbouříš celou ulici. Já jsem ti poslal kytku proto, že jsem chtěl, abys na mne nezapomněla. Je na tom něco špatného, když člověk chce, aby na něj lidé

mysleli v dobrém? Jak říkal v neděli náš pastor: Jsme tady na to božím světě jenom chvilku, proto dělejme to, co naši bližní potřebují, a pak na nás budou v dobrém myslet a vzpomínat.“

„A ty ses zachoval podle jeho rady, nemám pravdu?“

Výraz její tváře zatím nesliboval uklidnění.

„Ano. Věděl jsem, že tě květina potěší, proto jsem ti chtěl udělat radost. Proč tady stojíme?

Pojď, zajdeme si někam na oběd.“

Dala najevo dobrou vůli. Minuli dva občany, kteří očekávali vývoj dramatických událostí a postávali poblíž a teď zklamáni pokračovali v započaté cestě.

„Zavolej taxi. Mne z toho rozrušení bolí nohy.“

Počkali chvíli, než se vůz objevil, a pak se Thomas nechal řídit její vůlí. Jen tiše doufal, že ho veze někam, kde ho neznají, kde nebude žádný z jeho přátel. Proto taky zavrhl restaurant U

borové šišky, protože tam chodili někteří z jeho kumpánů. Na třetí pokus však našla čínskou restauraci, která byla zcela mimo okruh zájmu jeho přátel.

Sotva se usadili a číšník jim předložil jídelní list, Lucie vyhrkla: „Stejně bych ráda věděla, proč jsi odmítl ty dvě restaurace. Ale já to stejně vím. Nechceš, by nás spolu viděli. Je to tak, přiznej se.“

Nasadil vážný výraz, moc práce mu to nedalo.

„Lucinko, hádat se před jídlem, nebo snad během jídla je velice nezdravé. Je vědecky dokázáno, že žaludek hádajícího se člověka je silně překyselený a to má vliv na vznik žaludečních vředů. Proto nesedej ke stolu se špatnou náladou.“

Náladu jim pozvedly až talíře, které před ně postavili číšníci přepásaní bílými zástěrami a s copy na hlavě. Jestli copy byly pravé, nezkoumali, byly ovšem stylové. Kuřecí maso i rýže byly

ovšem takové, jak očekávali. Úprava zeleniny taky svědčila o vybraném vkusu kuchaře.

„Chybí ti ještě něco?“ zeptal se Lucie, když ji chvilku sledoval, jak postupně likviduje požehnaný náklad svého talíře.

Spisovatelé podobných příběhů mají jednu obrovskou výhodu. Mohou zastavit pádící čas, mohou se vrátit do doby, kdy jejich hrdina páchal pochybné činy na cizích zahradách, nebo zkrátka si říci, že je ráno druhého dne a vzpomínat, jaké to bylo, když s Lucií likvidovali v čínské restauraci kuře s rýží. Zkrátka mohou to, co v reálném čase provádět nelze. S lítostí

si to Thomas uvědomil.

107

„Mám obavu,“ řekl posléze, „že se mi v těle posunulo těžiště. Snědl jsem toho jaksi příliš.“

„Prosím tě, takový chlap jako jsi ty, toho musí sníst kupu, protože toho taky hodně vydá.“

„Tím, co já vydám, myslíš energii? Jsem nejvýš šetrný právě na vydávání energie. Teď jdu do knihovny. Kam míříš ty?“

„Co budeš dělat v knihovně?“

„Mám své intelektuální potřeby. To je něco, co řada lidí postrádá.“

„Ó.“

„Je mi líto, že se tomu divíš.“

„Nedivím. Jenom chci naznačit, že máš snahu své okolí neustále překvapovat.“

„Na leccos by si mé okolí mělo zvyknout. Pak by nedocházelo k nedorozuměním.“

„Chceš tím něco naznačit?“

Po celou dobu Lucy myslela na Martinu, jenom nevěděla, jak na ni zavést řeč. On má asi v kapse vypnutý telefon, říkala si. Neměl telefon vypnutý, Martina byla v tu chvíli na obědě a chystala se zavolat, jen co si utře ústa, řečeno realisticky.

„Chci se s tebou rozloučit. Až budeš mít náladu a já čas, mohli bychom se opět sejít a poklábosit, eventuálně poobědvat.“

Číšník mu vrátil kartu a přinesl účet k podpisu. Thomas to ledabyle zasunul do peněženky a chystal se podat Lucii ruku.

„Bylas hodná, žes přišla.“

Letmo ji políbil na tvář, když se mu v kapse rozezněl telefon. Nechal ho zvonit a zamířil ke dveřím. Dívala se za ním nerozhodně. Vyndal ho až za dveřmi. Viděla, jak ho tiskne k uchu a měla pocit, jako by se zachoval výrazně nespolečensky, jako by si tady na ulici tiskl k uchu ruku té holčiny, té skotské, keltské holky, která je jistě zrzavá jako liška a má vlčí

zuby.

Co jestli je to skutečně všechno pryč. Celý ten čas, kdy ho lákala a vzápětí opouštěl, kdy mu nabízela své přednosti, které odmítal, protože viděl, že si s ním jen tak zahrává. Cítila se být nade vším, nad časem, který plynule plynul, nad všemi muži, kteří byli kolem ní, a teď

tady sedí a má vztek na to, že nějaká holka jí sebere hračku, o které byla přesvědčená, že si s ní může hrát jenom ona.

108

3.

„Co říkáte, Malfusi, že bychom o víkendu zajeli navštívit mé ženské předky? Snad by bylo

lépe mluvit o předkyních, nemyslíte?“

„Myslím, pane, mohu-li to tak říci, že by vaše vážená paní teta byla ráda, kdyby uviděla svého synovce. Totéž tuším platí i o její ctěné sestře slečně Agnes. Pokud jde o ženský tvar od slova předek, soudím, že mluví-li se o soudci ženě jako o soudkyni, mohlo by se uplatnit i slovo předkyně. Myslím však, že se neuplatňuje v běžné slovní zásobě Angličana.“

„Mne by zajímalo především to, zda mé tetě zůstalo něco z její rozvernosti, dá-li se to říci, kterou dávala najevo, když jsme byli návštěvou v domě paní BristolSandrik.“

„Když dovolíte, pane, trochu vás poopravím. Lady Evelina nedávala najevo rozvernost, to byste hodnotil její chování nepřiměřeně přísně. Byla jenom trochu uvolněnější, jak to odpovídalo přechodnému návratu do školních let.“

„A co ten dědula lord Chipwick? Když jsme pořádali ten taneční večírek, tak moji drahou tetičku honil po sále jako mladík. Jen jsem tiše, alespoň doufám, že tiše, žasnul.“

Malfus byl jiného mínění stran žasnutí mladého pána, ale diskrétně se nevyjadřoval.

„Možná, že by bylo na místě zajet v týdnu do Glasgowa, podívat se, jak studuje slečna Sandriková. Vy byste zůstal doma. Máme velkou řadu možností, jak naložit s časem.“

Malfus se k plánům svého pána nevyjadřoval. Věděl, že jejich definitivní podoba bude zrát postupně, tak jak se z prohlubně času vynoří příznivé i méně příznivé okolnosti. Právě tyto okolnosti, zejména ty nepříznivé, měly trvalý vliv na chod domácnosti Thomase Chuma.

„Telefon, pane.“

Malfus podal Thomasovi přístroj, ten ho netrpělivě přiložil k uchu a jeho bubínek utrpěl mírný šok.

„Nekřič tolik, předkyně, nebo přijdu o uši,“ zvolal, když se zorientoval v situaci.

„Proč mi říkáš tak neslušně, jsem já snad nějaká předkyně?“ ohradila se teta Evelina.

„Je mi líto tetičko, ale náš odborník na jazykovědu, Malfus, mi tento termín schválil. Podle toho, že soudce žena je soudkyně, je předek žena předkyně. Proti tomu, byť to bylo nezvyklé, můžeš sotva něco oprávněně namítat.“

„Napříště mne laskavě oslovuj teto Evelino.“

„Ano, jdu dál za tvůj požadavek a oslovuji tě tetičko Evelino.“

„Úplně jsi mne spletl a já jsem zapomněla, proč ti volám.“

„To není nic nezvyklého, tetičko.“

109

Chtěl dodat: v tomhle věku, ale včas uznal, že by to bylo nezdvořilé.

„Kdybys chtěla abych ti poradil, vzpomněl bych si nejméně na sto věcí, které bys chtěla oznámit svému synovci.“

„Mezi nimi určitě nebylo přání, abys přijel na víkend. To budu mít návštěvu.“

„Návštěvu ze Skotska?“

„Vidíš, to jsem ti chtěla říct. Do Londýna přijede pan BristolSandrik. Příští středu ranním vlakem někdy dopoledne. Přijede na totéž nádraží, ze kterého jsme odjížděli. Měl by ses obětovat a věnovat se mu. Co tomu říkáš?“

Dělat průvodce starému Bristol-Sandrikovi?

„Večer se vrací?“

„Bude v Londýně přes noc. Mohl bys mu nabídnout nocleh. Ne že by šetřil, ale myslím, že by to byla slušnost.“

„Pokud by přijel sám, tak určitě. Ale on si jistě vezme s sebou sluhu. Toho bych neměl kam uložit. Leda že by spal s Malfusem. To bych mu ovšem nemohl udělat.“

„Jeho sluha má v Londýně neteř, která by na něj počkala na nádraží a věnovala se mu,

když by se jeho pán zabýval svými záležitostmi. Tak by šlo jen o starého BristolSandrika. Jsme domluveni. Další ti zavolám, jen co se s nimi domluvím.“

„Ty bys mohla starocha provést nočním londýnským životem. Neuvažuješ o tom?“

„Postarej se o to, aby se tam u tebe nepovalovaly lahve od laciného alkoholu.“

Když zavěsil, dolehly na Thomase starosti. Ne že by šlo o starosti vážné, až závažné, ale měl přijet předek dívky jeho srdce a tato návštěva mohla být významná.

„Malfusi, čekají nás perné chvíle.“ Oznámení Malfuse nijak nezasáhlo.

„Není důvod k přehnaným starostem, pane. Pan BristolSandrik se bude věnovat svým záležitostem a vaši společnost bude asi vyhledávat až večer. Lady Evelina nepřijede u této příležitosti? Nepřekvapilo by mne, kdyby byla i ona naším hostem.“

„Nestrašte. Kam bych se potom uchýlil? Musel bych jít spát do hotelu. To by mi snad moje vlastní teta, vlastní předkyně neudělala. Nebo myslíte, že by toho byla schopna?“

„Jako člověk neženatý nemohu usuzovat na schopnost žen překvapovat své okolí. Ale zkušenost, nepřímá ovšem, nabízí i tuto variantu, pane.“

„Necháme se překvapit. V každém případě uveďte naši domácnost do stavu před generální

kontrolou. Starý BristolSandrik ovšem nebude koukat pod postel, jestli tam není vrstva prachu z doby germánských náletů na Londýn. Nemůžeme ovšem tušit, jestli si teta nezamane udělat tady kontrolu.“

110

„Správně, pane. Hned pozvu příslušné odborníky.“

Mlafus byl muž na svém místě.

Vzápětí zavolal Thomas Martině.

„Ahoj, ahoj, ahoj! Zázraku, slyšelas něco o tom, že tvůj předek chystá invazi do Londýna?“

„Co to žvatláš, cukroušku? že by tatíček chtěl navštívit to město hříchu a volného trhu? O

tom nic nevím.“

„Jde o dědu, pana BristolSandrika. Informaci mám od tety Eveliny. Dokonce mne přesvědčila, abych dědulovi nabídl nocleh. Pokud to neudělá teta, tak ho provedu nočním londýnským životem. Doufám, že mu to dovolíš a babičce nic nepovíš.“

Na druhém konci, chtělo by se říci drátu, ale kdo ví, jak a kudy se dneska plouží vlny,které

zprostředkovávají spojení mezi dvěma lidmi, tedy tam někde bylo ticho. Martina Sandriková

zřejmě přemýšlela.

„Haló, jsi tam ještě? Koukám, že ti to vyrazilo dech. Tak ho rychle popadni a použij, řekni, co o tom všem víš. Když se děda pouští do světa, musí mu to rodinná rada schválit.“

„Je mi líto, ale mně nikdo nic neřekl. Dědeček jede do světa na vlastní pěst. Dohlížet na něj bude jistě jeho sluha.“

„Na toho stařečka bude dohlížet jeho neteř, nebo jiná příbuzná, která na něj bude čekat u vlaku. Průvodce po pamětihodnostech Londýna budu dělat já. Ukážu mu všechny pamětihodné hospody.“

„Chudák dědeček.“

„Co to slyším? Snad nepochybuješ o tom, že já jsem záruka jeho bezpečí a kvalitních informací.“

„Co dělá slečně Lucie?“

To byl nečekaný obrat. Sledovala tím něco?

„Proč se ptáš na slečnu Lucii? Co ta má společného s cestou tvého dědečka do Londýna?“

„Doufám, že nic.“

Tady se ozvala ve vědomí Thomase Chuma jistá, neurčitá pochybnost. „Proč doufáš, když víš, že nemůže jít o žádnou souvislost?“

„Mám takový pocit, že tě ta slečna pořád zaměstnává.“

„Kde má tenhle nesmyslný pocit svůj původ?“

111

„Nevím nic určitě, ale tuším, že jsi pořád na její vlně.“

„Proboha!“

že by byla Martina jasnovidná? O starých Keltech se leccos mluvilo, o jejich

schopnostech se prý psaly knížky. Thomas je sice nečetl, ale teď by byl ochoten mnohému i věřit.

„Až ji uvidíš, poznáš, že není čeho se bát. Ta tě rozhodně neuhrane.“

„O mně nejde. Rozumíš mi?“

„Moje příslovečná přiboudlost mi brání pochopit tyto a jim podobné narážky.“

„Tak se překonej a chvilku uvažuj!“

Uvažoval nejen chvilku. Co tou výzvou chtěla Martina naznačit? Přece se nebudou hádat kvůli takové pitomosti!

Lucie tady straší jako duch Hamletova dědečka. Nebo to snad byl otec? Ten, co strašil, samozřejmě.

Chvíli se Thomas zaměstnával otázkou, jestli Martina na Lucii. žárlí. Kdyby tomu tak bylo, znamenalo by to neklamně, že ho miluje. Kdyby nežárlila, bylo by jí jedno, s kým se stýká. Na Lucii má spadeno už dávno.

Obrátil se na Malfuse s otázkou: „Stávalo se vám, Malfusi, že na vás ženy žárlily?“

Sluha přemýšlel. Výraz myslitele, který se mu přechodně ustálil ve tváři, svědčil o naléhavosti tohoto úkonu.

„Mohu se mýlit, pane, ale žárlivost je doklad jakési intelektuální nedostatečnosti. žárlivým ženám jsem se vyhýbal, ale musím říci, to mám z knih, že se žárlivost ženám nemůže vyhnout. To je znepokojivý poznatek. Nechci to domyslet, snad proto jsem zůstal svobodný. Jsem prost neštěstí, která ve své rozmanitosti žárlivost plodí.“

Vyjeveně si teď Thomas svého sluhu prohlížel. Pokoušel se jeho slova domyslet, ale nedařilo se mu to.

„Nemůžete přece říct, že všechny ženy jsou jaksi, no, jaksi nedostatečné ve svém intelektuální rozvoji? že jsou ve srovnání s muži jaksi, no, intelektuálně nerozvinuté?“

„Dovolíte-li, pane, tak musím přiznat, že moje osobní zkušenost není dostatečná a proto ani hodnověrná. Neměl jsem asi štěstí na ty správné ženy, které se v mých kruzích

nevyskytovaly.“

Tím Thomase uklidnil, ale zabránil tomu, aby se zeptal, jak je to podle sluhova mínění

se žárlivostí mužů. Nerad by se něco dozvěděl o pokleslé intelektuální úrovni žárlivců.

112

Léto zřejmě vrcholilo, bylo lze tušit, že podzim je někde za humny. Vzduch byl prohřátý, ale slunce už tak nepálilo, jen příjemně prosvětlovalo londýnské parky, čechralo povadlou trávu a dávalo jí naději, že déšť, který byl na spadnutí, ji osvěží, odplaví prach a dodá přírodě jiskru.

Jiskra zatím chyběla Thomasovu zraku. Věděl, nebo když přímo nevěděl, tušil, že návštěva starého BristolSandrika může mít na leccos vliv. Sice nepohne akciemi na burze, ale může pohnout Thomasovými akciemi na jeho osobním trhu. Když mu to všechno došlo, cítil starost.

Zvonek u dveří hlásil návštěvu. Thomasova zjitřená mysl nebyla právě nakloněna

pohostinství, které návštěvníci očekávají, ale nedalo se nic dělat. Malfus otevřel a dovnitř

vpadl John Kilpatrick, v zasvěcených kruzích zvaný Svítilebka.

„Co je s tebou, příteli. Vyhýbáš se nám, já jsem tady jako delegace klubu od Modrého kance. Zasedáme pravidelně a ty nám chybíš. Tak povídej, kde ses toulal.“

Thomas návštěvu usadil v pokoji a požádal Malfuse, aby hostovi nalil něco nápoje, který

si přivezli ze Skotska. Z Malfusova výrazu vycítil, že udělal chybu, ale co, ať se podělí

s přítelem o své štěstí.

Svítilebka byl syn prominentního londýnského právníka a už drahně let usiloval o nástup dráhy, kterou započal jeho otec před mnoha lety; zatím však sváděl marný boj se třetím ročníkem příslušné fakulty. Už mu z těch starostí vypadaly vlasy, což přimělo jeho přátele, aby ho důvěrně oslovovali tímto přízviskem.

„Co to máš za jed,“ zeptal se nedůvěřivě, když mu Malfus podal sklenici.

„To jsem si přivezl z cest po spřátelených zemích.“

„Nevadí. Když už jsme v téhle Evropské unii, tak se našinec musí s lecčím smířit.“

Když se pak proběhl po místnosti a zastavil proud slz, vytrysklých na počest ohnivého nápoje, pídil s po zdroji.

„Je mi líto, příteli. Jsou tajemství, která si střežíme.“

Odpověď sice hosta neuspokojila, ale doufal, že mu Malfus ještě nalije, proto nenaléhal.

„To ti musím říct, je naděje, že tě to bude zajímat: Buchta Atkins byl vidět s tvojí Lucií. Zlí jazykové soudí, že mu učarovala. Říkám ti to raději dřív, než se to dozvíš z jiných zdrojů. Jenže ona o něj prý nestojí. To víš, Buchta je Buchta.“

Přítel Svítilebka zkoumal tvář svého druha, doufal, že objeví nějaké hnutí citu. Když se v ní nic nehnulo, požádal Malfuse, aby mu ještě nalil.

„Tohle pití dělá divy s karburátorem. Musíš nám dát dodavatele. Naše večírky pak dostanou ten správný říz. Nemám pravdu, Malfusi?“

„Je mi líto, pane, ale nemám zkušenost s vašimi večírky.“

113

Malfus se tvářil, jako vždy za těchto a podobných okolností, nepřístupně, jako by předstíral svou nepřítomnost. Thomasovi přátelé se přikláněli k názoru, že Thomas z nějakých zvláštních důvodů u sebe trpí člověka připomínajícího egyptskou mumii. Tím ovšem dokazovali, že o egyptských mumiích mají nepatrné povědomí. Jeho přítomnost mnohé

mládence přiváděla do rozpaků. Postával v rohu místnosti s ubrouskem na lokti, nebo seděl za přivřenými dveřmi. Thomas v něm měl něco jako kontrolu běhu života nebo i soudního zapisovatele. Druhý den mu vždy věrně tlumočil svůj názor na výroky jednotlivých druhů, které sám pod vlivem okolností třeba zapomněl. Zasvěcené rozbory mívaly ráz sociologického šetření. Samozřejmě, že se s tím Thomas nesvěřoval, to by jeho přátele definitivně vypudilo. Dělat ze sluhy důvěrníka? Vyloučeno. Dát na jeho názory? Vyloučeno!

„Pokud jde o Buchtu Atkinse,“ řekl Thomas, „je to dobrý kluk a já mu přeji vše nejlepší.“

To ovšem bylo vyjádření o několika významech. Taky o něm přítel Kilpatrick vážně

přemýšlel.

„Brachu, mluvíš jako ta Pýthie. Patrně byla z Delf. Ta taky něco řekla a člověk nevěděl, co si z toho vybrat. Jaks to myslel s tím Buchtou Atkinsem?“

„Jak jsem právě řekl. Je to dobrý kluk a já mu přeju v životě úspěch.“

„Člověče, ty mluvíš, jako by ti narostly fousy. Od kdy si přejeme v životě úspěch?“

Kilpatrick junior, zvaný přáteli Svítilebka, se díval mírně užasle na svého druha. „Malfusi,“

oslovil sluhu, „nestalo se vašemu pánovi v poslední době nic zvláštního? Náhodou se nezamiloval?“

„Musím říci, pane Kilpatricku, že se mi s ničím podobným nesvěřil.“

„To jsem teda jelen. Vždyť ta Lucie je přece perfektní kus. Když někam vejde, všichni chlapi jsou v pozoru. A ty bys takové zboží zahodil? To se ti muselo něco přihodit. že bys našel lepší?“

Snažil se najít ve tváři svého druha a ve tváři jeho sluhy souhlas se svou hypotézou.

„Ještě jednou vám naliji, pane, ale po další skleničce by se vám obtížně odcházelo.“

„Dobrá,“ pronesl Thomas s citem, „hoď to do sebe a vypadni. Já mám ještě něco na práci. Zavolej mi, kdy se sejdete, já za vámi zajdu. Malfusi, pamatujte na to.“

„K službám, pane.“

Malfus návštěvu vyprovodil na chodník.

„Myslím, pane, že se stala chyba. Pan Kilpatrick tady byl vozem. M ám jisté obavy. Kdybych to byl věděl, doporučil bych mu nenalévat.“

„Už se stalo. Odjel celkem bez potíží?“

„To skutečně odjel bez potíží. Jen jestli bez potíží dorazí.“

114

„Buďte tak laskav a za půl hodiny mu zavolejte. Pokud by nebyl doma, je na n ějaké

policejní stanici. Ať víme, na čem je. Nejhorší je nejistota. Nemám pravdu?“

„Svatou pravdu, pane. Nejhorší je nejistota.“

Thomas měl po návštěvě svého přítele o čem přemýšlet. Případný úspěch Buchty Atkinse u Lucy Smithové by mu byl proti mysli. Ještě si nezvykl na nový stav věcí.

4.

Krok času je jednou dlouhý, podruhé krátký. Banální skutečnost. Thomas si tyto odchylky od normy nepřipouštěl.

„Malfusi, kdy má přijet ten staroušek?“

„Myslíte-li, pane, pana BristolSandrika, tak ve středu.“

„Zahájil jste už příslušné obřady spojené s jeho přítomností?“

„Nemějte obavy, pane. Vše bude v pořádku. Ještě když jste spal, volal pan Atkins. Nechtěl jsem vás budit, počítejte proto, že se ještě ozve.“

Tak to si přichvátl, Buchta. Co mu ten Svítilebka namluvil? Starosti, sotva den začne, hned za člověkem uhání s kupou starostí.

„Co myslíte, Malfusi, je lepší postavit se potížím čelem jako muž, nebo se jim lišácky vyhnout? Když jim člověk neujde, je asi lepší jít jim rovnou naproti.“ Odpověděl si Thomas mužně.

„Správně, pane. V dějinách našeho království je plno příkladů podobného jednání.“

„Máte něco konkrétního na mysli, Malfusi?“

„Právě mne nic nenapadá, vím jenom to, že naše krále statečnost vždy zdobila.“

„Co zdobilo, Malfusi, třeba takového, no, řekněme, Karla II.?“

„Ze školy si pamatuji, že byl ve Skotsku prohlášen králem. Zdobilo ho, snad to tak mohu říci, že vedl spor s Oliwerem Cromwellem. Jenže ten se k němu nezachoval jako kavalír.“

„Já už nevím, jestli ho taky nenechal popravit. Myslím Cromwell. Hlavy se v našich dějinách kutálely velice snadno. Snad jenom Francouzi měli v tomhle před námi navrch. Gilotina

byl určitě veliký civilizační pokrok. Myslím, že bychom se tomu už měli vyhýbat.“

„Souhlasím, pane, pokud ovšem na mém názorů záleží.“

115

„Samozřejmě, že záleží. Chodíte snad taky volit, nebo ne?“

Odpověď už Thomas nevzal na vědomí, protože mu v kapse zahlaholil telefon.

„No ne, Buchto? Snad jsi už opustil noru? Není to předčasné?“

„Promiň, ty střelená mátoho, ale mám k tobě řadu dotazů.“

„Tak do toho. Zatím tě poslouchám. Až mne začneš nudit, nepozorovaně přeruším spojení.“

„To nezní příliš zdvořile.“

„Když mne někdo shání ještě před snídaní, nemůže čekat, že tady budu panáčkovat a vykřikovat progresivní hesla na oslavu svátků jara.“

„Jestli se nepletu, tak je už jaro dávno pryč.“

„V mé duši je jaro trvale přítomno.“

„Aha.“

„Aha. Slyšel jsi někdy o gramatice? Pokud slyšel, řekni mi, co je to za slovo to aha.“

Otázka Buchtu zaskočila.

„Hele, potřeboval bych se s tebou sejít ve vážné věci.“

„Jak moc spěchá ta vážná věc.“

„No, poměrně moc. Záleží mi na tom.

„Má to se mnou nějakou souvislost?“

„Má i nemá.“

„Mohl by ses na něčem ustálit?“

Přítel Buchta váhal s odpovědí.

„Tak řekněme, že teď jdu do Britského muzea a tam budu něco hledat v knihovně. Víš

kde to je?“

„Co budeš, prosím tě, hledat v knihovně Britského muzea?“ namítl Buchta.

„Budu tam asi tak za hodinu.“

Mladému panu Atkinsnovi se návštěva Britského muzea taky jevila jako výstřednost. Thomas však už nemínil poskytovat bezplatná poučení a zavěsil. Zrušil hovor. Zavěsil je

116

termín odpovídající bukolickým časům našeho dálkového spojení, kdy člověk visel na drátě

jako candát.

Na dotaz, který Thomas položil mladé úřednici knihovny, kde najde něco o německé

poezii třináctého století, mu dívka bez uzardění ukázala na počítač, který vyzývavě stál na jednom ze stolků.

„To si mám sám najít?“ zeptal se nesměle.

„Ovšem, pane.“

Sedl si ke klávesám a uvažoval, co všechno ve svém civilizačním úsilí zanedbal. Z úvah ho vysvobodil Buchta Atkins.

“Hele, nádoba moudrosti usedla k počítači. Co tam hledáš? Adresy pornokin v londýnském Soho?“

„Jestli se nemýlím, tak ode mne něco chceš.“

„To počká. Já jsem to byl, kdo se vnutil. Proto si klidně pracuj, já budu jenom tak

přihlížet.“

„To je právě to, co nejméně potřebuji.“

Buchta se zatvářil, jako že chápe.

„Něco jsem zaslechl. Pán byl ve Skotsku a přivezl si nějaké pití královské chutě. Je to tak?“

„Neměli bychom jít někam jinam? Tady se hromadí učenci a ti jsou většinou dost nerudní, když jim tady hýká někdo jako jsi ty. Koukej, jak nás sleduje ta madam u stolu. Právě se chystá nás vyzvat ke klidu.“

„Tak padáme. Zvu tě na oběd.“

„Buchto, příteli, rád bych pozvání přijal, ale před hodinou jsem snídal. Díky Malfusovi dosti vydatně.“

„Čím tě nakrmil, ten tvůj Malfus?“

„Smaženou rybou a lívanci.“

„Jsi si jistý, že to jde k sobě?“

„Ryba a lívance? Aye. To je ve Skotsku ano. Oboje bylo řádně propečené. Ale proč

žvaníme o lívancích? Byly stejně z ovesných vloček, takže nic moc. Ovšem vydatné byly bohatě. Proto na mně asi ušetříš.“

117

Thomas viděl, že jeho druh je jaksi nesvůj. Proto na něj nenaléhal a nechával věci volný

průběh. Přešli ulici a dohadovali se, kam mají zajít a jestli to vůbec stojí za to někam zacházet.

To byl názor Thomasův. Buchta však trval na to, že je třeba někam zajít.

„Tady žádné hospody nejsou,“ usuzoval Thomas.

„O co tedy jde? Než najdeme hospodu, můžeš mi všechno vyložit. Na ulici nebo u stolu. Hlavně dělej.“

„To je tak,“ rozhodl se Buchta konečně začít. „Jak jsi na tom s Lucií?“

„Myslíš Lucii Smithovou?“

„Právě tu.“

„Provádíš nějaký výzkum emocionálního zatížení svých druhů?“

„No, potřebuju vědět, jestli na ni ještě…, jestli ji ještě…“

„Co jestli ji ještě?“

„Nedělej ze sebe hlupáka. Však víš, o co mi jde.“

Thomas viděl, že by kamaráda neměl trápit. Sice mu to nebylo jedno, že by ho měl v náruči téhle dívky nahradit takový Buchta, ale chápal, že si nemůže držet harém. Byť třeba harém platonický.

„Z toho nesouvislého řečnění, z toho jak koulíš očima, z toho, že se ti potí ruce, jsem pochopil, že máš touhu sevřít onu krásku ve své mužné náruči. Tvůj hlas vibruje nepřiměřeným tremolem, pokud víš, co to je. Já ti jako příteli nebudu stát v cestě. Ovšem dohazovat ti ji nebudu. Dělat kuplíře není můj styl To snad chápeš.“

To Buchta samozřejmě chápal a ujistil Thomase, že by takovou službu ani nepožadoval. Šli kolem příhodného podniku, kde měli číšníci zřejmě čisté fraky a jejich náprsenky svítily takřka panenskou bělostí. Když je usadili dost daleko od vchodu, uvažoval Buchta, co si dají k pití.

„Jako aperitiv doporučuji pánům kubánský rum s bavorskou višňovkou,“ sklonil se nad nimi číšník.

„Slyšel jsem dobře? Něco tak extrémně neanglického?“ zeptal se Thomas zděšeně.

„Nebuď tak příšerně staromilský. Což jsi nikdy neslyšel o Che Gevarovi? Ten pán kouřil

tlusté doutníky a pil rum. To není takový rum, co si tetička dává do čaje, když mrzne. Zkus to a uvidíš.“

Thomas posléze pomalu upíjel a nic neříkal. Buchta to přijal jako své vítězství.

118

„Teď mi ale řekni, jak to, že ses tak rychle zbavil své dávné přítelkyně.“

„Jsi na omylu, příteli. Nikoho jsem se rychle nezbavil. Skutečně se to dá pít.“

„Nezamlouvej to. Už tě unavovala?“

„Lucie? Myslíš jako já Lucii Smithovou?“

„Samozřejmě, je o ní snad řeč, nebo ne?“

„Pokud máš na mysli Lucii Smithovou, tak ta mne nemůže nikdy unavit. Proto jsem se jí

taky nezbavil. Jen jsem souhlasil, abys jí věnoval svoji pozornost.“

„Počkej.“

Buchta vypadal jaksi zadumaně.

„Vyjadřuješ se jasně? Souhlasíš s tím, abych s ní chodil?“

„Příteli, já nemám co souhlasit s tím, abys s nějakou dívkou chodil. Pokud vím, je dost dlouho dospělá, i když za jistých okolností bych o tom pochyboval. O svém osudu si proto může sama rozhodovat.“

„To jsem jelen.“

Thomas si Buchtu zevrubně prohlédl a řekl, že mu parohy zatím nerostou. To přijde až

za čas.

Podnětnou debatu přerušil číšník, který každému nabídl jídelní lístek. S ohledem na to, že bylo už jedenáct hodin, se oba pánové rozhodli, že si ho bedlivě prostudují. S ohledem na nezveřejněné finanční poměry kapsy Buchty Atkinse, nechal Thomas objednávku na svém příteli.

„Cos tam dělal v tom Skotsku? Ještě nosí Skotové sukně?“

Protože přítel Buchta položil vlastně otázky dvě, po kratším zaváhání, způsobeném odpovědí na číšníkovu otázku, co budou pít k jídlu, se omezil Thomas jen na otázku číslo dvě:

„Skota v sukni jsem neviděl. Myslím, že tak chodí jen do kostela.“

„Pohled na křivé a chlupaté nohy pobožných skotských věřících musí pozvedat mysl jejich dam k výšinám. Nepřál bych si, aby se to zavedlo i tady.“

„Tvé obavy jsou nejvýš platonické.“

„Cože?“

Odpovědět Thomasovi zabr ánil telefon.

„Copak je, Martino? “

119

„Tak mne napadlo, mil áčku, že když se tak bez cíle potuluješ po ulicích Londýna, že bys mohl na skok zajet sem ke mně. To se snad dá za půl dne zvládnout. Nebo nedá?“

Její návrh ho zbavil řeči.

„To myslíš jako…“

„Přesně tak.“

„Myslel jsem na to taky, ale teď přece přijede…“

„Co tomu brání, ten přece přijede až ve středu.“

Thomas sledoval jedním okem Buchtu, jak dovedně předstírá, že ho telefonický hovor nezajímá. Číšník jim mezitím přinesl lákavě vyhlížející opečená vepřová žebírka.

„Dobrou chuť,“ prohodil směrem k Buchtovi.

„Cože, ty sedíš u oběda? V restauraci? Komu jsi to přál dobrou chuť?“

V jejím hlase nebyla jenom zvědavost.

„Koukej, Buchto,“ přikryl rukou telefon, „řekni dámě, čím se to cpeš.“

„Máme výborná pečená vepřová žebírka. Přijďte si s námi pochutnat.“

„Děkuji za pozvání. Snad ho někdy využiji. A teď ty, Thomasi. Mám tomu, cos říkal, rozumět, že bys za mnou ochotně přijel, ale až později?“

„Správně jsi to pochopila, už jsem o tom mluvil s Malfusem.“

„No nic, to byl jenom nápad. Ten člověk mlaská, že je to slyšet až sem do Glasgowa. Tak se do toho taky dej, ať ti žebírko nevystydne.“

Buchta Atkins se usmíval, jako že chápe, že ví, ale jeho přirozený takt mu brání, aby o věci vedl řeč.

Thomas v klidu dojedl, odmítl zmrzlinu, s kávou souhlasil.

„Už chápu, kde se vzala tvoje ochota. Odložené zboží, nemám pravdu?“

Člověk by řekl, že po sytém obědě nepřiskočí z kouta záludná myšlenka, aby lidskou mysl naplnila zlobou.

„Myslíš že to, cos řekl, bylo na úrovni? Ostatně si dovolím pochybovat, že u Lucie uspěješ. Jsme s Lucií přátelé a myslím, že bych neměl dovolit, aby jí kdokoliv ubližoval nevhodnými řečmi o odloženém zboží.“

120

5.

Najednou se Thomasovi zdálo, že čas, který se až dosud líně vlekl, přidal nevídaně na tempu. Od neděle teta Evelina denně volala. Na dálku kontrolovala to, co ji až dosud nezajímalo. Jestli zmizel z příbytku jejího synovce prach, který měl snahu se tam trvale usazovat, jestli je všechno nádobí tam, kde obvykle má být, jestli jsou sklenice dokonale čisté, Thomase to už

udivovalo. Jako by se sama královna chystala navštívit jeho doupě.

„Proč nepřijedeš a nevezmeš to tady do ruky? Zbavilo by tě to traumatizujících starostí. Podle mne zbytečných. Starý BristolSandrik je taky jenom chlap. Nebo alespoň byl v čase, na který si snad ještě pamatuje.“

Tato poznámka byla uznána za nevhodnou a vyškrtnuta ze zápisu.

Jenže teta je jednou teta, blízká příbuzná se neodmítá, když její rady směřují

k synovcovu blahu. Otázka, o jaké blaho tady jde, zatím synovce nevzrušovala. Všechnu tu aktivitu hodnotil jako přehnané snažení tety, která nemá co dělat.

Malfus byl vyzván, aby zjistil, kdy přijíždějí vlaky z Glagowa. Sám iniciativně vyčistil Thomasovi obuv, že se nevídaně leskla, ačkoliv se leskla vždy, ale ne nevídaně. Po zběžné

kontrole se Thomas ujistil, že se za svůj brloh nemusí stydět.

„Jak jsme na tom se zásobou ohnivé vody? Doufám, že nám návštěva rozhojní naše už

docházející zdroje. Takový demižónek by se hodil. Jenže starý pán se s tím nebude tahat a jeho komorník je ve věku, kdy se nehodí zatěžovat ho dvacetikilovým nákladem.“

Malfus překvapeně zvedl obočí ke stropu, Thomas ho však hned ujistil, že patrně

zapomněl, že si starocha vyzvedne jakási jeho příbuzná hned u vlaku.

„Mám obavu, Malfusi, že si budete muset vzít svoji slavnostní uniformu. Bude to něco jako mezistátní návštěva. Tedy buřinku, občas se to ještě vidí na veřejnosti a předznamenává

slavnostní chvíli, na což veřejnost hledí s obdivem.“

„Ovšem, pane. Angličané pořád ctí tradice.“

„Budeme si muset na nádraží objednat taxi. Austin je už dost vetchý a nebylo by vkusné,

kdyby se rozhodl stávkovat. Zatím byl pořád tolerantní, ale kdo ví, co ho napadne. Abych nezapomněl, připomeňte mi, abych lady Evelinu upozornil, že by se měla rozhodnout k menší

investici.“

„K službám, pane.“

Tak se stalo, že ve středu, nezřízeně brzy, po obědě hned po čtrnácté hodině, stál na nástupišti, kam měl přijet rychlík z Glasgowa, uvítací výbor. Vytvářel ho nonšalantně se kymácející Thomas Gum, Malfus v žaketu a s buřinkou na hlavě a žena neurčitého věku a pohlaví, čekající na svého strýce.

Vjíždí-li rychlík na nástupiště, je tam stojící pozorovatel uchvácen majestátností pohybu, který se může podobat jenom tomu, co v člověku vyvolá zaoceánský parník blížící se k doku. Těleso, puzeno nebývalou silou, se prohnalo anglickou krajinou, všude nechalo zaznít hlas

121

svého majestátu. Byl to hlas dálek, vichrů, které svým čelem rozbouří a naplněných snů, ke kterým s nadějí směřuje. Nějak podobně smýšlel Thomas, když viděl zmíněný, teď

zpomalující se pohyb této obrovské hmoty.

„Tak, Malfusi, jde se na věc.“

Byla to výzva platonická, protože všichni zůstali na místě, jen bedlivě hleděli, kde jsou oddělení první třídy, protože nepředpokládali, že by pan BristolSandrik cestoval jinou.

„Už ho vidím!“ vykřikla neteř a vrhla se podél zastavujícího vlaku. „To je strejda.“

Oba muži viděli jen ruku kývající na pozdrav, ruku zakončenou kloboukem, který byl téhož tvaru a patrně i kvality jako klobouk Malfusův.

„Vida, vida, už jsou tady. To je nádhera,“ prohodil Thomas rozjařeně. První se vysoukal starý komorník. Po pár krocích se objal s jásající neteří, ale vzápětí se chystal plnit své povinnosti. Sháněl nosiče, který by vyvlekl z vozu zavazadla. Mezitím z vagónu vystoupili i další cestující, moc jich nebylo, a posléze pan BristolSandrik.

„Vítám vás v Londýně, pane,“ stačil Thomas říci a chopit se napřažené ruky. Vzápětí

však byl zasažen vichrem, který měl snahu ho vyvést z míry, o rovnováze nemluvě.

„Mne nevítáš? Thomasi, ty jeden hostiteli. Jsme tady dva, dědeček i já a jsme rádi, že jsme tu.“

„Proboha, Martino, kroť se, děvče!“ vyzýval BristolSandrik vnučku.

„Jak to, že jste nic neřekli, že přijedete oba. Já jsem z toho dost překvapený, to je slabý

výraz. Tak tě tady vítám a doufám, že se ti tady bude po ty dva dny líbit.“

Kdyby Thomas Chum tušil, nebo přesněji, kdyby věděl, že přijede i Martina, určitě by si připravil přivítání, teď však zmateně blekotal a cítil, že jeho slovní projev není na úrovní

situace.

Ke slovu se dostal i Malfus; zdvořile, s kloboukem v ruce, hosty pozdravil a projevil přání, aby byli s jejich péčí spokojeni. Rozloučil se komorník, sehnal nosiče a veden svou neteří se ztratil z dohledu.

„Kam s tím, pane,“ ozval se nosič a tlačil před sebou pojízdný koš na zavazadla. Ukazoval, kudy ke stanovišti taxislužby. Malfus odhadl, že by se v taxíku s těmi kufry a demižony tísnili, proto řekl, že pojede se zavazadly napřed.

„Vidím, že se ani moc nedivíš, Thomasi,“ řekla laškovně Martina, když se ho chopila v podpaží; druhou paží k sobě tiskla dědečka, aby se jí tady v tom hemžení neztratil.

„Vaší vnučce musím vytknout, pane Bristol-Sandriku, že svým překvapením způsobila organizační zmatky. Byl bych zajistil přiměřený program, kterým bych ji možná překvapil. Zatím překvapila ona mne. Jestlipak ti to, Martino, babička schválila. A jak je možné odejít jen tak ze

školy. Kde je disciplína mladých skotských žen, budoucích opor národa?“

122

„Moje řeč. Máte správný názor, mladý muži. Já jsem jí to taky nechtěl dovolit. Ale znáte ji.“

„Musím to zavolat tetě Evelině. Jsem si téměř jistý, že neodjedete tak brzy, jak jste předpokládali.“

„My jsme však nepřijeli na návštěvu. Já tady mám nějaký obchodní program a Martina se jenom přidala.“

„Rozhodně nechceme obtěžoval lady Evelinu. Navštívíme ji všichni v jinou příhodnou dobu, Thomasi. Zítra mi ukážeš nějaká pamětihodná místa. Třeba tvoje hospody. Na těch mi záleží.“

„Snad se ještě dočkám toho, že ta holka dostane rozum. Ale jak jsem ji stačil sledovat, musel bych tady být do sta let. To by mi už asi nestálo za to.“

Starý pán však bděle sledoval pohyb na londýnských ulicích, a když vůz zastavil před Thomasovým domem, podivil se, kde to je.

„Tohle přece není hotel.“

„Není. Budete mými hosty, pane Bristol-Sandriku.“

Když se blížili k domu, zavolal Thomas Malfuse a ten už stál u dveří připraven shromáždit a nanosit do domu zavazadla.

„Pane Bristol-Sandriku, dostanete pokoj pro hosty a vaše vnučka bude spát v mém pokoji.“

Starý pán se tvářil nerozhodně. Nechtěl Thomase obtěžovat a taky si nebyl jistý, zda v tomhle jistě malém bytě bude mít pohodlí, na které byl zvyklý.

„K ruce budete mít Malfuse, který se už o vás postará.“

Martina se rychle seznámila s bytem, vše bedlivě zkontrolovala, i když to nebylo zvykem nahlížet hostiteli do přílišného soukromí, ale chtěla vidět, jak vypadá takový

staromládenecký příbytek. Thomas taky tak chápal zvědavost, která by ho jindy a v jiném případě urážela. Zkoumala porcelán, obracela hrnky dnem vzhůru a ptala se na výrobní

značky, vyjímala knížky z knihovny, až ji musel starý BristolSandrik zarazit a omluvit se Thomasovi za její nepřiměřenou zvědavost, která hraničí s dobrým vychováním.

„S ohledem na čas a na únavu z cesty vás na chvíli opustím, asi za hodinu a půl budeme večeřet. Potom se domluvíme na dalším programu. Zítra bych mohl pana BristolSandrika dovézt na místa, kam si bude přát. Ale to všechno až po večeři. Teď mne laskavě omluvte.“

S Malfusem se nemusel Thomas domlouvat. Ten pochopil, že jeho pán si bude muset najít někde nocleh. Taky bude třeba v restauraci, odkud měli přivézt večeři pro tři, rozšířit objednávku. K tomu stačí telefon. Thomasovo lůžko převlékl dřív, než si Martina vůbec uvědomila, že jejich hostitel nebude spát ve svém bytě.

123

„Kdo se kam stěhuje, Malfusi?“ zeptala se sluhy. Viděla, jak do většího kufru ukládá

oblek a prádlo a další nezbytné věci, které Thomas potřeboval s sebou do přechodného exilu.

„Thomas nebude spát doma?“

„Je mi líto, slečno. Rád bych mu uvolnil svůj pokoj, ale musím tady zůstat, abych vám byl k službám.“

„Ach, to jsem netušila, že mu způsobím takové potíže.“

„Nejde o potíže, slečno. Myslím, že toto přechodné opatření postoupí skutečně rád. Velmi se na pana BristolSandrika těšil.“

Pro Thomase šlo taky o novou zkušenost. Nikdy u něj nespali dva hosté najednou. Občas hostil tetu Evelinu nebo její sestru tetu Agnes. Teď uvažoval, má-li se obrátit na některého z přátel nebo raději vyhledat hotel. Nakonec se rozhodl pro hotel, protože věděl, jak by to u některého z jeho druhů končilo. Ráno by zaspal a svým hostům by přidělal starost.

„Kufr s potřebnými věcmi je v autě, pane. Ještě nějaké přání stran přechodného noclehu?“

„Nic, jen ten přechodný nocleh. Pokud máte přehled, zamluvte mi pokoj v přiměřené

ceně.“

„Ovšem, pane. Hned to zařídím.“

Jak se zdálo, koupelna dostávala zabrat. Bytem se rozléhal baryton pana BristolSandrika, kterému ozvěna, naplňující malou koupelnu, zřejmě učarovala.

„Dědeček jistě pozapomněl, že je v Londýně a ne na skotském vřesovišti. Doufám, že si tvoji sousedé nebudou stěžovat.”

„Neobávej se, Martino. Jsem rád, že se tu dobře cítí. Z domova není zvyklý na tak malé

prostory, jaké máme tady. V jeho koupelně je možno hrát kuželky. Tady tak člověče nezlob se.“

Martina vyhledala Thomase v kuchyni, kam se přechodně uchýlil, aby ho pozvala do jeho pokoje. Převlékla se a po vydatné sprše to byla svěží mladá dáma, dost nepodobná té, která s ním jezdila na koni kolem zámku Certes.

„Dělá mi pořád potíže si zvyknout, že tady v mém pokoji sedí děvče, na které jsem zatím myslel jako na vzdálený přelud.“

„Chtěl jsi někam jet?“

„Musím se zapsat v hotelu a dát si tam věci.“

„Co kdybych tam jela s tebou?“

Zatvářila se provinile? Thomasovi se rozbušilo srdce.

124

„Myslím, že by to pro mne bylo velmi namáhavé.“

„Proč namáhavé? Tomu nerozumím.“

„Taky dědeček by v tom neviděl nic společensky přijatelného.“

Kývala hlavou, jako že rozumí.

„Nejsem si jistá, že se mi v té posteli bude dobře spát.“

„Rozumím. Přijala tvar mého těla. To je přednost takových postelí a současně jejich nedostatek.“

„Naštěstí jsi mi nerozuměl.“

„Ano, nerozuměl.“

Stáli proti sobě plni napětí. Obával se jí dotknout, ona čekala, jestli to udělá.

„Myslím, že bych měl jet. Dědeček je v té koupelně nějak dlouho.“

„To je u něj normální. Tak jeď, jestli to musí být.“

Zaklepal Malfus.

„Pane, máte pokoj na této adrese.“ Podal Thomasovi lístek se jménem hotelu a adresou.

„Je to poměrně blízko, tak deset minut jízdy autem. Přejete si, abych vás tam dovezl?“

„Děkuji, není třeba. Myslím, že byste mne mohl zastoupit a zavolat lady Evelině. že máme dva hosty.“

„Ne, Malfusi. Já jí zavolám, až se vrátím.“

Martina projevila rozhodnost, která jí svědčila za Thomasovy návštěvy ve Skotsku.

„Někam jdeš?“

„Doprovodím tě k tomu hotelu. Trochu pohybu před večeří. Taky poznám, jak vypadá

hotel, kam jsme vypudili svého hostitele. Než dědeček opustí koupelnu, budeme zpátky.Tak jdeme, Thomasi.“

Tak šli.

Hotel byl skutečně blízko.

„Pan Thomas Chum? S chotí?“

Recepční, s trochu zapšklým výrazem ve tváři, prozkoumal Martininu tvář, která se ani nepohnula.

125

„Ne. Budu tu dnes spát sám.“

„Nenadálé okolnosti, pane?“

„To se někdy stane, když přijedou příbuzní z venkova.“

Martina se uvolila pronést tuto poznámku, i když se v duchu divila, jak jsou tihle Londýňané vlezlí.

„Počkáš na mne dole, drahoušku?“

„Jak bych mohla. Podívám se, jestli tam máš přiměřené pohodlí, můj drahý.“

Poslíček se chopil kufru a vyjel s nimi do třetího poschodí. Dostal něco drobných a zmizel. Ani se nešklebil.

„Anděli!“

„Má lásko!“

Je zřejmé, že neutrální půda měla vliv na vzplanutí citů. Ty teď plály nezadržitelně. Oba se snažili hltavě dohnat vše, co se za dobu jejich odloučení jevilo jako krutý nedostatek, jako zákeřná hra okolností.

Telefon. Neodbytně.

„Ještě jsem si ani neodložil a už mne někdo otravuje. Neber to.“

Nedala si říct.

„Halo?“

„Už je tam?“

Neurčitý mužský hlas. Nepředstavil se.

„To se ví, že je.“

Sluchátko bouchlo do vidlice, vyjařovalo tak názor mladé ženy na stav výchovy občanů

Britského společenství.

„Už jsou tam nějak dlouho. Co říkala ta mladá paní? že mají hosty z venkova a že se jde jenom podívat, jak se bude manželovi bydlet. Nějak dlouho to prošetřuje.“ To řekl recepční

k hochovi, který stál u zdviže ochotný každému posloužit.

„Telefon, pane.“

„Nejsem hluchý.“

Recepční držel sluchátko u ucha a tvářil se starostlivě.

126

„Říkáte…, ovšem, pane. Zavolám tam. Nechte mi laskavě číslo telefonu.“

Přesvědčil se, že telefon na pokoji nikdo nezvedá a poslal tam liftboje, aby upozornil hosta, že je naléhavě volán panem Malfusem.

Hoch byl obratem zpátky.

„Z pokoje je slyšet jenom sténání.“

„Vzal jsi za kliku?“

„To jsem nevzal.“

„Sténá tak nějak normálně?“

„Já nevím, jak má sténat normálně.“

„Vrať se tam a podívej se do pokoje. Tady si vezmi náhradní klíč.“

Kluk se podíval do pokoje a žasl. Našel tam Martinu ležet na podlaze, ruce na zádech svázané prostěradlem, nohy obtočené lepící páskou a stejný materiál jí svíral ústa. Nechal všeho a pádil dolů.

Recepční svolal přítomný personál. Hotelový detektiv mezi ním nebyl. Byl to slušný

hotel, který až dosud neměl potíže s lidskými slabostmi, které řeší detektivové. Pak nastal neobvyklý ruch. Ukázalo se, že hotel má poměrně dost zaměstnanců, kteří

mohou přepadenému hostovi pomoci na nohy, zavolat policii a divit se, kam zmizel pan Thomas Chum. Stejně se divili i Malfus s panem Bristol-Sandrikem, kteří byli na místě

přibližně stejně rychle jako policie.

Hlavní pozornost budila samozřejmě Martina.

„Prosím, uchylte se do nejbližšího volného pokoje. Tady musí jednat policie.“

Reprezentant hotelu, který se sice představil, ale jehož jméno ani funkci nevzal nikdo z hostů na vědomí, zavedl postiženou a členy rodiny, mezi něž se Malfus zařadil, do nejbližšího volného apartmá. Policejní důstojník nejdřív poslal zaměstnance hotelu pryč a věnoval se postižené.

Starý BristolSandrik se nejdřív chytal za hlavu, ale za čas si uvědomil, že jeho vnučka jediná zachovává rozvahu, proto se uklidnil a vypověděl celkem souvisle, kdo je a proč je v Londýně. Jen si neodpustil otázku, co to vnučku napadlo, že šla s Chumem do hotelu.

„To, co jste naznačil jako nedostatek ve výchově, vážený pane, je vlastně naše štěstí. Kdyby byl napaden pan Chum bez přítomnosti svědka, ještě teď by se třeba pochybovalo o tom, kde je. Důležité svědectví vaší vnučky nám může pomoci odhalit pachatele.“

„Aby vám bylo jasné, pane důstojníku, já miluji Thomase Chuma, Thomas Chum miluje mne.“

127

Řekla to hrdě a statečně čelila pohledu svého děda BristolSandrika.

„To je samozřejmě potěšující. Teď: Jak dlouho jste byli v pokoji, když do něj vpadli ti násilníci. Dále: Kolik jich bylo a jaké vedli řeči. Dále: Velikost, nářečí, barva hlasu. Nápadné

podrobnosti.“

Skupina policistů zatím prohledávala hotel. Obsadili všechny východy a jeden zaměstnanec je provázel všude, kde by se mohl někdo cizí ukrýt. Bylo to velice nepříjemné

jak pro zaměstnance hotelu, tak pro hosty.

Martina vypověděla, že když se ti dva surovci zabývali Thomasem, chopila se velké

porcelánové vázy a rozbila ji jednomu z útočníků o hlavu. Střep pak hodila na koberec a lekla se toho, co udělala, místo aby zbytku porcelánu použila jako zbraně. Jak teď vidí, váza měla dvě uši, a kdyby se jednoho toho ucha chopila, byla by to smrtící zbraň.

„Bylo to přesně tak, jako v naší hájovně. Stejně funěl, pardon, hlasitě dýchal. Taky si na mne sedl a ucpával mi ústa. Pak mne surově obrátil na břicho, strhl z postele prostěradlo a svázal mi ruce. Byla to však zkušenost, na kterou jsem si ještě nestačila zvyknout. Až se to bude opakovat potřetí, budu vědět jak na to.“

„Z vašich poznatků ovšem můžeme usoudit jenom to, že to byli násilníci zkušení. Ale co jste to říkala o hájovně?“

Ozval se Malfus: „Dovolte, pane, mám tady v hotelu nějaké známé. Kdybyste dovolil, podívám se tady a možná, že na něco přijdu.“

Policista s tím zjevně nesouhlasil. Pan BristolSandrik ho však požádal o toleranci, protože on, Sandrik, se za sluhu uneseného přítele zaručuje.

„Malfusi,“ zavolal na odcházejícího sluhu, „zavolejte lady Evelině, ona má v Londýně

jistě hodně známých a o násilím spáchaném na jejím synovci by měla vědět.“

Policista pochopil, co tato výzva znamená: že mu tady bude řada lidí mluvit do vyšetřování; ale s tím se nedalo nic dělat.

Policisté přicházeli, dávali svému nadřízenému lístky papíru, on hlášení přečetl a tvářil se nezúčastněně. Utrousil vždy nějakou poznámku, která byla jen neurčitým hodnocením.

„Myslím, že se už můžete vrátit domů. Jak jsem pochopil, do bytu pana Chuma.“

„Dědečku, vrať se tam sám. Já počkám na to, co se podaří zjistit o ztraceném Thomasovi. Buď si vezmi taxi, ale zase nemáš klíč. To je radost! Budeme muset najít Malfuse.“

Za Malfusem byl vyslán stopař. Malfus zjevně nesouhlasil, ale uznal, že pan

BristolSandrik je host a že ho musí dopravit domů. Pak se vrátí a vezme domů slečnu Martinu. Jestli se v tu chvíli v některém zeměpisném pásmu dělaly na nebi červánky, rozhodně to nebylo na duši věrného sluhy.

128

„Myslím, pane Bristol-Sandriku, že se teď navečeříte a ve vhodnou dobu půjdete na lože. Jestli usoudíte, že zítra neodjedete z Londýna, jak jste měl v programu, zavolám vašemu komorníkovi, že se odjezd odkládá. V opačném případě necháme vše při starém. Teď zavolám lady Evelině.“

Zpráva o záhadném zmizení Thomase Chuma měla předpokládaný ohlas. Vyplynula z toho však nezbytná Malfusova povinnost zajistit v hotelu, kde k neštěstí došlo, dva pokoje; jeden pro obě sestry, protože i teta Agnes u toho chtěla být, a také pro jednu komornou. Ke své malé spokojenosti si Malfus uvědomil, že i on je pouze člověk. Zapomněl se zeptat, jak se dámy hodlají do Londýna dostat. Zda vlakem, tedy kdy je má čekat, nebo zda autem, tedy kde bude šofér spát.

Dal hostovi večeři, kterou bylo třeba přihřát, sám povečeřel v kuchyni a vrátil se do hotelu.

Byl to dnes zatraceně dlouhý den. A ještě nebyl u konce.

6.

Každý větší hotel je něco jako výrobní podnik. Nevyrábí sice materiální statky, ale dává

vzniknout lidské pohodě. Hosté tady nalézají klid, odpočinek na přechodnou dobu, než se opět vrátí ke svým povinnostem. Hotel jim má dočasně nahradit klid domova. Z toho samozřejmě plynou majitelům hotelu zisky. Hotel musí proto mít svoji technickou základnu. Dřív tuto stránku věci vytvářela kotelna se sklady topiva, nejdříve uhlí, potom nafty, teď

plynu a elektrické energie. V zimě dávala teplo a po celý rok teplou vodu. Velký prostor vytváří kuchyně a skladiště potravin. Podstatná je prádelna se sklady prádla. To vše spravuje a do chodu uvádí personál. Dodejme, že četný personál. Armáda uklizeček, pokojských, číšníků

a kuchařů, techniků, opravářů, úředníků zaobírajících se účty, objednávajících a zajišťujících přísun potřebných materiálů, no, škoda mluvit. Je toho mnoho, co host nevidí, co mu zajišťuje klid a bezpečí. Ředitel hotelu odpovídá se svým štábem majitelům hotelu za bezchybný

provoz. Když se pak z hotelu po násilném činu ztratí host, no, hrůza. Škoda mluvit. Ředitel hotelu přijel a hned svolal poradu svých náměstků. Seděli v jeho pracovně a vypadali

výrazně utrápeně. To, co se stalo, ohrožovalo nejen pověst hotelu, tedy i finanční

zisk, ale i jejich osobní existenci. Věděli, že něco před veřejností tutlat, tak obvyklé

v detektivních povídkách z tohoto prostředí, nemá smysl.

„Pánové,“ oslovil ředitel Borg své zkroušené podřízené, „tenhle případ nám musí

vynést uznání veřejnosti. žádné zamlčování. Zločin si k nám našel cestu proti naší vůli. Byl by spáchán kdekoliv jinde. U nás se stal náhodou, a to proto, že jeho oběť k nám našla cestu. Až přijdou novináři, řeknu jim to takhle. Chápete?“

Chápali, i když obtížně.

„Policisté prohledávají pokoje, protože je možné, že zločinci oběť ukryli v některém z nich. To je trapné, já nevím, jak to říct. Musíme to podstoupit. Dva policisté vstupují do pokoje a třetí hlídá za dveřmi. Na začátku každého poschodí teď hlídkují policisté. Chodí

129

s nimi jeden náš člověk s knihou hostů a srovnává zápis s kontrolovanými hosty. To je něco nebývalého. Nevím, jestli to není v rozporu s nějakým zákonem, třeba na ochranu osobnosti. Takový hlas se už ozval. Šest hostů se odhlásilo, ale vyšetřovatel jim zabránil v odchodu. V hale sedí slečna Martina Sandriková a zkoumá odcházející, jestli v nich nepozná zločince. Někdo už volal bulváru, televize se prý už ohlásila, nevím, jak s tím naložit. Policie nám musí

poradit. Vyšetřovatel byl tak důkladný, že dokonce povolal psovoda, aby s ním prohledal sklep.“

„Hotel Meteor bude slavný.“

Jeden z úředníků, kterému se chtělo spát, projevil smysl pro realitu. Nutno dodat, že to ředitel neocenil.

Policistům se přihlásil svědek, jeden z hostů, který viděl dva muže, jak vlečou třetího po zadním schodišti někam dolů. Jeden z nich křikl: policie! To svědkovi stačilo, aby se o věc už

nestaral. Z toho plynulo, že všechna opatření, která probíhala v hotelu, byla už zbytečná, protože Thomas Chum byl s největší pravděpodobností z hotelu odvlečen, u zadního vchodu naložen do auta a unesen.

Teď byl důležitý tento náhodný svědek.

Po tomto svědectví uvažoval ředitel, že sám obejde všechny hosty a omluví se jim. Jenže to by se hosté už nevyspali. Až ráno u snídaně, nebo až budou hotel opouštět. V tu dobu ve vzdálenějším koutu Anglie lady Evelina Cowmes-Bradly pobíhala nedůstojně po svém pokoji a hořekovala. Malfusova informace byla kusá a postrádala uklidňující prvek naděje. Poslední živý výhonek rodu, rodu, který po několik staletí byl pýchou země, se najednou ztratí, unesen zločinci přímo z náruče drahé Martiny Sandrikové. Malfus sice nic nevěděl o náruči slečny Martiny, ale naznačil, že s Thomasem byla v pokoji. Co by asi mladá dívka dělala v hotelovém pokoji s mladíkem horké krve? Svá mladá léta si lady Evelina nestačila v tom zmatku, který po Malfusově telefonu v domě nastal, připomenout. Uplatnila pouze souhrnné zjištění. S mladíkem v hotelovém pokoji!

Zločinci jí ho vyrvali přímo z náruče.

„Sežeň rychle šoféra a komornou, já jedu do Londýna. Hned teď. Thomas je v nebezpečí.“

Sestra ovšem prohlásila, že když je Thomas v nebezpečí, musí být u toho. Sehnala komornou, šoféra, všichni si zabalili potřebné propriety a vyrazili.

„Chudáček malej. Pamatuješ, to mu bylo pět let…“ teta Agnes měla sklon k srdceryvným melodramatům, proto ji sestra Evelina musela včas zastavit.

„Zatím nevíme, o co jde. Proto se zdrž a nech si přiměřený zármutek na chvíli, kdy ho

bude skutečně třeba.“

Bylo vidět, že se teta už vzpamatovala z otřesu a byla ochotna své pojetí věci rozšířit na dalšího člena rodiny. Dál už jeli mlčky.

130

„Hrozné město,“ vzdychla Agnes, když přijeli na kraj Londýna. Dál už svůj soud nerozvíjela. Kdyby byla rozvíjela, Evelina by se byla dozvěděla jen to, co slyšela vždy v těchto místech, když jela se sestrou nakupovat. Tedy nic nového

„Malfusi,“ ozvalo se volanému u pravého ucha pánovitě, „kde je ten hotel?“

Z kusého dotazu Malfus pochopil, že lady Evelina se blíží, proto ji celkem podrobně

popsal cestu k hotelu Meteor.

Po dalších patnácti minutách jízdy poručila šoférovi, aby zastavil u nejbližšího policisty a zeptal se na cestu k hotelu Meteor. Proto netrvalo ani půl hodiny a vůz zaparkoval před hotelem.

Mezitím se ovšem stala důležitá věc. Nejprve vyšetřovatel poslal své muže pryč. Hledal důkladně, vyšetřovali ještě důkladněji, ale nenašli žádnou stopu, jako by Thomas Chum neexistoval. V jeho pokoji analyzovali každé smítko, které shromáždil jejich policejní

vysavač. Vyslechli každého, některé z hostů i dvakrát, zatím vše marné. Věděli jen, že na pokoj odešli Chum se slečnou Martinou Sandrikovou, vydávající se za manželku zmizelého, že ji našli svázanou, zalepenou lepící páskou, jak vydává kvílivé zvuky, že jeden host, který

od chvíle předběžného výslechu truchlivě čekal na jeho pokračování, viděl totiž muže odváděného někým, kdo se vydával za policisty. Nic víc. Usoudili, že šlo o zločin únosu. To bylo dost málo povzbudivé.

Vyšetřovatel se však nevzdával.

Měl proč.

Host, který přijel z venkova a rozhodl se domoci se přístřeší v hotelu Meteor, roztočil vstupní dveře a rozzlobeně se obrátil na portýra, který si krátil chvíli očekáváním nových zpráv o převratu ve vyšetřování, což dělal v hale, sice poblíž východu, ale pořád ještě uvnitř

hotelu.

„Ukliďte toho opilce! Leží vám tady za vraty jako vizitka vaší obchodní způsobilosti.“

Portýr vyskočil, nečekal na další výzvu a vyběhl ven. Uklízení opilců nebyla běžná

činnost. Obtížně s ním jistě zápolil, protože za chvíli požádal recepčního, aby zavolal buď

policii, nebo záchrannou službu.

„Ten pán je spíš mrtvej, než opilej.“

„Jdi se tam podívat,“ rozhodl vyšetřovatel, který se chystal promluvit s Martinou o své

bezmoci. Tak málo stop a tak nepříjemný případ. Jeho pomocník tedy vyšel za dveře a tam našel muže, který byl na několik metrů cítit alkoholem. To nebylo nijak zvláštní, protože opilci jsou obvykle alkoholem cítit, ale tenhle byl od alkoholu celý mokrý. Jako by se jím poléval. Prohledal mu kapsy, ale nenašel nic, podle čeho by poznal jeho totožnost. Náhle, osvícen vnuknutím, se vrátil do haly a požádal Malfuse, aby s ním vyšel ven. Vyšel ven i vyšetřovatel, protože jako bystrý pátrač cítil příležitost.

131

„Pane, co tu děláte?“ zvolal Malfus zděšeně.

„Tak tohle je náš ztracený host?“ změnil vyšetřovatel oznamovací větu ve větu tázací.

„Vožralej jak dělo,“ zhodnotil situaci vrátný.

„Pane, na váš úsudek se nikdo neptal. Vy jste měl stát ve vchodu. Kdybyste tam byl, věděli bychom i to, kdo ho sem dopravil.“

Bylo zřejmé, že tam po svých nepřišel. Byl víc mrtvý, než živý. To se ho už chopila Martina.

Malfus s vrátným bezvládného Thomase pozvedli a obtížně do dopravili do haly. Uložili ho, za značné pozornosti přítomných, do jedné klubovky.

„Rychle zavolejte záchrannou službu.“

Martina nebohému třela dlaně, nejevil však známky života.

„Nezbytně mu musí vypláchnout žaludek. Nalili mu do krku kořalku, možná, že smrtelné množství. Je to vidět na obleku, že se tomu bránil. To náš případ posouvá do nové

polohy.“

„Do jaké polohy, pane?“

„Slečno, asi tady došlo k omylu. Když poznali, že unesli toho nepravého, zahladili takhle stopu. To, že pana Chuma někde nepohodili, ukazuje, že to byli svým způsobem gentlemani.“

Vůz rychlé záchranné služby se ohlásil silným vytím, Thomase naložili, s sebou vzali i Martinu, i když se Malfus nabízel, že u svého pána zůstane. Dali tedy Malfusovi papír se jménem nemocnice a s telefonním číslem. A pádili pryč.

Ve chvíli, kdy vůz zahýbal za roh, přijela lady Evelina. Malfus ještě stál na chodníku a smutně pohlížel za mizejícím svým pánem, mohl ji proto s odpovídající vážností přivítat.

„Malfusi, kde je Thomas?“ vyrazila otázku, sotva jí otevřel dveře.

„Můj pán, vážená lady Evelino, je právě odvážen do nemocnice. Je s ním slečna Martina.“

„To byla sanitka, kterou jsme potkali?“

Když její odhad potvrdil, zeptala se, zda je zranění vážné.

„To musí potvrdit lékař. Vaše zavazadla, prosím. Pokoje jsem zajistil. Kde bude spát šofér?“

132

Statky-zmatky. Lady Evelina nevěděla v první chvíli, jak se rozhodnout. Musí si odložit v pokoji. Musí do nemocnice za Thomasem. Musí za panem Bristol-Sandrikem, kterého odvezl vůz taxislužby do Thomasova bytu. Proto Malfus převzal iniciativu. Vyřídil formality v recepci, dohlédl na dopravu zavazadel obou dam do jejich pokoje, dal pokyny komorné. Konečně chtěl zavolat panu Bristol-Sandrikovi, ale když si uvědomil, kolik je hodin, upustil od toho.

„Nebudeme staříka budit. Oprávněně počítá se schopnostmi naší londýnské policie. Zavolejte však do té nemocnice.“

„Myslím, lady, že je ještě brzy. V tuto chvíli na mém pánovi dělají úkony nezbytné

k tomu, aby přišel k vědomí.“

Zatím co komorná připravovala pokoj, aby mohl být oběma dámami obýván tak, jak to odpovídalo jejich zvyklostem ovlivněných tradicemi, výchovou a vkusem, policisté si lámali hlavy stavem situace.

Proč šel mladík spát do hotelu, když má v Londýně byt, a proč šel na pokoj s dívkou, která nebyla jeho ženou a ani se k pobytu nepřihlásila? Na obě otázky by si průměrný, dodejme, že zdravý a konvencemi neomezovaný policista hravě odpověděl. Zbývá otázka, kdo a proč ho unesl. Kdo to byl a proč to udělal. A proč ho vrátil!

Lady Evelina Cowmes-Bradly jednotlivé policisty nerozlišovala podle nějakých hodností. Pro ni byli všichni strážníci. Patrně se jeden z podřízených vyšetřovatele ukvapil, když chtěl projevit horlivost a chopit se svévolně iniciativy. Zaklepal na dveře, za nimiž se lady chystala telefonovat, prokázal se služebním průkazem a hodlal plnit své povinnosti.

„Dovolte, madam, abych vám položil několik otázek.“

„Teď na vás nemám čas. Agnes, zavolej laskavě Malfuse.“

Slečna Agnes nechala policistu stát mezi dveřmi a zašla do pokoje za komornou. Požádala ji, aby poslala Malfuse za lady Evelinou.

„Nestůjte ve dveřích a počkejte laskavě za dveřmi. Hned se vám bude Malfus věnovat.“

Důstojník, který neměl zkušenost se šlechtou, projevil rozpaky, ale byl si vědom svého postavení v soudobé společnosti a ohradil se:

„Nechci mluvit s jakýmsi Malfusem, ale s lady Cowmes-Bradly.“

Přiběhla komorná Terezie a s úsměvem, kterému musel jako muž rozumět, ho vzala za ruku a odvedla ke dveřím svého pokoje.

„Na všechny otázky, které chcete položit mé paní, vám mohu klidně odpovědět i já.“

Byl to ještě policejní zajíc. Komorná měla řadu předností, lady Evelina dbala o to, aby u ní nastupovaly do služby dívky s jistým reprezentačním statusem. Takže policista se už k lady Evelině nevrátil

133

Když odcházel z pokoje komorné Terezie, byl nabit tvořivou energií. Sršel přesvědčením, že je nadějný policista, který má možnost dotáhnout svoji kariéru k nebývalým výšinám. Napadlo ho totiž to, co mělo napadnout poručíka: jak se mohlo stát, že si oni gangsteři spletli Thomase Chuma.

Vrátil se do recepce, teď už ztichlé, a vyrušil odpočívajícího recepčního.

„To byl dneska den, co?“ oslovil muže v livreji nonšalantně.

„Myslím, pane, že na něj dlouho nezapomenu.“

„A to ještě není u konce.“

„Myslíte, že se bude ještě něco dít?“

„To záleží na tom, jestli mi odpovíte uspokojivě na několik otázek.“

„Nestrašte mne.“

„Bez obav. Jde jenom o jakési upřesnění faktů, které už známe.“

K recepci přistoupil muž, přišel z ulice, a teď se nesměle rozhlížel. Zjevně nepatřil mezi hosty.

„Čím vám mohu posloužit, pane,“ zeptal se recepční stroze.

„Rád bych věděl, co mám dělat.“

„V tom vám opravdu neporadím.“

„Potřebuju, aby mi lady Evelina řekla, co a jak.“

Rozum přihlížejícího vrátného bystře zapracoval.

„Vy jste její sluha?“

„Ne. Šofér. Stojím venku a nevím, co dělat. Snad abyste se jí zeptal, jestli má pro mne nějaké pokyny.“

„To bude jistá potíž,“ řekl recepční, který se cítil být kompetentní na otázku odpovědět.

„Zavolám komornou.“

Zavolal komornou. Trvalo to dlouho, než se k recepci doslala zpráva, že se má šofér s autem vrátit domů.

Hala se opět vyprázdnila a přijala svou ospalou podobu. Stál tam teď jenom kluk od výtahu a četl si v nějakém ilustrovaném časopise. Kdyby tam nepřišel policista, byl by si sedl, teď musel budit dojem plné služební pohotovosti.

„Tak především: Kdy přesně přišel pan Thomas Chum.“

134

„V šestnáct hodin a pět minut.“

„Jak to, že to víte tak přesně?“

„Protože pokoj byl do šestnácti hodin rezervován panu Mardonu Mercymu.“

„A pan Mercy nepřišel.“

„Přišel, ale později, kdy už byl pokoj obsazen panem Chumem. Opozdil se o pár minut.“

„Můžete mi říct, jak se to jméno píše?“

„Mardon Mercy?

„Mardon Mercy.“

„Ano, píše se to Mardon Mercy.“

„Věděl ten pan Mercy předem, jaké bude mít číslo?“

„Vždycky spal na stejném čísle.“

„To musel být dost naštvaný, že jste mu ho obsadili.“

„Nebyla to naše chyba. Dostal pokoj stejných kvalit.“

„Je ten pan Mercy pořád ještě v hotelu?“

Recepční se podíval do knihy a řekl, že tady bude do rána, kdy odjíždí z města. Poté se nadějný policista uchýlil do ústraní a zavolal svého nadřízeného poručíka.

„Pane, myslím, že jsem na něco přišel.“

„Nestrašte.“

„Vrátíte se do hotelu?“

„Už asi ne. Ten Chum je živý, sice silně opilý, ale žije. To je úspěch. Co máte?“

„Pane, budu stručný. Pokoj, který v šestnáct hodin pět minut přidělili panu Chumovi, si rezervoval do šestnácti hodin jejich stálý host pan Mardon Mercy.“

„Cože?“

„Stálý host pan Mardon Mercy. Přišel o pár minut po panu Chumovi a je teď ubytován na stejném patře jako má být pan Chum. Brzy ráno odjíždí. Vždycky spal na stejném čísle. Někteří lidé jsou dost konzervativní.“

135

„Aha. Tak tam čekejte, já se vrátím hned, jak to půjde. Vezmu s sebou tu slečnu. Chum se musí vyspat z opice, a proto je tu zbytečná.“

„Nebylo by lepší, kdyby si pomalu zvykala? Myslím, jestli si ho chce vzít za muže.“

To ovšem byla odvážná slova, která poručík rázně odmítl.

Do haly přišel Malfus, nahoře neměl co dělat a být jako společník komorné, která se souhlasem své paní tíhla k posteli, se mu nechtělo, a ani s ohledem na jeho postavení to nešlo.

„Jedu domů, tady už nemám co dělat,“informoval policistu, který čekal na auto svého nadřízeného.

„Pěkně se nám to zamotalo, co?“

„Nevím, pane, co tím myslíte.“

„Pán si jde uložit kufry a skončí s otravou alkoholem na záchytce. Má váš pán sklon k alkoholismu?“

„Můj pán v podstatě nepije,“ odpověděl Malfus odměřeně.

„Tím hůř.“

7.

Martina přijela s vyšetřovatelem asi za půl hodiny poté, co mu jeho podřízený volal. „Slečno Sandriková, budeme zdravotní stav pana Chuma sledovat. Teď už o něj nemějte

strach a vraťte se klidně domů.“

Provázen svým kolegou pílil hned do hotelu.

„Mám v pokoji kabelku!“ zavolala za ním Martina, ale to policistu nezajímalo.

„Dojděte mi pro ni, Malfusi. Já tam nahoru už nechci chodit.“

Pokoj byl ovšem nedobytný. Policie ho zajistila jako místo zločinu a proto si pro věci tam uložené bude muset dojít pan Thomas Chum, až se vrátí mezi zdravé, eventuelně střízlivé

občany.

Martina ještě sváděla mírný spor se svým svědomím. Má nebo nemá vzbudit Thomasovu tetu lady Evelinu, která neváhala přijet, sotva se dozvěděla o jeho potížích? Po chvilce váhání se rozhodla jít spát. Thomas pravděpodobně neumře, proto je tetina starost sice významná, z hlediska příbuzenských vztahů podstatná, ale na Thomasovo zdraví nemůže mít vliv.

136

„Víte, Malfusi, od dnešního dne jsem si slibovala leccos, ale dost nepříjemně mne překvapil.“

Malfus si tohoto sdělení vážil. Tak ho udivilo, že téměř zapomněl zastavit a pustit na přechodu pro chodce občana mírně klátivého.

„Nejhorší na tom je, Malfusi, že váš pán prožil něco, co se mu ani do konce života nemusí přihodit.“

Tato věta vybízela k úvaze. Zejména když uvažující měl v paměti sklad soudků a lahví, které ošetřuje a opatruje teď vzdálený Držhuba-Maulhalter. Malfus dal jenom taktně najevo kam směřují jeho myšlenky otázkou, jak se daří panu Držhubovi.

„Netuším. Snad dobře. Jak jste právě teď přišel na Držhubu?“

„Omlouvám se,“ ubral Malfus plyn a vůz se jen tak tiše loudal podél chodníku, „ale když jsme byli s pánem na návštěvě v jeho skladu, ukazoval nám zásoby, které daleko převyšují sklad rozměrného hostinského zařízení. Tenkrát pan Držhuba-Maulhater projevil významně lítost nad skutečností, že až se bude slečna vdávat, celý sklad přijde v niveč.“

Martina se zamyslela.

„Rozumíte tomu, Malfusi?“

„Neodvažuji se rozumět, slečno.“

„Narážel snad Držhuba na něco?“

„Pochybuji, že by si dovolil.“

„Ještě pojedeme dlouho, Malfusi?“

„Nikoliv, slečno.“

„Proč jste tedy zpomalil?“

„Protože za rychlé jízdy mi myšlenky příliš utíkají do stran.“

„Aha.“

„Omlouvám se, slečno.“

„Nemáte důvod se omlouvat.“

Martina se rozhlédla, snad aby zahlédla nějakou utíkající Malfusovu myšlenku. Viděla však jenom chmurně osvětlenou londýnskou ulici, protože byli v oblasti malého pouličního ruchu..

„A jsme tu,“ řekl Malfus a rychle opustil vozidlo, veden snahouslečně podržet dveře.

137

„Nedáte to do garáže?“ zeptala se dívka.

„Jen na hotelové parkoviště. Ráno budu vůz potřebovat, slečno.“

Té noci se Malfus i Martina Sandriková příliš nevyspali.

„Podle hlasu usuzuji, jako byste celou noc flámoval, Malfusi,“ oslovila jmenovaného lady Evelina, když ho brzy po snídani telefonem zavolala ze svého hotelového pokoje. Malfus chvíli uvažoval, co vede lady k tomuto úsudku, když na něj skutečně není vidět.

„Je mi líto, paní, ale jmenovanou činností jsem se skutečně nezabýval. Pokud se vám můj hlas jeví jako hlas člověka nevyspalého, je to tím, že jsem se skutečně nevyspal.“

„Půjdete se mnou navštívit pana Thomase?“

„Je mi líto, měl bych se chvíli věnovat našim hostům. Panu Bristol-Sandrikovi a slečně

Martině Sandrikové.“

„Co dělá Martina?“

„Myslím, že ještě spí. Pan BristolSandrik je v koupelně.“

„Nemohu jít Thomase navštívit, když nevím, kde je.“

To znělo pro Malfuse jako celkem logické stanovisko.

„V tuto dobu je na návštěvu pacienta ještě brzy. Myslím, vážená paní, že za vámi pošlu slečnu Martinu a mohli bychom navštívit pana Chuma společně. Předem však do nemocnice zavolám a zeptám se na zdravotní stav svého pána.“

Tento přístup k věci byl shledán jako podnětný.

„Tak co, Malfusi,“ zvolal bujaře pan BristolSandrik, když svěží a patřičně odpočatý

vešel do kuchyně. „Mladý Thomas je pašák, on to přežije. Alespoň ví, jak taková pořádná

opice vypadá.“

Malfus projevil údiv nad tím, jak pan BristolSandrik dospěl k tomuto názoru.

„Martina mne v noci samozřejmě vzbudila. Řekl jsem jí, aby si nedělala starost. Každý

pořádný chlap se musí jednou za život pořádně zlinkovat. Tak to má Thomas za sebou. To je řečí, že umře. Kdyby umřel, nebyl by to pořádný chlap hodný toho jména. Ty vejce chci čtyři.“

„Prosím, pane.“

„Už jste snídal?“ zeptal se BristolSandrik.“

„Ještě jsem neměl příležitost, pane.“

138

„Neváhejte a hoďte na pánev o pár vajec víc. Slyšel jste někdy o Bayswateru, Malfusi?“

„Je mi srdečně líto, ale neslyšel, pane.“

„To nevadí. To je nějaké náměstí. Vezmu si taxi. Taxikář to musí vědět.“

„Myslíte, pane, že by to bylo příliš nezdvořilé, kdybych se zeptal, kdy asi hodlá slečna Sandriková vstát?“

„Když ji nevzbudíme, vyleze z postele až v poledne. Věci se však mají tak, že ji půjdu vzbudit. Vy mi to zatím naservírujte. Taky bych neměl nic proti plackám z ovesných vloček. Ať se cítím jako doma.“

Když se za chvíli vracel,. šla za ním potácivým krokem jeho vnučka.

„Uvědomuji si naléhavě, jak jsou někteří lidé málo ohleduplní, Malfusi. To mají být ovesné vločky? Doufala jsem, že v Londýně dostanu něco jiného. A zase ty ohavné vločky.“

Pan BristolSandrik usedl k talíři s vaječnou omeletou a k jejím nářkům se nevyjadřoval. Musel ji uklidnit Malfus informací, že lady Evelina čeká, že s ní pojede za Thomasem do nemocnice.

„To jste měli říci hned,“ zaúpěla Martina a zmizela v koupelně.

„Neohlížejte se na ni, Malfusi, a udělejte si snídani. To vám dobře radím. Jinak pojedete do nemocnice hladový.“

Nejdřív se ovšem stavěli pro lady Cowmes-Bradly.

Když dáma uviděla Martinu, vrhla se k ní s výkřiky, které by uplatnila divadelní diva na scéně viktoriánského dramatu, kdyby předváděla, že se k ní vrátil milenec, který ji nezodpovědně opustil.

„To jsem opravdu ráda, že vás vidím. Vás taky pane Bristol-Sandriku. Proč taky nepřijela má drahá kamarádka? Málem jsem zapomněla: Tady v koutě se tísní má drahá

sestřička Agnes. Vášnivý lovec motýlů.“

Všichni se navzájem objali, teta Agnes byla vysvobozena z kouta mezi stolem a skříní

na šaty, Malfus volal do nemocnice a dozvěděl se, že pan Thomas Chum bude propuštěn do domácího ošetření hned po obědě.

Tato informace byla přijata většinou společnosti s pochopením. Pan BristolSandrik ovšem měl své londýnské povinnosti, netrpělivě nahlížel na ciferník svých hodin a posléze vyzval Malfuse, aby mu objednal taxi, že se s Thomasem jednak uvidí, až bude zcela střízlivý, tím myslel Thomase, jednak v jeho bytě, kam se určitě oba, jak Thomas tak BristolSandrik uchýlí. A zmizel.

„Přiznám se,“ řekla lady Evelina, „že starého pána sotva poznávám. Neviděli jsme ho pár týdnů a zdá se mi, jako by to byl jiný člověk.“

139

Otázka platila Martině, která na to nic neřekla, jen se s povytaženým obočím usmívala. Čemuž mohla lady Evelina rozumět, jen kdyby chtěla. Jenže nechtěla. Tak drahé Thomasově

tetě nezbylo než podrobit Martinu a Malfuse křížovému výslechu, eventuálně zapojit svou sestru do rozhovoru. Byla tam přece Martina, která zatím o sestře nic nevěděla a seznámení

s ní mohlo mít jakýs takýs význam. Nazíráno s ohledem na další vývoj poměrů.

„Nemáte tušení, jak jsme doma trpěly, proto jsme se hned rozhodly vyrazit a na místě

podepřít Thomase v jeho strádání. Strádá snad, že strádá?“

Otázka platila Malfusovi, který měl mít nejvíc informací.

„Můj pán byl ohrožen na životě, ale teď už je z nejhoršího venku,“ řekl Malfus.

„Jeho zranění tedy není příliš vážné?“

„Šlo o smrtelné zranění, lady Evelino,“ řekla Martina. „V nemocnici provedli příslušné

zákroky, dostal nějaké léky a z nejhoršího se asi vyspal.“

„Vypláchli mu žaludek,“ doplnil Malfus.

„Vypláchli mu žaludek?“ vzdychla lady Evelina. „To se otrávil? Proboha, proč by se trávil?“

„Byl otráven. Abyste věděla všechno hned na místě. Thomase přepadli a nalili do něj litr nějaké kořalky. Tím ho zbavili vědomí a vystavili ho nebezpečí, že umře na otravu alkoholem.“

Lady Evelina se zapotácela. Protože se všichni přítomní věnovali svým myšlenkám, nikdo jí nepřispěchal na pomoc, nikdo ji nepodepřel. Musela se sama dopotácet k nejbližší

židli.

Další její komentáře byly na úrovni tohoto sdělení a překvapení, které s sebou neslo. Protože dávala najevo dojemnou starost jednak o synovcovo zdraví, jednak o jeho pověst, sestra Agnes, která dosud mlčela, řekla: „Myslím, že to nebude tak zlé. Byla to jistě svým způsobem životní škola. Thomas bude vědět, co to je opít se do němoty. Asi se tomu zdaleka vyhne. A to bude dobře.“

„Výborně,“ zajásala Martina. „Tady se vzácně shodujete s mým dědečkem. Ten hned ráno přišel s tímto názorem. Samozřejmě, že otrava alkoholem není asi nic příjemného, ale pokud zbaví Thomase příklonu k alkoholu, bude to jen dobře.“

„Jak to myslíte, Martino? Snad tím nechcete říct, že Thomas trpí sklonem k alkoholismu?“

Otázka byla vyslovena přísně a pohled, který lady vrhala na mladou dívku, byl na hraně

přátelských pohledů.

„Rozhodně ne. Dědeček je toho názoru, že taková zkušenost, i když byla Thomasovi vnucena, není rozhodně k zahození.“

140

„I když byl jeho život ohrožen?“

„Samozřejmě s tím, že ohrožen nebyl, protože lékaři včas zakročili. Proto dodatečně

musím naznačit, že Tomas měl štěstí v neštěstí.“

„Štěstí v neštěstí,“ řekla lady Evelina pořád se stopami zděšení v hlase. „Kdyby včas nezasáhli, tak by došlo k tragedii. Slyšíš to, milá Agnes? Co scházelo a byli bychom bez Thomase. Uvědomujete si to, Malfusi, že byste byl bez pána? Co by bylo s námi a s naším domem? Ani domyslet si to nedovedu.“

Zdálo se, že lady Evelina hodl á podstoupit další záchvat utrpení.

„Dovoluji si navrhnout, vážená lady Evelino, abychom se vzdálili z tohoto hotelu; já vás dovezu někam, kde můžete dobře poobědvat, a pak se vydáme za mým pánem.“

Malfus pokládal ze nezbytné mužsky zasáhnout do poměrů. Protože se tvářil jako vždy korektně a ve tváři neměl žádný z možných výrazů, které by jiní neodpovědní sluhové jistě

nasadili, lady Evelina mlčky souhlasila. Hlasitě souhlasila pouze Martina, kterou s úsměvem napodobila i Agnes.

Až do třinácté hodiny se nedělo nic zvláštního. Pokud ovšem nebereme jako zvláštní, že společnost, která ještě nedávno truchlila nad osudem mladého Thomase, se teď radostně

věnuje kachně na divoko a tradičnímu anglickému sherry. Nikdo nevzal na vědomí, že jde o španělský nápoj, jako většina Angličanů i tato společnost trpěla iluzí, že vše, co je vhodné, musí být anglické. Jen Malfus usoudil, že kachna na divoko a sherry, no, jaksi to příliš neladí

a věnoval se pivu.

V kapse se mu rozběsnil telefon. Malfus zvolil divoké fanfáry, které ho teď volaly do služby.

„Jak se cítíte, pane?“

„Nenacházím slušný výraz.“

„To samozřejmě chápu. Už si pro vás můžeme zajet, pane? Po obědě máte být propuštěn do domácího ošetřování.“

„Jistě, neváhejte. Má trpělivost vzala dávno za své.“

„Ovšem. Chápu, pane.“

„Pan Thomas nás čeká.“ Stručné sdělení. Jaképak podrobnosti.

Lady Evelina zaplatila útratu, která nebyla zanedbatelná, a společnost nasedla do auta. Thomas je přivítal bledý a slabý. S ženami se postupně objal a měl samozřejmě zájem, koho tím vším utrpením vlastně zastoupil.

„Myslím, pane, že to nebylo specielně připraveno pro vás. To, že vás přiotrávili, bylo záměrné. Abyste byl nějakou dobu mimo hru.“

141

„Máte na mysli to přepadení?“ divil se Thomas.

„Přepadení je asi jiná věc, pane.“

„Co to je za řeč, Malfusi. Mimo hru,“ zeptala se lady Evelina.

„Tím myslí, teto, abych nemohl svědčit proti těm únoscům. Mimo hru je výraz, který člověka vyřazuje z jednání.“

Lady Evelina teď vyzvala Thomase, aby už neváhal, vyřídil všechny nemocniční

formality a šel k vozu. Vznikl tady menší problém, kdo se bude tlačit vzadu, kdo bude sedět vedle Malfuse vpředu. Dopředu posadili lady Evelinu, vzadu si vzaly obě slečny mezi sebe Thomase.

Cestou Thomas vypustil páru. Tak to sám nazval, stav, kdy ho opustily síly a cítil se být velmi slabý.

„To je asi přirozené. Po takové otravě musí být člověku nanic. Jsi pořád ještě nemocný, můj milý,“ prohlásila lady Evelina. „Budeš muset zůstat v posteli.“

„Zavezu vás do hotelu, pane,“ řekl Malfus.

„Proboha, proč do hotelu?“ divila se lady Evelina.

„Protože mám hosty, milá tetičko. Když jsme je byli navštívit, taky nás neposlali spát do hotelu.“

„Půjdu tam s tebou, Thomasi, a budu se o tebe starat.“

„To přece nejde, Martino.“

„Proč by to nešlo? Vaše komorná si vezme můj pokoj a já v hotelu její.“

„Thomas tam bude mít kolem sebe tři pečovatelky,“ řekla lady ne příliš nadšeně. Naštěstí se v tu chvíli lady Evelina dívala před sebe na cestu a neviděla, jak se Thomas tvářil.

„Naberte kurs domů, Malfusi,“ řekl Thomas a tak se stalo.

„Martino, dojdi si pro věci.“

„Ty nepůjdeš nahoru?“ zeptala se lady Evelina.

„Nepůjdu. Kdybych tam vystoupal, už bych tam zůstal. Proto tady raději počkám.“

„Neměl bych vám něco přinést, pane?“

142

O Malfusově dotazu Thomas chvíli uvažoval, ale pak zavrtěl odmítavě hlavou. V hotelovém pokoji měl vše potřebné. Proto se sluha vydal nahoru za Martinou, jednak aby ji pustil do bytu, protože neměla klíče, jednak aby jí pomohl se zavazadlem. V hotelu byl klid, po únosu ani památky. V recepci měl službu jiný recepční, a když se Thomas domáhal klíče od pokoje, musel čekat, protože recepční měl nějaké pokyny, které

bylo třeba ověřit.

„Thomasi a Martino, přijďte za mnou. Pošlu sem to děvče, pokud je ovšem ve svém pokoji.“

Výměna obsazení pokoje Martiny s komornou lady Eveliny byla uznána za možnou, takže u pultu v recepci postával jenom Thomas.

„Mějte, prosím, strpení, pane. Policejní důstojník tu bude co nevidět. Zatím se laskavě

posaďte,“ recepční ukázal na řadu klubovek.

Thomas se k nim váhavě vydal. Rozměry černou kůží potažených fotelů dávaly vědět, že je tu obvyklá širokorozchodná klientela. Zabořil se do jedné z nich, a byl by usnul, kdyby na něj někdo nepromluvil.

„Je mi to opravdu líto, pane. Ale náš podnik je zcela bez viny na tomto politováníhodném případu.“ Byl to ředitel hotelu, který se teď skláněl nad Thomasem.

„Byl bych vám vděčný, pane, kdybych se mohl uložit na lůžko. Pustili mne právě

z nemocnice. Mám tu přece pokoj. Nebo ne?“

„Samozřejmě, že máte. Jenže ho policie zapečetila a dosud neuvolnila. Mohu vám dát dočasně pokoj náhradní. Na stejném patře a s mnohem lepším vybavením. Souhlasíte?“

„V pokoji mám své věci, které potřebuji. Nebudu přece spát v košili. Také“

Přišel Malfus.

„Omlouvám se, že jsem vás přerušil, pane. Myslím, že je na čase, abyste se odebral na lože.“

„Odebral na lože.“ Thomas obtížně vstal. „Dejte mi klíč od nějakého pokoje,“ řekl řediteli. „Nebudu tady postávat, než se někomu z policistů uráčí sem přijet.“

Zatím co se ředitel domlouval s recepčním, přišla dolů Martina s komornou, lady Evelina se sestrou se ještě zdržely.

„Dáme vám, pane, náhradou pokoj z ředitelské rezervy. Je ve druhém patře a je to skutečně luxusní apartmá.“

Thomas už téměř rezignoval, nechal se Malfusem a Martinou odvést k výtahu.

„Opravdu jsem netušil, že mají opilci tak těžký život.“

143

Jeho povzdech byl přijat se zájmem především liftbojem, který dělal, že neposlouchá, ale koutky úst ho zrazovaly.

Pokoj z ředitelské rezervy bylo dvoupokojové apartmá. Se zájmem to vzala na vědomí

pouze Martina. Malfus rychle rozestlal lůžko a zatím, co si Martina prohlížela vedlejší pokoj, rychle pomohl Thomasovi zbavit se šatů a uložil ho do postele. I když byl v posteli jen ve spodkách, bylo mu všechno jedno. Zavrtal se do polštářů a vyhlásil stav obležení.

„Řekněte všem tetám a jim podobným, že teď budu pár hodin spát, ať mne nechají.“

Tento kategoricky vyslovený názor na situaci se mohl náhodnému pozorovateli jevit jako příliš rigorózní. Vezmeme-li v úvahu, že ho všechny tři ženy zjevně milovaly, každá

ovšem trochu odlišně od druhé, pak se i nám jeví trochu nepřípadné je bez přiměřených ohledů takto od sebe zapudit. Vezmeme-li však v úvahu, že po staletí šlechtěný druh muže žijícího v inkubátoru svého rodu má samozřejmě jistý sklon k sebestřednosti, pak vezmeme Thomasovy nároky na klid jako případné. Vždyť svůj požadavek vyjádřil celkem úhledně. Ať mne nechají. Mohl to taky říci jinak, což neudělal a nám nezavdal důvod k mírnému pohoršení.

Malfus pánův požadavek vzápětí tlumočil slečně Martině Sandrikové. Ta ho vzala s pochopením na vědomí a rozbila tábor ve vedlejším salonu. Nebylo tam přiměřené lůžko, ale celkem široká pohovka, která jí stačila na jednu noc neklidného spánku.

„Řekněte, Malfusi, oběma tetám, jak se věci mají. Pokud by chtěly se mnou mluvit, jsem tady k dispozici. A zařiďte, aby mi sem dal někdo lůžkoviny. Budu spát tady na té lenošce.“

Samozřejmě, že obě dámy byly vzápětí přítomny. Obě shodně prohlašovaly, že se nehodí, aby mladá a svobodná dívka spala tak blízko mladého a svobodného muže. Martina se tomu ze srdce smála.

„Lady Evelíno, ten mladý a svobodný muž vedle spí jako dřevo. Není to příliš vhodné

přirovnat Thomase ke kusu dubového špalku. Ale pokud jde o moji případnou čest, tak se určitě zachová jako ten kus dřeva. To říkám a myslím to dobře. Vaše komorná může zůstat kde je.“

„Ale, děvče. Na co to hned nemyslíte. Ona zmíněná čest je něco tak pofiderního, že mluvit o tom se mi jeví jako říci o otakárku feniklovém, že se minulé léto přemnožil na naší

louce.“

To se ozvala teta, která až dosud nezasahovala do debat vedených v její přítomnosti..

„Cos tím myslela, sestro?“

Tón, který druhá ze sester oslovila první, byl tón délesloužícího feldvébla, který sice nikdy nesloužil v anglické armádě, ale plnil stránky patřičné literatury střední Evropy.

„Víte, co jsem tím myslela, Martino?“ zeptala se oslovená.

144

To také nebyla přiměřená odpověď, ale mohlo se jí lady Evelině dostat. Záleželo na tom, co Martina odpoví. Martina se však jenom smála. Smála se hlasitě a to nedělalo lady Evelině

dobře.

Vešel Malfus s pokrývkami a ložním prádlem. Tím debata skončila. Bohužel. Však na její pokračování jistě dojde.

„Dovolil jsem si upozornit komornou lady Malvíny, aby přišla připravit lůžko slečny Sandrikové. Slečna ji laskavě zavolá, tady je její číslo.“ Položil na stolek papírek s telefonním číslem. „Já, když laskavě dovolíte, se vrátím domů, protože o mého pána je, doufám, postaráno, a hlavně proto, že mi dělá starost pan BristolSandrik. Ještě se nevrátil z města.“

„Ó, Malfusi, vy jste poklad. Jak vás mému synovci závidím.“

„O mého dědečka se nestrachujte. Jak jste si mohl všimnout, když se doma plouží po zahradě, vypadá jako bezmocný stařík. Sotva nabral do plic londýnský vzduch, běhal jako křepelka. Nemám pravdu?“

„Ale mé dítě, nejsem si jistá, že se vámi teď tlumočený postřeh hodí, aby byl uplatněn v souvislosti s patriarchou vašeho rodu. Pan BristolSandrik je moudrý a zkušenostmi obdařený pán. Jeho srovnání s křepelkou je, tady jsem v rozpacích, jistě málo vhodné.“

„Chápu, milá lady Evelino, že vaše rozhořčení, které jste tak taktně uplatnila, je na místě. Já mám, bohužel, takovou povahu, že nejdřív mluvím a teprve potom se omlouvám.“

Malfus stál u dveří a čekal, až si ho někdo všimne. Protože se tak nedělo, decentně

zakašlal a řekl, že se omlouvá, pokládá totiž za vhodné se vzdálit. Lady Evelina ho také

milostivě propustila.

Píšeme tuto kroniku s nadějí, že tato kapitola konečně skončí. Už se přece nemůže nic dít, co by stálo za zaznamenání. Jenže se mýlíme. Otevřely se totiž dveře pokoje, kde měl tvrdě spát Thomas Chum. Jak se ukázalo nespal tvrdě, spal asi jen lehce. Teď se dožadoval práva, které slušní a ohleduplní lidé přiznávají svým bližním, právě opojeným alkoholem, spát tvrdě.

„Co je to tady za tábor lidu? Nebo to je předvolební shromáždění? Jak můžete tady tak hlomozit, když vedle spí člověk, kterému šlo o život?“

Nebylo jisté, jestli se některá z žen pokusí na předložené otázky odpovědět. Jedna se cítila být dotčena, druhá a třetí se usmívala, z nich Martina víc.

„Pojď, Evelino, zítra je taky den a zítra mu už bude lépe.“

Slečna Agnes vzala sestru Evelinu za ruku a mířila s ní ke dveřím. Mezitím Thomas zavřel trochu hlasitěji, než bývá jeho zvykem, dveře pokoje s úmyslem uložit se do postele. Martina vytočila číslo, které jí nechal Malfus a požádala komornou, aby jí přišla připravit lůžko. Z toho, že musela číslo vytočit, nikoliv ho vyťukat, vyplývá zřetelně, že šlo o hotel, kde mají v úctě tradice a jim odpovídající dobré úmysly.

Tak obě dámy odešly a Martina čekala netrpělivě na komornou.

145

Ani teď však naše kapitola, která se snaží být věrnou kronikou událostí ze života Thomase Chuma, neskončila. Jenom se vyčerpala naše trpělivost.

8.

Má přijít komorná ustlat mi pohovku. Trvá jí to nějak dlouho. Byla to slova Martininy samomluvy. Nemusela dlouho promlouvat, v tu chvíli se ozvalo zaklepání na dveře a vyzvána, vstoupila komorná lady Eveliny.

„Taky jsem si to mohla udělat sama, kvůli takové věci vás obtěžuji. Musím si stále na mnohé věci zvykat a to mi nedělá dobře.“

Komorná, žena středních let, která u lady Eveliny sloužila od svých dívčích let, nic neříkala a s úsměvem rozprostřela prostěradlo a upravila vše tak, jak bylo třeba. Pak slečně

popřála případnou dobrou noc a zmizela. Případnou proto, že den ještě nekončil.

„Tak a je to.“

„Co je tak?“ ozvalo se z vedlejšího pokoje.

„Ty máš uši jako rys.“

„To je prý doklad příslušnosti k mému rodu,“ smál se Thomas v sousedním pokoji.

„Slyšet všechno, co se kde šustne a jednat podle toho. Nechci této schopnosti zneužívat. Prý

se to hodí zejména v parlamentě.“

„Jak to s tebou vlastně je?“

Martina přistoupila k jeho lůžku a po chvilce váhání si sedla na pelest.

„Bylo mi bídně. Když jsem teď pár minut spal, síly se mi asi vrátily.“

„Asi?“

„Pravděpodobně.“

„Když se ti síly asi vrátily, proč jsi před chvílí tak vykřikoval, že jsi nemocný a tak podobně?“

„Protože jsem se právě vzbudil a hluk těch ženských hlasů, ve kterém vynikal hlas mé

drahé tety, mne rozčiloval.Věděl jsem, že tam jsi, a potřeboval jsem se jich zbavit.“

„Takže mám taky odejít?“

„Věděl jsem, že zůstaneš.“

„Ale! Pán věděl, že zůstanu.“

146

„Neměl jsem snad pravdu?“

„Pan Thomas Chum si je nějak jistý svými pravdami. Jejich oprávněností, nebo čím. A to mi vyhovuje velmi málo.“

Teď se tvářila Martina přísně.

„Jak se to, proboha, tváříš?“

„Jak se tvářím?“

„Jako uzená treska, kterou právě vyndali z lednice.To ti neslu ší, miláčku. Tvař se tak, jako že venku svítí sluníčko a za chvíli vyrazíme na náš hrad.“

„Snad by se vznešený pan Chum nenesl na nějaký hrad s uzenou treskou. V naší rodině

není zvykem nosit na pikniky uzené tresky. To jenom ve vznešených rodinách nabízejí

borůvkové koláče králům, kterým se chystají useknout hlavu. Možná, že jim podstrkují i uzené tresky.“

„No tak, miláčku, sedni si sem blíž.“

„Netahej mne za ruku. Proč bych si měla sedat blíž?“

„Doufám, žes zamkla dveře.“

„No dovol, Thomasi Chume!“

„Proč bys je nezamkla? Nejsi ve svém domě, nevíš, kdo tady slídí po chodbách, zkouší, zda nějaký host nezapomněl zamknout, a pak po špičkách vejde a ukradne vše, co je po ruce.“

„Pan Chum má nějakou zkušenost.“

„Pan Chum žije dost dlouho v tomhle světě.“

„To ho opravňuje tak smýšlet o lidech, kteří jsou v tomhle světě doma.“

„Nutíš mne k tomu, abych vstal a šel zamknout. Kdyby sem vnikl nějaký fotograf bulvárních novin, byla bys v tom vašem Skotsku úplně znemožněná. A já bych si tě pak musel vzít.“

„To by ovšem byl skutečně průšvih. Nejlepší tedy bude, když…“

„Když vstaneš a zamkneš.“

„Ne.Když se seberu, zavolám z recepce taxi a pojedu domů. Tedy do tvého bytu.“

Přemýšlel o této možnosti.

„Slyšel jsem, co říkala jedna teta. Ta motýlomilovná. Teta Agnes. Kdyby tě tu ráno nenašly, tety, myslím, hned by se domyslely, proč jsi prchla. Protože jsem tě obtěžoval. Nic

147

jiného by je nenapadlo. A ty ses bránila a ubránila. Tvá problematická dívčí čest v tomto zápase obstála.Vynikající.“

„Proč problematická dívčí čest?“

„Protože vše, nebo alespoň mnohé, co se kolem tohoto termínu točí, je klam a přetvářka.“

Uvažovala. Situace se vyvíjela jinak, než předpokládala.

„Dovol, abych přemýšlela.“

„Přemýšlej, ale trochu rychleji. Nebo tady usnu.“

Přetáhl si pokrývku přes hlavu. Chvíli ho pozorovala, pak vstala a vyšla z pokoje. Vedle si vzala své věci a odešla. Zamířila k recepci a požádala recepčního, aby jí zavolal taxi. V duši měla takový zvláštní vyprahlý pocit.

Problém, nepříliš složitý, byl v tom, že Martina zapomněla, jak se jmenuje ulice, ve které Thomas bydlel. Taky taxikář byl zřejmě odněkud z Asie, proto se s ním obtížně

domlouvala.

„Jeďte pomalu, já vás povedu.“

Jeli pomalu, Martina se rozhlížela po okolí, najednou se jí všechny domy zdály být stejné.

„Tak tomu se říká průšvih. Někam jedu a nevím kam. Projíždějte tady kolem, snad se strefím.“

Šofér se smál, nemohl na tom tratit.

Jezdili asi dvacet minut, když Martina vykřikla: „Támhle, vidíte tu kašnu?“

Kašnu teď viděli oba dva, od kašny to bylo asi kilometr. Oddechla si, bylo vyhráno.Teď

se ještě dostat do domu. Zastavili u chodníku, Martina přepočítávala drobné, když u nich zastavil další vůz.

„Dědečku, co tady děláš?“ zvolání znělo více méně zděšeně. „Já myslela, žes už dávno doma.“

„K svému nemalému zděšení zjišťuji, že ani ty nejsi ve svém pokoji.“

„Právě se do něj vracím. Pan Chum je celkem v pořádku.“

„Jak jinak. Ta trocha alkoholu chlapa nezabije. To tak ještě nějaké londýnské štěně. Ale Thomas je pašák.“

„Máš klíče od domu?“

148

„Možná, že mám, možná, že nemám.“

Nezbylo jim nic jiného, než zazvonit na Malfuse.

Ten zřejmě čekal na pana BristolSandrika. Když uviděl slečnu Sandrikovou, nedal najevo, že by s jejím návratem nepočítal.

„Jedeme zítra domů, dědečku?“

„Co to je zítra. To je už dneska, děvče. Mohli bychom vyrazit odpoledním vlakem, konec konců je to všechno na jedno brdo. Já jsem svoje věci vyřídil. Co ty?“

„Snad. Jenom nevím, že bych byla chtěla něco vyřizovat.“

„Tak to už chodí. Ono se to obvykle vyřídí bez nás. Tak dočkej času, ráno je vždycky moudřejší večera.“

„Dědečku, ty mluvíš jako ta jedna věštkyně, na jejíž slova prý vždycky došlo.“

„To je totiž tak, děvče: Jsou tady nějaké skutečnosti, o kterých máme své představy. Ty vycházejí z toho, co jsme si o nich představovali. Pak se na to koukneme střízlivýma očima a ejhle. Je to údajně pořád totéž, ale je to jinak. Sakra, to je studená voda.“

„Neměl by mít člověk právo na ty iluze? Říká se tomu tak, nebo ne?“

„Určitě, jenže u nich nesmíš zůstat, děvenko. Musíš si říct: Až sem jsou iluze, odtud dál je realita.“

„ Jdu spát,“ oznámila Martina.

„Snad by ses měla umýt, ne?“

„Kdybys mne laskavě nechal, umyji si obličej a vyčistím si zuby. Co teď zameškám, doženu ráno.Už není příliš daleko.“

„Ten ranní vlak se nedá stihnout,“ řekl ještě pan BristolSandrik, než za sebou zavřel dveře koupelny. Ještě ho napadlo, že musí dát vědět svému starému komorníkovi. Přece ho tu nemůže zapomenout.

Přibližně v tu dobu se pan Thomas Chum probral z dřímoty a sahal kolem sebe s jakousi matnou nadějí, že najde bok své přítelkyně. Hmatal marně. Rozsvítil aby podpořil vjemy hmatových smyslů vjemy zrakovými. Ověřil si, že fungují dobře, jenom objekt jeho zájmu není v jejich dosahu. Vstal. Není-li tady, je vedle. Vzal za kliku, tam byla tma. Londýnská

tma není nikdy tma v pravém slova smyslu. Je to jakási skorotma, v její přítomnosti má

člověk co dělat, aby neviděl alespoň obrys předmětu. Předmět, jehož obrys si přál Thomas vidět, zde nebyl.

Rozsvítil a potvrdil si, že viděl dobře.

Co se to stalo?

149

Přece tu byla, prokazatelně tady byla, seděli spolu na posteli, povídali si. V jeho mozku se ploužily ozvěny nevšedního zážitku, ve kterém hrál alkohol jistou roli. Roztáhl záclony na okně a viděl, že se blíží ráno. Studená modř prosvítala z šedavé černi. Bylo to, jako by malíř

smíchal několik barev a ještě nebyl rozhodnut, kterou si vybere. Zatracená práce. Musel jsem ji rozzlobit, musel jsem vést nějaké nevhodné řeči. Tyhle měšťanské dcerušky z bohatých rodin! Co jsem si od toho sliboval? Měl jsem zůstat v poloze ublíženého. Na to by dala, pečlivě by mne přikrývala a možná, že by mi něco vypravovala.

Pohled na hodinky ho ujistil, že jí volat nemůže. Stejně vypíná na noc telefon. Určitě. Neměl bych se přesvědčit? Co takhle zavolat Lucii. Ta by tu byla hned jako na koni.V plné

zbroji svých půvabů.

Pak se za tu myšlenku zastyděl. Bylo by to nečestné jak vůči Martině, tak vůči Lucii. Ještě chvíli se touto možností zaobíral a pak si šel lehnout. Do rána je ještě pár hodin času. Malfus ho přijde vzbudit včas. Taky obě tety se dostaví a odvlečou ho z Londýna. Jak se ale vejdeme do mého auta? Pět lidí. To se bude muset tísnit vzadu s tetou Agnes a s komornou. K volantu ho nepustí. Po takové kocovině nelze.

A Martina, která za ním přijela z takové dálky, se bude tvářit chladně, podá mu ruku, ta bude v tu chvíli studená jako její hlas, nebo možná úsměv, ve kterém budou odkvétat minulé

naděje.

9.

Kronikář, který zaznamenává děje probíhající na zámku lady Eveliny, v sídle rodiny BristolSandrik a v tiché, poměrně tiché londýnské ulici, jejíž jméno laskavý čtenář už dávno zapomněl, pokud ho ovšem vůbec zaznamenal, je v nepříjemné situaci. Jak se jen těšil, že sličná Martina Sandriková odejde z poslední stránky tohoto vyprávění pevně zavěšena do mužného rámě mladého Thomase! Po všech těch vyznáních horoucí lásky (?) a slíbené

oddanosti se rázem z důvodů zcela malicherných rozhodne vrátit se domů a do školy, dát sbohem lady Evelině a Thomasovi, který zpytuje svědomí a neví, co se to vlastně stalo. Martina je ovšem zcela korektní, jak jí káže výchova.

„Myslím, příteli, že to byl neobvyklý pár dní, které jsme tady v Londýně prožili. Sice jsme se nedostali do Britského muzea, ale na to snad ještě někdy dojde.“

Marně ji Thomas láká někam do ústraní, aby si beze svědků prohovořili stav věcí, které

by je oba měly zajímat.

„Co mám vyřídit své ženě?“ ptá se pan BristolSandrik celkem zbytečně, když už se na to nemůže dívat. Na to, jak se prudce změnila atmosféra jejich návštěvy.

„že se těším na chvíli, kdy ji uvítám ve svém skromném domě,“ řekne lady Evelina. Thomas se cítí být slabý, a proto s pochopením hosté vezmou na vědomí, že je na nádraží doprovodí Malfus. Čekat je tam bude komorník pana BristolSandrika se svou neteří.

150

KAPITOLA 3.

1.

Když se toho dne Thomas Chum probudil, viděl, že je zle. Napadaly ho totiž myšlenky. Myšlenky jsou vlezlé, mohou být přísavné, odpuzující. Jejich nositelé a majitelé jsou lidé

většinou směšní, jimi valná část Thomasových přátel pohrdá. Přitom jsou lidé, to si musel přiznat, kteří myšlenkám propadají a oddávají se jim s rozkoší. Tušil, že se sice neoddávají

úvahám kolik andělských kůrů se vejde na špičku jehly, tuto otázku vesměs pokládají za vyřešenou, ale jsou tu jiná témata, která se taky zdají být zajímavá. Až se Thomas zavrtěl, když mu došlo, co ho to napadlo. Co je to čas, kterého má každý plná ústa? A přitom neví, co to je. Pokud tohle někoho napadlo, určitě nepatřil mezi Thomasovy přátele. Bylo na tom všem něco zarážejícího. Není to tím, že začíná stárnout? Zarážející

myšlenka. Čas. Má vůbec nějaký smysl? Co s tím, když čas nemá zřejmě ani hlavu ani patu?

Ovšem, byly situace, kdy ho měl prokazatelně málo. Jindy ho měl nazbyt. Na relativitu nepřišla nikdy řeč. Alespoň mezi jeho kamarády. Kdo má o času jasno, je jeho teta. Nedávno přece říkala: Thomasi máš málo času. Uvažuj o tom. O čem? Obě tety mají najednou plnou hlavu starostí, že je málo času. Souviselo to s Martinou. Ale ne, Martina je asi ztracená

záležitost. Martina, zrzavá keltská holka. Když s ní naposled mluvil, měly její vlasy nějakou jinou barvu. Holky takhle mění identitu, nebo co.

Pod vlivem této nálady položil Malfusovi otázku, na kterou si mohl klidně odpovědět sám. Otázka ukazovala na jisté zmatení mysli: „Malfusi, je ráno, nebo ne?“

Byla to výzva, kterou přiměl Malfuse k rozhodnému jednání.

„Dobré jitro, pane. Čaj má odpovídající teplotu. Přejete si k snídani něco zvláštního, nebo jako obyčejně?“

„Lidé usedlí nemění zvyky. Tradice zavazuje.“

„Správně, pane. Přesto si dovolím otázku, jaký druh šunky vám nabídnu? V ledničce je šunka královská a šunka z domácí porážky, kterou poslala paní teta, lady…“

„Tetu mi hned po ránu nepřipomínejte. Tušíte jistě proč. V poslední době je příliš

autoritativní, jako by se chystala k nějakému rozhodnému kroku a já mám obavu, že onen rozhodný krok mne nepříjemně postihne. I když šunka na to nemá žádný vliv. Nebo má?

Nemá,“ odpověděl si Thomas sám. „Servírujte podle své úvahy.“

Malfus servíroval.

„Malfusi, napadlo vás někdy uvažovat o čase?“

„Ovšem, pane. Uvažovat o čase jsem nucen stále. Když dovolíte, mám ho stále méně.“

„Čeho máte méně a méně, Malfusi?“

„To nebyla stížnost, pane. To bych si nedovolil, ale mám pocit, že času je na všechno stále málo.“

151

Thomas odložil šálek a naznačil Malfusiovi, aby mu dolil čaj.

„Asi jste mi nerozuměl. Málo času. Jistě. Ale čeho to vlastně máte málo. Rozumíte?

Odpovíte, že času. Ale co to je, ten čas, kterého máte málo.“

Otázku chtěl Thomas doprovodit nějakou jadrnou kletbou, ale včas si uvědomil, že tak vznešený problém nemůže být vysloven v souvislosti s nějakým vulgárním výrokem. Malfus byl viditelně překvapen. Očekávat mohl mnohé, co ho mohlo překvapit, ale slovo filozofie tady ještě nikdy nepadlo. A paměť měl dobrou.

Thomas pokračoval: „Teta Evelina mne v poslední době zásobuje znepokojujícími otázkami. Jako: Máš nejvyšší čas. Mám proto uvažovat o tom, že mám málo času?“

„Nepřísluší mi, pane, abych hodnotil názory a zveřejňovaná stanoviska milostivé paní. Milostivá paní má zřejmě na mysli, že se máte pro něco rozhodnout a to v dohledné době.“

Thomas uvažoval. Podle narážek, které obě tety nenápadně trousily, které nemohl přeslechnout, šlo o Martinu. O tu zrzavou keltskou holku. Jenže ona už není zrzavá. Když ji Thomas naposled viděl, sice vlasy měla, ale zrzavé nebyly. Stačí zajít ke kadeřníkovi a vyjde někdo jiný. Myslím ze dveří. Tetám to nedává spát a mluví o čase. Co nedává tetám spát?

Pak však usoudil, že na jedno ráno je těch úvah dost.

„Jaké je tam počasí?“

„Zprávy na druhém rozhlasovém programu předpovídaly jasno a oblačno jenom někde ve Skotsku. Taky tam čekají bouřky. To se nás, pane, snad přímo netýká.“

„Měl bych na to upozornit slečnu Martinu. Co myslíte, hodilo by se to?“

„Nesporně by to byl projev ušlechtilého zájmu, kterým pán vyjadřuje pozornost dámě. Alespoň si tak dovolím usuzovat. “

„Aha.“

Pozornost vůči dámě, usuzoval Thomas mlčky. To abych poslal telegram všem ženám, které znám, aby nevyšly z domu bez deštníku. Technicky nemožné. Konečně, žádná slušná

Angličanka bez deštníku nevychází. Ve Skotsku znám jenom jednu. Její babička nepřichází

v úvahu, jistě sedí doma a plete. Jako nápad je to ovšem dobré. Díky, Malfusi, díky. Možná, že je Martina ve škole, nebo v autobusu. Zkusit to mohu. Spojení dostal hned.

„Co se děje, Thomasi, není ti něco? Koukám na tebe a z toho, co vidím, jsem celá

vedle.“

Otázku, kterou mu položila, aniž by ho pozdravila, jak čekal, hodnotil jako krajně

nevhodnou. Na zevrubné hodnocení došlo později. Teď na ni upřeně koukal a viděl to, co tak dobře znal. Milou, takřka líbeznou tvářičku. Až mu z toho bylo úzko. Jak to, že o ni tak snadno přišel?

152

Martina však nebrala ohled na stav Thomasovy mysli: „Když vyndavám rybu z ledničky, vidím něco, co se mi teď silně připomíná.“

„Chceš tím naznačit, že vypadám jak zmrzlá ryba?“ Tou větou, kterou pronesla lehce a se smíchem, se cítil být Thomas silně dotčen.

„Znáš mne, to bych si nedovolila. Myslím, že bych tě teď měla něčím trochu povzbudit, abys do dnešního dne vykročil plný elánu. Jak vidím, právě jsi povstal z lože, které

se Malfus chystá ustlat. Jo, abych nezapomněla. Zdraví tě někdo, na koho si jistě pamatuješ. Koukej,“ Otočila počítač tak, aby se ten někdo dostal do záběru kamery. Thomas se díval na šklebící se tvář, jejíž odporný knír vykazoval podobu někdejšího soupeře Thomase Chuma. Teprve teď přijal Thomas podobu ryby, patrně leklé.

„Omlouvám se, že vyrušuji,“ zmohl se konečně na souvislou větu. „Podle zpráv o počasí, které ráno vysílala jedna stanice, myslím že BBC, má tam u vás odpoledne pršet. Chtěl jsem tě jen upozornit, abys nevycházela z domu bez deštníku. Tak to je asi všechno. Ještě jednou se omlouvám, že jsem tak brzy po ránu vyrušoval.“

Objektivně vzato nebylo brzy po ránu, bylo půl jedenácté. Co si o tom Martina myslela, se nedozvěděl, protože hned spojení přerušil. Tak a je to, zněl Thomasovým nitrem komentář

k situaci. Ten všivý lord jaksejmenuje, tam u ní musel být přes noc. První, co Thomase napadlo, sotva ho mohlo napadnou něco jiného, bylo že je konec. Teď měl příležitost vychutnat na jazyku chuť toho slova. Konec, náhlá smrt, definitivní

prázdno zbavené všech Martin. Nebo alespoň jedné, jediné, která stála za to, aby byla. Až

dosud na nic takového nepřišel. To, že se neviděli, jak dlouho? Dva měsíce? že jí nevolal mu nedělalo starost. Je tam někde úhledně uložená, téměř by řekl zaparkovaná, přichystaná

vystoupit ze stínu v plné slávě. Teď ho slovo konec bodlo, jako kdyby bosou nohou šlápl na ježka. Sice nikdy nešlápl bosou nohou na ježka, ani nohou obutou, měl ale vyvinutou fantazii. Její aktivitu občas procvičoval, často na úkor své přítelkyně.

„Kdyby se stalo a slečna Martina volala, řekněte jí, že jsem si půjčil od domovnice šňůru na prádlo a odešel jsem do nejbližšího lesa.“ Tvářil se přitom tak, že vzbudil u Malfuse silný zájem.

„Dovoluji si, pane, podotknout, že v blízkém okolí není žádný les. To slečna Martina samozřejmě nemusí vědět.“

„Když tu není les, je tady samozřejmě někde park.“

„Ovšem, pane. Dosažitelný park je asi po dvaceti minutách chůze. V parku však nemají

lidé žádné soukromí. Je tam plno hravé předškolní mládeže, která hledá u dospělých vhodný

příklad chování. V případě, že slečna zavolá, řeknu, že jste odešel s naléhavou žádostí nebýt vyrušován“

„Děkuji, dobrý nápad. Teď na mne něco navěšte, jdu do světa.“

Po cestě se schodů Thomas uvažoval, zda si má vzít vůz, zavolat taxi nebo se spolehnout na městskou dopravu. Dopravní poměry ve městě se staly v poslední době těžko udržitelné. Řidič taxislužby v centru vykřikuje, že zastavit je vyloučené, že mu v tom brání

153

nějaké zákazy, jejichž překročení ho existenčně ohrožuje. Tak z Thomase mámí peníze s výzvou nepříliš důstojnou: dělejte šéfe, jak šlápnu na brzdu, otevřete a rychle vystupte. Obvykle mu, samozřejmě, nevrátí drobné. Městská doprava je spolehlivá, pokud se člověk nesnaží být někde včas. Tyto potíže chápal Thomas jako daň civilizaci a jako spořádaný

občan, oddaný královně, proti tomu příliš nahlas nereptal. Daně se platit musí, jinak se to všechno zhroutí.

Už jednou se Thomasovi stalo, že šel jako dnes po chodníku a u boku mu zaskřípaly brzdy a z vozu vystoupila…, nemaluj čerta na zeď, okřikl se. Nebylo třeba nic někam malovat. Onen čert tentokrát nevystupoval z taxíku, ale šel proti němu. levá, pravá, rázně a odhodlaně.

„Koho to nevidím,“ zvolala, jako by pátrala po odpovědi. „Snad ne samotného Thomase Chuma, jak si to bezstarostně kráčí veden snahou osvěžit se několika doušky zdravého londýnského smogu?“ Hned se mu věšela na krk a předstíraný polibek na tvář, z každé strany jeden, dokládal. že se tato důvěrnost stala všeobecnou a proto přestala být důvěrností. Thomasovy myšlenky se rozběhly do stran a odmítaly se vrátit Přesto se natolik probudil, že se zeptal, co tady dělá na ulici, zda náhodou nevybírá na zemětřesením postižené

národy Asie, nebo snad na vytopené spoluobčany? Stál a čekal, kam hrom udeří. Udeřit někam musel, to byla historická nezbytnost. Tím historická mínil, když si to všechno později rozvážil, že by to odpovídalo zkušenosti, kterou už dříve nabyl.

„Neposlala jsi mi oznámení,“ vykoktal posléze, když si uvědomil, že je na ulici pod dohledem veřejnosti.

„Jaké oznámení jsem ti měla poslat?“ Prohlížela si ho teď z mírného odstupu.

„Někdo tady přece mluvil o manželství a o vrabci v hrsti. Nebo se mýlím?“

Zakývala vážně hlavou, o některých věcech se lehkovážně nemluví, zejména o manželství, které bylo teprve nedávno uzavřeno a zatím nabízí netušené polohy radosti a možná i lehkého smutku. To pak realita dotírá na představy a vhání slzy do krásných dosud očí.

„Můžeš mi blahopřát. Jsem teď paní Brownová.“ Tvářila se cudně a on proti své vůli podlehl nadšení. Asi proto, že si uvědomil, že má o jeden problém méně. Nebylo to příliš na úrovni, ale nemohl si pomoci. Jako by z něj něco spadlo. A taky jako by mu to bylo trochu líto. Ale skutečně jenom trochu.

„Ó, bože! Tak jsi tomu neušla a už je z tebe zákonem chráněná manželka. Je konec s dívčími radovánkami. Jak se cítíš?“

„Proč tak hulákáš? Přece není žádný důvod k tomu, abys tady skákal po jedné noze jen proto, že na někoho spadla pavlač.“

„Pozoruhodné stanovisko k tak významnému životnímu kroku. Podobné vyjádření jsem neslyšel ani když se ženil Bruno Ťapka a ten k tomu měl důvod. Spadla na tebe pavlač?“

„Nespadla, ale ty ses tvářil tak, jako by sis přál, aby spadla.“

154

„Jak jsi na to přišla? Jak tě mohlo něco podobného napadnout? Přece víš, že jsem ti vždycky přál to nejlepší. Když se mi o tobě v noci zdálo, a zdálo se mi o tobě zatraceně často, následoval den plný radosti a svěžích zážitků. Co tu děláš, v téhle čtvrti?“

„Bydlím támhle za dvěma rohy.“ Ukázala na támhleten roh a nechala na Thomasově

fantazii, aby si představil ještě jeden. Thomasovi ovšem poklesla nálada. Ale co, je to jednou vdaná žena a od té by nemělo nic významného hrozit. Teď už si k němu bude jenom chodit půjčovat cukr, když jí náhle dojde.

„Vidím, jak tě to vzalo,“ řekla a mírně se šklebila. „Ale nic si z toho nedělej. Tak to už

v životě chodí.“

Thomas usoudil, že se tomuto postoji říká fatalismus, a on že mu podléhat nemíní. Odpověděl jí otázkou: „Z čeho si nemám nic dělat? Z toho že ses vdala? Máš ovšem pravdu. Jaksi se mi tím zmenšil operační prostor. To říkal Malfus, když Benovi zakázali vstup do klubu. Zmenšil se mu operační prostor. Změna je v tom, že na tebe musím pohlížet jako na vdanou paní, která je svým manželstvím tradičně omezená. Jenže co se dá dělat. Musím operovat na omezenějším prostoru,“ smál se přitom, jí se zdálo, že trochu křivě. „Alespoň jsi mi to měla říct, poslal bych ti kytku. Musím však po pravdě přiznat, že by se podobné změny neměly dít.“

Zasmála se. „Chápu, dokonce ti rozumím.“

Kolem nich pulzoval automobilový provoz. Řidiči za skly svých vozů vyhlíželi zaujatě, zřejmě pátrali po neopatrných chodcích, které by mohli beztrestně přejet, někteří výhružně

sledovali jednání svých kolegů, mnozí si ťukali zaujatě na čelo, jiní měli výraz spících mumií. Prostě – vše bylo normální. Chodec si jich všimne, až když je má na zádech.

„Mám-li být upřímný, bude se mi trochu stýskat. Těžko říci po čem, ale jak jsem, tuším, naznačil, každá taková změna je svým způsobem nepatřičná. My, konzervativní voliči, lneme ke stálým hodnotám. Vyznáváme stabilní řád, kde člověka nic nepřekvapuje. Představ si, že by vláda rozhodla, že se od příštího pondělí začne jezdit vpravo. Libovaly by si jenom pohřební služby. A když se najednou vdá moje dávná přítelkyně, která obohacovala moje mládenecké sny, tak mi nezbude nic jiného než truchlit a vzít to s nechutí na vědomí.“

„Nežvaň, kamaráde. Udělej to taky. Máš tam přece někde nějakou holku, kterou jsem nesnášela a která se ti teď může hodit. No, já jdu. Pěkně jsme si pokecali.“

Pokecali. Kdo je asi ten pan Brown, jehož manželka má tak pozoruhodný slovník a jemu to nevadí?

Thomas šel tam, kam ho nohy nesly. Donesly ho do Klubu peciválů. Nedávno tento pozoruhodný klub otevřeli a proto mu v šatně, kde měli kontrolovat průkazky, nedělali potíže. Jídlo ovšem nestálo za nic. Sicilské taštičky s avokádovou omáčkou sice potvrzovaly Thomasovu mánii objevovat nové prostory v gastronomii, ale… škoda mluvit. Obstál jen jablečný koláč, a to díky své tradiční chuti.

„Malfusi, mám pro vás novinu,“ zvolal, sotva zavřel dveře.

„Pane?“ Malfusova tvář vyjadřovala zdvořilý zájem.

155

„Víte, kdo se nám provdal?“

„Snad ne, pane.“

„Na to byste nepřišel. Kdybyste však jen trochu uvažoval, přišel byste na to.“

Malfus uvažoval, uvažoval však potichu. Myslel na slečnu Martinu, své uvažování však nemínil dát najevo. Důvody byly nasnadě.

„Pamatujete se na tu rozkošnou blondýnku, kterou jste jednou, mírně indisponovanou, vezl k jejímu bytu? Předpokládám, že jste ji neukládal do postele. Tak ta se nám vdala.“

„Skutečně, pane?“

To ovšem nebyla reakce, jakou Thomas očekával. Vyjadřovala jen zdvořilé překvapení. Proto čekal na další Malfusovo vyjádření.

„Kdo je ten šťastný, který si ji odvedl k oltáři, mohu-li se zeptat?“

„Nějaký Brown, Malfusi.“

„Z deseti Angličanů se jich šest jmenuje Brown. Jako pohnutka pro identifikaci je to trochu neurčité, pane.“

„Taky o něm, víc nevím. Jen to, že tady bydlí za rohem. Někde v okolí.“

Malfus uvažoval, co na tuto novinu říct. Kupodivu ho nic nenapadlo, alespoň nic, co by

pomohlo rozvinout debatu na téma vdavekchtivých žen a dívek. Bylo mu známo, že si lady Elvíra přeje, aby skončilo období Thomasovy neženatosti, taky chápal, proč Thomas nijak nepospíchá, aby tetě vyšel vstříc.

„Myslím, pane, že vás bude volat lady Evelina. Když jste nebyl doma, volala, a protože její zájem byl zřejmě veden naléhavou pohnutkou, tak patrně opět zavolá.“

„Co může chtít, stařenka?“ V duchu dodal ta stará škatule, věděl však, že by mu tento výraz Malfus hrubě neschvaloval, omezil se na řečené. Onen diskrétní výraz uplatňovali Thomasovi šlechtičtí přátelé na úkor svých spořivých matek zcela veřejně, v jejich kruzích neměl nežádoucí zvuk.

„Neměl byste ji předejít a sám tam zavolat, pane? Dovoluji si říci, že byste tím projevil žádoucí náklonnost k milostivé paní.“

„že by si jako myslela, že jsem synovec k pohledání, který sice neví, jakou roli hraje pojem času ve filozofii, kterého si však musí předcházet přiměřenými dary.“

„Vyjádřil bych to trochu jinak, ale ve smyslu vámi vysloveného názoru. Tady je telefon, pane.“ Podal Thomasovi přístroj a ten se zamyslel nad klávesnicí.

„Jsou tam čísla pořád stejná?“

156

„Určitě, pane. V poslední době nedošlo k přečíslování telefonních linek. K tomu dojde až po novém roce.“

Thomas přemýšlel. Přemýšlející Thomas poskytuje přihlížejícím zajímavé informace a tak se Malfus tiše vzdálil. O co tetě jde? Možná, že se tam cítí být osamělá. To se našinci občas přihodí, zejména, když ze svého programu vynechá pár dní. Čas od času se v člověku probudí ušlechtilý záměr dát játrům a ledvinám trochu odpočinout. Tohle však asi nebude ten pravý důvod tetina zájmu o jeho osobu.

„Malfusi, dejte mi něčeho napít. Něčeho, co podporuje mozkovou činnost.“

Malfus měl jistou soukromou představu o aktivitách Thomasova mozku a proto vyhledal žádoucí láhev, nalil a přinesl o co byl žádán.

„Je mi líto, pane, ale zásoba léku z dílny pana Držhuby – Maulhaltera dávno došla.“

„Neváhejte a nalijte to, co je. Však to taky bude k pití.“

„Ovšem, pane. Léčivé účinky onoho nejsoucího nápoje jsou dány tím, že víme, jak vznikal a kdo měl na to vliv. Myslím taky na dudy a na zpěv onoho zmíněného odborníka.“

„Velmi správně, Malfusi,“ řekl Thomas a zamyslel se nad okolnostmi vzniku a účincích nápoje, kterého se mu už delší dobu nedostávalo. „Budeme s tím muset něco udělat.“

„Velmi správně, pane.“

„Teď však už nemohu váhat a zavolám tetě Evelině.“

2.

Vjezd do zámeckého parku nenabízel žádné novoty. Všechno odpovídalo tomu, co tu viděl Thomas minule. Snad jen některé stromy se tvářily přívětivěji, to proto, že počasí bylo vlídné. Byla to však zanedbatelná podrobnost, které si host nemusel všimnout taky proto, že nikdo netrval na tom, aby byla zaznamenána. Přehlédnout ovšem nebylo možno lady Evelinu, která, vedena intuicí, opustila dům a vyšla Thomasovi naproti.

„To je dost, že se dáš vidět, nevděčný synovče.“ Když Thomas vystoupil a Malfus složil obřadnou poklonu, objala synovce kolem ramen a vedla ho k domu.

„Budeš se divit, kdo tu všechno je. Dvě krásné dívky a jeden jinoch. Patrika Benelouse znáš?“

Thomas projevil údiv nad tím, že se někdo můře takhle jmenovat. Ale v Anglii, kde se míchají národy z celého světa, je všechno možné. Dozvěděl se, že je to syn jednoho souseda, který vydělává v Londýně na burze a teta ho, syna jinocha, pozvala na víkend, aby dělal dámám společnost.

157

„Odkdy si zveš jinochy, aby ti dělali společnost?“

„Mimo něj tu jsou ještě dvě dívky a jedna dáma. Tu ostatně znáš. Počkej, hned ji pozdravíš.“

Nebylo třeba čekat. Ke dveřím přiběhla z parku Martina a s křikem se vrhla Thomasovi kolem krku.

„Utíkám jako divá, abych tě pozdravila a ty koukáš jako vařená ryba. Thomasi, tak mne vem kolem krku a dej mi na uvítanou jednu rituální pusu. Mezi přáteli je to zvykem.“

Poslechl ji, zvyky je třeba dodržovat.

Rychle se však odtáhl a nezvykle komisně položil otázku, kde má toho chovatele ovcí.

„Myslíš lorda Vilibalda?“

„Thomasi,“ řekla teta přísně, „proč začínáš s tím člověkem?“

„Proč? protože jsem nedávno Martinu volal, bylo to po ránu, a on byl u ní v pokoji. Proto se rozhlížím, jestli tu někde nekouká z křoví.“

„Tak tohle je váš vnuk, lady Evelino,“ řekla Martina pohoršeně. „Nebylo to po ránu, ale blízko k poledni. Nebylo to u mne v pokoji, ale v knihovn ě, kam za mnou přišel. Myslím lord Vilibald. Normální společenská návštěva spojená s dodatečnou omluvou za ty trapností, které před časem způsobil. Omlouvá se totiž vytrvale na pokračování. A to se váš Thomas celé měsíce neozval. Už mne napadaly všelijaké myšlenky. Myslím, že jsem na ně měla právo.“

Když napadají dívky myšlenky, zejména všelijaké, nekouká z toho nic dobrého. Toho si byl Thomas vědom, střehl to však dát najevo. Dívka obtížená myšlenkamije dívka protivná, na okolní svět obvykle pohlíží zpod mhouřených očí.

„Patriku, pojď se seznámit s Thomasem,“ zvolala lady, získanou informaci přešla hrdým mlčením. Na její výzvu se přišoural mládenec o pár let mladší Thomase. Brýle, málo vlasů, shrbená postava. Intelektuál. Podal Thomasovi ruku a dál jen tak zamračeně

koukal.

„Ještě je tu někde Patricie. S tou se pozdravíš, až se objeví. Zkoumá naši knihovnu. Zajímavá dívka s výrazně intelektuálními sklony. Trochu nezvyklé, co?

Jdeme nahoru.“

Teta projevovala velitelskou rozhodnost. Tak šli nahoru. Thomas věděl, že jestli je tu Martina, je tu taky její babička. Byla tu. Hrála s druhou tetou kanastu. Přivítání

s oběma dámami bylo srdečné a hlučné. Jedna to objala a druhá mu podala přes stůl ruku.

„Myslím, pane Thomasi, že vám musím vyčinit. Martina se bude tvářit dotčeně, ale musím vám vytknout, že jste se v poslední době neozval. A my jsme vás tak rádi u nás přijali. Myslím já a starý BristolSandrik. Pravda, zažil jste za jejich návštěvy

158

v Londýně nějaké nepříjemnosti, ale jejich následky jsou snad už pryč. Tady s drahou Evelinou jsme se dohodly, že nás opět v dohledné době navštívíte. Tentokrát v plné

parádě.“

Co rozumí plnou parádou, neupřesnila. Asi měla na mysli i motýlomilovnou tetu, která i teď jen pasivně přihlížela.

„Co dělají motýlci, tetičko? Myslíš, že jsou ve Skotsku nějaké jiné druhy, než na naší zahradě?“ V otázce byla ovšem stopa falešného zájmu, kterou nikdo nepostřehl. Dozvěděl se, že motýl je jednou motýl a proto dělá pořád totéž. Pokud na něj nepřijde nějaká přirozená pohroma, jako že zahradník poseče trávu. Do té doby jsou v pohodě.

„Kvůli těm motýlům necháváme kus louky ležet ladem. Zavolejte někdo Malfuse, dáme si svačinu,“ řekla teta Evelina.

„Louka, která je ladem, je louka nesečená?“ zeptala se Martina. „Tráva se tedy nesklízí a neuklízí? Pozná motýl, že se má zdržovat jenom na tomhle kousku louky?“

„Ale kdepak. Jejich obzory jsou poeticky rozmístěny po celém přírodním světě. Motýl je tvor těkavý, myslím, že není usedlý. Není závislý na jedné rostlince,“ řekla teta.

„Jeho věrnost je tedy problematická. Podobně jako u lidí. Nemám pravdu, Thomasi?“ Martina dala najevo něco z utajených představ a taky, kterým směrem se může ubírat její další zaujetí.

„Na co to narážíš, Martino?“ Hlas její babičky přijal nebývalou ostrost granátníka skotské gardy.

„Omluvte ji, drahá paní BristolSandriková. Martina nahlíží na svět očima skeptika, což je ranná forma, Malfus by, na rozdíl ode mne, věděl čeho. Tihle lidé

všude hledají budoucí potíže. K něčemu to ovšem musí být dobré, protože, až to přijde, až pohroma nastane, mohou hlasitě provolávat, že s tím počítali.“ Thomas přijal výraz znalce, který mu vůbec neslušel.

„Srovnávat potřebu motýla pohybovat se od květu ke květu s lidskou zaujatostí a potřebou změny, se mi jeví jako nesmysl.“ To se ozval Patrik a přítomné překvapil. Když viděl, že vzbudil zájem, pokračoval: „Jeden květ ho nemůže nasytit. Pokud ho ovšem květy nějak sytí. O životě motýlů nevím nic. Vím však, že u lidí je to asi jinak. Nebo se pletu?“

„Bude to asi případ od případu trochu jinak. Taky bude hrát úlohu názor k tomu zaujímaný.“ Motýlomilovná teta přidala svůj soukromý postřeh, aniž by upřesnila, jak to se zaujímaným názorem myslí.

Společnost se teď ubírala do jídelny, kde měla být podávána svačina. Mnozí

uvažovali o otázce, kterou se před chvílí zabývali, nikdo se však k výsledku svého uvažování nepřiznal.

159

„Ahoj! Tak ty jsi Thomas?“ Oslovený ucítil na rameni dívčí ruku. „Já jsem Patricie.“ Ruka se sesmekla z ramene a sevřela ruku Thomasovu. Tomu nezbylo než

mlčky žasnout. Netušil, že se ve zdejších končinách mohou vyskytovat tak půvabné

blondýnky.

„Ty jsi taky zdejší, jako tadyhle Patrik? Jezdím sem celý život a netušil jsem, že se tu celý kraj hemží blondýnami tvého střihu. Nejdřív Patrik a hned potom Patricie. To nutí člověka k úvahám.“

„S Patrikem jsem chodila krátkou dobu do stejné školy. že se jmenuje jako já, je náhoda. Máš něco proti Patriciím? Mně se moje jméno líbí, i když není příliš anglické.“

„Proč by nebylo anglické? Svatý Patrik je, tuším, irský patron. Malfusi, kde se u nás vzalo jméno Patrik?“

„Když dovolíte, pane, tak jméno Patrik má původ v latině a znamená urozený.“

„Děkuji, Malfusi, Malfus je můj chodící naučný slovník, takže máš jméno, které

ukazuje na urozenost. Dnes je ovšem rozšířené po celé Evropě. To je taky kus světa.“

Jak byl v ráži, nevšiml si, že ho někteří lidé sledují s jistou nelibostí. Tety však neříkaly

nic, pohybem ruky zvaly mládež ke stolu.

Usadili se. Martina naproti Thomasovi, vedle sebe cítil Patricii. Doslova, protože ho zalehl oblak opojné vůně. Netušil, o co jde, ale bylo to zatraceně silné aroma, které

kolem sebe šířila. Rozhodně nestřídmě nanášené a tím byla společensky málo žádoucí.

„Cítím, že ti ujela ruka,“ obrátil se k ní. Viděl omluvný úsměv. „Měl bych to taktně přejít, ale poznáš to, čemu Němci říkají nedostatek Kindestube.“ Dál to už

nerozvíjel, protože se k němu naklonil Malfus se sdělením: „Pane, doporučuji rybu.“

Nečekal, co Thomas odpoví a naplnil mu talíř pečeným lososem. „Přejete si víc brambor?“ Thomas si přál víc smažených brambor. Vypadalo to, že oběd v běžném evropském stylu nebude, ale lunch ve čtyři hodiny. Proto neměli důvod se šetřit. Všichni byli téhož názoru a tak se mísa s rybou brzy vyprázdnila. Po ní přišla na stůl mísa se smaženými kusy kuřat. To už obě dívky vzdaly, motýlomilovná teta je napodobila a omezila se na koláč.

„To kuře s bramborovou pěnou chutná výborně, Thomasi. Nešetři se,“ radila paní

domu. „Ryba je pokrm zdravý, podle mého názoru však nedá tělu příliš energie. Podívej se na Patricii, to je správná anglická dívka, která ví, co tělu vyhovuje.“

Koukat na správnou anglickou dívku, jak se cpe pečeným kuřecím stehnem nepřišlo Thomasovi jako vhodné. Obrátil se na Martinu, která naproti uvažovala nad prázdným talířem. „Tady jedna správná skotská dívka váhá, který kus správného anglického kuřete zvolit.“ Nabral kousek masa na vidličku a podal ho přes stůl.

„Podívej se, tohle je perfektně propečený kus. Určitě ti bude chutnat a já budu cítit nepřiměřenou, ale žádoucí libost. Dělám totiž něco, co se ti líbí a co ti vyhovuje. Pardon, to asi není výstižný výraz. Co ti půjde k duhu. Když ti to bude mou zásluhou chutnat, tak na mne přejde část tvé, jak se to říká, Malfusi?“

160

Jenže Malfus byl zaměstnán u pomocného stolku a omluvil se, že nedával pozor. Proto byla společnost ochuzena o informaci, co na Thomase přejde.

„Nepřehánějte to, Thomasi,“ řekla paní BristolSandriková se smíchem.

„Tak se mi zdá, že se tady Thomas o něco snaží. To bychom mohli eventuelně i schvalovat. Thomasi, jen do toho. Času je všeobecně málo a člověk je zatraceně

dočasný.“

„Netuším, Patricie, co tím myslíš. Času je málo, člověk je smrtelný. Tohle jsi měla na mysli? Mně není z tvých slov do smíchu. Martina je moje dávná přítelkyně a neváhám přiznat, že je to i moje zjevná favoritka. Mohu to tady přiznat tak otevřeně?“

Lady Evelina se nesouhlasně zamračila. „Myslím, Thomasi, že je tady nějaká

rodová tradice a z ní vycházející, jí odpovídající normy jednání. Proto se zamysli nad svými slovy a zdrž se lehkovážných výroků. Martino, omlouvám se za něj.“ Odvrátila se od Martiny, které patřila její omluva a která byla celá červená a dávala najevo, že má

kuřete na talíři dost. Jak bylo vidět, nejen kuřete.

Thomas se ještě chvíli zabýval talířem, pak se omluvil a odešel od stolu. Všechno to mělo zvláštní ráz.

Mohl se uchýlit do parku a tam po vzoru jistých středoevropských politikůdůchodců objímat stromy a tak získat potřebnou vnitřní sílu, jenže její potřebu příliš

silně necítil a proto jen odešel do svého pokoje, aby tam přemýšlel o stavu událostí. Malfus, který viděl svého pána, jak se uchyluje do ústraní, naložil v kuchyni na talíř

několik koláčů a s konví čaje zaklepal na dveře.

„Myslím, pane, že borůvkový koláč se s mírnými výhradami hodí jako zákusek i po

pečené rybě.“ Nečekal na odpověď a položil tác s koláčem a se dvěma šálky na stolek, ze kterého předtím odstranil několik knížek. Dva šálky byl příklad prozíravosti a odhadu situace.

„Co říkáte, Malfusi, pohybu událostí?“

Sluha se zastavil ve dveřích a po krátké chvilce zamyšlení řekl: „Je mi líto, ale nevšiml jsem si ničeho mimořádného.“ Rozhrnul závěsy, které svědčily o staromilském vkusu toho, kdo pokoj zařizoval, a zmizel.

Tak. Nevšiml si ničeho mimořádného Třeba o nic mimořádného nejde. To jen já

tady propadám skepsi a napodobuji leklou rybu. Nebo jen rybu, která se právě chystá

leknout. Asi bych se měl jít omluvit, obě, vlastně všechny tři dámy by si to asi zasloužily. Ještě si nestačil ujasnit, kolik tam těch dam vlastně bylo, když se rozrazily dveře a vběhla Martina.

„Ale!“ vykřikl Thomas. „Takhle vchází dáma do pokoje obývaného svobodným občanem? Patrně na návštěvu, ale spíš jako dobyvatel nebo exekutor, který se obává, že mu dlužník uprchne, aniž by zaplatil.“

161

„To tedy byla řeč, kterou jsi tam pronesl! Cos myslel tím, že jsem tvoje dávná

favoritka? To zanechalo hluboký dojem. Ta blondýna, Patricie, z toho byla úplně vedle. Favoritka. To je něco jako souložnice? Někde v Bagdádu, nebo jinde, byli sultáni a ti se obklopovali favoritkami. Taky ve společenských románech osmnáctého století se to těmito dámami jen hemží. Alespoň si to myslím a proto to tak je. Proč sedíš a nic neříkáš?“

Co na to měl Thomas říci? Vzal talíř, naložil na něj porci koláče a vyzval hosta, aby si nalil čaj a jemu udělal laskavě totéž. „To je ten slavný borůvkový koláč, co kdysi chutnal nějakému panovníkovi?“ Na tváři jí viděl, že příčina vpádu je zapomínána. Rozhlížela se, jako by sháněla podněty pro další kolo vystoupení. Podněty zřejmě

nebyly přítomny. „Vaše kuchařky musejí borůvky ve velkém zavářet. Tady však jistě

nikde nerostou.“ Řekl, že neví, kam na ně chodí. Se zájmem pozoroval, jak Martina ukusuje a co jí dá námahy, aby se to dělo důstojně.

„Chutná, co?“ Usmála se a potvrdila zkušenost že správná porce borůvkového koláče může mít vliv na vývoj společenských událostí.

„Přiznám se ti, že jsem uvažoval, jestli se nemám vrátit do Londýna. Cítil jsem, jak se tady situace obrací proti mně.“ Taky si vzal koláč a dbal o to, aby mu na ústech nezůstalo příliš mnoho stop. Martině se to zřejmě nepodařilo, pokud o to vůbec dbala.

„Neříká se tomu paranoia? Nějak podobně určitě. Pán je stižen stihomamem. Ó, všichni mu, chudáčkovi, ubližují. Nikdo ho nechápe. Nejlépe v tom případě je bouchnout dveřmi a doprovodit to výrokem: vlezte mi všichni na záda, odcházím někam na poušť, kde mi škorpióni porozumí. Myslel jsi to podobně? Víš, jak bys to polepil?

Tetám bys samozřejmě ublížil. Co by si o tobě pomyslela moje babička a co Patricie?

Jestli se nepletu, jsi přece vysazený na blondýny.“

„Jak jsi na to přišla? Já mám nejraději zrzavé holky. Každý, kdo v našich dějinách něco znamenal, byl zrzavý. Ticián je můj favorit. Jenže jsou takové, které si svou přirozenou barvu vlasů zakryjí nějakým přelivem a myslí si, že vyzrály na svět. Umělá

blondýna je osoba lehkovážná, která vychází z předpokladu, že chlap se dá na tu záři snadno nachytat. Bruneta je těžká váha. Je na ni spolehnutí, že když se unavíš, že tě

donese do třetího patra a ani nehekne. Jsou prý takové, odborníci to vědí. Je řada odstínů zrzavé. Od temně rudé po měňavou zlatohnědou, do oranžova přecházející záři, která povzbuzuje fantazii. Chlap totiž touží poznat, jestli je tahle tajemná barva na všech partiích jejího těla. Proč

myslíš, že mám rád blondýny?“

S koláčem mezi zuby Martina zírala. Chvíli trvalo, než si uvědomila, že se jí na něco ptá.

„Tebe taky napadaly podobné badatelské myšlenky? Pohybuji. Ty jsi seriózní

syn seriózních rodičů a ten uvažuje jenom o tom, co je vidět. Jo. Ten koláč je opravdu výborný. Budu muset říct babičce, aby tvoji tetu požádala o recept. Ale to se asi nehodí. Recepty si vyměňují lidé z nižších vrstev. Na něco ses mne ptal. Aha! Ta dívka, co mi radila, abych tě pošimrala na bříšku, byla přece blondýna, nebo ne? Myslím, že byla.“

„Správně. Paní Brownová je blondýna. Její zaujetí ji už dávno přešlo. Teď se věnuje jenom svému manželovi.“

162

Martina teď zpracovávala tuto informaci. Chtěla ji doplnit poznatkem, jak dlouho je paní Brownová paní Brownovou. Dozvěděla se, že několik měsíců. Jestli ji to uspokojilo, nedala najevo.

„Co s tím uděláme?“ zeptal se Thomas, aniž by dotaz upřesnil. Dozvěděl se, že dojedí koláče, protože do oběda je daleko a pak půjdou mezi lidi.

3.

Vyšli před dům, slunce svítilo a ptáci se snažili, aby byli hodni své pověsti. Zámecká

zahrada byla rozčleněna na partie nabízející oddech, proto sem kdosi rozmístil lavičky, aby se panstvo neunavilo dlouhodobým přecházením z místa na místo. Taky tam byl v určité

vzdálenosti od domu altán, který nabízel, aby se tam člověk přecházející ukryl před eventuelním vodním přívalem, samozřejmě, kdyby nastal. Taky se tam míhali motýli, zmínění už opeření pěvci a Patricie.

„Ahoj, Patricie! Vypadáš zadumaně. Co tě trápí? Nepřítomnost obdivujícího tě publika nebo nedostatek jiných podnětů?“

„Thomasi, Thomasi. Proč provokuješ? Po boku ti jde tvá favoritka a ty mluvíš o nedostatku podnětů. Už jsi, Martino, stačila prohlédnout zámecké poklady? Myslím stopy starobylosti, které by se v tak starém sídle měly najít?“

Thomas a Martina na sebe s údivem pohlédli. Co tím Patricie myslí? Thomase napadaly myšlenky, které si ani nechtěl připustit. Poklady. Teta měla jistě nějaké šperky, kterými se nechlubila. Mnohé, zděděné po předcích, byly jistě starobylé.

„Pojďme si sednout támhle do stínu a Patricie nám všechno vysvětlí.“ Thomas vzal obě

dívky za lokty a odvedl je do altánu. Kapesníkem smetl listí, které sem vítr navál a usadili se na lavicích. Zdálo se, že zahrada jeho jednání schvaluje. Okolnosti byly příznivé všemu, co nevybočuje z ustálených zvyklostí. „Tak vypravuj o těch pokladech. Poklady mne vždycky zajímaly. Nikdy jsem žádný nenašel. Bohužel.“

„Víš, co je to relativita?“ zeptala se blondýna.

„Slyšel jsem o tom. Ale potvrzení nějaké teorie relativity jsi tady snad nehledala.“

„Procházím podobné staré domy a hledám veteš, která se znelíbila. Obvykle najdu leccos v knihovnách, kam nikdo nechodí, tam se na stěnách mohou skrývat staří mistři.“

Představa, že se tu v knihovně skrývá jakýsi dědula, tedy mistr, vyvolala na Thomasově tváři úsměv. Uvědomil si však prozíravě, že kdyby se k této konkrétní představě

přiznal, byl by směšný. „A našla jsi tu nějakého?“

„Taky jsem naivně věřila, že by se tu mohla najít nějaká irská miniatura. Tu nikdo z tvých předků nekoupil. Utráceli za věci, které se jim zdály být podstatnější. Nejstarší obraz je asi z devatenáctého století. Samozřejmě, že jde o portrét nějakého dědečka.“

163

„Samozřejmě nejde o nějakého dědečka, ale o člověka, který ve své době hýbal zdejšími poměry. Všichni k němu vzhlíželi s úctou a tradice žádala, abychom ho ctili i my, i když už

ani nevíme, jak se jmenoval.“

Patricie uvažovala, zda se snad nedopustila nějakého znevažujícího soudu. Portrétovaný

dědeček jí nic neříkal, ji zajímal malíř, který ho vypodobnil. „Nejstarší portrét je z devatenáctého století.“

„Takže tě to, jako studentku dějin umění, příliš neuspokojuje. Kam se podíváš, všude je nějaký problém. Kdybys prošla zdejší půdu, nebo kam se vyhazují staré krámy, věci, které se znelíbily, našla bys tam možná mnoho zajímavé ho.“

„Máš pravdu, Martino. Na to jsem taky myslela, ale mám obavu, že by to lady Evelina asi neviděla ráda, že se jí hosté hrabou v odpadcích. V jednou pokoji visí něco, co by mohlo být z doby, kdy se rozvíjela anglická krajinomalba. Vypadá to na Turnera, ale nejsem si jistá, taky nejsem takový znalec, abych bezpečně posoudil styl. Lady Evelina má v ložnici něco, co mi připomíná Williama Hogartha. To bylo rokoko. Ve Francii v době Ludvíka XV. Je to taková zvláštní míchanice stylů. Zachycuje prchavé okamžiky lidského štěstí. Ale kdo ví?

Kategorický soud nepřichází v úvahu.“

Slunce dál střídmě pálilo, ptactvo snaživě cvrdlikalo, motýli, nikým neobtěžováni, poletovali. Den, stejně jako nekonečná řada dnů před ním, se rozhodoval, zda nemá

končit.Thomas a obě dívky, dumali. Každý zřejmě o něčem jiném. Jedna o fatálním nedostatku irských miniatur v nejbližším okolí, druhá o nemožnosti vymyslet nějaké

intelektuálně aktivní téma, Thomas, pokud vůbec na něco myslel, tak na to, že by Patricie neměla lidi provokovat takovými řečmi.

„S tetou jsi o tom svém zajímavém zájmu mluvila? Mohla by ti říct, kam dávají

okoukané obrazy. Obraz se okouká jako všechno ostatní. Pak člověka k ničemu neinspiruje a je nahrazen jiným. Takový je asi běh věcí. Nebo se mýlím?“

„Tahle myšlenka by stála za úvahu. Co všechno se tak v našem životě může okoukat a být pak bezbolestně nahrazeno něčím jiným?“ Bylo vidět, že Martina uvažuje. „Je možné, že se i takový manžel okouká a pak je nemilosrdně vypuzen? Když čtete o filmových herečkách, které mají už pátého manžela, tak o co jiného jde?“

Uvažovali. „Takový obraz, na rozdíl od odmítnutého manžela, nemá duši. Thomas se nám může okoukat, ale to jen v tom případě, že jsme povrchní osoby, které neberou v úvahu to, co na něm není vidět,“ řekla po chvíli Patricie.

„Někde jsem četla,“ řekla na to Martina, „že opravdové umělecké dílo duši má. Bude to asi jiná duše, než jakou bych očekávala tady u Thomase. Stejně bych byla ráda, kdyby mi o tom někdo pověděl něco bližšího. Ty na to máš jistě názor, Patricie. Co abychom si někam sedly a popovídaly si o duši uměleckého díla? Udělala bys mi radost.“

Thomas se pohodlně opřel a sepjal ruce za hlavou. To jsou radosti, uvažoval. Martina bude hloubat o duši uměleckého díla. Klidně bych mohl nadhodit otázku času. Jak má čas vliv… na co? Na umělecké dílo? To je přece hotové ve chvíli, kdy malíř položí štětec a jde vyinkasovat honorář. Už se s ním nedá nic dělat. Tak co? Je tu jeden problém, kam by se ten

164

čas vešel. Jednou stojí obraz pár liber a za čas pár tisíc. To by byl námět na celodenní

debatu. Mám, nemám? Raději nemám. Do jeho rozhodování zasáhl Malfus. Stál ve dveřích v uctivém pozoru. „Je mi líto, že obtěžuji, pane. Posílá mne však lady Evelina. Mám vás vyhledat a požádat vás, abyste ji navštívil.“

Thomas vyzval dívky, aby pokračovaly ve střídmém uvažování bez něho a odešel s Malfusem po boku. „Netušíte, co mi teta chce? Samozřejmě, že se to vzápětí dovím, ale někdy je dobře být připraven.“ Vzápětí se to dověděl. Nejdřív ale musel odpovědět na otázku, co dělají mladí hosté. Informace., že děvčata vedou řeč o duši uměleckého díla, ji vyvedla trochu z míry. že je Patrik někde „zašitej“ ji nepřekvapilo, i když tvar uplatněného slovesa vyvolal jisté pochybnosti. Posléze synovce vyzvala, aby s ní odešel do jejího budoáru. Byl to modře vytapetovaný pokojík, kde se věnovala korespondenci a četbě romantických románů.

„Pozvala jsem tě, jako jediná blízká a konečně i vzdálená, tedy jediná příbuzná, tedy cítím z toho důvodu vůči tobě určitou odpovědnost. Jinými slovy, cítím se být odpovědná za tvoji budoucnost. Proto si musím s tebou o ní promluvit. Netvař se tak zděšeně. Každý

nějakou budoucnost máme, někomu, třeba tobě se zdá být budoucnost vzdálená, Moje je o poznání kratší. Co si o tom myslíš?“

Thomas si nemyslel nic. Jen tak vzdáleně cítil, že se na něj valí záhady. Začalo to úvahami o čase a pak to pokračovalo o malířství a teď tohle. Jeho život asi zaznamená změnu, která může být podstatná. Budoucnost. Co to v jeho případě je? Viděl ji jako nepravidelné

střídání dosud ustálených jednání, jako vstup okovaných bot do pravidelnosti svého života.

„To jako myslíš, že bych se měl ohlížet po nějakém zaměstnání? Třeba něco v parlamentě? Možná vrátného?“ Zatvářil se co nejodpudivěji. Jsou v parlamentě vrátní?

„Nemluv nesmysly. Budoucnost člověka jako jsi ty, začíná tak, že se dotyčný ožení. Rozumíš? Najde si dívku přiměřených kvalit, dívku, která disponuje odpovídajícími statky, která tím zajistí jejich spokojený život. Zní to tradičně. Tradice našeho rodu znala dva typy nositelů rodového jména: Jedni byli hýbateli dějin, dobyvateli, nositeli státních úřadů, druzí

byli manželi bohatých žen. Většinou ze šlechtických rodin. Co o tom soudíš?“

Thomas byl příliš překvapen, aby o tom něco soudil. Tušil, že se mu to nevyhne a bude se muset jednou oženit. ženit se byl zvyk v jeho okolí hojně rozšířený. Ale že by to už padlo i na něj? „Proto jsi mne sem pozvala, abych o tom uvažoval?“

„Nejen abys uvažoval. Abys pro to konečně už taky něco udělal. Chápeš? Nechápeš. Koukáš jako, promiň mi ten lidový výraz, ale koukáš jako vejr. Nevím sice jak výři koukají, ale když se to dostalo do slovníku lidové řeči, tak na tom něco bude.“

Odpoledne se chýlilo k momentu, kdy některá z kuchařek zabuší na gong a oznámí, že je třeba jít ke stolu. Ta chvíle dostala v Thomasových očích pochmurné zabarvení. Dodal si odvahu a zeptal se přímo: „To myslíš na Martinu?“

„Zřejmě na Martinu, S její rodinou jsem ochotna se domluvit, ale nechci dělat nic proti tvé vůli.“ Lady Evelinu však zarazilo, že Thomas neprojevuje žádné mimořádné nadšení, nevyskakuje ze židle a neprovolává revoluční hesla. V tom bylo možno vidět doklad jakési

165

žádoucí serióznosti, která vede k úvaze a která je střídmá a žádoucí. Proč pozvala taky Patricii nebylo vzpomenuto, i když přemýšlivého jedince to mohlo napadnout.

4.

„Malfusi, jak se jmenuje to lékařské zařízení, s jehož pomocí se zjišťuje, zda nemáte v hlavě brouka? Vyšetřovali tak jednoho známého, pouštěli mu do hlavy proud a brouk ne a ne vylézt.“ Tuto podivnou otázku položil Thomas sluhovi ve chvíli, kdy mu rovnal na lůžku ložní prádlo. Nahlédl totiž do pokoje a zastihl ho v pilných přípravách na noc. „Netuším, pane. Vím jen, že existuje elektroencefalograf, kterým se zjišťují změny v mozku. Odpověď

na vaši otázku může dát jen ten, kdo absolvoval dlouholeté studium v oboru. Dovolte mi přesto dotaz, pane. Zaznamenal jste nějaké změny na svém zdravotním stavu?“

„Děkuji za váš zájme o mé zdraví, Malfusi. To je zatím dokonalé. Ale teta mi nasadila do hlavy brouka, kterého by ten přístroj, jak jste ho jmenoval, nevyhnal. Uvažuje o mé

budoucnosti a to zakládá obavy.“

„Chápu, pane,“ řekl Malfus zdvořile. Když uvážil všechny okolnosti, tušil o co může jít. Taky mu byly jasné Thomasovy obavy. „Dovoluji si upozornit, že lunch byl značně slabý a tak paní rozhodla, že se přece jenom bude večeřet ve středoevropském stylu. Měli bychom myslet na oblékání.“

Dívky, ke kterým se Thomas vrátil, projevily střídmý zájem o to, proč paní domu odvolala synovce z jejich středu. Odpověděl neurčitě, že tetě leží na srdci nějaké zájmy, které by měl její synovec vyřešit. To vyvolalo údiv Martiny, protože netušila, co by to mohlo být, aby to Thomas mohl vyřešit. Měla dobrou vůli ho provokovat, ale on zaujal polohu mořské škeble, která se zavře a nedá na okolnosti. „Nech ho, každá rodina má svoje tajnosti, Martino.“ Patricie se smála, rodinným tajnostem přisuzovala zanedbatelný význam. Odněkud se přišoural Patrik a ptal se, o co jde. „Miluju tajemství. To podněcuje fantazii a fantazie je rodná sestra rozumu. Navíc podporuje chuť k jídlu. Zvláštní je,“ pokračoval, „že jsem o fantazii u starých Římanů nic nenašel. Asi pro to měli jiný výraz. Nebo jsem nehledal dost vydatně.“

„Malfus mne už vyzval, abych se převlékl k večeři. Tak jdeme na věc.“

Šli na věc. Všechny tři dámy už obsadily svá místa a proti nim se naskládali u stolu tři reprezentanti mladé generace. Širokým oknem proudil do jídelny večerní vzduch, provoněný

vůněmi květů, zejména lučních. Motýlci už měli toho mihotání asi dost a ulehli, jak mají ve zvyku. Na stůl byly rozmístěny široké mísy, jejich obsah kryly kovové poklice. Libý večerní

vzduch soupeřil s vůní skopové pečeně.

Malfus naložil na talíř všem třem dámám přiměřenou porci, když byl na zámku dělal tuhle práci asi k malé radosti domácího personálu. Dámy byly vybíravé, což je termín uplatňovaný v nižších společenských vrstvách. žádaly menší porce. Tento požadavek nevznesl nikdo další. Všichni důstojně likvidovali naloženou jim krmi, s lokty u těla a s ubrouskem pod bradou.

166

Nikdo tady nežádal, aby se při jídle mlčelo. To byl pozůstatek času, kdy se lidé při jídle modlili. Člověk se nemohl modlit a přitom ještě jednat se sousedem. Asi by se nenajedl. Proto důstojná konverzace na nekonfliktní téma byla dnes dovolena. Teta lady Evelina oznámila novinu, kterou dámy domluvily: „Thomasi, má přítelkyně, babička Martiny, paní

BristolSandriková mi navrhla, abychom udělali rodinný výlet do Skotska. Myslím, že jsme tam byli šťastni. Návštěva pana Sandrika v Londýně se trochu nevydařila díky oněm nešťastným událostem, na nichž jsi měl nechtěně podíl. Byli by tam taky rodiče Martiny, takže by to byla vlastně rodinná záležitost. Stačí dohodnout termín. Bude taky záležet na Martině a na jejích školních povinnostech.“

Na obličeji Patricie bylo vidět, co si myslí o rodinné návštěvě. Podívala se pátravě na Martinu, která o návštěvě jistě věděla a nedala na sobě nic znát. Dbala o to, aby jí z vidličky neukápla omáčka, kterou s kusem masa transportovala do úst. Takže, Thomasi, máš to spočítané. Všechno má svoji logiku, svůj řád. Nedala však nic najevo, slušně vychovaná dívka se řídí pravidly, která platí a jsou závazná.

„Řekneš na to něco, vnuku?“

“Co na to mám říct? Jednak je to, jak slyším, už domluveno, jednak tam bylo hezky a doufám, že to tak zůstalo a pak, tady se musím omluvit, je tam taky pan Držhuba Maulhalter, jehož

aktivita a výkonnost stojí za návštěvu.“

„Co to je za zvláštní aktivitu toho pána nezvyklého jména?“ zeptala se Patricie. Odpovědi se jí však nedostalo, protože lady Evelina ji ujistila, že jí Thomas jistě po večeři náležitě poučí o zvláštnostech domu Martinina rodu.

„Zajímavé je,“ řekl Patrik, který se vcelku důsledně varoval pronášet nějaké sentence u stolu, „že jeden řecký filozof, myslím, že Sokrates, vybízel, aby nikdo nesedal ke stolu, na němž chybí sůl.“ Tím vyvolal zájem především paní domu, která dokazovala, že sůl byla odklizena ve chvíli, kdy jí nebylo třeba.

„Stejně by bylo zajímavé se dovědět, co ho k tomu vedlo. Dneska nikoho nic podobného nenapadne. Když tam není sůl, tak si o ni řeknu. Jsi si jistý, že to byl Sokrates?“

Patrik Martině odpověděl, že si právě jistý není. Jenom si myslí, že šlo o tohoto filozofa. Večeře skončila, káva byla podávána jako obvykle v salonu. Mládež se omluvila. Po tak bohaté večeři se hodí trochu peripatetické aktivity. Tím dal Patrik najevo, že je student historie.

„Takže pojedeme do Skotska. Velkolepé tažení. To určitě pojedou obě tety s komornou. Navštívíme náš hrad.“ Námět hovoru, se kterým přišla Patricie, bylo třeba opustit.

„Hrad?“ divila se dívka. „Škoda, že nemohu jet s vámi. Ráda bych pobyla na takovém skotském hradě. To musí být velice romantické vyhlížet z polorozpadlé věže do kraje a nechat na sebe dotírat zapomenuté historické činy.“

„Historické činy nejsou zapomenuté, viď, Martino. A pak tam mají nezapomenutelného Držhubu-Maulhaltera. Protože se vzápětí zeptáš, o koho jde, řeknu hned, že ten pán vyrábí

whisky, která nemá obdobu.“

167

Co na to měla slušně vychovaná dívka říct? Nejvýš smutně pokývat hlavou a získanou informaci si zapsat hluboko do paměti. Po zámeckém parku se teď ploužily stíny, které

vytvářely romantické scenérie. Thomasovi se třel o lýtka pes, jediný, který zbyl z někdejší

smečky. Nechal se všemi pohladit a co si myslel, nezveřejnil.

„To je zbylý člen někdejší strýcovy smečky. On, tedy strýc, tady pořádal slavné hony na lišku. To se sešli sousedé i hosté a na koních vyráželi do kraje. Byly to slavné akce, vypilo se mnoho alkoholu a ranění byli přinášeni sem na zámek a doktor Laube je přiváděl k životu. Laube byl Němec, který uměl spravovat zlomené nohy a ruce a ještě jinak pohmožděná těla. Když strýc umřel, tak to skončilo. Teta pro něco podobného neměla pochopení. Psy rozdala, tenhle zbyl jako památka na ty časy.“ Zbylá památka potvrzovala pravdivost Thomasova sdělení souhlasným vrtěním ocasu.

Tak se šli projít. Když byl Thomas na zámku sám jako host, k procházkám ho nic nevybízelo. Teď to byla pro něj novina. Navíc s Martinou po boku. Patrik s Patricií šli před nimi a podle všeho si měli co povídat a o druhou dvojici se nezajímali. Nejdřív držel Martinu kolem boku, pak ruku přesunul kolem ramen. Trochu se otřásla, on to přisoudil okolnímu poklesu teploty a hned jí nabídl vestu, kterou měl na sobě.

„Ale jdi,“ zarazila ho, když viděla, že se chystá svlékat. „Vůbec není chladno. Když

lady Evelina ohlásila, že k nám pojedete, neprojevil jsi skoro žádné nadšení. To mne na tebe mrzí.“

„Dobrá anglická škola, podepřená tradicí, nutí člověka, aby své city nedával najevo. Zveřejnění citů tradičně vedlo k oslabení válečníka. Protivník věděl, kam má vést ránu. Když

pak pominuly ty divoké časy, mnohé zůstalo a přešlo do výchovy. Tak nějak to je, možná, že jinak.“ Smál se a ona nevěděla, jestli ho nemá napodobit.

Všimli si, že se druhá dvojice někam ztratila. Patrně mezi stromy. Ohleduplně se jí

zeptal, jestli se nechce vrátit, když jsou tady sami. Když nic neříkala, alespoň ji přivinul na prsa a políbil ji na čelo. To bylo totiž na úrovni jeho úst a tak snadno dosažitelné. Teprve když

zvedla hlavu a viděl, jak se jí lesknou oči, dodal si odvahu a přitiskl jí rty na ústa. Banální

situace. Nesporně vzrušující. Věděl, že by měl něco říct, ale nic ho nenapadalo. Pak zahlédl vpředu na cestě svítivý bod cigarety.

„Kdo to kouří, Patricie nebo Patrik?“

„Patricie,“ řekla rozechvěle.

„Kouřící ženu bych nemohl políbit. Nemáš potuchy, co se jí hromadí v ústech. Nejde však jen o hygienu. Kuřák je člověk slabé vůle. Sám si dobrovolně zkracuje život. Viděl jsem film o operaci plic. Hrůza. Chirurgovi se lepil asfalt na skalpel. Budeme ji muset přesvědčit, aby toho nechala.“

„žijeme ve svobodné zemi, Thomasi. Nemůžeš jí bránit, aby dělala to, co jí vyhovuje. I když si tím ničí zdraví. Můžeš ji ovšem požádat, aby nekouřila ve tvé přítomnosti. Pokud ji nechceš líbat, samozřejmě. V tom případě bys o to nemusel usilovat.“

„Když chceš, umíš být holčička pěkně protivná. Kdo tady řekl, že bych ji chtěl líbat?

Pravda je, že je to hezká holka a mnohého mužského to už jistě napadlo. Promiň, dobře jsem

168

nerozuměl. O co bych v tom případě nemusel usilovat? Kdybych ji chtěl políbit, tak by mi to kouření nevadilo?“

„Já už nevím, co jsem to řekla. Chytat člověka za slovo, to umíš výborně. O tom jsem se už kdysi přesvědčila.“

„Chápu, ty jsi řekla, že když ji nechci líbat, tak ať si kouří jak chce. Je to tak? V tom případě mi její kouření nemůže vadit. O čem jsi se to přesvědčila? Mám takové nejasné

tušení, že mi tady něco předhazuješ. Něčím jsem se kdysi provinil, co mi nehodláš odpustit. Je to tak?“

Mezitím se Patricie s Patrikem přiblížil na doslech a projevili živý zájem o příčinu jejich sporu. „Thomas tady tvrdí, že kdyby se s tebou líbal, vadilo by mu tvoje kouření. že máš plná

ústa všelijakých zplodin tabáku a kouře a to on by nesnesl.“

Protože se mezitím zešeřilo, nebylo dobře vidět, jaký tato řeč udělala na Patricii dojem. Bylo to však slyšet. „Jak přišel na to, že bych se s ním chtěla líbat?“

„Proboha!“ zvolal Thomas nešťastně, „jenom jsem uvedl příklad. Nebyla v dosahu žádná kuřačka, jenom ty. Tak jsem řekl, že bych nemohl kuřačku líbat, aby to bylo přesvědčivější, uvedl jsem tebe. Šlo o názorný příklad.“

„Jestli jsi takový znalec, neměl by sis to vyzkoušet? Nejdřív dej pusu Martině a potom mně. Jestli je v tom opravdu takový rozdíl. Nesměla by to ovšem být pusa bratrská.“ K jejímu dobru je třeba připsat, že se přitom smála, jako by to nemyslela vážně.

„Být tebou, kamaráde, tak na to jdu,“ řekl Patrik. „Jako pokus je to zajímavé. Byly národy, kdy si jejich příslušníci navzájem jenom otírali nos o nos. Pojídat cizí sliny je taky nezvyklé a když o tom uvažuji, tak se to musí příčit. Ale takový polibek, poskytnutý

z nějakého citového zaujetí, je ovšem jiné kafe. Jestli na to nejdeš, budu ti dělat náhradníka.“

Obě dívky to hlasitě odmítly. žádné pokusy v tomhle směru. Toto téma se dočasně

opouští. Zřejmě to schvalovaly i stromy, které v okolí skláněly větve a v milostném zaujetí

jen tiše šuměly. Pár hvězd, které shora mlčky přihlížely pozemskému hemžení, se cudně

schovalo a prohloubily tak stávající šero, které zalehlo krajinu kolem dokola. Thomas to kvitoval zjištěním, že se mění počasí a že může asi do rána pršet. Co měl taky říct, když ho nic jiného nenapadlo?

5.

„Myslím, Malfusi, že ta Patricie je zatraceně chytrá holka. Co o ní soudíte?“ zeptal se druhý den ráno Thomas svého sluhy. „Nevím, jestli jsou s Martinou kamarádky.“

Malfus zaujal přemýšlivý postoj. S odpovědí počkal, až nalil pánovi čaj. Přemýšlet o vážných věcech se při nalévání čaje zásadně nehodí.

169

„Pokud to mohu posoudit, pane, a to usuzuji podle nahodilých a náhodně pronesených poznámek, je to opravdu mimořádně chytrá mladá dáma. Jaký je vzájemný vztah obou mladých dam nemohu soudit. Jsme tady příliš krátkou dobu.“

Thomas se zamyslel. „A podle čeho, když jsme tady krátkou dobu, usuzujete , že je Patricie chytrá dívka?“

„Dovolím si soudit podle toho, jak formuluje věty, podle jednoznačnosti odpovědí a podle toho, jak u stolu zachází s příbory.“

„To jsem z toho janek, nic ve zlém, Malfusi, ale jak mám zacházet s příbory, abyste o mně usoudil, že jsem chytrý člověk?“

„Promiňte pane, ve vašem případě se zdržuji úsudku. Vás znám dobře z různých situací

a proto nemusím usuzovat z nějakých detailů stolování. A teď mne omluvte, musím uklidit pokoj.“ A vzdálil se. Zanechal Thomase jeho myšlenkám, které nebyly zcela veselé. Nu co, Malfus je jeho sluha, on je Malfusův zaměstnavatel. Z toho zcela logicky plyne, že o něm Malfus zaujímá a šíří to nejlepší mínění. Tedy, že má o něm to nejlepší mínění a to dává mezi lidmi k dobru.

Na cestě do jídelny potkal Thomas tetu se síťkou v ruce.

„Snad nejdeš, tetičko, zase hubit místní faunu? Sotva se chudinky vyspaly, už na ně jde učenec s vražedným záměrem a nástrojem zmaru v ruce. Ještě tam bude rosa a nebereš si do bot.“

„Však taky nevyrážím za motýlky. Potřebuji síťku zašít a tak hledám někoho, kdo mi pomůže. Sestřina komorná vládne jehlou a nití dost zdatně, požádám ji o pomoc. Zašívat díry jistě umí.“

V jídelně našel tři mladé hosty. Když se po pozdravech usadil a nechal si naložit příslušnou porci krmě, která podle jeho mínění nestála za moc, protože sestávala především z tradiční ovesné kaše s medem, prý od zdejších včel, tedy šlo o med hodný doporučení, zeptal se na dnešní program.

„Já budu poslouchat hudbu,“ řekl Patrik.

„Cože?“ divil se Thomas. „Jakou hudbu?“

„Ty nevíš, co je to hudba? Hudba je do systému zorganizovaný hluk.“ odpověděla Patricie.

„Chceš tím říci, že jde o kravál, který má nějaký systém? Co je to hluk, to vím. Ale jak se ten hluk liší od hudby.“

„Lidi, přátelé,“ opravil se Thomas rychle, „mám takový neodbytný pocit, že jsem na nějakém odborném zasedání. Jednou se omylem filozofuje o čase, pak zase o něčem stejně

podivném, jako třeba o anglickém malířství, teď se mne někdo ptá, co je to hudba. Myslím, že prchnu dřív, než dojde na…“ tady se Thomas zarazil, nevěděl najednou, na co by

mohlo dojít, aby to bylo ještě horší, než je zmíněná hudba.

170

„Taková pořádná muzika, to je skutečně do systému zorganizovaný kravál,“ smál se Patrik. „Jestli si myslíte, že v tomhle je mistrem královská hradní stráž, tak se zatraceně

pletete. Jednou jsem byl na koncertě, kde hrála Česká filharmonie nějakého Beethovena.“

„Proč nějakého, Beethoven je snad jenom jeden,“ připojil se Thomas, byl taktně

přehlédnut a to je třeba připsat jeho společníkům k dobru.

„To byl rachot. Vrabci, kteří tam trvale pod stropem sídlí a mají proto něco za sebou, létali zděšeně a mnozí padali mrtví na zmatené a uměním opojené publikum. Tomu se říká

hudba.“

„Beethoven není můj favorit,“ řekl Thomas. „Já nevím, jak to je. Hudba se buď líbí, nebo jí musí člověk rozumět. Já nevím, co to je rozumět hudbě. Já žasnu nad tím, co o tom dovedou mnozí namluvit. Líbilo se ti to? Tak o čem je řeč? Proč mám dokazovat, že, já

nevím co. To raději poslouchám vojenskou kapelu, rázné pochody, člověk tady ví, o čem je řeč. Za královnu, hurá!“

Martina, která dosud mlčky poslouchala, co její přátelé říkali, se zeptala: „Dejme tomu, že se mi něco líbí, myslím třeba ten Beethoven, to tedy znamená, že tomu rozumím? Co to je, když někdo rozumí hudbě? Znamená to, že o tom umí mluvit? Z toho jsem janek. Člověk často mluví, aniž by něco řekl. To jsou takové řeči, při kterých o nic nejde. Jenom o to, že se někdo chce nechat slyšet. Poslouchejte mne, jaký jsem pašák. Co toho napovídám. Jenom proto, že se snažím někoho přesvědčit, o čem vlastně? že tomu rozumím, že jsem přišel na to, jak to vlastně je správně napsané a zahrané? Nebo jde o to, aby ti ostatní to chápali jako já?

Hudba je mnohoznačná. Každý tomu může rozumět po svém a druhý mu do toho nemá co mluvit.“

„A dost!“ rozhodl Patrik. “Každý ať si poslouchá to, co chce. To je závěr, který jsem udělal. Hudba může taky líčit děj, ale jenom někdy. Málokdy. Potom tam víří tympány a nám naskakuje husím kůže, protože v tom slyšíme dělostřelbu. Mám tady nějakou kazetu, má

někdo zájem?“

Zvláštní bylo, že se Patricie nevyjadřovala. Sice pozorně své druhy poslouchala, ale co si myslela, si nechávala pro sebe. Teprve teď, když se shromáždění rozpouštělo, se s vážnou tváří začala chápat slova:

„Já se vám musím s něčím svěřit. Mám v Londýně kamaráda, takřka přítele. Je to student konservatoře. Bude z něj skladatel, takže se zabývá hudbou.“ Rozhlédla se kolem sebe, jaké to sdělení udělalo na shromáždění dojem. Nezaznamenala vzrušení, jenom bylo vidět zájem ve tvářích jejích druhů. „Z toho plyne, že mám plnou hlavu termínů, které s tím souvisejí, plnou hlavu akordů, které mi přehrává na klavíru, stupnic a kdo ví čeho všeho. Pro laika, jakým jsem já, je tenhle obor jeden velký chaos. To je právě to, co tu bylo naznačeno. Hudba je systém, kterému musíš rozumět, jinak nemluv o hudbě. Omez se na to, že se ti líbí

nebo nelíbí. To stačí. Ale bez porozumění systému, nerozumíš ničemu.“

„Co to je, sakra, ten systém? O co tady jde? Je to soustava nějakých, já nevím čeho, z čeho se to všechno skládá, nebo je to jinak? A čím se ten jeden systém odlišuje od jiných systémů? Vždyť není hudba jako hudba. Nebo je to všechno jedno? Úplně jste mne zblbli. Jestli to byl účel, tedy dokázat, že jsem s rozumem úplně vedle, tak se vám to povedlo. A

171

končím. Patricie, ty jsi moje v pořadí druhá favoritka. Jenže když kolem tebe brousí ten

vyznavač múz, tak mám utrum.“

Shromáždění bylo rozpuštěno. Patrik šel poslouchat zmíněnou hudbu, v knihovně byla rozměrná aparatura zaručující perfektní reprodukci a bezchybný poslech, Patricie řekla, že se bude opalovat na lehátku k tomu účelu instalovanému na příhodném místě parku a Thomas s Martinou se šli projít.

Šli, noha míjela nohu, myšlenky se vzdouvaly tam, kde bylo jejich místo. S tím, co ho napadalo, se Thomas ani nemínil svěřovat. že totiž Patricie vyvrátila zdejší poměry. Skutečně? Vždyť neudělala nic mimořádného, že mluvila o nějakém vzdáleném jinochovi, který kdesi brnkal na klavír akordy a doprovázel je zanícenými řečmi? Nebo tím, že Thomas za jejími řečmi obtížně klopýtal s požadavkem o porozumění?

„Na co myslíš,Thomasi?“ ozvala se po chvíli Martina. Vypadalo to, že zapomněl, že jdou spolu, opustili trávník a prodírali se křovím. „Víš, kde to jsme?“

„Jestli se nemýlím, položila jsi mi dvě otázky. Jsme pořád v dosahu civilizace. Za tímhle křovím je řídký borový les, ostatně je vidět. Na co myslím? Ani nevím. Patrně na nic. Člověk nemůže pořád myslet, to by se umyslel.“

„Máš pocit, že ti něco podobného hrozí?“ Podívala se na něj se strany, čekala, že se ho tato poznámka dotkne, nezaznamenala však na jeho výrazu žádnou změnu. Proti podobným provokacím byl zřejmě otrlý. „Co říkáš tomu, abychom si lehli do mechu a jen tak koukali do nebe?“

„Tady není žádný mech, ten je v borovém lese, pokud se nemýlím. Tady je tráva a v ní

klíšťata. Chceš dostat nějakou smrtelnou nemoc?“

Jestli se nezměníš, tak smrtelnou nemoc dostanu z tebe. Řekla Martina, naštěstí však jenom v duchu. Nahlas pak prohodila: „Podívej se, jak slunce maluje ty kropenaté stíny mezi stromy. Nepřipomíná ti to nic?“

Rozhlížel se po kropenatých stínech. Nepřipomínaly mu nic než stíny a sluneční skvrny.

„Vskutku pozoruhodné. Kropenaté stíny. Máš básnickou duši.Martino.“

„Myslíš? Vadilo by ti to, kdyby to byla pravda?“ Řekla to s jistou nadějí, kterou ,mohl v jejím hlase vytušit.

„Naopak. V naší rodině nikdy žádný básník nebyl. Jenom válečníci, politici a obchodníci. Poezie se nám vyhýbala obloukem. Co však mohu tušit? Nějaká manželka třeba snila o rozervaném poetovi. To muselo být mimořádně zajímavé, takový osud. Nemyslíš?“

„Myslíš osud neuspokojené touhy?“

Thomas dělal, že přemýšlí, taky skutečně přemýšlel. Dělalo mu potíže tomu, co Martina řekla, porozumět. Osud neuspokojené touhy. Slyšel někdy o tom, že by nějaká babička, nebo snad vůbec někdo z rodiny trpěl tím, že se jeho touhy nenaplnily?

172

Snažil si představit konkrétně, co to je nenaplněná touha. Kdyby byl po ruce Malfus, určitě by se v tom orientoval. Vlastně neřekla nenaplněná, ale neuspokojená. Je mezi tím rozdíl?

„Šlo ti o touhu nenaplněnou, nebo neuspokojenou? Podle mne je neuspokojená touha asi víc než nenaplněná. Sakra, mluvíš v hádankách. Ta Patricie má na mne zhoubný vliv. Kde teta tu holku sebrala?“

Martina se na Thomase zadívala se zjevným pohoršením. „Jak to mluvíš, Thomasi. Patricie je slušná a vzdělaná dívka. Teta je oba pozvala, protože chtěla, abychom měli společnost. A ty o ní mluvíš jako o holce, kterou je možné někde sebrat. To byl společenský

nonsens.“

„Cože?“ Zatvářil se dotčeně, ale Martinu tím neodradil.

„Taky se tomu říká faux pas, nebo, jestli je ti to bližší, tak kopanec.“

„Dobře,“ řekl se zřetelným nesouhlasem v hlase. „Říkáš nonsens, faux pas a kopanec. To všechno najednou. Budu se jí muset omluvit, že jsem takhle za jejími zády o ní mluvil. A zvedni se z toho pařezu, lezou po tobě mravenci.“

Řekla, že se jí dobře sedí a jeden mravenec sem, druhý tam, jí neublíží. Ona má kladný

vztah k přírodě a mravenci do ní patří. On na to řekl, že mravenci neberou ohled na společenské poměry a na místo mravenců v lidské společnosti. Klidně vlezou tam, kam běžně

nemá nikdo přístup a pak že bude Martina ječet. Řekla na to, že z malicherných důvodů nikdy neječí a pokud si Thomas představuje, že Martina ječí, tak ať jí k tomu dá důvod. To si potom užije.

„Jak to myslíš, že si užiju? Já ti dám nějaký důvod k tomu, abys vyjádřila extrémním způsobem svůj nesouhlas. Ty tady předvedeš prakticky za jakých zvukových efektů byly dobývány hradby Jericha a já budu s obdivem přihlížet, jak se budou sbíhat sloužící, tvoje babička bude lomit rukama, a jak tě budou křísit, protože po tom výkonu budeš velice zemdlená a na mně bude, abych přiběhnuvšímu policajtovi vysvětloval důvody tvého jeku. Nevím, jak je podstatné jméno přiléhající ke slovesu ječeti. Řekl bych, že jek, nebo jekot?

Netuším, není to v mém slovníku příliš frekventované slovo. V naší společnosti dámy neječí.“

„Ve vaší společnosti ovšem dámy neječí, Thomasi Chume.“ Vypadalo to, že uvažuje o tom, jak dále vést spor, aby dopadl tak, jak je zvykem, tedy ve prospěch dámy. Ovšem jaký

z toho mohla mít prospěch? Vítězství bylo současně porážkou. Toho si byla vědoma. Na druhé straně jí hrdost bránila podlehnout v tak malicherném sporu.

„Myslím, že je na místě se vrátit a dát si čaj. Čaj uklidňuje a tlumí vášně.“ Čekala, co na to řekne. Řekl, že netuší, o jaké vášně by tady mělo jít. Alespoň v jejím podání. On je malicherných vášní prost. Pokud jde o vášně, shoduje se s lidovým pojetím téhož.

„Co to mluvíš, Thomasi, za nesmysly? a odstraň mi ty mravence ze zad.“

Zády myslela sedací partii, které se pak opatrně dotýkal. Snahu přitlačit s pádným pohybem ruky, úspěšně potlačil.

173

„Půjdeme se zeptat tety, jak je to s jejími neuspokojenými touhami. Co říkáš?“

„Bože můj, Thomasi,“ zastavila se na cestě a pěstí ho bouchla do hrudníku. „Pokud to myslíš vážně, ale ne, jen žertuješ. To by pak byl kopanec na druhou. Pokud ovšem víš, co tento matematický úkon znamená.“

Tvářil se, že se ho dotkla vyslovenou pochybností o jeho elementární informovanosti o matematických úkonech. Proto šli dál mlčky, vymyslet nějaký slovní doklad jeho dotčení se mu nepodařilo. U schodů do domu potkali babičku, paní BristolSandrik.

„Pomozte mi z těch schodů. Každý schod, Thomasi, je můj osobní nepřítel,“ řekla paní.

„Mám, jak vidíte hůl, ale ta se mi občas plete pod nohy a činí mou chůzi nejistou.“ Na otázku, kde chodili a co tam dělali, odpovídala Martina zdráhavě. „To byla nevhodná otázka. Já vím, co asi tak mohou mladí lidé dělat v parku. Chodit a lokat čistý vzduch. Není to tak?“ Smála se, jako by slyšela dobrý vtip.

„Jak se daří panu manželovi?“ Thomas měl pocit, že by bylo dobře taky něco říct. „Po té nešťastné příhodě, která mne potkala za jeho pobytu v Londýně, jsem neměl možnost s ním už kloudně promluvit.“

„Londýn ho vždycky postaví na nohy,“ řekla dáma a ukázala na židle, které byly kolem zahradního stolku. „Není pomalu čas na dopolední čaj?“ Na dopolední čaj byl ještě čas, ale

Malfus, který je viděl usednout ke stolku, přišel s otázkou, mají-li nějaké přání.

„Čaj budu podávat asi za třicet minut. Budete-li mít strpení, dovolil bych si ho servírovat přibližně v tu dobu.“ Paní BristolSandrik ho ujistila, že s jejich strpením může počítat.

Martina a Thomas se usadili kolem stolku a nedávali najevo nadšení. Čekali výslech a dočkali se. „Prý tě byl, Martino, navštívit lord, jak se jmenuje? Mám hlavu jako cedník. Myšlenka se tam mihne a hned zase uteče.“ Netrvala však na odpovědi, proto se jí nedočkala.

„Víte, mám značně omezené pohybové možnosti. Artrosou zkoprnělá kolena. Pohyb mi dělá

potíže. Alespoň chůze tady po kraji. Je tu krásná zahrada, sice zanedbaná, ale rozlehlá. Na to se mohu jenom dívat. Co jste tam pěkného viděli?“

Po krátké úvaze, kdy se Martina neměla k řeči, Thomas odpověděl: „Lovil jsem mravence, kteří nezodpovědně lezli po Martině a dávali vzniknout nebezpečí, že ji budou otravovat.“

Paní BristolSandrik se na židli odklonila a prohlížela Martinu, jako by to byl najednou zajímavý objekt jejího zájmu. „Lovil mravence, kteří po tobě lezli?“ Když pak tuto informaci náležitě zažila, zeptala se:„Zůstalo jen u těch mravenců?“

„Ovšem, milostivá paní. Nic jiného po Martině nelezlo.“ Všiml si, že po těch slovech Martina zčervenala, všimla si toho ovšem i její babička.

„Thomas je jistě čilý jinoch. Alespoň doufám. Za mých mladých časů bývali jinoši činorodí a nic nenechávali náhodě. Dokonce i mezi lordy bývali takoví, kteří pustošili ochotně

dívčí srdce, aby je pak nechali jejich trudnému osudu.“

174

Thomas se na to tvářil silně zaujatě, zatím, co Martina prohloubila svou červeň. „Pokud tomu rozumím, milostivá paní, radíte mi, abych nechal Martinu jejímu trudnému osudu mravenci obtěžované dívky.“

„Proboha Thomasi!“ vykřikla babička. „O čem to mluvíte? Chápu, že mladí lidé mají

horkou krev. To je takový básnický obrat. Znamená to, nevím jak to mám říct.“

„Nic neříkej, babičko. Víme, co tou horkou krví myslíš,“ řekla Martina. „Thomas má

daleko do bodu varu a mravenci jsou v podstatě neškodní. Zbytečné strachy.“

Stará paní přijala tuto informaci s povytaženým obočím. „Kde jsou Patricie s Patrikem?“ zeptala se překvapivě. „To je čilá dívka, plná ohně, který ti chybí. Nemám pravdu?“ obrátila se na Thomase, nečekala však na odpověď. „Malfus jde s čajem.“

Malfus, doprovázený jednou dívkou z kuchyně, nesl tác s šálky, pečivem a děvče neslo konev čaje. Konvice byla zdobená stříbrnými postavami cherubínů. Thomas byl přesvědčen, že se o ně jedná. To nemělo samozřejmě na nic vliv. Ani na Martininu náladu, kterou babička svými nevhodnými poznámkami zavedla do pokleslé polohy. Byla o tom přesvědčena a nebylo jí to jedno.

Nebe mělo náladu letní a tak se, jako vždy v tuhle dobu, sem tam po něm líně vlekl mráček, který na chvíli stínil a tlumil světelný zdroj. Příroda dávala najevo, že je v přijatelné

formě a vyzývala lidi, aby ji napodobili. Lidé popíjející čaj, jí buď nerozuměli, nebo nebyli dostatečně sdílní. Kdo taky zveřejňuje své city při dopoledním čaji? Snad jenom paní BristolSandrik. Jenže zaváhala a tak se ke slovu nedostala.

„Ahoj, ahoj, ahoj! Čaj, Patriku, čaj. Podává se čaj, hurá!“ To byla Patricie v plné kráse

„Chodili jsme od rána po okolí. Poznali jsme leccos, co stojí za poznání,“ svěřovala se, ačkoliv nikdo neprojevil zájem. „Skoč do kuchyně, ať nám dodají zásoby krmiva.“

Výzva platila Patrikovi, který ochotně poslechl.

„Stalo se něco? Sedíte tu jako nepřítomní duchem. Já vím, že v tomto prostředí se nesluší mluvit o nepřítomných duchem, ale já mám takovou nešťastnou povahu, kterou moje rodina chápe jako rodinné neštěstí.“

Thomas, jako zástupce své rodiny, pokládal za nezbytné hostovi odpovědět. „Sedíme, Patricie, jak nám zákony zemské přitažlivosti dovolují. Pokud se ti zdá, že jsme zamlklí, pak je to tím…, proč jsme vlastně zamlklí? Martino, proč jsi zamlklá?“

„Proč jsem zamlklá? Odpovědět je obtížné, i když vlastně velmi jednoduché. Protože stojím před rozhodnutím, koho si vlastně mám vzít za muže. Moje rodina usoudila, že je na čase myslet na tyhle věci. Já si myslím, že je času dost, ale ti, kteří mají víc rozumu a zkušeností i za mne, jsou jiného názoru. Tak o tom přemýšlím kudy chodím.“

Přítomní zcela rozhodně oněměli. Paní BristolSandrik dokonce nechtěla věřit svým uším. S otevřenou pusou zírala na Martinu a pak, když pusu zavřela, se ptala nejdřív v duchu, potom nahlas, jestli dobře slyšela. Byla ujištěna, že slyšela dobře, nohy jí sice neslouží jak by měly, ale sluch pracuje určitě bez chyby.

175

„Děvče, děvče, co to do tebe vjelo? Taková ostuda. Copak slušně vychovaná dívka takhle mluví? Ani v duchu si takové věci nemůžeš připouštět. Co si teď Thomas asi myslí? že jsme sem přijeli kvůli tvým vdavkám? Toho jsem se musela dožít. Taková ostuda.“ Bědovala paní BristolSandrik, svá zvolání doprovázela zvuky mírně artikulovanými a tak bylo vidět, že se blíží okamžik, kdy bude třeba zásahu silných jedinců.

Nářek staré dámy se rozléhal po okolí a určitě pronikl i do domu, proto zděšeně

přiběhla paní domu i se svou sestrou, i se služebnictvem a dožadovaly se vysvětlení. Host se jí

tady hroutí a protože v okolí nebyl nikdo cizí, kdo by mohl na paní BristolSandrik spáchat příkoří, musela být příčina v domácím prostoru.

Odborníci, kteří se v každé podobné domácnosti najdou, jali se přikládat naříkající

dámě na čelo studené náčinky, přinášeli různé léky a nabízeli jí studenou vodu. Ach bože, vzdychala a spolu s ní i sbor domácích paní a dívek, které sice nevěděly o co jde, ale tušily, že to může být vážná záležitost, která může poškodit čest domu. Nikoho nenapadlo uvažovat, kolikrát za dobu staletého trvání domu byla jeho čest pošpiněna. Každý anglický starobylý

rod musel mít něco takového na svědomí, protože by jinak nikdo nevěřil v jeho starobylost. Prostě tomu tak nějak je.

Patricie tomu všemu zděšeně přihlížela. Měla jistě leccos na jazyku, ale před paní

domu se to neodvážila vyslovit. Ani Patrik nic podobného nezažil. Jak kvůli jakési přechodné

malichernosti končí idyla. Až do chvíle výkřiku Martininy babičky to tady idyla byla. Když byla vzlykající dáma odvedena na lože, kde o ni měla pečovat komorná, vzala si paní domu Martinu a Thomase stranou. Stranou, tedy do svého budoáru, kde se věnovala literární činnosti.

„Myslím, Thomasi, že mám právo na vysvětlení.“ Přirozeně vycházela ze své životní

zkušenosti a příčinu záchvatu své přítelkyně hledala v mužském.činiteli. Tím musel být v tomto případě Thomas.

„Nemám nejmenší potuchy. Jen tak jsme si povídali. Nic mimořádného, takové

všední věci. Martina jednu chvíli řekla, že myslí na to, že by se eventuelně i vdala. Říkalas to Martino? Vidíš, říkala. A paní Sandriková spustila, že, já nevím proč. Snad proto, že tam padlo moje jméno? Byl jsem z toho tak na větvi, že si to přesně nepamatuji.“

Ještě ani nedomluvil, když Martina vyjela: „To si zatraceně fandíš. žádné jméno jsem

neuvedla. Ani tvoje, ani nikoho jiného. Babička se rozčílila proto, že u toho byla Patricie. Jak ji znám, tak určitě proto. Vytahovat před cizími lidmi takové rodinné tajnosti se podle ní nehodí.“

Thomasovi se ta věta před očima rozsvítila jasnou září. Není chápán jako cizí

člověk. Mluvila přece o Patricii!

„To je pravda, Martino. Před cizími lidmi se o tak choulostivých věcech, jako je budoucí manželství, mluvit nehodí“ Lady Evelina chápala, proč se její spolužačka, dnes představitelka starého rodu, byť rodu podnikatelů a obchodníků, tak rozčílila. Tím ovšem způsobila to, čemu chtěla zabránit, že se totiž může dostat do řečí. A dostat se „do řečí“ bylo pro paní

Bristol-Sandrikovou téměř jako utrpět vážný úraz.

176

„Už ses, Martino rozhodla?“ pokračoval výslech paní domu. „Ty by sis toho našeho Thomase nevzala?“

Bylo vidět, že Martina váhá. V očích měla výraz lapeného ptáčete, které touží

jenom být pryč, daleko od svých mučitelů. „Za těchto trapných podmínek? Za křiku a pláče a rizika, že to někoho poraní? Tak rozhodný a důležitý krok vyžaduje důstojné okolnosti.“

Pak se lady Evelina obrátila na svého synovce. „Co na to řekneš, Thomasi. Do jisté

míry se tě to taky týká.“

Thomas se chtěl zeptat, do jaké míry. Věděl, že manželství je nezbytnost, které se sotva kdy vyhne, ale teď na něj doléhaly chmury. Martina byla jako přítelkyně a snad i jako milenka přitažlivá. Měla vlastně všechno, co si mužský představuje že má mít, ale volně

plynoucí představy a realita tetina neúhybného pohledu dává nahlédnout do trochu jiného světa. Nu co, když to musí být? Patricie by byla hezčí. Ale Patricie je Patricie. Tu by mi teta neschválila.

„Když mne bude chtít, tak si ji klidně vemu.“ Řekl to a ani se nezačervenal. Obě ženy mlčely. Martina se tvářila, že se chystá vybuchnout. Teta to chápala a aby výbuchu předešla, řekla, že se Martině omlouvá, že jsou všichni rozrušeni, protože jde o vážnou věc a že to odloží až do chvíle, kdy se babička zotaví natolik, že bude moci jednat s jasnou hlavou.

„Thomasi, počkej!“ zvolala lady Evelina, když oba mladí lidé za sebou už chtěli zavřít dveře. „Ještě ti musím něco říct.“ Tvářila se tak, že Thomas věděl, že to „něco“ mu nebude příjemné. „Je nejvyšší čas, aby ses nad sebou vážně zamyslel. Toto období, kterému Italové říkají dolce far niente, které charakterizuje tvůj dosavadní život, skončilo. Jsi poslední

potomek rodu. Vezmi to vážně do rukou. Co to znamená, myslím to, co ti teď naznačuji, si spolu podrobně rozebereme. Ale až jindy. Teď jdi za Martinou a chovej se k ní jako, no, jak se chovají muži.“

Našel ji za dveřmi. V očích měla nastřádané strachy mladých dívek, které stojí na rozcestí. Nebyla si jistá, jestli si je má nebo nemá připouštět. Přitom ji okolnosti nutí, aby si je připouštěla, aby se pro něco rozhodovala. Je tady tenhle nekňuba, který jednou vzplanul a tak zapálil oheň, který střídavě plane a pak zase jenom doutná.

„Thomasi, co jsme to udělali?“

Nebyl si vcelku ničeho vědom, ničeho, co by bylo tak tragické, aby to vyvolalo takové vášně. Babička, no hrůza. Teta mu vyhrožuje, zatím jen tak nepřímo, ale spadne to na něj určitě. To všechno jenom kvůli tomu, že ho chtějí oženit? „Jestli je tenhle rozruch jenom kvůli tomu, že se já mám oženit a ty vdát, pak jaké další řeči? Co si o tom všem myslíš?“

„Pojď, nebudeme to řešit tady za dveřmi i když se zdá, že se naše rodinné tajnosti vysouvají z přítmí kabinetů na veřejnost. Babička se teda předvedla, to jsem netušila, že je toho schopná. Budeme se muset Patricii a Patrikovi omluvit. Byli přece u toho.“

„Už dlouho jsem neviděl Malfuse, svého odborného poradce.“ Na schodech před domem se oba mladí lidé zastavili a rozhlíželi se po světě. Nikde nikdo, kdo by se zajímal o

177

jejich osudy. „Malfus zřejmě pomáhá připravovat věci na tu výpravu. Jak na mne budou nahlížet tvoji rodiče?“

„Moji rodiče dají na své rodiče. Tak byli vychováni a za čas převezmou úlohu našich prarodičů. Na to jsem skutečně zvědavá. Ale doba se mění, postupně rodová moc upadne. Myslím tím moc prarodičů. My jsme ještě pod jejich vlivem. Pozoruješ to?“

„Ovšem. Teta v roli prarodiče se mne chystá zavolat před soudnou stolici a dát mi do těla. Budeš mne muset držet za ruku, abych to přežil.“

6

.Thomas se teď tvářil jako myslitel. Tento výraz je nepřesný, lze ho chápat tak, že dotyčný se věnuje uvažování, myšlení, i když si nejsme jisti, zda je možno klást mezi uvažování a myšlení rovnítko. V různých obrazárnách, kterými musel projít, vídal zobrazené starce, kteří

si podpírali bradu a jejich pohled se upíral někam, kam není vidět. Mezi takové myslitele se zařadit nehodlal. Přesto tento výraz se znalostí poměrů můžeme uplatnit.

„Stane se vám někdy, Malfusi, že na něco myslíte, chcete to dokonce zveřejnit, a tu vám přeletí kolem hlavy moucha a vy na to, co vám před chvílí uvízlo v hlavě, zapomenete? Mně

se to stalo právě teď a šlo o určitě vážnou záležitost.“

S jistými obavami pozoroval Malfus svého pána. Povinností dobrého sluhy, a Malfus byl jako dobrý sluha chápán, je vědět, co jeho pána trápí. Časem si vypěstoval pozorovací

schopnosti, které ho celkem bezpečně upozorňovaly na změny nálad a okolností, které měly na chod domácnosti vliv. Teď však měl účast na rozboru situace, jak v domě lady Elvíry vznikla. Rada služebných zasedala pravidelně a výzvědné orgány, které pracovaly s

odposlouchávacím zařízením, stávajícím z perfektního sluchu všech služebných, pracovaly bezchybně.

„Ovšem, pane. Tomu se nikdo nevyhne. Myšlenky mají tu vlastnost, že jsou nestálé a pomíjivé. Však ona se vrátí, ovšem, pokud za něco stála. Tím si dovoluji říci, že vás navštěvují i myšlenky nepodstatné, ale nejvýš méně podstatné.“

„Já vím, Malfusi. Myslíte to se mnou dobře. Pamatujete se, jak jsme tuhle nedávno mluvili o čase? O čase jako filozofickém problému? Tak, to je to, co se mi ztratilo z hlavy.“

Jásal, ale jenom střídmě.

„Blahopřeji, pane, že se vám myšlenka jistě vzácná, vrátila. Není každému dáno uvažovat o čase jako o filozofické kategorii.“

„Já taky nemíním uvažovat o nějaké kategorii, ale o tom, že se můj čas naplnil.“

„Nestrašte, pane. O tom, že se čas naplnil, mluví obvykle ti, kteří zjistili, že se musí

odebrat na onen svět, a k tomu máte vy, pane, daleko. Proto tato úvaha není na místě.“

„Také nemám na mysli čas svého pozemského plahočení, ale čas svobody. Čas bezstarostného pobytu v tomto zeměpisném pásmu, kde jaro začíná tehdy, kdy je psáno a rok končí mohutnou oslavou za strastiplného houkání záchranné služby. Lady Elvíra, takto moje teta a nejstarší člen rodiny, rozhodla, že mne ožení. Už je to tady, tušené se stane skutkem.“

178

Malfus uvažoval, co na to říci. Nebyla to pro něj novina, mezi služebnictvem na zámku se o tom mluvilo jako o hotové věci. Thomas ho pouze informoval, ale neptal se na jeho názor. Proto disciplinovaně a se sklopenou hlavou vyčkával, co bude dál.

„Vy na to nic neřeknete, Malfusi? To jste mne zklamal.“

„Pokud mne, pane, žádáte, abych vyslovil své mínění, pak si dovoluji říci, že nás čekají

jisté změny, které budou z určitého pohledu na věc podstatné. To je vše, co si dovoluji takhle ex abrupto vyslovit. Teď mne ale laskavě uvolněte, lady mne posílá s kuchařkou na nákup, který souvisí s přípravami večeře. Když mi to laskavě dovolíte, vezmu si za tím účelem vaše auto.“

Co měl Thomas teď dělat? Mohl jít do svého pokoje, svléknout se a ulehnout na lože. Tam mohl předstírat, že na něj něco leze. Mohl jít do parku a honit motýly. Třeba i s motýlomilnou tetou. Mohl ji při té příležitosti vyzpovídat. Co si myslí o pohybu událostí?

To nemělo cenu, to by byl jenom zmařený čas. Teta byla hodná teta, ale zcela závislá na názorech své sestry. Mohl vyhledat Patricii, a k čemu by to bylo? Jeho problém by se jenom zauzlil, protože by na něm uplatnila své dívčí schopnosti a to by mu v toto situaci nedělalo dobře. Mohl vyhledat Martinu. Ano, Martina by měla cítit potřebu se s ním kontaktovat. Fuj, to je slovo. Kontaktovat se se svou milou. Novinářský slovník v situaci, kdy dostává

odpornou podobu. Teda slovo, dostává odpornou chuť. Mohou mít slova chuť ? Mohou. Když se takto ujistil, že vlastně nemůže nic dělat, podíval se na hodinky a zjistil, že za chvíli bude oběd. Do té doby je možné provětrat mozkové závity intenzívním pohybem. Krev proudí v těle a bere s sebou škodliviny, které se tam během dne nahromadily. Zejména škodliviny nehmotné, intelektuální.

Ze stěny haly na něj zhlíželo několik předků, a vypadalo to, že jsou s ním velice málo spokojeni. Jejich prohřešky, byly-li jaké, byly už dávno zapomenuty. Nebo se o nich diskrétně

nemluvilo. To nejspíš. O Thomasových prohřešcích se taky nebude mluvit. Má on nějaký

prohřešek, který za něco stojí? Ať s tím někdo přijde, docela rád by se o tom dozvěděl. V tom to bude. Nemá úroveň hodnou potomka této rodiny. Chybí mu kvalifikace. To, co zatím nutilo tetu pozvedávat obočí, byly dětinské hříšky, nehodné potomka této rodiny. Rozhodl se, že půjde za tetou a vysvětlí jí to, řekne svůj názor na morální situaci rodiny, na to, že má-li být nositelem tradice, musí to být tradice mnohorozměrná, tradice plná života a jeho síly.

„Co tady truchlíš, hrdino dívčích snů? Pojď na vzduch, nebo zajdi za Martinou, to je hodná holka a nezaslouží si, aby jí někdo ubližoval.“

No ovšem, Patricie.

„Tak nestydatě hezkou holku člověk jen tak nevidí. že ti není stydno si jen tak chodit po kraji a nastavovat ostatní veřejnosti zrcadlo svých půvabů. Víš, jak to musí působit na houfy holek, ty chudinky nemohou usnout, když si na tebe večer vzpomenou.“

„Pomalu, pomalu milý pane. Mám pro tebe informaci, ale nejdřív vyjdeme do přírody.“

179

„Příroda dneska nešetří energií. Cítíš, jak to slunce pálí? Jak se tady spaluje ozon a vytváří zóny plné nevhodného a asi i škodlivého, já nevím čeho a Malfus tady není. Cos mi to chtěla?“

„Nic podstatného. Zjistila jsem bezpečně, že ten Řek, který mluvil o soli na jídelním stole, pamatuješ se? Nebyl Sokrates. To vím bezpečně, jenom nevím, kdo to skutečně byl. Na Sokrata jsme přišli proto, že ten je skoro vždy připomínán, když jde o Řeky a dějiny filozofie.“ Zatvářila se provinile, jako by to vrhlo špatné světlo na její charakter. Nebo na něco jiného, podobného.

„Tvoje starosti bych chtěl mít.“ Šli vedle sebe travou, Thomas nešetrně kopal do vzrostlých trsů čehosi, co prokazatelně tráva nebyla, ale protože to rostlo v trávníku, tak to tam, ve slušném prostředí zámeckého parku, nemělo co dělat.

„Trávník budeš muset nechat založit. To není žádná legrace. Je to složitá operace, která

není nijak levná. Zahradní architekt si tady užije. Do toho parku nevložil nikdo po delší

dobu žádnou energii.“

„Už jsem čekal, že řekneš žádnou libru. Proč bych si měl lámat hlavu něčím takovým, jako je plevel?“

„Bude se to tady hemžit tvými dětičkami a to by se mělo dít, myslím to hemžení, v solidním anglickém prostředí.To znamená v prostředí, které bylo cílevědomě zbaveno cizích, nekonzervativních prvků. I když aktivita liberálů v parlamentě je taky povzbudivá.“

„Můj bože!“ zavil Thomas, rozběhl se loukou a důstojně při tom zvedal kolena, jak viděl v televizi u vojáků cvičících přehlídkový klus. Ta holka mne cílevědomě provokuje. ženské jsou od přírody potvory. S tím se nedá nic dělat. Zpomalil a počkal, až se k němu připojí.

„Moc toho nevydržíš, a to tě čeká fyzicky i psychicky náročné období,“ řekla mírně

oddychujíc.

„Co můžeš vědět o tom, jaká období mne čekají? Leda že ´by ses odhodlala vzít si mne za muže. To by potom byla dřina. To ano. Ale jinak ne.“

Zastavila se a zděšeně na Thomase zírala. „Ještě štěstí, že jen tak planě a nezodpovědně

žertuješ. V první chvíli jsem se lekla, že to myslíš vážně.“

„Pojď, vymotáme se tady z toho křoví a vrátíme se do zámku. Pomalu se tam schyluje k obědu. To je podstatný obřad, na který se Malfus jistě celé dopoledne těšil.“

„Počkej, nespěchej. Sem na nás není vidět a já bych se chtěla dovědět, cos tou poznámkou myslel. Mám na to snad právo.“

„Proboha, jakou poznámkou? Jo, o tom případném manželství? Tím jsem nemyslel nic než to, že mužům obyčejně nestačí jedna žena. Muži jsou přirozeně a nezbytně polygamní. Kdyby tomu tak nebylo, byly bychom jako druh ani nevznikli, nebo se nedochovali. Byl to asi jenom žert, děvenko. Tak jdeme.“

180

Co mu na to Patricie odpověděla, kronikář, bohužel, nezaznamenal..

181