Miroslav Jandovský

PŘÍBĚH PLNÝ LÁSKY

1

Koho vlastně milujete? Říkáte přece, a je to na vás vidět, že jste zamilovaný. Do koho?

Do sebe? Zní to strašně, já vím. Jako trapné obvinění člověkem závistivým. Vy jste však vzplanul zoufale, nespíte, nejíte, pořád byste se jenom vztahoval k té druhé bytosti, nad kterou není. Chcete ji, musíte ji mít. Pak ji konečně máte. Kde jsou vaše vznešené představy s nimiž jste šel do sporu s jejím odporem?

Proboural jste se do jejího těla. Vzepětí graduje. A to je všechno. Něco tu přece musí

ještě být. Něco navíc. Za tou hranicí, které jste dosáhl, je ještě prostor, který vám upřela. Takhle přece nemohou skončit vaše sny, vaše představy unikátního a univerzálního štěstí.

Když jste ji bral za ruku, nebyl jste to vy. Ještě někdo tu byl s vámi. Někdo lepší, větší, vznešenější než ten, kdo tu teď s ní zůstal. Cítíte se být oklamán a opuštěn. Stejně

ona nebyla jenom tou ženou, která si teď češe vlasy a dívá se zamženým pohledem někam, kde tuší toho, který odešel vašima očima kamsi do všednosti. Proto musíte znovu hledat toho druhého v sobě. Jak? Opět jenom prostřednictvím jejího těla? Třeba neodešel, ale zůstal někde v ní, pod její kůží, v jejích pórech nebo kde. Vzbouzíte v sobě touhu. A zase boj o něco. O co? O lásku, říkáte si. Bojujete v sobě o sebe sama.

Jak je to snadné, jak je to lidské. Touha a rozkoš. Kdo to křičí? Vaše smysly nabité citem a potřebou se přiznat ke své slabosti. Slabosti? Copak je to slabost, že se chcete prosadit? Dobýt druhého, který vám pak na vteřinu patří? Dokázat si, že jste dosáhl cíle? Čeho, proboha! Splynul jste s něčím, co jste ochoten velikášsky nazvat Vesmír. Jenom na vteřinu, byť se zdá být věčná.

A pak jste zase sám a díváte se, jak si češe vlasy a sleduje vás zamženým pohledem.

Je to k vzteku. Když budete o všem takhle přemýšlet, nemůžete milovat. Když

přemýšlet nebudete, musíte se s ní rozejít a hledat marně dál. Takže musíte ještě něco přidat: Úctu, naději, porozumění, sounáležitost, společné

zkušenosti, vzájemnou oporu, výpomoc, rezignaci, tlak okolností nebo mínění okolí, ohled na následky, strach ze samoty, důvěru ve vlastní síly, v náhodu, nebo něco, na co jsem nepřišel? Třeba víru, že je všechno jinak?

2

1.

„Jsi vypíčenej píčoun.“

Nadávka vyletěla od dveří a prosmýčila všechny kouty. Jak Urban vzápětí zjistil, všichni kolem dělali, že nic neslyšeli, nebo nadávku skutečně nebrali na vědomí. Patřila zrzkovi, který se krčil na dosah ruky chlapíka, jehož tvář vlnila vzteklá grimasa hlubokého opovržení. Mezitím vlak přijel do stanice, otevřely se dveře a vztekloun se v chumlu vystupujících snažil nadávku potvrdit kopancem. Zrzek měl asi zkušenost a proto rychle zvedl nohu obutou do luxusn ích polobotek zřejmě francouzské výroby, což

taky nemusela být ovšem pravda, proti útočníkově holeni. Dalšímu jednání zabránil proud lidí, kteří se teď s nesouhlasným křikem kolem nich hrnuli a neurvalce vzali s sebou. Nebránil se tomu a taky si jich nevšímal, tak byl zaujat svou nechutí k zrzkovi. Venku přešel k oknu a pátral

po své oběti. Na vteřinu poloprázdný vagon odkryl nejistotu v zrzkově tváři. Vůz se vzápětí naplnil a zuřivec, který své okolí informoval jednoznačnými gesty o svém rozpoložení, zůstal venku. Počkej, my se sejdeme, četl Urban v jeho tváři.

Chudák zrzek. Zjevně se mu teď ulevilo, protože jednou, někdy, zítra je přece jenom něco jiného než teď.

Zůstala jenom nadávka.

Bylo to trapné, zahanbující, ale dorážela na JUDr Václava Urbana ještě když si ze sebe doma smýval špínu dne. Někdy se mu stávalo, že na něj dotírala vlezlá melodie, pořád si ji v duchu opakoval, až z ní byl celý zmožený, bylo to ubohé, myslel si teď, stejně jako když ho tísní nadávka adresovaná někomu, do něhož mu nic není a kdo si z ní patrně nic nedělá. Možná, že ji v tu chvíli ani nevzal na vědomí. Nebo si všiml jenom jejího hodnotícího významu, který vycházel ze zkušenosti s ní a nerozebíral slova, která

mu zněla v uších.

Zvláštní bylo, uvažoval Urban, když si čistil zuby, že se ve vagonu nikdo proti tomuto napadení neohradil. Nikdo nehnul ani brvou. Jsme už tak otrlí? Taky se ovšem týkala jenom jednoho, měla přesné určení. Kdo však mohl vědět, koho se týká a koho ne? Vržena do prostoru se týkala všech.

Urban si vzal župan a rozhlédl se po své domácnosti. Dýchala klidem a pohodou. Měkké klubovky lákaly k odpočinku, měkké osvětlení chránilo unavený zrak, měkká

3

hudba mohla navodit pocit bezpečí s výsledným podtextem uspokojení z blahobytu, měkké tóny rozměrné litografie, vévodící místnosti a zobrazující tvář biblického myslitele, obklopeného rafinovanou kombinací výtvarně uměleckých nástrojů, vybízely k mírnému zamyšlení.

Podle zbytečně drahých hodinek, dárku Urbanovy ženy k minulým vánocům, které mohly plnit řadu informačních funkcí, zatím neupotřebených, měli večeřet přibližně za hodinu. Řád domácnosti zdobila pravidelnost, ustálené zvyklosti tu byly doma, vášně zde planuly zřídka, pokud ovšem to, co měl Urban na mysli, byly vášně, a byly vždy kultivovány rozumem.

V těchto zdech nikdy nikdo neslyšel nic z toho, co teď zaměstnávalo Urbanovu mysl. Což to právě teď uplatnit? Neprovokuj, říkal si a popřel tím náhlý a nesmyslný

nápad. Dřív, než se posadil proti své ženě, se slastně protáhl a dopřál si představu, jaká

by asi byla premiéra.

Hrubián, ačkoliv oslovil někoho konkrétního, kdo byl shodou okolností v anonymitě, skryt těly svých bližních, vlastně oslovil všechny přítomné. I Urbana. Vagon metra trasy C byl v tu chvíli plný vypíčených píčounů.

„Čemu se směješ?“ řekla Urbanova žena Astrida aniž zvedla hlavu od knížky a aniž čekala na odpověď.

žaludek se Urbanovi zvedl zcela nelogicky jako tenkrát, když se hnal vozem proti sloupu. Pak dva roky nesměl dostat smyk, hned mu lezl žaludek do krku. Teď

taky. Záhady těla, nebo ducha? Když se na něj na fakultě vrhli Karel Bergr a Jiří Míšek, že plival na ruskou vlajku, což byla pravda, musel to zapřít, protože by ho vyhodili ze školy. Cítil se přitom bídně. Ne když plival, ale když zapíral. Šlo o život, stejně jako v té zatáčce, kde byl mokrý písek na suchém asfaltu. No, nešlo o život, opravil se, šlo jenom o existenci. O kariéru. Rozum velel přidat se k síle. Milióny se přidaly. Někteří

na oko, jiní z přesvědčení. Někteří na oko, aby postupně nabyli přesvědčení. Světová

revoluce dělala šrámy na duši, ale duše je poddajná, pružná, rozpíná a scvrkává se. Historie zná mnoho podobných ústupů od aktuální morálky. Doba má svoji morálku, doba se

změní a panuje nová morálka. Co to vůbec je? Když se ženu za nějakým cílem, uvažoval Urban, narážím na podobné, kteří uhánějí stejným směrem. Morálnější je ten, kdo je tam dřív. Morální je to, co je dobré. Jak pro koho. Ze školy si ještě pamatoval, byla to škola komunistická, že zákon bdí nad dodržováním pravidel. Pravidla si dohodla 4

společnost. Každá společnost má svá pravidla. Neexistuje proto absolutní morálka, protože morálka a právo je totéž, jenom jedno je institucionalizované, a nad druhým bdí

veřejné mínění. To je ono, liboval si Urban, ještě jsem všechno nezapomněl. Když mne sousedka nachytá, jak jí pouštím vzduch z pneumatiky, dopustím se morálního lapsu. Když to řekne policajtovi, bude to přestupek proti normě. Zkoumal stav svých nehtů a krčil čelo. Měl nejasný pocit, že předmět jeho úvah je mírně infantilní. Nebo byl předmět v pořádku, jenom úvahy samy nebyly dost na úrovni? Všichni tíhneme ke svému konci, ujistil se a na samém konci lze čekat rozpad mozkových buněk. Na co umřel strýc Beneš? Hrůza. Ani myslet se mu na to nechtělo a myšlenky se mu přesto obrátily k otázce, proč si na nebohého strýce vzpomněl. Nemělo to nějaký hlubší smysl?

Světová revoluce dělala lidem šrámy na duši, ale duše se poddá, šrámy se zahojí, uvažoval. Historie přece zná mnoho podobných ústupů od zavedené morálky. Jaksi proti své vůli se Urban vrátil k odmítnutému tématu. Morálka je přece dobové pojetí práva. Právo je jenom racionální vyjádření zaujatých vztahů. Zaujatých?

Osvojených? Napadlo ho, že kdyby měl tuto vlezlou myšlenku vysvětlit, bylo by mu patrně úzko. A ty vztahy, jsou přechodné, historické, dočasné, a tak proč si dělat starost, že zaujímá k dočasnosti vztah? že nad ní třeba ohrnuje nos? Jde už jenom o to, aby ta nesporná dočasnost nebyla dočasná příliš. Příliš přechodná. Přece se nemohl vymanit z doby, z času a dělat, že všechno očekával, všechno předpokládal. Chodil jsi do školy, člověče, měl jsi kamarády, četl jsi noviny. To všechno se nedá pominout, zapřít, zavrhnout.

Cítil, že něco omlouvá a že se mu to nedaří. Ona nadávka na něj nalehla příliš

adresně. Kdosi mu tady plivl na zátylek.

Jak to, že se mnozí nepoddali? Jak to, že je jich najednou tolik, když o nich před tím nikdo nevěděl? Měli důvod. Nějaký silný důvod. Měli rodiče, ty správné přátele, kteří Urbanovi chyběli. Měli sebevědomí, nepotřebovali studovat právnickou fakultu jako Urban. Studovali Patočku v soukromých seminářích.

Urban tohle všechno neměl, jenom se včas přidal. Oni se taky přidali, neříkej zrzoune, že ne, meditoval. Taky se přidali k proudu, který sliboval naději, konjunkturu, budoucí vládní křesla a vedoucí posty. Neříkej, že ne, že je všechno jinak. Nejdřív se 5

jedni přidali k jedněm, teď se další přidávají k druhým. Pořád dokola. Tomu se říká

historie člověka.

Dal se do smíchu. On, člověk, jehož úspěšnost dokládá solidní bankovní účet skrytý před očima berního úřadu ve vídeňské, také nesporně solidní bance Giro-Credit na Schubertring č.5, jako vypíčený píčoun!

Dal se do smíchu nedbaje zvednutého obočí své ženy. Už to měl na jazyku: Co myslíš, koho bych se měl zeptat na podrobnosti, když mne někdo osloví, ty, tím vulgárním

substantivem? Jeho ženu by tak nikdo neoslovil. Prostě by to nešlo. Kdyby to teď tak neurčitě udělal on, mělo by to oslovení katastrofální následky. Proto si to říkal jaksi na nečisto a odhadoval budoucí děje. Je to myšlenkový experiment, nebo se tomuto přístupu k věci říká jinak? Když se případná katastrofa odehraje v experimentátorově mysli? Takhle se případné zhoubné následky dají dokonale ubrzdit. Jeho žena by se na něj nejdřív zadívala zděšeně a pak nechápavě. Ne. Nejdřív by se prudce napřímila. To proto, že nebyla na otázku připravena. Zaskočil ji. Nemohla by proto uplatnit obvyklou taktiku člověka, který neví, co se od něj chce, který

nerozumí

řečenému. Buď by vytáhla do horních pater intonace dramatické „prosím?“, nebo by se snažila vypátrat, co otázkou myslí. Po jejím prosím už žádná konverzace nenásleduje. Proto by zkoumala jeho výraz a nepřišla by na nic, co by jí usnadnilo zorientovat se v situaci. Po chvíli ticha by vrátila oči na čtenou stránku. Něco by však musela říct. Rozhodně by neřekla, že má-li hlad, musí Urban počkat, večeře bude za chvíli.

Až půjdeš ráno do práce, podívej se na roh výměníku, máš to tam napsané

modrým sprejem.

Ano. Přibližně tak by to řekla, kdyby dala na Urbanovy představy. Kolem toho nápisu chodí oba denně. Urban by kolem něj ochotně jezdil autem, ale banka není s to zajistit parkovací místo, ani garáže. Pardon, podzemní garáže jsou pro šéfy a pro jejich ctěné zákazníky. Mužstvo se tlačí v metru s následnými riziky na těle a na duši. Možná, že kdyby Urban navštívil psychologa a stěžoval si na poškození duševního zdraví, něco by vedení snad muselo udělat. Jenže způsob, jak by Astrida odpověděla, by znamenal ve všech případech dost, další řeči ne, toto téma

nepřipouštím. Představovaný experiment se mu tedy vydařil, s výsledkem byl přiměřeně

spokojen. Jenže ho zajímalo, jak je daná nadávka expresívní, jakou má frekvenci, mezi 6

nadávkami musí být nějaké pořadí, nějaký žebříček účinnosti. Člověk ji slyší a ví, že jí

má být dotčen, uražen, ponížen, zatracen, vyprovokován k útoku nebo jenom vyzván k pohrdavému smíchu. Zmíněné adjektivum v kombinaci s expresívním substantivem Urban asi slyšel poprvé a přesto hned poznal, že jde o nadávku drsnou a zahanbující. Adresáta měla ponížit, což bylo možno snadno dokázat. Na zrzkovi to bylo zřetelně

vidět. Jaké je však, objektivně vzato, její místo mezi nadávkami? Přece se nadávajícímu díval do tváře a z toho poznal, že se ke své oběti obracel s hlubokým opovržením. Když budeš někým pohrdat, můžeš vzteklouna napodobit. Uplatnit jeho zvolání, říkal si teď, aby si dokázal, že věnovat se této marnosti mělo přece jenom nějaký smysl. V podvědomí jej však něco tlačilo. Argument ho nepřesvědčil. Díval se soustředěně před sebe a mnul si nos. Každá nadávka má své prostředí, ve kterém se uplatňuje. Někam patří a přenášet ji z místa na místo nelze. Proto se vagon metra zachoval tak, jak se zachoval. Jinak si nadávají bankovní úředníci, jinak právníci, jinak zloději a prostitutky. Tahle nadávka určitě patřila do poslední zmíněné

společenské skupiny. Takže mu je k ničemu, uplatnit ji nelze. Vzápětí Urbanovi došlo, v čem byla příčina nepatrného napětí, které před chvílí

pocítil. K čemu by mu byla zmíněná nadávka? Kdyby byl filolog, možná. Kdyby byl sběratel nějakého folklóru, pak jistě.

Málem by se byl dopustil chyby tím, že by se zeptal své ženy. Kdyby se zeptal, udělal by neodpustitelný kopanec. Ještě teď by byla v tváři červená a myslela by na nápis na výměníku. Táhlo by jí hlavou, jako podzimní větry krajem, proč se ptal. Přitom, jak teď viděl, by se byl nezeptal přesně a proto by taky nedostal přesnou odpověď. Zeď výměníku přece neodpoví, co sdělením adresovaném světu, sdělením vtěsnaném do jednoho substantiva, nějaký pubescent myslel, čeho chtěl dosáhnout. Třeba jenom toho, aby se Urbanova žena doma červenala.

Vzal do ruky noviny a zase je odložil. Neodbytnost některých představ je zdrcující. Uvažuj o příčinách, říkal si. Místo toho myslel na to, že jeho žena dodnes s nostalgií vzpomíná, že jako dítě znala nejhorší nadávku - bláto. Bláto! Bláto bylo špinavé, válet se v něm bylo ponižující. Hodit je po někom slovem bylo podle ní drsné a na odpovídající úrovni. Neznala nic horšího, nic víc snižujícího. Bláto. Smál se tomu v duchu a přitom ji obdivoval. Mám zkrátka obdivuhodnou ženu, ženu pevných morálních zásad, říkal si.

7

„Co myslíš, promiň, že ruším, ale je tu poměrně vážný sociální a psychologický

problém, který zajímá sociology a ty, kteří mají na mysli morálku národa.“

Zvedla se zájmem oči. Na problémy, jejichž typ naznačil úvodním prohlášením, byla Urbanova žena odborník a s chutí se jim věnovala. Když se ujistil, že je přiměřeně

soustředěná, vyhrkl:

„Kolik může být v plném vagonu metra v předvečerní špičce prostitutek?“

Následovalo, co už jednou předpověděl. Zvednuté obočí a upřený pohled. Kategorické prosím se nedostavilo, protože položil racionální, sice trochu neobvyklou, ale taky celkem rozumnou otázku, o jejímž smyslu se dalo i nedalo pochybovat, protože jsou lidé, které může zajímat soustředění lidí určitého typu v jejich okolí. Přesto jeho žena vrtěla nechápavě hlavou. Zatím mlčky.

„Podívej se,“ naklonil se k ní smířlivě. „V Praze je těchto žen podle některých údajů na třicet tisíc. Kolik tu může být žen mezi patnácti a pětačtyřiceti? To snad je věk produktivní činnosti tohoto druhu. Tři sta tisíc? Aby se to lépe počítalo, odhadněme tři sta tisíc. Třicet ve třech stech je deset. Takže každá desátá je potenciální lehká ženština. Nemám pravdu? Do vagonu metra se v dopravní špičce vejde, kolik? Sto padesát lidí? Z

toho je polovina žen, takže by tam mohlo být sedm prostitutek. Je to tak?“

„Při těchto obskurních počtech musíš vzít v úvahu, že tyhle dámy patrně nejezdí

metrem v předvečerní dopravní špičce,“ řekla konečně a osvědčila svoji schopnost myslet logicky, „a že se tam tlačí i babičky s dětmi.“

„Přesto se tam mohla nějaká zapomenout,“ trval na svém přesvědčení, že z práce pravidelně cestuje obklopen těmito ženami.

„Jak se taková žena pozná?“ naléhal dál a riskoval, že vzbudí podezření.

„Jak to mám vědět? V metru ji určitě nepoznáš. Poznat se dá jenom v určitých situacích,“ řekla zasvěceně. „Nebo v nějakém jim odpovídajícím prostředí. To jsou však nesmyslné úvahy. Proč tě to zajímá?“ zadívala se na Urbana podezíravě.

„Všude toho jsou plné noviny a člověk někdy uvažuje i o tom, co se v nich dočte. Sám jsem taky nikdy žádnou prostitutku neviděl.“

„Doufám pevně, že toho budeš i nadále ušetřen,“ uzavřela rozhovor. 8

Ten večer jedli mlčky a málo. Někdy posedla Astridu Urbanovou touha stravovat se zdravě a proto navršila na mísu nakládanou a čerstvou zeleninu, sice lákavě

upravenou, zdobenou, krájenou a strouhanou, přesto však její chuť byla jenom chuť

zeleniny. V noci se pak Urban plížil do kuchyně a uvažoval nad ledničkou. Mýt nádobí Urbanovi celkem vyhovovalo. Kupovat pro dva lidi myčku bylo zřetelné vyhazování peněz. Nešlo snad ani o ty peníze jako o fakt, že by byl člověk připraven o několik drobných úkonů, které mu, tedy Urbanovi, připomínaly mládí. Jak nerad utíral nádobí, když jej matka nutila! Zvláštní je, že se všechno nějak zvrtlo a on teď věci, které mu dřív byly protivné, dělal rád. Patrně by byl vymyslel i protiklad jiného typu, usmál se významně: co jsem dřív dělal s nadšením, mne teď začíná

obtěžovat. Jenže teď, po tak hubené večeři, by snad bylo lépe se zdržet vymýšlení

banalit, usoudil.

Okolo deváté hodiny se ozval telefon. Rychle k němu vstal, protože záznamník naskakoval hned po druhém zazvonění.

„Tady jsem,“ ohlásil se nekonvenčně.

„Ahoj, brouku!“ ozval se dívčí hlas.

Překvapeně polkl. Dívka však pokračovala dotazem:

„Máš doma tu starou kozu?“

„Koho?“ zmohl se na otázku. „Svoji ženu?“ I když měla měkký hlas, dívčí léta už

měla za sebou, usoudil jen tak podvědomě.

„Koho jinýho, asi?“

„Ovšem, je doma.“

„Tak si napiš moje číslo. To čubrníš, co? Odpoledne mi to namontovali. Máš

tužku?“

Potvrdil, že má tužku a poctivě napsal, co mu diktovala.

„Zavolej hned, jak bude čistej vzduch. Jsem jeden oheň. Přijeď hasit. Čau.“

Urban zavěsil a myšlenky se mu rozběhly do široka. Vypadal dost specificky, protože se jeho žena vzápětí zeptala, kdo to volal.

„Taky bych to rád věděl. Měla pro mne sdělení, které bylo určeno někomu jinému. Spletla si číslo.“

9

„Proč se ptala, zda jsem doma?“

„Ani to mi není jasné.“

„Ukaž, dej mi to, já jí zavolám,“ vzala do ruky papír se zápisem odhodlána splnit hned svůj záměr. Astrida Urbanová jednala v některých případech rozhodně.

„Proboha, snad se nechceš ponižovat?“ zvolal rozhořčeně a papír strčil do kapsy. Stačila ho přečíst a jak ji znal, měl dost dlouhou zkušenost, číslo si určitě zapamatovala a zavolá na ně, až nebude Urban doma.

Vzal si noviny, po celý den se k nim nedostal. Číst denní tisk až večer byl nesmysl, ale tak to u nich chodilo. Díval se teď na potištěnou stránku a nemohl se soustředit. Pochopil, že některé události mohou být předznamenány, signalizovány minulým jednáním, které se jeví být nahodilé. Něco se někde děje, co předjímá budoucí

děje. Musel se tomu zasmát, rýmu, který se mu mimoděk povedl. Jenže nešlo o vnější

stránku věci, domýšlel celou věc dál, náš život je řetěz, řetěz příčin a následků, které do sebe mohou zapadat aniž jednající tuší, že dnešní jeho jednání bylo zakalkulováno jeho jednáním minulým.

Já jsem prostě borec. To bylo poslední hodnocení sebe sama pro tento den. V sobotu přišla Astrida s kategorickým a nekompromisně požadovaným nárokem: Jde se na výstavu. „žiješ jako barbar.“ Kdo nechodí na výstavy propagované

jejími kulturními týdeníky, je člověk bez úrovně a nemá právo se zdržovat v její

blízkosti. Hned po obědě se proto musel Urban slušně obléci, čemuž předcházelo několik imperativů, jako: Ten kabát vrať do skříně, délka ke kolenům už dávno není v módě. Pak nastartovat auto a se vzteklým syčením a tlumenými nadávkami objíždět stanici metra Malostranská a hledat, kam ho zastrčit. Vtěsnal se do mezery někde blízko nábřeží a odcházel s nadějí, že policajti mají právě teď jiné starosti než pátrat po řidiči, který nemá pro tuto část Prahy parkovací kartu a že chuligáni mají pro své radovánky kolem dost zajímavých objektů.

Proč se zdržoval takovými zbytečnostmi? Proč myslel na detaily života místo toho, aby obzíral jeho velkolepé perspektivy? Protože výstava jako by předznamenávala jeho následující problémy. Obcházel panely s obrazy vyvedenými většinou uhlem a tužkou, z nichž červená zvýrazňovala krvavé křivky úst, jak se později dozvěděl, s urputným výrazem ve tváři. K výtvarnému umění neměl tak souhlasný vztah, jako měla 10

jeho žena. Zatím co poblíž jásala, zkoumal ubohá ženská těla, na nichž vynikalo jejich pohlaví a pokřivené údy. Viděla, jak se tváří a musela ho připodobnit své náladě.

„Pochop, ten malíř umřel mladý a umřel koncem první světové války. Jeho svět se zhroutil. Rakousko-Uhersko válku prohrálo a říše se rozpadla.“

„Proto musel pan Schiele malovat tak příšerný ženský?“ skočil jí do řeči.

„To, na co se díváš, nejsou příšerné ženské. Všimni si jeho geniální linky. Tím nervózním tahem říká všechno. Svět kolem něj se rozpadá a on ho ukazuje tam, kde našel jeho podstatu. Lidský svět, lidské tělo. Ubohý lidský svět, ubohé lidské tělo. žádnou myšlenku nevyjádříš bez člověka.“

Na tom tvrzení něco bylo. Samozřejmě, že by se všechno dalo všelijak obrátit, Urban však neměl náladu vymýšlet nějaké složité konstrukce na téma, které mu bylo lhostejné, proto hlasitě souhlasil a s ním i několik důchodců, kteří si zaplatili poloviční

vstupné a stáli v jejich blízkosti. Ale i kdyby stáli dál, kazatelskému úsilí Urbanovy ženy by neušli.

„Já bych si z toho všeho odnesl tenhle portrét,“ zastavil se u černovlasé krásky, jejíž bohatá hříva byla krásná i teď po sedmdesáti létech. Jako starší paní přežila druhou světovou válku, její kosti někde setlely a její oči hledí dál čistým a podmanivým žárem čistého zaujetí pro život.

„Tady jsou i jiné krásné tváře. Jsou krásné svou individualitou. Všimni si.“ Vedla ho, unesena, čím byla unesena? Krásou? Potřebou mne poučit? říkal si Urban. Souhlasil s ní. Byl by souhlasil se vším, protože objevil určující problém, který

vyzněl jako otázka. Proč se malíř soustřeďoval na ženský klín, který ještě zdůrazňoval růžovými barvami? Byl to onen konec jedné epochy? Epocha začíná a končí ženskými pohlavními orgány.

Teď si Urban onu myšlenku obracel v hlavě. Proti němu seděla jeho žena a on se styděl zeptat, zda má pravdu, když uvažuje, jaké poučení si měl z té výstavy odnést. Má

ke spasení blíž erotoman nebo impotent? Oba jsou přece lidé a oba musí být hodni spasení.

Krásné téma k úvaze. Měl by je teď hodit přes stůl jako to před večeří udělal s koncentrací prostitutek ve vagonu metra.

11

Astrida si vybírala kazetu, protože v televizi nebylo nic zajímavého. Večerní

zpravodajství vyslechli jedním uchem při večeři a zvyk, před večeří proplachovat vědomí nekonfrontačním tokem banalit, u nich začínal zdomácňovat. To máš pravdu, souhlasil sám se sebou. Řeholní bratři se k spasení propalují

řeholní láskou. Všemi silami v sobě potírají ďábla. Ďábla lidskosti, říkal si mírně

zmaten. Vždyť lidskost necharakterizuje nic výrazněji a plněji než tělesná touha. Ta dává člověku trvat. Jí se, jako to dělal ten malíř, prodírá člověk k nesmrtelnosti. Alespoň k takové nesmrtelnosti, kterou je člověk s to svým rozumem pochopit. A jiná

určitě není, protože by byla mimo člověka a do té by mu už nic nebylo. Zvláštní věc, mudroval dál. Svár těla a ducha na ploše několika desítek metrů. Jak je velká Valdštejnská galerie? Co všechno se sem vejde. Tělo a duch nemohou stát proti sobě a když stojí, pak to jedna strana nemyslí upřímně. Nebo to třeba i upřímně

myslí, ale je něčím zaslepena, zmatena, pomýlena, není dost dospělá nebo co. Která to je? Ten mládenec umřel když mu bylo dvacet osm. Odpověď neznal stejně jako ji neznám já, i když je mi téměř o dvacet víc, uzavřel úvahu Urban. Nedalo mu to a zeptal se své ženy. Byla sice zaměstnána nějakou marností, kazetu žádnou nevybrala a věnovala se poznámkám napsaným na kartičkách tuhého zeleného papíru, proto teď vyhledala v knihovně jeden díl Šaldových spisů a s vítězoslavným úsměvem člověka, který si ví rady, mu přečetla větu: „…mystik došel svého boha po stupních lásky k ženě, k lásce nebeské prostřednictvím lásky pozemské a že vzývá boha týmž jazykem, kterému se naučil ve škole lásky světské…“

Myslí si, že usednu a budu ji chválit, řekl si Urban.

„Proboha, vždyť člověk má jen jedny smysly, které jsou pro všechno. Nemyslíš?“

„Tím chceš říct, že mít rád pečenou husu, ženu, lidstvo, spravedlnost a krásu lze jedním nástrojem?“ Měla přitom ve tváři něco, co tam dosud nezahlédl.

„Nástrojem těžko. Milovat, tedy mít rád a mít rád je rozdíl. Tohle mnohé se však děje mým tělem a duchem, který k tělu zřejmě patří.“

Samozřejmě, že řeč nikam nedovedli. K žádným uspokojivým výsledkům. Bylo to téma pro lidstvo a pro všechny časy. Co oni tady, navíc po tak chudé večeři?

„Člověk bez myšlenky, člověk omezený jenom na tu husu s knedlíkem, je v tomhle světě ztracený,“ uzavřel debatu, ze které, podle Astridina názoru, vyšel její muž

12

zkrátka. Ten si vše shrnul sám pro sebe konstatováním, proneseném v duchu, že milovat a množit se lze i bez myšlenky.

Pohlížel na svou ženu vztekle. O kom má člověk přemýšlet než o druhých lidech?

Je-li ženatý, jako já, myslí po určitou dobu nejvíc na svoji ženu. Když tato neurčitě

určitá doba uplyne, bere v úvahu to, co všechno už stačil promyslet a vymyslet. Už tě, holka, dokonale znám, chvástal se, a vše, co už dokonale známe, neskýtá žádné další

pohnutky pro uspokojivé poznávání. Nechci to říkat na plnou hubu, ale když se objekt našeho zájmu stane dostatečně poznaným, zevšední.

Zkoumal vrásku, která vedla od kořene jejího úzkého nosu a pokračoval v tiché

debatě s nepřítomnými posluchači: Nic nenamítejte, je to tak. Budete-li mluvit pravdu a nebudete se nepřiměřeně chválit, přiznáte se ke stejné zkušenosti. Mezi lidmi to jinak nechodí.

K Urbanově prospěchu je třeba přiznat, že vzápětí uznal, že jeho tendenční

výklad má jednu chybu. Stejně jako vše, co se zdá být absolutní. Ustálil se na určitém stádiu poznání své ženy. Nebylo nijak lichotivé. Bral ji jako danou, definitivní, jenže ona se dál mění, nezůstává trčet ve stádiu, do kterého ji zakonzervoval. Tušil, že jeho domýšlivé poznání se může rozcházet se skutečností. Jenom to tušil, ale kdo přikládá

tušení větší význam? Holedbavá samolibost dává mužskému vědomí jistotu, že má

všechno v rukách.

Tak, moje žena mi zevšedněla, pokračoval v samomluvě. Nevyznělo to tak?

Samozřejmě, že vyznělo. Tenhle tvrdý odsudek je dán ochablostí významu slov. Jedno slovo a tisíc významů. Blbost. Jenom u ní neobjevuji nic, co by ještě stálo za objevování. Zkrátka si pro své pátrání vymezuji příliš úzký prostor. Prostor, který je přiměřený mým možnostem.

Tvrzení, které by mohlo být pravdivé, že člověk je nekonečno omezené relativně

konečnými hranicemi, ho tehdy ještě nenapadlo a neměl dost vůle hledat za hranicemi konvence. Omluvit ho mohl jenom dohad, že jeho žena hodnocení jeho osoby vede podobnými cestami. Svoji pokleslost zkrátka úspěšně vnucoval i své ženě podle zásady, že podle sebe soudím tebe. Ustálil se v přesvědčení, že jeho žena slabosti svého muže odsuzuje, přednosti přehlíží. Možná, že tomu tak nebylo vždycky, přiznal objektivně, ale možná, kdo ví, teď by se mu hodilo, aby k němu nezaujímala jiný přístup. 13

Nebyl stoupencem fatálního determinismu nebo dědičných teorií, konec konců

jim ani nerozuměl, ale na své ženě hledal dědičnou zátěž. Zjišťoval to vždycky, když

mu s převahou dokazovala jeho nemožnost. Stroze, jako by lhostejně, s matematickou přesností vypočítala jeho nedostatky. Takové nezúčastněné strohosti on schopen nebyl. Z minulých generací venkovských židů musela mít v krvi něco, co jeho, potomka křesťanského živlu vesnických bosáků, muselo provokovat. židé byli pracovití a bohatí. Oni byli pracovití, ale měli holý zadek. V této poloze hledal obranu proti jejím argumentům. Provokovala ho. Záhadností osudu své rodiny, strohou tváří s ušlechtilými rysy, bohatou kšticí černých vlasů,

svým bystrým postřehem a inteligencí. Provokovala svou jedinečností, pro kterou si ji vzal. Až dosud si myslel, že si vzal on ji, občas ho však napadlo, jestli si nevzala ona jeho. To by si dala, přiznával, když byl v krajně

flegmatickém rozpoložení.

Něco z inferna, kterým prošli její předci, musela mít v povaze, v pohledu pod víčky, v zákrutu myšlenky. Hledal to a často ji vyzýval, aby se přiznala ke svým tajemstvím.

Tajnosti nebyly. Byla jenom hrdá, nekonvenční střídmost, neokázalá lhostejnost ke lži a odpor k nepořádku. Tím nepořádkem ovšem nebyly rozházené předměty po pokoji nebo neumyté nádobí.

židé se po válce museli dostat do jakési psychické křeče. To, co s nimi fašisté a mnozí jejich bližní ve vlasti udělali, kruté ponížení rasy, muselo zle působit. Urban to poznal podle tchýně, podle toho, jak vedla svoji dceru. Potlačovala v ní její židovství. Teď toho ovšem litovala. Nezměnila si příjmení, protože její jméno znělo dost křesťansky, číslo na ruce neskrývala, ale ani okázale neukazovala. Co mohla před Urbanem skrýt? Snad jenom důkazy o majetku, o který její rodina přišla. Přišla o něj ona, protože rodina byla teď jenom ona s dcerou, přišla o něj dvakrát, jednou za války, podruhé po válce. S restitucemi měl Urban nakonec příjemnou práci. Dělal ji rád a objevil u sebe něco, o čem netušil, že má. Touhu po vlastnění. Kdo však nemá touhu po majetku? V bance to viděl denně. Každému seděla v očích, vlastně někde vzadu, za nimi, ale vidět byla právě v očích. Mám, vlastním, mám něco, co mi dává moc, moc nad těmi, kteří nevlastní. Jako bankovní úředník k nim taky patřil. Nebyl jenom k jejich službám, patřil mezi ně. Zatím ještě ne tak docela, ale mohl se tak cítit. 14

Co celé generace židovských předků v potu tváře nahromadily, to teď tchýně

spravuje. žije v Kolíně a shání řemeslníky a kdo ví koho, kdo teď pracuje v jejím domě

a v obchodě. Musí úsporně a úspěšně vyčerpat nemalou půjčku, kterou jí Urbanova banka poskytla a splácet dluh.

Z toho logicky plynulo, že Urbanova žena Astrida bude jednou finančně

nezávislá. Uvažoval o tom a předstíral, že se ho to netýká. Nemyslel to však úplně

upřímně. Vemlouval se do role, o které doufal, že mu nebude přidělena. Ona, což bylo zvláštní, s touto rolí jakéhosi pomocného manžela, asi počítala. Na toto téma mezi nimi nepadlo slovo, ale Urban tušil, že tomu tak je.

Když byl ve flagelantské náladě, která ho občas přepadala, říkával: Co já, jakýsi křesťanský obejda s holým zadkem? Dočasný uživatel výsledku jejich úsilí?

Potom vždycky dostával vztek. I teď, když sledoval, jak si Astrida mne oči, když

před tím sundala brýle. Ať mu nikdo neříká, že matka, osoba zkušená a zkoušená, se taky netrápí. Má k tomu řadu důvodů. Pak se mu povedla parádní fráze, že až nadsedl: Svět se pohnul k lepšímu, ale osobní účast na onom pohybu, vlastní osud je jenom odvar velké doby. Pro domo sua říkal někdy neskonalé voloviny. Bylo to jeho autentické hodnocení.

O matce věděl jen to, co viděl. Jak byla v Terezíně dlouho? Nechlubí se, o odboji mlčí a stahuje koutky úst. Po válce měla jistě milence. Možná, že jich byla celá řada. Pracovala jako prodavačka v obchodě a svoji dceru vedla přísně. Taky se musela bát našeho socialistického internacionalismu. Za pultem obchodu s mlékem je leccos slyšet. Kosé pohledy na její profil. Řeči: kupujete u té židovky? se nadaly přeslechnout. Strach člověka, který stojí na úpatí srázu a který si pamatuje, musí být hrozný, usuzoval Urban střízlivě. Její dcera neumí ani jidiš, ačkoliv věděl, že se ho matka v dětství naučila a nezapomněla ho.

Teprve teď si Urban všiml, že jeho myšlenky mají podobu přímé řeči. Snad proto se má žena snaží chopit se něčeho, co má v mých očích znaky naděje, že ještě něco přijde, co změní její život. Dlouho jsem si myslel, že tím něčím mohu být já. Zní to blbě, já vím, protože nevím, co

říkám. Jenom tuším, že bych rád něco řekl, něco, čemu nerozumím, i když jsem se před chvílí chlubil, že na své ženě už nemám co poznat.

15

Zvykl si na její pohled z okna, ve kterém bylo všechno, co před momentem vyčetla z nesrozumitelného mu textu, ale bylo tam ještě něco navíc. Něco, co není, a mohlo být, ale přitom být nemůže. Neuměl popsat pohled, který ho vyřazoval ze hry. Říkal, že tady je zakázaná zóna, ostnatý drát, za který nesmí. Proto v tu chvíli dělal vždy, že o nic nejde.

Možná, že skutečně o nic nešlo, jenom o zamyšlení nad banalitou. Jeho žena ovšem nikdy nemyslela na banality. Když ji přistihl v tomto nestřeženém okamžiku, chtělo se mu v poslední době vždy prásknout dveřmi a prchat z té, jak říkal, židovské

klece, ve které se někde pod stropem proháněli duchové tajemných předků. Chyběla mu ovšem odvaha. Proto si raději představoval svoji ženu Astridu, jak hoří na nějaké středověké hranici, jak s dítětem v náruči prchá z bran města před zuřícím davem, jak obchoduje s kořením a přitom jednou rukou souká růženec. Hledá

zaslíbenou zemi? Nehledá. Měl-li to říci hodně banálně, měla ji v sobě. Někde, kam on nedohlédne, jsou pláně jejího domova, domova jejích předků, po kterém, aniž tuší, proti své vůli touží.

Takhle ovšem uvažoval jenom někdy. Málokdy. Když na něj sedla poraženecká

nálada člověka malého, který má nízko strop a bije se do čela o jeho trámy.

„Tak nestřídmého člověka, jako byl Brahms, aby jeden pohledal,“ ozvala se. Zvedl k ní překvapeně oči. Hudby, která tu zněla, si skutečně nevšiml.

„Všechno se to dalo stihnout s polovinou not.“

Poznala, že neví, o čem mluví a dál už neříkala nic.

16

2.

Jak se může takovýhle kurva-chlap zabývat něčím tak specifickým, něčím tak…, tady Urbanovi chybělo slovo pro exaktní a přiměřené hodnocení sousedovy záliby. Je vůbec spisovatelství záliba? O této činnosti měl nejisté, neurčité mínění, které se podle okolností přesouvalo z jednoho místa na druhé. Romanec je v jeho očích jednoznačně

snižoval. Pravda, dotyčný se rád holedbal a s léty, k padesátce měl blíž než ke čtyřicítce, jako by tato vada bytněla. Mohl sis vybrat holedbání pravděpodobnější, víc mužsky

pravděpodobnější, říkal si Urban.

Urbanův otec se kdysi setkal s básníkem Janem Nohou, bylo to jeho jediné

setkání s poezií a její hodnocení pak ovlivňovalo zaujetí jeho syna. „Chlap jako hrom”, říkal otec nevěřícně, „ruce, že mohl kácet stromy a on těma prackama smolí básničky.“

Vrtěl hlavou a žasl. Urban mladší se tomu smál, ale kupodivu otcův vztah k věci převzal aniž tušil.

Od Romance nic nečetl. Od kolika spisovatelů nic nečetl? Doma o něm zásadně

nemluvil, protože jeho žena o spisovateli Romancovi jistě slyšela. Všechny spisovatele měla přečtené ve všech možných významech toho slova. Co kdyby to byla pravda a Romanec si nevymýšlel?

Už ho to zase drží, komentoval Urban sousedovu samomluvu: „Neznám nic

povznášejícího, nic jiného člověka tak neunese,“ skutečně řekl neunese, „jako když

sednu ke stroji a nechám ho za sebe myslet.“

Urban luštil spis, v němž stálo, že důchodce Krob žaloval penzistu Stránského o navrácení pozemku, který Stránský legálně koupil, zadlužil a teď ho měl podle zákona č.229/91 Sb vrátit. Jenže dluhy byly na Urbanovu banku. Na pozemku něco postavil a vůbec. Nuda. Navíc se do toho

pletl nějaký amatérský právní poradce, který si tam vedle koupil chalupu a teď dělal na vsi chytrého.

„Nevím, co bych za to dal, kdybych měl stroj, který by za mne myslel. Jakou má

ten váš značku?“ Byla to zjevná snaha o ironii.

„Utahujte si, pane doktore.“ Oslovovali se navzájem doktore, vykali si a nebylo jim to divné. „Když si sedám ke stroji, nevím, co napíši, mám jenom touhu. Slyšíte?

Touhu vymanit něco ze svého podvědomí. V podvědomí něco je, co snad stojí za to dostat na světlo. Musí tam být něco tajemného, a to mámení s tím souvisí a je proto 17

nejkrásnější. Pochopte: desítky tisíc generací, po každé něco zbylo a to něco tam někde je. Snad proto se tím zabývám. Co pak napíšu, mne už tak nezajímá, protože to nikdy nemůže být přesně to, co jsem chtěl nebo tušil. A pohyb ruky na klávesnici stroje s tím mámením souvisí. Napíšu jedno slovo a ejhle, v hlavě se mi začnou rojit další slova, věty, odstavce a kdybych se nedržel, popsal bych v jednom tahu balík papíru. Kouzlo imaginace. Sotva tomu můžete rozumět. Stavidlo, nějaká záklopka se otevře a světe, div se.“

„Tomu skutečně rozumět nemohu. Lidé, kteří na rozdíl ode mne tomu rozumějí, varují před záplavou slov. Na člověka se valí informace a hrozí mu, že ohluchne. že je prostě přestane brát na vědomí a nebude slyšet to, co by slyšet měl. Svět radí k úspornosti. Nejen s informacemi, se vším. Proto té vaší mánii skutečně rozumět nemohu.“

Romanec nedbal: „Přitom mám pocit, že svět je krásný, bez zbankrotovaných živnostníků, kteří věřili, že když teď máme kapitalismus, že bude vše v pořádku a oni si budou žít bez dlužních úpisů. Člověk by se rozdal a neví proč. Když jsem o tom mluvil na jarní schůzi naší spisovatelské obce, lidé v sále se smáli. Pitomci. Říkají si spisovatelé, zatím to jsou jenom živnostníci, kteří kšeftují s myšlenkami. Pokud ovšem nějaké myšlenky mají, pokud jenom neopisují od druhých.“

„Myslím, že svým kolegům křivdíte.“ Urban vyslovil substantivum tak, že Romance mohlo napadnout, že se mu směje. „Já nejsem odborník na literaturu, cítím však, že jste to teď přehnal.“

„Přehnal, nepřehnal, zaujatej člověk vždycky přehání. Jenže to je všude samej erotoman, děvkař a já nevím kdo. Víte, jak ženský jedou po takovejch těch spisovatelích? To byste žasnul. Kolik tu běhá mezi námi vzdělanejch a emocionálně

dychtivejch čtenářek. Až jeden žasne, jaký vášně provokuje ušlechtile napsaný slovo v takovým oduševnělým ženským těle.“

„Pane kolego,“ obrátil se teď Urban čelem k Romancovi, „jestli se nemýlím, pak kdosi, určitě jeden z těch vámi opovrhovaných spisovatelů, určitě odborník, tvrdil, že muži s přemírou sexuálních potřeb se právě intelektuálkám vyhýbají. Je to zkušenost vlastně téměř absolutní. Ať se kouknete do kteréhokoliv záhybu lidské kulturní historie, všude je tato pravda potvrzena kvalitními příklady.“

„No a? Mluvil jsem snad o spisovatelích jako o erotomanech?“

18

že by tak rychle zapomněl? blesklo Urbanovi hlavou, ale mlčel.

„Mluvil jsem o čtenářkách. Taková intenzívní čtenářka pokládá za důkaz své

osobní kvality, když k ní spisovatel vztáhne ruku jako mužský. Když se před dědečkem spisovatelem, už třeba alkoholem a prostatou odrovnaným ubožákem, předvádí co Diana, lovkyně marných snů.“

„To jsou řeči.“

„Jistě. Řeči, řeči, řeči. Jimi se zdobí intelektuál.“ Vyklepal ukazovákem číslo na svém telefonním přístroji a kupodivu mlčky vyčkával, až někdo zvedne sluchátko.

„Kde se Beneš toulá? Když ho člověk potřebuje, nikdy u sebe není.“

„Patrně odkapává,“ odtušil Urban ledabyle. Vůči kolegovi Benešovi to byl výrok surový, bohužel však vystihoval realitu jeho močového ústrojí.

„Měl by si tu věc nechat odoperovat. Úplná prý banalita. Takhle tráví dny na záchodě.“

„V jeho případě je prý operace riziko. Anesteziolog ho neuspí, protože by se prý

nemusel probudit. Srdce ho zrazuje.“

„Bóóóže,“ protáhl Romanec, „vždyť se to snad dá udělat i bez narkózy. Taky si může zavést sondu a do práce chodit s připojeným kanystrem.“

„Ještě se cítíte být ušlechtilý a povznesený nad nížiny světa, jako před chvílí?“

zeptal se Urban úlisně. „Váš výrok svědčí o necitlivosti, která je v rozporu s ušlechtilým puzením, které jste mi tu demonstroval.“ Díval se teď se zadostiučiněním, s pocitem, který by jindy u kohokoliv odsoudil, do Romancovy tváře. Viděl protáhlou tvář, jakou mívají lidé germánské rasy, světlé vlasy a modré oči. Taky mluvil perfektně německy. Jenže měl příjmení, které ovšem nemuselo na nic ukazovat.

„Nemáte mne rád, co?“ zeptal se oslovený.

Na otázku Urban neodpověděl. Neměl ho rád. Jednou, Romanec byl na služební

cestě, se v sousední kanceláři ozval telefon. Sekretářka, paní Kopecká, za chvilku přišla a tvářila se vyděšeně.

„Volá stará paní Romancová, matka doktora Romance. Já nevím, co s tím.“

19

„Sekretářka nesmí nevědět, co s tím,“ odtušil Urban lhostejně. Věděl, že má

Romanec matku a sestru. To bylo vše, co se mu o jeho soukromí doneslo. Ještě někdy utrousil poznámku o nějaké přítelkyni.

„Pojďte k tomu, prosím vás, než odjel, požádal ústřednu, aby jeho hovory chodily ke mně.“

Ozval se stařecký hlas. Mluvila nesouvisle. Pořád opakovala otázku, kde je Jindřich.

„Paní Romancová, váš syn je na služební cestě.“

„Tak mu řekněte, ať jde k telefonu.“

Vypáčili z ní, že se jí udělalo špatně, že asi omdlela a potřebuje pomoc. Protože měla dceru, chtěli vědět, jak se jmenuje, předpokládali, že bude vdaná.

„Kristýna. Ať přijede Kristýna.“

Panebože. Urban koukal vztekle na paní Kopeckou, ta jenom obracela oči ke stropu.

„A kde pracuje ta vaše Kristýna?“ křičel Urban. Měl na stole práci, která spěchala a teď se zdržuje něčím, co by mu mělo být lhostejné. Ta paní už nejspíš byla mimo svět. Dozvěděli se konečně, že Kristýna pracuje na národním výboru, na neurčitém obecním úřadě.

„Budete moci otevřít, až u vás zazvoníme?“

„Já se pokusím.“

Dál to už Urban nechal na paní Kopecké. Po čtvrtém pokusu měla štěstí. Kristýn našla několik, jenom na Praze 3 byla Kristýna rozená Romancová.

„No a co? Co vůbec chcete? Myslíte snad, že všeho nechám a poletím za starou bábou? Dejte mi svátek. Je to stará ženská, jednou musí umřít.“

„Já jsem snad špatně slyšela!“ zařvala Kopecká, bohužel už do hluchého sluchátka. Zavolala zpátky a vymámila z té osoby adresu. K tomu dodala několik nevybíravých rad a pár morálních knokautů.

Poslali tam sanitku. Lékař se do bytu dostal a nemocnou paní odvezli. Když o tom vypravovali Romancovi, krčil bezradně rameny.

20

„Co s ní budu dělat? Určitě mi ji dají na krk.“

Od té doby se s Urbanem nenáviděli. Romanec Urbana proto, že nahlédl do jeho soukromí, a Urban ho vlastně neměl rád nikdy.

Když se teď Romanec nedočkal na svou otázku odpovědi, vyndal z aktovky barevný týdeník a klidně si v něm četl. Čekal, až se mu ozve kolega Beneš, kterému nechal v kanceláři vzkaz.

Urban ho chvíli pozoroval a zjišťoval, že v něm postupně narůstá odpor. Arogantní jednání ho provokovalo. Sám by si nedovolil v podniku, který má extrémní

nároky na pracovní výkon zaměstnanců, který je také více méně extrémně honoruje, což

bylo tvrzení diskusní, zabývat se tak odtažitou a soukromou činností, jako byla četba o vatikánských zvonech.

„Pane doktore,“ řekl teď mírně, v hlase však měl naléhavost, která přiměla Romance, aby zvedl oči, „nemyslíte, že byste se měl věnovat pracovním povinnostem?

Nemohu vám, samozřejmě, radit, ale zřejmě by bylo moudré nechat si čtení na doma.“

Jestli někdy Urban četl, jak někdo překvapením vykulil oči, teď toho byl svědkem. Sledoval postupnou proměnu výrazu kolegova obličeje. Od zaujatého zájmu k lhostejné ledovosti a zpět.

„Myslíte, že bych vás měl poslechnout, pane kolego?“

Umí se přemáhat, řekl si oslovený a vyčkal, co bude dál. Jistý si mohl být jenom tím, že nebudou létat facky. Jinak mohl počítat se vším ostatním, od hrubých nadávek po přehlíživou odtažitost, která předstírá noblesu.

„Nemusíte, samozřejmě. Jste pánem svého osudu,“ smál se Urban s úlevou spíš

hranou, než že by ji skutečně cítil. „Jenom bych byl nerad, aby se váš osud příliš

spojoval s mým osudem. Rozumíte?“

„Ovšem, že vám rozumím, dokonce vám dobře rozumím. Byl byste nerad, aby si o vás někdo vytvořil nepříznivý dojem. že svou pracovní dobu trávíte spolu se mnou lelkováním. Mám pravdu? Samozřejmě, že mám pravdu. Musím uznat, že na vaší radě, kterou jste mi poskytl, něco je. Dokonce má jakési morální opodstatnění. Banka nás skutečně platí jenom za to, že pracujeme. Proto hurá do práce.“ Vstal a rázně vykročil z místnosti.

21

Urban musel přiznat, že jeho kolega má nervy v pořádku. Sám na tom byl hůř. Kdyby Romanec vykřikl, kdyby se na něj sápal, asi by mu to bylo milejší, než tahle tichá a jak si byl jist i zákeřná zášť.

Co se dá dělat, uzavřel celou záležitost předčasně, protože se za chvíli ve dveřích opět objevila Romancova tvář. Když odcházel, byla bledá, teď zase rudá, jako by její

nositel prošel nějakým sebezpytným procesem, který způsobil tuto změnu.

„Myslíte si, pane kolego, že když na mne vyrukujete se svými morálními apely, že se poseru, co?“

Urban však naštěstí chytil dech: „Nic podobného mne skutečně nenapadlo. Byl byste dalek pravdy, kdybyste něco podobného předpokládal. Znáte tu historku o Karlu Velikém, která se svého času vypravovala na evropských panovnických dvorech?“

„Karel Veliký mi může být spolu s vámi ukradený, doktore Urbane.“

„Nikdy se nevyhýbejte poučení, zvlášť, když je vysloveno bezelstně a když je navíc zadarmo.“

„Jako právník vím, že rada, která je grátis, stojí za totéž. Tedy za hovno.“

Tím měli pro ten den spolu skončit. Urban si to v tu chvíli myslel a jak se později potvrdilo, někdy se člověk ve svých představách mýlí.

Když teď měl na svoji práci klid, nemohl se na ni soustředit. Měl by požádat doktora

Karáska, žlučovitého majitele žaludečních vředů, aby ho dal do jiné kanceláře. Někam, kde by mu nikdo nepil krev. Vysvětlí potřebu změny nějakou chorobou. Jakou, když jsou všichni pečlivě sledováni lékařem, který každý zdravotní zádrhel hlásí

personálnímu šéfovi? Karásek má se svými vředy taky jistě nahnáno. Dělá, že se nic neděje, ale bojí se, že ho podnik pustí k vodě. Někoho jistě už zapracovávají. K čemu je pracovník, když není s to podat plný výkon? Zázrak je, že tu ještě sedí Beneš se svou prostatou.

Plný výkon. Tenhle pojem dělal Urbana trvale nervózním. Dlouho si ho nepřipouštěl, ale už tu je a tíží. Plný výkon. Rychle otevřel složku s papíry a začal se jí

obírat. Co musí do večera stihnout? Zůstane tady déle a zavolá ženě. život jsou samé

rozpory, vzestupy a pády, říkal si nelogicky, protože v dohledu žádné vzestupy a pády nebyly. Šlo jenom o běžnou lidskou animozitu, o Urbanovu citlivost na kyselý pach Romancovy košile.

22

Teď vybral ze spisu hlavní poznatky a udělal si poznámky na žlutý kancelářský

papír, jaký je vidět v amerických filmech, v nichž herci předstírají úřednickou práci. Pak mu myšlenky odskočily k včerejšímu večernímu telefonu. Divil se, jak mohl zapomenout. Zapátral vzrušeně v kapse a našel lístek s číslem. Brouku, jsi to ty?

Rychle, dokud je Romanec pryč. Jeho trucování dlouho nevydrží. Přitáhl si k sobě

telefon, který na skleněné desce stolu protivně zaskřípal. Sklo na stole je nepříjemná

věc. Studí a brání souladu člověka s materiálem. Člověk přece žije s věcmi a usiluje s nimi o shodu. Jindy by ho nenapadlo o tom přemýšlet, teď mu sklo překáželo, i když

nevěděl v čem.

Vyťukal číslo a čekal. Co jí řekne? Brouku, jsi to ty? Rozhodoval se, zda nemá

rychle zavěsit, protože si měl všechno promyslet dřív, než se rozhodl zavolat. Začíná

dobrodružství odrostlého školáka školáckými metodami.

Když houkání telefonu umlklo, ozval se mužský hlas. Takže manžel?

„Halo?“ řekl Urban schlíple.

„Koho byste rád?“ Po uctivém pozdravu následovala přátelská otázka. Nikoliv s kým chcete mluvit, ale jestli by někoho rád. Tím Urbanovi mírně stoupla nálada. Protože ono rád znamená jistě mít rád.

„Víte, já bych rád mluvil…“

„Jen se nestyďte, pane. Od toho jsme tady, abychom vám vyhověli, posloužili. Poskytujeme služby nejvyšší kvality. Tisíce děkovných dopisů.“ Nemyslel to vážně, sám se svému výroku smál. Tím hned vyvolal Urbanovu pochybnost, zda volá na správné číslo. Přečetl je proto z papírku a byl ujištěn, že volá tam, kam chtěl zavolat.

„Máme ten telefon teprve od včerejška, takže jste si pospíšil. Nikdo vás nepředběhne, pane.“ Jak se Urbanovi zdálo, dodával to posměšně.

„Rád bych mluvil s jednou dámou.“

„Přirozeně, s kým taky jiným. Musíte mi ovšem říct s kterou. Je jich tu několik.“

Asi jsem zavolal do kadeřnictví. Včera jsem mluvil jistě s majitelkou podniku, protože v devět hodin večer je personál už doma.

„Ten váš podnik někomu patří. Tak bych rád mluvil přímo s ní.“

„Myslíte paní Beatris? Tady tomu šéfuje paní Beatris.“

23

Cože? Beatris? Beatrice? Nejspíš jde o umělecké jméno. Kam jsem se to dovolal?

Potvrdil však statečně, že si nepřeje mluvit s nikým jiným, než s paní Beatris. Na druhé straně sluchátko kleplo o tvrdou plochu a bylo ticho. Jestli teď vejde Romanec, zavěsím. Paní

Beatris. Sehnal dohromady všechnu energii a čekal.

„Halo?“ ozvalo se.

Byla to ona. Hlas se sice nehoupal v mazlivých vlnách, ale nedal se zapřít. Urban musel něco říct, protože čekala na odpověď.

„To jsem já”, řekl konečně, odkašlal si, protože mu vysadil hlas. Nepamatoval se, kdy se mu něco podobného stalo.

„Kdo?“ V otázce zazněla jistá netrpělivost, která byla zcela pochopitelná.

„Koho jste volala včera večer v devět hodin a ptala se, jestli má doma svou starou kozu? Já se tedy hlásím do služby.“

„Proboha, co máte na mysli? Do jaké služby?“

„Přece jste říkala, abych přišel hasit. že je u vás požár. Neřekla jste to přesně

takhle, já vaši řeč jenom napodobuji, ale vzpomněl bych si, kdyby o to šlo.“

Udělala to, co čekal. Dala se do smíchu. Odtáhl sluchátko od ucha, protože mu vibroval bubínek.

„Za jakých okolností byste si vzpomněl?“ ptala se teď koketně, mazlivě

protahovala intonaci, stejn ě jako minulý den večer.

Pochopil, že háže na dálku třpytku. Řekl: „Za všech okolností.“

„Neříkejte, vy jeden. Takhle kupovat zajíce v pytli. Zase se mi jednou něco povedlo. Ty pražský telefony zaslouží nakopat. Musím se vám omluvit a doufám, že moji omluvu přijmete, pane.“

„Romanec se jmenuji. Co se stane, když budu trvat na satisfakci?“

„Vždyť se zase tak moc nestalo. Nebo stalo?“

„Nestalo. Celou noc jsem na vás myslel, do práce jsem ráno přišel nesoustředěný

a jsem celý den dost špatný. Představoval jsem si, jak u vás hasím požáry, jen tak, bez pomocných prostředků, jen svými chabými silami.“

24

„Doufám, že na tom nebudete tak zle. Podle hlasu soudím, že jste chlapík. Ovšem bez vzpomenutých prostředků byste udělal chybu. Bez nich je to dneska riziko. Takže jste romantická povaha. K tomu je tady Evženie. To je vysazená na romantiky. Můžu vás objednat.“

„Přiznám se, že mi za celou noc Evženie nepřišla na mysl. Do Evženie, říkám to nerad, mi nic není. Stejně byste mi však měla dát adresu.“

Všechno bylo jasné. Cítil, jak mu někudy tělem putuje kus ledu. Adresu dostal. Ani si ji nezapsal, protože věděl, kde to je. Dva domy dál od biografu, kam kdysi chodil s Astridou, ještě byli svobodní a měli na biograf čas a chuť. Kino ještě stálo, ovšem po několikeré rekonstrukci.

Chvíli ještě nezávazně povídali a pak si už neměli co říct. Nechápavě kroutil hlavou. Může to být náhoda? Včerejší večerní rozhovor o prostitutkách a teď tohle?

Přišel Romanec a bylo vidět, že nové dojmy zapudily dojmy minulé.

„Celej lidskej život je pitoreskní soubor volovin. Složíte je dohromady a z toho všeho vám vyjde velikost života. Jsme jenom chudáci a doufám, že jediní v téhle galaxii.“ Zadíval se tázavě na Urbana, jako by se omlouval za předešlé vystoupení, které

ho přimělo k úprku z místnosti. Urban byl ještě pod vlivem svého rozhovoru s paní

Beatris, proto se tvářil více méně přívětivě. Minulý spor byl zřejmě zapomenut, což

bylo v jejich dosavadních vztazích obvyklé. Jedovatosti si střádali do zásoby.

„Člověk se drásá, ubejvá ho, opotřebovává se a když si večer sedne, já nevím jak vy, tak vidí, že už je zase o kus blíž ke konci a nikde nic. Zase ten den stál za hovno. Holdingová společnost někde v Bejrutu. Na ten kout světa máme experty. Co myslíte, že mi řek ten fousatej seladon? Když s někým koresponduju, mám si nejdřív zjistit, o koho jde. Dřív, než napíšu adresu.

Nadutec jeden. Chtěl mne urazit, ale narazil na pravýho. Vomlátil jsem mu to vo fousy. Od toho tu je, aby informace poskytoval. Když

je nemá, jeho chyba.“

Sedl si, rozepnul košili u krku a povolil kravatu. Nosit kravatu bylo pro Romance utrpení. Nejraději by do práce chodil v sepraných džínách a ve vytahaném svetru, který

nosil doma. Urban si za peníze, které mu banka rok co rok vyplácela na ošacení, pořídil tři tmavé obleky. Dvouřadový se širokým proužkem, dva jednořadové bez proužku a s 25

úzkým proužkem. K nim nosil decentní kravaty. Romanec nosil jeden oblek celý rok, jenom kravaty střídal. V jediném svém tmavém obleku vypadal jako ošumělý lovec autogramů. Vypravovalo se o něm, že jednou na chodbě potkal prezidentovu poradkyni přes marketing, Lukavcovou. Podle štítku na kapse poznala, že vidí zaměstnance banky, viděla ho však poprvé, proto se zastavila a propalovala ho očima, dokud, celý rudý, nezmizel za rohem. Škodolibí jazykové pak šířili, že se přiznal k pocitu, že ho ta baba chtěla určitě sbalit.

Vyhlašujeme tvrdá pravidla, říkal si teď Urban, a pak je klidně nedodržujeme. Co si asi o nás myslí nějaký soudce okresního soudu, když nás tam zastupuje tohle individuum? že šupák žaluje šupáka. Kdy to konečně někoho napadne? Možná, že v Bejrutu na to přijdou první.

„V člověku je nesmírné množství nadutosti a domýšlivosti,“ přemýšlel teď nahlas Romanec. „Nebo to ani nemusí být domýšlivost, co nás nutí útočit, může to být jenom obyčejný strach. Strach z toho, že ti kolem mne poznají, že jsem taky jenom ubohý, zranitelný a konečný, sám voják v poli, ztracený kdesi ve Vesmíru…, není to k smíchu?“

Uvědomil si, že ho Urban poslouchá. Když takto uvažoval, většinou mluvil spisovně. To Urbana mátlo. „Kecám, co? Jakejpak ztracenej uprostřed Vesmíru. Uprostřed houfu pitomců, kteří jsou na tom stejně a mají jenom tu výhodu, že na to zatím nepřišli. Ztracenej uprostřed papírovýho smetiště. život se nám scvrkl do záznamů, který

vypadly z počítače. Tadyhle jedna kolonka a co všechno tam je. Jeden žasne. Je mi jasný, co si řeknete. Každej si musíme zvyknout na to, že jsme jenom statistický číslo. Jenom číslo, který je tady v počítači bezpečně schovaný jako v márnici. žádná paní

Vopičková z Horních Počernic. že má křečový žíly? Dceru ve škole? To je nám fuk. Statistickej občan nemá na city právo. Jste tam taky. Já se kouknu, chcete? Nechcete. Myslíte, že kecám. Není nic příjemného, když na to člověk přijde,“ uzavřel dvojsmyslně.

„Nemyslete na věci, se kterými se nedá nic dělat. Zbytečně si děláte starost,“

zvedl Urban hlavu od papíru, na který něco psal a přitom jedním uchem poslouchal. Z

nějakého důvodu projevoval dobrou vůli, uvědomit si to, byl by se divil.

„O tomhle problému se už lidé něco napřemýšleli. Samozřejmě tam, kde už tato evidenční technika delší dobu pracuje. My jsme teprve na začátku, proto se zatím jenom 26

divíme. V Americe se už jistě drží za hlavu. Jak člověka zlidštit místo odlidštit. Chápete? Nejblíž k sobě lidé měli, když měli holý zadky. Myslím to ovšem obrazně.“

„S holým zadkem chodí pořád pěkný kus světa a nezdá se, že by tam lidé k sobě

měli nějak blíž,“ opáčil Urban.

„Jistě, jenže já to myslel jako stav nouze nejen těla.“

„Zatím jsme nepoznali nic, co by stav nouze popíralo. Stav nouze je univerzální

stav člověka. Trvat bude, pokud bude trvat člověk. Rozlišení je v jevových polohách a jenom mezi určitými vrstvami společnosti. V souhrnu a v určitém slova smyslu není

podstatný rozdíl mezi boháčem a chudákem.“

„S uzarděním přiznávám, že jsem taky musel chodit na marxismus,“ opáčil Romanec. „Podotýkám, že nerad a proti své vůli.“

„Tohle s marxismem nesouvisí, pane doktore. Odcizení může nastat všude, kde existuje

moc. Odcizená moc je všeobecný stav každé historické epochy. Nebo ne?“

Urban položil tužku a pohodlně se opřel o opěradlo židle. Popojela s ním dozadu a on měl chuť si dát nohy na stůl.

„Zajímavé je, jak se ta moc převaluje na vrcholu, jednou sem, podruhý tam,“

přešel Romanec ochotně na Urbanem nabídnuté téma. „Z toho jednou sem, podruhý tam si dovolím vyvodit, že ani dnes by odcizení nemuselo být fatální, i za dnešní počítačové

techniky, kdyby. Kdyby co? To je to, co nevím. Kdybych jako člověk jednal lidsky odpovědně? Kdyby se mi podařilo rozechvět sociální cítění svýho čtenáře. Kecám, co?

Nejsem odborník na tyhle vědy, ani nevím, o který vědy jde, jenom tuším, že všechno je někde v lidech a ne v tý zasraný technice. Vidíte to? Už mi to zase blbne,“ ukazoval na terminál.

Urban k němu zvedl oči, které předtím upíral na nástěnné hodiny, na nichž se měnila čísílka. Nesnažil se poznat, v čem je chyba. Každý člověk prochází stejnými fázemi života, říkal si. Nejdřív to je období životního optimismu, kdy se zdá, že všechno zmůžu a na všechno stačím. Pak následuje období deziluze. Snažím se sice, ale objevuji překážky, na které buď stačím, nebo nestačím. Posledním stádiem je fáze zmoudření. Člověk pozná, že je jenom chudák mezi chudáky, bezbranný mezi podobnými. Tady moc záleží na něčem, co je mi záhadou. Jsou lidé, kteří právě v téhle fázi zmoudření, tedy rezignace, přicházejí s největším dílem. Místo aby to zabalili, vybuchují energií. Tak vědět, čím to je. Jak to, že člověk, který poznal, že to dál nejde, 27

najednou proráží zeď, která mu stojí v cestě? Najít na tuhle otázku odpověď, jsem mistr světa.

Tak se nechal unést povznášející úvahou, že nepostřehl, že jeho kolega pokračuje v řeči. Snad odkrýval své poslání literáta, protože se obracel na Urbana s tvrzením:

„Tady je historické místo literatury.“

Co na to říct? Přiznat se, že neposlouchal? Před hodinou by se ochotně přiznal, teď to nešlo. „Co hledáte v té své literatuře? Pravdu? Krásu? Peníze?“ zeptal se posléze, protože se mu to zdálo případné.

„Pravdu? Když to slyším od dospělého člověka, dostávám průjem. Kdybyste byl gymnazistka a měl velké poprsí, tak bych nad touto otázkou mírně jásal. Musel byste však mít taky oči, o kterých básník říká: Tvé oči, jeskyně, jimiž proplouvá luna. Jenže z vašich úst vypadl blábol. Jakou pravdu? Co to je? Zástěrka, kterou si zpustlí staříci zakrývají nemohoucí pohlaví. Literatura vám žádnou pravdu nezprostředkuje. Pokud to někdo tvrdí, lže. Ne snad, že by v těch knížkách někde nějaká pravda nebyla. Takové ty všední banality, jako že zlo je potrestáno a dobro odměněno. Smějte se, s tím souhlasím. Stálo by za to si tento vágní pojem definovat, abych j á nebouřil o koze a vám šlo o vůz. Jenže vám, jako člověku, jak to říct a neurazit kolegu, nepoučenému, jde o stav, na jehož pomezí trčí vznešenost, bouří potlesk a sypou se řády. Od tohoto pojetí dávám ruce pryč. Pochopte, kolego, pravda je řád věcí o jehož poznání usilujeme. Proto katoličtí spisovatelé pravdou myslí Boha. Pojmenovat je to snadné, ale pochopit?

Zkuste to. Spisovatel je jako někdo, kdo háže šipky na terč, přitom je nezkušený v metání těchto předmětů. Strefuje se, ale ne do středu. Pořád jenom okolo. Zase znova a zase dál nebo blíž. Dokazuje tím pouze, že ví, kam házet, kde tu pravdu hledat, ale marně se snaží, protože literatura jenom zobrazuje, nedefinuje. Jenom nahlíží, což nám vzpomenutý nedostatek definic bohatě vynahrazuje. Buďme shovívaví, i věda si chce užít, nemůžeme chtít všechno, nám stačí uspokojení, rozkoš z umění. Chtěl jsem říct z krásy, kdybyste byl ona vyvinutá gymnazistka, tak bych to řek bez uzardění, ale tady, uznáte, by to znělo blbě. Vemte si ten telefon, ať neotravuje.“

„Já jsem vás poslouchal,“ řekl Urban, když zavěsil. „Neříkám, že zvlášť pozorně, protože podobnými pravdami o pravdě mne zásobujete poměrně často a také, jak jinak, dost se při tom opakujete. Neberte to jako nezdvořilost nebo příklad nedobré vůle. Ovšem příklad se šipkami se

mi líbil. Detaily však nechme stranou. Připouštím, že toto 28

téma o pravdách je věčné a proto svým způsobem i dost obehrané. Jenže, jak musím přiznat, každý se s ním musíme vyrovnat. Nikdo mu neujde, jako neujde jiným, trvale se opakujícím skutečnostem. život je pořád totéž v nesčetném množství provedení. Takže my si teď užíváme s pravdou. Dobrou zábavu.“

„Počkejte, pane doktore,“ zabránil Romanec Urbanovi odejít z místnosti. „Vím, že jste posedlý definicemi.“

„Já ne, to moje žena.“

„Tak vaše žena? V tom případě ani netušíte, že jste ve stavu závislosti na své

ženě. Ani si to zřejmě neuvědomujete, ale jste šťastný člověk. Vaše žena je zřejmě silná

osobnost. Podmanila si vás. Nejdřív patrně krásou a žádostivostí, pak, postupně, bohužel to musím říct, když je tu řeč o pravdách, intelektuální nadváhou a máte to. Často se bojíte jít po práci domů?“

„žertujete takhle často i s ostatními kolegy? Nebo to je jenom výsledek nadměrného intelektuálního úsilí, kterým vyčerpáváte svůj spisovatelský talent a pak mezery zaplňujete jedovatostmi?“

„Stalo se jednou, že jsem dostal tak přes hubu, že jsem nemohl dva dny jít do práce. Na středisku jsem lékaři zalhal a řekl, že jsem se zranil pádem při nastupování do tramvaje.“

„Co byste si vymyslel dneska?“

„Trochu jsem povyrostl, zmoudřel, dneska bych se nesnížil k tak trapné lži. Dnes už jenom horuji pro pravdu, byť nejsem s to ji definovat.“

29

3.

Měla by jít do knihovny a místo toho sedí doma. Vidí nepořádek na stole a uvažuje, kolikrát se už rozhodla, že si věci utřídí, zbytečné vyřadí nebo vyhodí a zase nic. Kouká

a říká tomu, že přemýšlí. Zjevná výmluva. Vdaná žena může být taky vdaná vdova. Jak je dlouho vdaná? Patnáct let? Pravda ovšem je, že v tomhle věku vdané ženy dostávají

jiný rozměr. Opouštějí vyčerpaná manželství a hledají své dívčí ideály. Musela se přiznat, že žádnou takovou nezná. Všechny, o které by mohlo jít, se zoufale držely svých pochybných jistot. Ona taky. Je však jistá, že má ještě šanci. Není

na tom tak špatně, aby musela resignovat. Má souměrný obličej, vlasy téměř nedotčené, sem tam bílá nitka je pro muže určitého založení přitažlivá. Stačí si vzít modernější

podprsenku a viděli byste! Kdo by měl vidět? Katedrální impotenti? Nebo studenti, kteří

každou učitelku, bez ohledu na akademický titul, nemilosrdně hodnotí především podle jejích sexuálních předpokladů a teprve pak podle odbornosti? Hajzlíci. Někteří jsou ovšem milí. Ani z jazykovědy sex nevypudíš. Když jí nedávno podával Říha index, byl v pohybu jeho ruky náznak něčeho, co ji přimělo zamračit se a briskně ho oslovit. Dala do hlasu tolik energie, že musel poznat, na co myslí. Zatím však všechno zvládala. Elegance jejího oblékání měla jediný důvod, že na ně měla a nic jiného. Kolegyně

Mrázková se oblékala s erotickým podtextem. Sexualita ji předbíhala o pět kroků. Astrida Urbanová neměla nic podobného zapotřebí. Pokud by někdo něco takového předpokládal, dal se zmást logikou věci. že je žena i k tomu. Docentka Karlovy Univerzity neuvažuje v podobných kategoriích, řekla si teď. Neuvažuje, ale dá jí práci tomu zabránit. Zvlášť, když si dnes nikdo nedělá zábrany. Chlapi jsou tak neomalení, že o svých souložích mluví i před svými kolegyněmi. Ubožáci. Trapní, páchnoucí prasáci. Mimo odborných asistentů jí už každý naznačil, jak je v posteli výborný. Odborní asistenti se zatím neodvážili, ti obtěžují jenom nižší

vědecké hodnosti.

Odborný svět znal Astridu Urbanovou dobře. Kdyby chtěla, mohla od hodiny přijmout pozoruhodnou nabídku několika univerzit v Německu a kdyby se skutečně

snažila, byly by jí otevřeny brány i jinde ve světě. Věděla, že jestli se chce ještě uplatnit jako žena, má poslední zvonění. Jako odborník se může uplatňovat ještě deset let, i déle.

„Paní docentko, podívejte se, co mám,“ zvolala paní Hládková ve dveřích. Držela v ruce noviny.

30

„Maskovskije novosti? Proboha, ono to ještě vychází?“

„Vychází. Škola je ovšem už neplatí, vedoucí katedry je někde koupil, nebo mu je někdo přivezl z Moskvy. Chcete se do nich podívat? On přijde až zítra.“ Myslela tím vedoucího katedry, který projevil mimořádnou iniciativu. To jsme celí my, říkala si Astrida, když rozevírala výtisk jindy jí známých novin, které měly v minulosti punc opozice. Teď jsme zabouchli dveře vedoucí k východním Slovanům. Němci a ostatní je ochotně a překotně otevírají. Vědí, kde je budoucí trh. Jakápak sentimentalita. Peníze jsou to, co trvá, i když na ulici lidé zatínají pěsti. Ubozí

občánci. Ochotně a rádi naletíme. Nejdřív jsme cinkali klíči a teď se začínáme divit. Ceny, daně, nájemné a všelijaké poplatky lidi začínají vysoušet a oni se diví. Začnou hledat viníka. Snadno se dáme nasměrovat tam, kde náš hněv nikomu nehrozí. Čtyřicet let socialismu nás zbavilo schopnosti obrany. Vybou říme se a dál budeme sloužit. Pokoušela se o tom promluvit se svým mužem. Díval se na ni udiveně. „Tenhle stav musel zcela logicky nastat.“ Mluvil s ní spisovně, věděla, že mu to dělá mírné

obtíže, že jde o ubohý komplex, který se po nějakou dobu snažila zrušit a pak to vzdala.

„Nejdřív tu byl autoritativní režim jako řemen. Lidé si zvykli poslouchat. Když pak nastolíš demokracii, nevědí si s ní rady. Mají sklon upadnout do anarchie. Proto se musí, bohužel, jejich jednání dirigovat. Usměrňovat. A nesmíš jim brát iluzi, že i to je demokracie. Představ si lékaře, který ti něco ordinuje a ty ani netušíš, o co jde. Víš

jenom, že ti to slouží ke zdraví. Ať křičí. Křik, který zaznívá z ulice, je doklad

společenského zdraví.“

Plat měl jednou tak velký jako ona a docentka taky nebyla žádná žebračka. Takže si žili celkem slušně. Postupně se ukazovalo, že si Urban peníze zaslouží. Platil za ně i úslužností, která ji provokovala. Noviny četl až doma, když přišel z práce, protože se neodvážil nikomu svěřit, které straně dává přednost. Servilně slyšel na jakýkoliv pokyn nadřízených. Nikdy se veřejně nepřiznal, že má taky svůj názor. Měl ho vůbec? Proto, že doma něco prosazoval, neznamenalo, že prosazuje své názory. Mohlo třeba jít jenom o opakování dominantních hlasů z televizní obrazovky.

Ach, bože, kam jsem se to dostala. S pocitem mírného provinění, který jí vzlínal do myšlenek, se zahleděla na černé sluchátko telefonu. Měla by mu zavolat. Když byl mladý, hodně sliboval. Obrovský byl především v posteli. Tam jsou však obrovští asi všichni. Taky jí to nějakou dobu dělalo dobře. Zařadila se mezi normální živočišné

31

tvory. Patřila do ostatní přírody, kde je množení přirozené a potřebné. Jenže ji to rozptylovalo, ubíralo energii, kterou musela soustředit na svou odbornost. On doma do omrzení vypravoval o soudních případech, které řešil. Civilní právo, především rozvody. Mnohdy jí z toho bylo nanic. Jenže se tím živil a nějakou dobu živil i ji. Především, když byla před porodem doma a nějakou dobu po porodu. Byl pyšný na to, že má rodinu, která je na něm závislá. Proto trpělivě poslouchala o tom, jak nějaký hňup vlezl v noci oknem k venkovské Nanynce, která se nechala svést a pak u soudu oslovovala Urbana slavný soude.

Opakovat si do nekonečna, že jsme jenom lidé, omylní, slabí, nemá cenu. Jsme takoví, je to pravda, říkala si teď Astrida Urbanová, ale co s tím? Přece nestačí, když

zůstanu u tohoto poznatku. život má víc rozměrů, všechny jsem nepoznala, ale mohu se o to snažit.

Když dítě spalo, četla odborné spisy. Četla, protože studovat, dělat si výpisky, reagovat na složité konstrukce, nešlo. Nebyl na to čas. Když teď vzpomínala na svého syna, měla před očima roční dítě. Myslela na neurčitou tvářičku, na tělíčko panenky. Bránila se podrobnostem, které ani po létech neztratily palčivost. Tenkrát si rozdělili ložnice.

„Nemůžeš tady spát, pochop to, dítě se v noci budí. Já to už přežiju, ale dítěti škodíš.“

Samozřejmě, že se urazil. Vzal deku a přestěhoval se do pokoje, kde měli televizor a knížky. Už tam zůstal i když už nebylo koho budit. Vyměnili byt a zařídili si dvě ložnice. Teď, po létech, viděla Astrida zřetelně, že toto odloučení může být příčinou jejího pozdějšího ochlazení. Je přece něco jiného vzít v noci druha za ruku a třeba ho obrátit ze zad na bok. Vědět, že vedle dýchá živý člověk, se kterým mám mnoho společného, patřím k němu, nebo, s nadsázkou, i jemu.

Přicházela za ním jednou týdně, většinou v sobotu. Zredukovali své vztahy na úspornou akci, od které utíkala se zadostiučiněním, že už to má za sebou. Někdy si vyčítala, že všechno dopadlo právě takhle. Přece čekala od života víc. Jenže tak vědět co. Nějaký dar, který život poskytuje všem šťastným lidem. Teď už nebyla schopna k Urbanovi přilnout, vzít ho kolem krku a chvíli tak zůstat. Ne. Páchl mužským potem, páchl jí jako kozel a kozlí pach je to nejodpornější, co může zažít. Když si v metru stoupla k muži, který takhle páchl, byla ochotna vystoupit a počkat na další soupravu. 32

„Všichni chlapi smrdí, hnus, hrůza, myjí se jednou týdně a kdo to má strpět?“

říkala svému muži, když ho hnala do koupelny, nebo když se jí zdálo, že z koupelny vyšel příliš brzy a nestačil se proto důkladně umýt.

Měli jsme to zkusit ještě jednou. Říká se, že když jedno dítě odejde, má matka vzápětí počít. Rychle nahradit ztrátu. Jenže už neměla odvahu. byla jsem zbabělá, říkala si. Matka jí to vyčítala. „Nejednáš odpovědně. Kdyby nezůstal tvůj táta v Terezíně, měla bys pět sourozenců. Jedno dítě je jenom pro zlost a pro starost.“

Sebezáchovný pud, charakteristický pro ohrožený druh, neměla asi dostatečně

vyvinutý. Její příbuzní prý měli početné rodiny. A co jim to bylo platné, říkala si v duchu, když na ně přišla řeč.

Tenkrát žili na Smíchově a chodit s kočárkem na vzduch už byl problém. Nejblíž

byl starý hřbitov. Tam byl klid. Brala si s sebou knížku a jezdila po břečťanem zarostlých cestách. Auta bylo slyšet až sem, ale mohla si jejich hluk odmyslet. Splýval s šumem větru ve větvích starých stromů. Jednou si sedla na hrob, na kamenný obrubník a začetla se do textu. Vyrušil ji křik: „Koukněte se na ni! Tou svou smradlavou židovskou prdelí si sedla na hrob našeho tatínka! Utíkej, než ti jich pár nandám!“ Musel ji vyzvat ještě jednou a napřáhnout třaslavou ruku. Šla, ponížena do hloubi duše. Pak si v noci vybavovala, jak vyhledává onoho starce, lije mu pod práh dveří benzin a zapaluje. On se pak za dveřmi škvíří v pekelných plamenech a ptá se proč. V kterém svém minulém životě komu ublížil tak krutě, že teď musí přijmout tak hrozný trest?

Být žid je asi prokletí. Nebo poslání. Prokleté poslání. Oblékla si skotskou sukni, béžovou halenku a teple hnědý svetr s jemným žlutým proužkem. Vyhlédla z okna, aby se přesvědčila, že počasí není na kabát, ale přece jen si vazala lehký baloňák světle hnědé barvy. Bude-li ji tížit, může ho nést na předloktí. V

diáři měla zapsaný jízdní řád autobusů, spoléhat se na to, že podobné informace vydrží

na zastávce déle než týden, bylo naivní. Odcházela proto z bytu tak, aby se nemusela dívat za odjíždějícím vozem a nebo tam zbytečně přešlapovat. Na holešovickém nádraží

přestoupila do vozu trasy metra C, u Muzea sešla dolů na trasu A. Vystoupila ve stanici

Staroměstská a byla ve škole.

Škola byla jejím společenským centrem, tam uplatňovala potřebné sociální

kontakty, které člověk vyhledává. Zejména zde naplňovala svoji potřebu prestiže. Zatím se však nesnížila k tomu, aby zde uspokojovala i citové nároky. Případné nenávistné

33

zaujetí však mohla škola poskytnout v bohaté míře. Vášně tohoto typu zde planuly nestřídmě a trvale ji rozrušovaly.

„Paní kolegyně, máte chvíli čas?“ Ve výtahu, k němuž měla klíč, se k ní připojil profesor Bičan. Sám svůj klíč zapomněl a byl by proto rád, kdyby nemusel jít pěšky. Teď se jí díval s důvěrou do očí.

Podívala se na hodinky. Čas měla, neměla však důvod jím v tomto případě hýřit. Historik Bičan byl celkem otravná osobnost. Proto mu neurčitě přikývla a zamířila dlouhou chodbou od výtahu ke své pracovně. Šel za ní, protože její souhlas samozřejmě

předpokládal.

„Nudit vás budu jenom chvíli,“ oznámil už v nepohodlné klubovce, kterou kdysi děkanát odepsal z inventáře a Astridin předchůdce iniciativně zabavil. Neříkala nic, rovnala si na stole papíry a čekala, s čím přijde. Ještě ji napadlo, zda by nebylo lépe zůstat doma.

Bičan byl reaktivovaný historik. Před dvaceti léty ho vyloučili ze školy a teď se vrátil. Dvacetiletá pauza musela samozřejmě zanechat kruté stopy na jeho odbornosti. Jmenov ání profesorem nemohlo nahradit škody, které na něm minulý režim napáchal. Byl si své situace vědom a proto se soustřeďoval na vyhlašování morálních apelů. Občas s Astridou vedl řeč a jejich debaty obvykle končily jejím odchodem domů a studeným obkladem na čele.

Rozhodla se začít. Neomalenost sice nepatřila do jejích způsobů jednání, když

pak večer uvažovala o tom, co se v její pracovně dělo, nevycházela z údivu.

„Pane profesore, vy jste přece byl před osmašedesátým rokem členem KSČ. Nemám pravdu?“ Aniž čekala na odpověď, protože ho její otázka zaskočila, dodala:

„Byla jsem před rokem na předvolební schůzi u nás na sídlišti. Šlo, tuším, o Občanské

hnutí. Tenkrát se kterýsi ministr přiznal, že ještě v prosinci 1989 vstoupil jako kandidát do KSČ. Když to na té schůzi někdo uvedl, mířil tím na charakter onoho ministra, kandidát na poslance, jakýsi pan učitel, řekl zcela otevřeně, že každý kariérista je mu milejší než někdejší, třeba i vyloučený a komunisty pak pronásledovaný komunista. Ten své členství totiž myslel vážně, do strany vstoupil z přesvědčení. Nedávný kariérista jednal z potřeby ryze účelové. Na mne to udělalo hluboký dojem. Dál jsem už na nic nečekala a šla jsem domů.“

34

Bičan, už dost starý na to, aby ho něco podobného vyvedlo z rovnováhy, koukal před sebe a bylo vidět, jak se mu potí pleš.

„Paní kolegyně, začala jste knokautem. Já se musím postavit na nohy a zase vl ézt mezi provazy.“ Chvíli přemýšlel. „Lidé, včetně nás dvou, nezažili nikdy období trvalé

pohody, která by byla logickým výsledkem míru, národní shody a relativní existenční

jistoty.“

„V tom máte pravdu. Lidé naštěstí, nebo snad ke své škodě, soukají nit svého osobního štěstí a to, co je okolo, je jim často dost vzdálené. Ti, kteří trochu prohlédnou, pak řeční na táborech lidu a lákají ostatní do houfu. Snad tu hraje roli vzpomínka na naši předlidskou existenci.“ Nechtěla profesora urazit. Chtěla se přiznat ke smutku, který jí naháněl strach. Jsou tady na škole v závětří, co se však děje venku, v povětří, mezi lidmi, všude, kam není vidět? Všichni věříme ve své osobní bezpečí a zatím je zde jakési neurčité zlo, které ji teď přimělo zaútočit na dobráka Bičana.

„Vy jste, paní kolegyně, nebyla nikdy v n ějaké politické straně?“ zeptal se, aby si zat ím, co mu bude odpov ídat, srovnal my šlenky.

„Nikdy. Nikdy jsem nec ítila potřebu se zav řít do ohrady spolu s ostatním stádem.“

„Co to říkáte, proboha? Copak můžete lidské společenství, lidem, kteří s vámi shodně smýšlejí, říkat stádo?“

„Můžu, pane profesore. Mám s ním patrně existenční zkušenost. Byla jsem v takovém houfu, v takové ohradě zplozena. Slyšel jste o tom?“ Byla to řečnická otázka, vědět o tom nemohl. V jeho tváři viděla víc zděšení než zvědavost.

„Ano, byla jsem zplozena v koncentračním táboře. Fakt. Je to z mnoha hledisek zvláštní, ale je tomu tak. Má zkušenost se stádem je prenatální, neuvědomená, rozumem nepostižená, ale je. Je ve mně a to není příjemné. Nikomu se s tím nesvěřuji, aby mnou lidé neopovrhovali, protože nebýváme tolerantní k výlučným lidským osudům. Každý

přece vyšel ze spořádané postele, já z koitu vykonaném někde pod schody nebo u plotu. Od narození jsem nebyla v Terezíně, nevím, jak to tam vypadá. Oba moji rodiče byli manželi, takže šlo o legální záležitost. Uznáte však, že je dost mimořádná. Proto o ní

nemluvím. Až teď.“

35

Seděl jako opařený. Její důvěrné sdělení cítil jako závazek. Jako morální apel. Vzal ji za ruku a políbil ji. Viděla, že má v očích slzy. Bože, tohle jsem nechtěla, řekla si potichu a pak to řekla nahlas. Nevnímal ji, tak byl zaujat svými niternými problémy, které její nečekané přiznání probudilo. Byl to poškozený člověk. Komunismus se mu, stejně jako jeho druhům, zdál být uskutečnitelný. Vždyť o něm snili četní intelektuálové

minulého století jako o světlé vizi lidstva. Jejich následovníci o něm hovořili jako o dosažitelném cíli. Stačilo se spojit, sjednotit síly a nechat se vést společnou ideou a organizačními principy revoluční strany. Čas uskutečnění snu přišel, když se lidstvu kolem krku zadrhla smyčka všeobecné krize. Protivník byl na lopatkách. Pak se všechno zhroutilo. Komunisté skončili v politickém ghettu. Vešla sekretářka katedry.

„Omlouvám se, paní docentko, ale slyšela jsem hlasy a chtěla jsem se přesvědčit, kdo tu je, protože vy jste neměla dneska přijít.“

Astrida ji ujistila, že se nic neděje, požádala ji však o kávu. „Do katedrálních šálků,“ dodala. Měla svůj šálek, který s otlučeným katedrálním nádobím hříšně

kontrastoval. Sekretářka porozuměla a vycouvala z místnosti.

„Já se, paní kolegyně, nestydím za to, že jsem byl komunista,“ řekl profesor konečně.

„To je ovšem dost výjimečné stanovisko,“ zasmála se.

„Je mi těch lidí spíš líto. Myslím na své minulé kolegy, snad by se hodilo říct soudruhy, kdyby to neznělo dnes tak…, mají určitě smutek v duši, protože věřili ve svoji revoluční pravdu. Proto se cítí být podvedeni a oklamáni. Mnozí říkají, že byli zrazeni svými nemoudrými vůdci. Svým způsobem mají pravdu.“

Profesor cítil, že se k němu přikrádá myšlenka, která by měla být vyslovena, ale uchopit ji bylo nad jeho síly. Napadala ho jenom všední, trvale uplatňovaná hodnocení, která mohl slyšet u pouličních debatérů.

„Chyba je asi ve výchozí myšlence, v určující a shrnující ideji, kterou nebylo lze prověřit, protože svět ovládaly primitivní zákony džungle. Panoval tu všeobecný duch socialismu, kterým se řídili primitivní politikáři. Čekali, kdy se ten vznešený duch ohradí a zachrání je, ale on mlčel. Proto všechno tak lehce vzdali.“

36

„O něčem podobném jsem mluvila. Víra v kolektivní moc stáda. Když všichni budeme

věřit v pokrok, musí se dostavit, i když pro to nic neuděláme. Platí to samozřejmě i pro dnešek, jsme názorný příklad, jak tato ideologie funguje.“

Ohlédla se po dveřích. „To jste si pospíšila, paní Hlávková.“

„Měla jsem vodu na vařiči.“

Sekretářka před ně postavila šálky a cukr v plechovce od čehosi. Kultura stolování tu byla značně pokleslá na rozdíl od idejí, které se tu pravidelně míhaly. Za kávu vybírala sekretářka čtyři koruny včetně cukru. Napíše vše Urbanové na účet, který

koncem měsíce předloží k úhradě.

Bičan se zabýval Karlem IV. a jeho dobou. Pr ý vykládal neopakovatelně Karlův životopis. Věřila tomu. Tihle nenápadní pánové, kteří příliš nevyrostli a po čtyřicítce mají bříško, hlavu bez vlasů a na očích brýle, mohou překvapit tam, kde to málokdo čeká. Měl na sobě oblýskaný tmavý oblek, který mu byl v pase těsný. Pod sakem měl ještě vestu zapnutou na poloviční počet knoflíků. Jak si všimla, kalhoty potřebovaly žehličku, když už jim odpustila čistírnu. Měl však dobrou vůli hovořit s Astridou jako rovný s rovným.

„Víte, pane profesore, ani mne tak neudivila vybuchující nenávist postižených a překotná touha vytvořit nový systém. Jenom mne mátlo bezhlavé ničení a odmítání

všeho, co připomíná minulost. To platí pro ortodoxní antikomunisty stejně jako pro minulé komunisty.“

„Slušní lidé se tak nechovají, paní docentko,“ řekl nejistě jenom proto, že potřeboval odpovědět. Tušil, že souvislost se slušným chováním tady musela být nepatrná.

„V tom případě mám obavu, že u nás slušní lidé vymřeli. Alespoň v politice.“

„Nesmíte být tak přísná. Pravda ovšem je, že z větší dálky se ta naše problematika jeví trochu jinak, než když je nahlížena z bezprostřední blízkosti. Rozpory, které tu byly dřív, jsou tady pořád. Vyměnily se stráže a prapory. Jinak je téměř vše při starém.“

Opatrně položil šálek a zkoumal sedlinu na dně.

„Dřív toho hodně zakryl globální rozpor mezi kapitalismem a socialistickým táborem. Teď se všechno drsně odkrylo. Pro naši revoluci jsme si vybrali kritickou 37

chvíli. Všechno se kolem vaří a my do toho jdeme se vztyčeným praporem a s naivní

důvěrou, že vše bude lepší, jiné a velkolepější. Lidstvo toho zatím i bez nás moc nevyřešilo. Mám jmenovat? Choroby, hlad, rasové a národnostní rozpory, sociální a politické konflikty, války, kořistnické ničení přírody a životního prostředí vůbec, extrémní růst bohatství na jedné a chudoby na druhé straně, všeobecné plýtvání

surovinami a energií, přelidnění a s ním se násobící potíže všeho druhu. Z toho si vy a já

skoro nic nepřipouštíme, protože máme co dělat sami se sebou. Jenže ono se to někde všechno skládá a jednou nám to všechno spadne na hlavu.“

„V tom máte pravdu,“ řekla skoro vesele. „Nevím, proč jste s tím začal, pane profesore,“ zapomněla, že s touhle zapeklitou věcí začala sama, „naši dobu však bohužel charakterizuje chamtivost. Urvi, co můžeš. Jinak padneš, skončíš na smetišti mezi odpadky. Kde se vzalo vědomí, že poctivá práce člověka neuživí? Vidím odpovědnost u těch, kteří národ vedou a nechtějí si přiznat, že musí vývoj programovat. živelnost je zhouba. Nenechat to na hlasu ulice. Mít koncepci, která se třeba liší od hlasu masy, která se sešla na Staroměstském náměstí. To je jenom pěna, základ národa sedí doma a zděšeně kouká na obrazovku. Nechat vývoj běžet kam chce a vydávat to za objektivní chod dějin, je zločin odpovědných politiků. Zločin začíná nenápadně tím, že mlčíme k nepostřehnutelným takřka projevům budoucího zla. Čím bude hůř, a s tím se nikdo netají, že tak musí být, tím víc poroste nenávist poškozených. Nezabrání-li se tomu, budou lidé brát spravedlnost do svých rukou a budou útočit na ty, které znají a kteří budou na dosah. Nechci to zažít. Slyšel jste přece jednoho ministra, který řekl, že bývalý komunista je něco jako

bývalý černoch. Vás se to přece týká.“

„Vidíte, jak se věci mají. Ti, kteří naše věci spravují, na tom budou stejně jako my. Spolu s námi se budou divit, ale v tom nevidím žádnou útěchu,“ povzdechl si profesor. „Člověk jde za hezkou ženskou s nadějí, že si s ní mile popovídá a ona mu zatím nalije bolehlavu a dokáže mu, že je naivní idealista, což on ví už dávno. To je, milá dámo, pojetí, orientace, žádná úchylka. Myslím ideologická. Ano, paní kolegyně, kdybych měl vliv a moc, usiloval bych o to, abyste byla předsedkyní vlády téhle republiky. Lidé by vám věřili proto, že byste jim říkala jak se věci mají, bez stranických ohledů a pohledů. A pak, chytrá ženská je třeba nejen na katedře a v domácnosti, ale i v politice, protože se bez politiky zatím neobejdeme.“ Seděl a díval se, jak se směje.

„Děkuji vám za vaše milá slova, pane profesore. Politika je mi cizí. Říkal jste, že se bez ní neobejdeme. Za současného uspořádání věcí tomu tak je. Snad by bylo možné

38

věci uspořádat jinak. Nevím přesně jak, ale jsem přesvědčena, že tohle, co u nás a ve světě máme, není poslední slovo. Poslední výkřik možností. O tom je jistě celá

knihovna poučných knih, po kterých pátrat mne zatím nenapadlo.“

Vstala a vztáhla k němu ruku. Pochopil, že sezení skončilo a trochu mu to bylo líto.

„Co vám chtěl ten dědula?“ zeptala se sekretářka, když jí Astrida přinesla šálky.

„Ani nevím, nedošlo na to. Nepustila jsem ho ke slovu.“

Smály se spolu.

„Je to dobrák, paní Hlávková a já jsem mu zbytečně ubližovala. Nikdo mne nevolal?“ Dozvěděla se, že ne. Měla však na katedře poštu, kterou vždy, tedy i teď, netrpělivě prohlížela. Nic zvláštního, nic osobního. Měla by zavolat svému muži. Nebo té podivné ženské, která volala včera večer. Nebyla si s to vybavit číslo. Zavolala proto do banky.

Zvedl sluchátko a divil se.

„Už jsi tam volal?“ Samozřejmě, že věděl, na co se ptá a přiznal se, že volal.

„Kdo to je?“

„Představ si, že to je nějaký nevěstinec.“ Oba mlčeli, každý z jiného důvodu.

„Nevěstinec,“ řekla a zavěsila. Hned ji to však mrzelo. Tím spontánním jednáním prokázala, že není nad věcí. Proč však má pořád být nad věcí? Jako naprogramovaný

automat má jenom sčítat a odečítat položky? Copak to člověka nenaštve, když její

manžel komunikuje s prostitutkami? I když jí noviny denně připomínaly, že si musí

zvyknout a postupně vytvářely vědomí, že co bylo ještě včera proti mysli, patří dnes k normálnímu životu, leccos bylo vzdálené jejím životním postojům. Z dívčích let si zachovala přesvědčení, že žena se muži vzdává z lásky. Snížit sexuální vztah na hygienický úkon odmítala, i když její sobotní hrátky měly k tomuto pojetí hodně blízko. Byly to však jejich hrátky, proto mimo kritiku a hodnocení. Kdyby byl její muž sociolog, byla by ochotna jeho zájem pochopit. Jenže on sociolog není. Není ani spisovatel, který může pátrat v extrémních polohách sociálního prostoru. Zbývá proto jediné: Cítí se být sexuálně nevytížený. Smála se tomu, ale ne příliš radostně. Nevytíženost manželova je důkaz manželčiných nedostatků. 39

Její kamarádka Barbora Francová byla redaktorka, měla sklon k alkoholu a k soudním případům. Seděli nad kávou, rozprávěli, protože měli trochu času. Lákala z jejího muže informace. Právnická porada zadarmo. Urban se však ochotně předváděl. O

co šlo si už Astrida nepamatovala, vybavila se jí však rozhodná gestikulace Francové:

„Když, pánové, zjistíte,“ seděl tam ještě někdo z Urbanových známých, „že podléháte náporu impotence, stačí vyměnit partnerku a síla se hned dostaví. Budete žasnout.“

Tenkrát si o redaktorce myslela, že z ní mluví osobní zkušenost. Byla přece dvakrát rozvedená a chystala se k třetímu rozvodu. Bylo třeba nad touto zkušeností přemýšlet?

Nesmysl, skončila neplodné uvažování a šla něco dělat.

Vyndala ze stolu desky s konfrontační analýzou druhého ročníku. Chvíli prohlížela arch s podpisy studentů u jednotlivých lekcí. Bylo zajímavé srovnávat podpis s tím, co o studentovi věděla. Blanka Šulcová se podepisuje asi tak, jak se podepisovala na základní škole. Kdyby ji neměla na očích, věřila by, že jde o dítě. Většinou šlo o pečlivě vyvedené podpisy vesměs vedené snahou překrýt osobnost údajem o informaci. Byl jsem tady: Jiří Mrázek. Napsal to tiskacími písmeny. Jak zvládl Mrázek číslovky? Listovala v papírech až našla jeho arch. To už byla téměř nečitelná stránka uspěchaného rukopisu.

Číslovky by šly, potíže má s modalitou. V ruštině by to nebylo špatné, potíže jsou s ukrajinštinou a s bulharštinou. Ten kluk si ze mne snad dělá legraci. Chystala se začíst do textu, když se ozval telefon.

To bude její muž. Určitě. Vzhledem ke své povaze nesnese, když ho někdo, v tomto případě jeho žena, tak nešetrně odbude. Jen si zvoň. Zvonil dlouho než se rozhodl zavěsit.

Když telefon zmlkl, seděla nad ním s rukou na sluchátku. Představovala si, jak netrpělivě vyťukává číslo, jak se plete, zavěšuje a znovu se strefuje do číslic. Má

tlačítkový přístroj, jenom jejich škola je sto let za opicemi, školní centrála sotva funguje. Když se chce člověk někam dovolat, vyřídí věc rychleji, když sedne na tramvaj a jde za ní osobně.

Chápala, že se snaží odvést pozornost od nepříjemného faktu, že její muž

konverzuje s prostitutkami a že má proto zřejmou snahu sklouznout do tohoto svébytného prostoru. Proč by jí jinak volal? Proč? Je to jenom proto, že jde o něco nového, nezvyklého, společensky i lidsky zvláštního? žena tohoto typu jitří holé

40

smysly, říkala si. Holý, obnažený, ničím nekultivovaný sex. Chlípnost těla bez přítomnosti citu. Proč ne, když to člověku vyhovuje? Není to přece jediná oblast, prostituuje se všechno. Copak tu kolem mne nejsou lidé, kteří berou peníze za nic?

Vždyť skoro nic nedovedou a dostávají mzdu, která patří odborníkům. Ale to je jiná

věc. Prostitutka musí svoji práci, tu, která se od ní čeká, odvést, ta ji nemůže předstírat, jako Mašková. Má šest hodin týdně, protože pro ni není víc a kolik bere? Jaký podává

výkon? Studenti si o ní vypravují anekdoty. Kdo ji protlačil na katedru a co mu za to dala? Přece ji měla ve svém semináři. Procházela s odřenými koleny a to ještě jenom u mužských kolegů. Náhražkový výkon, plná mzda, prostituce v oboru, který měl kdysi světovou pověst.

Uvědomila si, že přemýšlí nepříliš lichotivě o svém pracovišti, na které by měla být hrdá. Jo, hrdá! Jenže je to jinde stejné. Co politické prostitutky obojího pohlaví?

Přilézají k moci a profanují se. Přeskakují z partaje do partaje, ani se nezačervenají. V

jakém to žijeme světě, když nemáme pravidla hry, která by podobné jedince, kteří

nemají na vědeckou kariéru a přitom mají možnost vědeckou práci předstírat, vyloučila ze hry? Něco se ovšem šušká, mnozí začínají obíhat mluvčí několika politických stran. Dřív to ovšem měli slabihoudi snazší, běhali jenom na jeden politický sekretariát. Stačí

se kolem mocných kupit a hlasitě křičet, jak to chtějí slyšet. Přišla sekretářka.

„Paní docentko, volal váš manžel, máte mu zavolat. Řekla jsem, že jste tady a že máte práci. Neudělala jsem chybu?“

„Řekl, co chce?“

„Ne, ale bylo slyšet, že je trochu netrpělivý. Zavolejte mu, ať nemá starost. To víte, dnešní mužští nejsou to, co bývali dřív. Nic nevydrží, hned se hroutí.“ Smála se a dělala, že si dělá legraci.

Přece jen to nevydržel, řekla si, když telefon zabouřil do ticha její pracovny. Byl to profesor Bičan.

„Šel jsem za vámi se zištnými úmysly a nestačil jsem je vyslovit. Můžete to přičíst na vrub progresivní skleróze. Doufám, že vás nezdržuji.“

„Pracuji, pane profesore.“ Neřekla to úplně rigorózně, on však byl tak zaujatý

svým záměrem, že naznačenou stopu netrpělivosti v jejím hlase nepostřehl. 41

„Já vím, že jste pilná dívka, je to o vás známo. Přesto bych rád zneužil vaši odbornost. Omlouvám se, ne přesto, ale proto. Máte na mne chvilku čas? Jenom malou chviličku.“

„No, nevím, snad by…“

„Zvládneme to po telefonu, paní kolegyně. Mám tu něco, s čím si nevím tak úplně rady.“

Bylo slyšet, jak šustí papíry. Astrida se dívala nepřítomně před sebe. Zablokuje jí

telefon. Pokusila se vzepřít: „Myslím, pane profesore, že by přece jenom bylo lepší…“

„Já vím,“ skočil jí do řeči, „abych k vám přišel. Jste velice laskavá, zatím však nechme společenskou konvenci stranou. Přijdu za vámi až se spornými záležitostmi. Mějte chvilku strpení.“

Vyzkoušela celou škálu kontrarevolučních výrazů, kolik jich byl její obličej schopen předvést a trochu se jí ulevilo. On něco chce a teď tam šmátrá v papírech a hledá co. Konečně se ozval.

„Pamatujete se na Milíče a Waldhausera? Jak kárali zlořády církve?“

Mlčky kývla. Kulturně historické souvislosti. Pak povzdechla a souhlasila s jeho předpokladem, že si pamatuje.

„Víte, v tom je problém. Když mluvíme o tehdejších zlořádech, máme své

soudobé představy o zlořádech. Jak ty zlořády vypadaly v době Karlově? Nebo se snad měnily mravy, že najednou něco, co včera nebylo proti mysli, se naráz stalo předmětem kritiky? Posun hodnot, ale na kterou stranu? Zde je zásluha našeho krále a císaře, že se najednou věci dříve všední staly předmětem zájmu a odsouzení.“ Říkal to pyšně, jako by ten banální fakt sám objevil. Chtěla mu to škodolibě připomenout, ale zdržela se.

„Tohle mne zajímá, pozitivní hodnoty, které dobu Karlovu tak průkazně

charakterizují. Nejsem sám v naší badatelské obci, kdo se obrací právě sem, mám tu zajímavý problém, o kterém vám povím později. Teď konečně přicházím k věci.“

Kreslila na volný list papíru spirálu. Od bodu navíjela tenkou nit a snažila se, aby mezera mezi jejími souběžnými liniemi byla stejně široká. Čase, zastav se, ubíháš

marně a neúčelně pryč od svého neexistujícího začátku k určitému a nezbytnému konci.

„Víte, pane profesore…“

42

„Vím, vím, buďte trpělivá, už jsem u toho. Abhandlungen der Königlichen böhmischen Geselschaft der Wissenschaften, znáte? Asi jste o tom díle slyšela. Určitě,“

ujistil se, protože kdyby o tom jenom slyšela, bylo by to pro něj trpké zklamání. „Jde mi o modlitby z Karlovy doby.“

„Pane profesore,“ skočila mu konečně do řeči, „já jsem jazykář. Kulturně

politické nebo jaké souvislosti mne přirozeně zajímají, ale nejsou můj obor.“

„Samozřejmě, nikdo nemůže znát všechno, renesanční giganti jsou historickou zajímavostí. Já vám něco přečtu, dávejte pozor. Cendede mihi Missarum solemnia mundo corde et pura mente celebrare. Rozumíte? A teď vám to přeložím. Přesněji, přečtu překlad ze třináctého, vlastně čtrnáctého století: Daj mně nedóstojnému, hubenému hřiešníku s čistým srdcem a s nepoškvrněnú myslí k takéj spasitedlnéj svátosti přistúpiti. Co tomu říkáte?“

Zkouší mne, dědek. Proč to dělá? Copak jsem vůči němu v subalterním postavení? Bude členem konkursní komise? Mohl by být.

„Nevím, co tím sledujete. Řekla jsem, že můj obor je jazyk a ne historie. Takže vám

nemohu vysvětlit, proč se překlad liší od originálu. že se liší je ovšem nabíledni.“

Řekla to tak, aby se chytil za nos. Jenže on místo toho vykřikl: „Výborně! A teď

poslouchejte.“

Někdo otevřel a zavřel dveře dřív, než stačila otočit hlavu.

„Modlitby. Měly nesporný vliv na vývoj jazyka a myšlení. Překládaly se k nám a nutily lidi myslet v termínech, které dosud neznali nebo nepoužívali. Vyjadřovaly složité abstraktní pojmy. Chápete?“

Nejsem blbá, dědku, řekla si teď Astrida neuctivě s pohledem na zápěstí.

„Tenhle literární a duchovní proces u nás probíhá mezi Němci a Čechy. Myslím tím pražské Němce. A navíc, což je důležité, rozrušuje přehradu mezi duchovními a laiky. Začínají totiž myslet stejně.“

V tom, co říkal, ji něco zaujalo. Směřoval k ní nějaký pokyn. Někde se něco dělo, k čemu pootevřel dveře a rychle je zase zavřel. Teď by měla přemýšlet, jenže on ji zdržoval. Něco dál říkal, neslyšela to. Co to bylo? Odkud to přišlo?

„Jak byste to přeložila?“

43

Co má, proboha, přeložit? Vždyť ho neposlouchala. Cosi plynule četl. Věděla jenom, že to bylo německy. O co šlo, vždyť není germanistka.

„Myslím, pane profesore, že byste měl zajít na katedru germanistiky. Nevím, jestli mám dost zkušeností. Samozřejmě se mohu pokusit. Mohl byste ještě jednou?“

„Chápu. Však je to taky němčina ze čtrnáctého století. Na germanistice mi nejsou příliš nakloněni. Něčemu rozumím sám, všemu ne. Pokuste se o půlku toho odstavce. Zbytek je mi jasný. Tys příbytek božství, v tvém svatém těle přebývá svatá Trojice. Ale ten začátek: Darum pitten wir dein genad, das du uns gerüchest zu öffen den prunnen aller säligkeit, daraus da quelt der edel tranck deins tewren plütz, rozumíte tomu?“

„Ale pane profesore, vy si děláte legraci.“

Zjevně zrozpačitěl. „Ne, skutečně ne. Samozřejmě, že bych to nějak překlábosil, ale chci mít jistotu, že se nemýlím.“

„Němčina čtrnáctého století se zase tak moc neliší od té dnešní, aby člověk s jistou znalostí citát nepřevedl. Jenom nazpátek by mohly u nefilologa nastat potíže. Jak jste tom říkal?“

Nadiktovala mu překlad do současné češtiny a pomohla mu převést vše do češtiny čtrnáctého století. Bylo jí to k smíchu. Proč s tím na ni chodil? Byla to jediná

otázka, která ji mohla zajímat.

Její muž už nezavolal. Vzpomněla si na něj u oběda. Co si dal v poledne k jídlu?

44

4.

Přímo z práce jel Urban na náměstí Míru. Měl přitom pocit, který mu připomínal jeho maturitní zkoušku. Kroutil nad tím hlavou, pocit však nezmizel. Cítil, že je postrkován někam k okraji. Za ním byl kdysi nedefinovaný prostor optimismu. Co tam bylo teď?

Blbost, říkal si střízlivě, jsi idiot. Chystáš se jenom získat zkušenost, která

žádnému normálnímu mužskému nechybí. Kdo všechno chodil do bordelů? Vzpomeň

si. Měl pocit, že mezi návštěvníky podobných institucí byli mnozí známí umělci minulých dob. Celé devatenácté století určitě nevěstincům holdovalo. Kde by také

mnozí z pilířů světové kultury přišli ke svým pokleslým chorobám, které pak historici skrývali před jejich čtenáři a posluchači? Dnes se účastí na provozu tohoto řemesla nikdo nechlubí, doba se změnila. Prostitutky si vydržujeme doma, řekl zavile. Přeháníš své zaujetí, svoji nelibost. Máš vztek, Urbane, říkal si, když vyšel z podchodu stanice metra. Nebyl si ovšem jist,

zda dělá dobře. Manželské naschvály dokazují, že máme malichernou povahu. Já i ona. Urazila se místo toho, aby mne vyslechla. Netrpělivě vyhlásila mobilizaci. Pohotovostní pluk vyrazil do výchozí

pozice.

Přišlo mu to k smíchu a už si nepřipadal jako nezodpovědný, ublížený manžel, který dělá manželce naschvály. Fakt ovšem je, že skutečně nečekala na vysvětlení a hned předvedla své právo na konečný úsudek. Bez přiměřené informace. Bordel je v její

hodnotové soustavě tabu. Kdo se k němu přiblíží, páchne. Celé odpoledne ji proklínal. Je to domýšlivá, sobecká ženská, celý život ho vlastně vydírá. Ve všem má pravdu jenom ona. Ve všem. Pozoroval, jak v něm vztek, který se před chvílí zdál odcházet, opět narůstá. Vždyť ona přistupuje podezíravě ke všemu, co není z její hlavy. Jakákoliv míra tolerance, i nepatrná, je jí cizí. I to, že jí

několikrát marně volal, teď obrátil proti ní. Chtěl jí podat ruku, nabídnout vysvětlení a ona schválně vyvěsí telefon aby ho ponížila.

Ve skutečnosti volal proto, že ho přepadla podivná úzkost. Byla blízký člověk a představa, že jí ubližuje, ho najednou tížila. Skutečně jí chtěl dát vysvětlení. Patrně by něco zalhal, ale stačilo by mu, že ji bude slyšet, že v jejím hlase uslyší něco z minulých časů. Třeba jenom známou intonaci, se kterou se k němu obrací se žádostí, aby jí podal noviny. Prostě ji chtěl slyšet a vzít ji tak na vědomí. Sice se tě právě teď chystám 45

podvést, ale to nic nemění na mém dosavadním příznivém vztahu k tobě. Jsme už prostě

takoví, slyšíš? Jenže ona neslyšela, odmítala slyšet.

Výsledkem byla uražená, dotčená pýcha, která mu teď prýštila ze všech pórů. Věděl, že vztek je špatným rádcem, ale nedbal. Ať má, co chtěla. Stejně je frigidní a on udělal chybu, že si ji vzal. V podvědomí mu pořád seděla pramužská představa sexuálního vládce a tyrana, obroditele a utěšitele, kterého hýčká zástup souložnic, jejichž životním posláním je vychvalovat a obletovat. Samozřejmě, že jeho. Když

otevřel oči a viděl jenom jednu, která je občas ochotna ho snášet a mlčet k jeho možnostem, která si zvykla mlčky přehlížet jeho mužnost, utvrzoval se postupně v pocitu, že ho jeho žena k ničemu neinspiruje, nepodněcuje, nemá fantazii a vůbec už ne dobrou vůli. Proto jí měl právě teď plné zuby. Uznával její četné přednosti, ale nedostatek lásky, jak tomu říkal, stál v popředí. Nebral v úvahu čas a postupný přesun hodnot od extrémního milostného vzrušení do klidnějších poloh důvěry v sounáležitost. Možná, že na to bylo příliš brzy. Patrně se tento stav i v jejich případě dostaví, až se všechny bouře přeženou.

Rozhlížel se kolem a pátral po ženských tvářích s vírou, že mu napovědí, co dál. Rozhodoval se správně, nebo se zachoval jako kluk, tedy člověk nevyrovnaný? Nic. Všechny se věnují jenom sobě. Vztek ho hnal do nejistých vod a vztek mu taky ubíral na dychtivovosti.

Pohnul se k přechodu přes vozovku, kde pohyb lidí organizoval semafor. Bezohlednost pražských řidičů motorových vozidel zaručovala, že by se málokomu podařilo přejít ulici bez úhony. Přiměřenou psychickou zátěž ovšem doprava poskytovala každému, kdo vyšel v této části města na ulici, zcela běžně. Hledané číslo domu našel snadno. Deska ze žlutého kovu a s nápisem z černých písmen: Adina Club, nebyla nijak nápadná. Bylo to decentní a slibovalo přítomnost lidí

s dobrým vkusem. Adina, sama o sobě mu připadala být směšná. Proč právě Adina?

Aby lákala pány hýřící vzpomínkami na první republiku? Ti si doma hřejí u kamen klouby a žádná Adina je nemůže povzbudit. Když si však majitelka říká Beatris, může se podnik klidně jmenovat Adina. K tomu je Club dokladem dobrých internacionálních úmyslů, pardon, kosmopolitních, protože internacionální by mohly připomínat minulé

časy a to by si Urban zakazoval.

46

Dům sám byl solidní průměr a jemu odpovídal i vchod. Nic moc a taky nic málo, alespoň na pražské poměry. Činžák, na kterém oko bez příčiny nespočine. Díky Adina Clubu chodí manželky místních nájemníků domů přiměřeně nastraženy. Urbanovi to přišlo k smíchu, protože si představil Astridu, že bydlí v domě, kde je nevěstinec. Bez rukavic by určitě nesáhla na kliku.

Klub byl v suterénu v prostorách dřívější prádelny. K čemu je dneska společná

prádelna, když mají doma všichni pračku? Ubudou spory mezi nájemníky, přibudou nové formy lidského soužití. Z toho, co bylo vidět, bylo možno usuzovat na majitelku podniku, i když se dalo předpokládat, že si hodně půjčila. Byl však velkorysý, počítal s bohatou klientelou. Stěny chodby byly obloženy kamenem, který mohl předstírat původ v mramorových lomech, schody kryly italské dlaždice. Jejich původ Urban určil přesně, protože je kupoval do své chalupy. Čtvereční metr ho přišel na tolik, že hořce vzdychal. Mosazné zábradlí se lesklo. Dveře do sklepa, ty se nedaly zapřít, protože obytný dům musí plnit své funkce, byly sotva kde v Praze v podobném provedení. Jenom bílá

tabulka s černým nápisem CELLAR na jedněch dveřích mohla rušit dojem znalce angličtiny svou adresností a sklonem k vulgárním rodinným potřebám. Protože byl úředníkem banky, srovnával Urban to, co viděl, se svou denní

zkušeností. V leckteré venkovské pobočce takový vchod neměli. Dveře zdobilo klepadlo a zvonek. Zákazníci asi používali klepadla, úředníci a doručovatelé zvonek. Zvolil zvonek. Neuvažoval proč, byl mu asi bližší. Tušil, že se kdosi seznamuje s jeho exteriérem. Panoramatické kukátko mu to zřejmě plně umožňovalo. Hrdě skrytému pohledu čelil. Dveře se posléze otevřely a muž sportovního vzhledu, asi tak třicátník, si ho teď měřil bez zprostředkující optické techniky.

„Zákazník? Buďte vítán,“ řekl a otevřel dveře.

S prádelnou se zázraky dělat nedají, alespoň ne s jejím prostorem. Ten je jednou daný a nedá se proměnit ve veletržní palác. To bylo první, co Urbanovi blesklo hlavou a vyvolalo úsměv na jeho tváři. Všechno ostatní však zázračně vypadalo. Nahodilý

příchozí mohl být překvapen a zmaten. Zejména, když pak jeho myšlenky směřovaly ke stavu jeho přítomné hotovosti. Jenže Urban byl teď nad věcí.

„Mám nezvyklé přání,“ řekl, když podal muži u dveří kabát.

„Ajajaj,“ hlesl muž, nepřestal zkoumat Urbanovu vizáž a jeho obličej se na vteřinu stáhl do chápavého úšklebku. Vzápětí však opět přijal původní, nezúčastněnou 47

tvář zaměstnance zvyklého na to, že ho živí přání hostů. Byl to muž sportovního vzhledu a kdyby to byl salon pro dámy, mohl patřit mezi obsluhující personál. Takto mu Urban přisoudil úlohu vyhazovače.

Odněkud vyšla dívka. Prostě tu najednou byla a vidět byl zprvu jenom zářivý

úsměv. A bílý, asi nylonový župan samá krajka. Tento materiál už nebyl v módě a sotva by udělal na náročnějšího zákazníka dojem. Dívka však měla dlouhé, zvlněné blond vlasy, které příjemně kontrastovaly s bílým oděním. Podle zásad knižní produkce určitého typu neměla mít pod županem nic než svoji krásu.

„Co budete pít?“ zeptal se muž, když věšel kabát na věšák, který trčel ze stěny. Byla to extatická skladba na téma kov v našich službách. Ze stejného materiálu a ve stejném bizarním stylu byly ještě další předměty, držáky lamp a kdo ví, co všechno.

„Já nejsem zákazník, alespoň ne v obvyklém slova smyslu,“ řekl Urban a tím myslel, že pít nebude. Sedl si přitom do klubovky, která zabírala téměř polovinu miniaturní čekárny. Určitě to byla čekárna, i když čekárna pro jednoho zákazníka. Zvou si zákazníky na určitou hodinu, říkal si Urban, představa tlačenice je absurdní. Proto ho nechali tak dlouho čekat za dveřmi, prohlíželi záznamy a divili se.

„Co jste tedy zač? Tohle není hospoda, pane.“ Vyhazovačův tón se o poznání

změnil, byl drsnější a pohled ztratil na předchozí uctivosti. Prstem ukázal na dívku, ta hned vypnula úsměv a pak ukázal na jedny dveře. Jak se Urbanovi jevilo, byla místnost samé dveře. Nic než dveře. Na nic jiného totiž nebylo místo. Co normálně stojí na zemi, viselo od stropu. S výjimkou klubovky, samozřejmě.

Ze dveří, na které ukázal, měl někdo vyjít. Nejspíš paní Beatris. Jdi a přiveď ji, já

na něj musím dohlédnout, říkal vyhazovačův prst. Zatím co čekali, mohl se Urban oddat studiu okolností. Muž čekal ve stoje, jak se od něj logicky čekalo, pohupoval se na špičkách za tichého vrzání zřejmě ručně šitých bot. Podnikový vyhazovač vyhazuje obut do bot za takové tři tisíce, řekl si Urban s uznáním. Přitom sem určitě nechodí

zákazníci, které je třeba vyhazovat. Patrně plní speciální úkoly. Majitelka podniku přišla za chvíli. Byla to taková chvíle, kterou je třeba naplnit, aby se nezdálo, že netrpělivě vyčkává za dveřmi, aby hosta mohla překvapit svou netrpělivostí. To jí však Urban rychle odpustil. I kdyby ho nechala čekat hodinu, v tuto chvíli by bylo vše zapomenuto. Její příchod bohatě zrušil jakoukoliv předchozí

netrpělivost. Bylo jí sotva čtyřicet, její čtyřicítka však byla vláčná, vlahá a opalizující. 48

Vyzařovala z ní chuť do života a schopnost tuto chuť i rozmarně a marnotratně

rozdávat. Vlasy byly zlaté, jakoby utkané ze zlatých drátků nepředstavitelné jemnosti a určitě i hebkosti. Těsně obemykaly hlavu a vzadu byly svázány do uzlu. Zdůrazňovaly proto tvar hlavy, která byla oválná, souměrná, na všechny strany dokonale utvářená. Velké zelené oči barvou ladily s náušnicemi, nebo spíš naopak, náušnice byly vybrány, aby byly v souladu s barvou očí. Měla na sobě tmavé, těsně přiléhající šaty bez šperků a nad tím vším se vznášel oblak vůně. Na průzkum detailů neměl Urban čas a kdyby se měl přiznat, ani vůli. Podařilo se mu jenom nadechnout a pak jen obtížně skrývat své

překvapení. Setkání s předpokládanou paní domu ho přimělo zapomenou, kde to vlastně

je.

„Prý máte nezvyklé přání, pane.“ napřáhla k němu ruku, nebyla to však ruka nabízená ke stisku. Tou rukou mohla rozhazovat květy na schodišti chrámu. Kdyby byl Urban s to, nebo kdyby byl básník, o což se v mladém věku snažil, patrně by ho něco podobně pokleslého napadlo. Byl však bankovní právník a proto onu vznášející se ruku polapil jako motýla a stiskl. Stiskl ji ovšem jak nejšetrněji uměl a do stisku se snažil vložit omluvu za nedostatek poezie ve svém hodnocení světa.

„Pojďte ke mně, ať už máte přání jakékoliv, nějak si už s ním poradíme.“

Pohlédla na hodiny, které, jak si teď Urban všiml, nad jedněmi dveřmi rušily svou kancelářskou strohostí vzhled místnosti. „Za pět minut přijde host, který se objednal. Sem přicházejí jenom hosté, kteří jsou pozvaní, nebo kteří se objednají,“ řekla s vyčítavým pohledem. „Naše klientela je vybraná a její přání plní stejně výluční, výlučné, zkrátka máme zákazníky na objednávku a plní je individuálně vybraní

specialisté.“

Když pak o této větě Urban doma v noci uvažoval, došlo mu, že by tam také

mohl potkat manželku některého svého souseda, jak se chystá plnit speciální zakázku. Podobná situace může nastat, je tu sice pravděpodobnost jako u hlavní výhry v loterii, ale je tu.

Paní Beatris za nimi zavřela dveře, byly kryty silnou vrstvou protihlukové

vycpávky. Kancelářička samozřejmě taky zápasila s nedostatkem místa. Bylo tu leccos, co odpovídalo vkusu paní domu. Tichá hudba se mazlivě vnucovala, je zřejmé, že se Urban po stěnách vynadíval dost v předsíni, teď se věnoval paní Beatris. 49

Seděli a čekali. Bylo na něm, aby mluvil, aby vysvětloval, aby se omluvil nebo nějak

vemluvil. Do hlavy se mu však vrátily představy vybraných zakázek, dámy zvané

za určitým účelem podle individuálního přání zákazníka. Mluvila přece o někom, kdo tu je pro romantiky, nemohl si však vzpomenout, zda vůbec něco takového řekla.

„Omlouvám se,“ rozhodil po chvíli ruce a předstíral rezignaci na dříve zaujaté

rozhodnutí. Srdce mu však stejně neodbytně vyhánělo krev do hlavy. „Vpadl jsem dovnitř za určitým cílem. Nejsem zákazník, můžete mne poslat pryč, můžete mne nechat vyhodit tím vyhazovačem, který stojí za dveřmi a čeká, kdy zavoláte o pomoc.“

Zasmála se hlasitě, snad hlasitěji, než bylo třeba. „To není žádný vyhazovač, to je Arnošt. Normálně tady pracuje.“ Na čem pracuje neřekla.

„Prosím vás, abyste mne vyslechla a budete-li moci pomoci, pomohla.“

Takže Arnošt. Urbanovi vířily v hlavě možnosti vyhazovačovy aktivity v tomhle podniku. Možná, že mezi zákazníky patří také dámy. Solventní vdovy nebo mužem opuštěné spisovatelky. Tu představu však rychle zapudil a v tichu, které teď nastalo, zjišťoval, že paní Beatris má krásně souměrný obličej a že z ní vane jakási tesknota. Stesk opuštěných podzimních cest zaplněných žlutým listím. Bylo mu jako člověku, který pozná, že krása, která ho zaskočila, se vzápětí ztratí za nejbližším rohem, odejde, protože mu nepatří. Oj, tohle je však lilie plná jedu, napověděl mu rozum románovou banalitu.

Měj rozum, člověče, říkal si a byl si najednou jist, že zůstane nad věcí. Hlas v telefonu v něm vzbudil jakési dávno zasuté zkušenosti, snad touhy, nepřiznaná mámení. Člověk je plný příslibů, které nemají snahu lehce se naplnit. Dát na nahodilý výskyt luxusních krásek a ztrácet přitom dech může jenom lomivá osobnost. Osobnost s vrtošivou stabilitou. Bankovní právník musí být jako žula. Měl by se omluvit a jít.

„Jsem spisovatel,“ řekl. „Pro svou novou knihu, kterou chystám, potřebuji poznatky ze života, jak to říct, no, nemám žádnou zkušenost s nočními podniky a hlavně

s jejich zaměstnankyněmi. Rád bych o nich něco věděl.“

Smála se.

„Promiňte, že jsem se nepředstavil. Jmenuji se Romanec.“

50

Vzala to na vědomí. V telefonu šlo o anonymní soubor hlásek, teď před ní seděl přiměřeně zhmotněný. Kdyby došlo na hodnocení, zůstala by určitě střízlivá. Byla realistka bez literárních ambicí.

„Ušetřete si několik stovek a můžete osobní zkušenost hravě získat. To je normální taxa pro normálního zákazníka. Nejlepší školou je praxe. Snad i pro spisovatele. Jeden k nám chodí, je s ním legrace.“

Pak bylo zase ticho. Mlčky nad ním uvažovala. Urban si byl jist, že někde udělal chybu a ona poznala, že si z ní utahuje. Jako realisticky uvažující člověk ho nemůže podezírat z nějakého sentimentálního záměru, jako třeba, že chce padlé dívky vytahovat z bahna.

„Já se vám musím přiznat,“ řekl konečně.

„že nejste žádný spisovatel,“ vyhrkla se smíchem.

„Ne, to ne. že jste mne dokonale vyvedla z míry svým zjevem. Takhle krásná a nesporně inteligentní žena,“ inteligenci tušil, protože byl přesvědčen, kdo ví proč, že kráska musí být také inteligentní, nebo to řekl proto, aby na ni udělal dojem?, „se přece nemůže živit tímhle řemeslem.“

„Co jste teď řekl, beru jako rozhodující důkaz, který potvrzuje mé předešlé

tvrzení.“ Vytáhla přitom obočí do horních pater svého obličeje a rázem se její výraz změnil, sladká madona se změnila v šéfovou. „Nevím nic o tom, co to je být spisovatel. Vím jenom to, že musí být nad věcí. Když vás,“ přitom píchla proti Urbanovi ukazovákem, „vyvede ženská z míry dřív, než o ní něco víte, nemůžete o ženských psát. Leda básničky. Takové to och,

ach, ich. Už vůbec ne psát o kurvách. Není to profesionální výraz, ale spisovatel se mu nemůže vyhnout. Tak je to, pane, který jste přišel za speciálními potřebami právě sem. Někdy realita chutná dost odpudivě.“ Po chvíli ticha dodala: „Tohle jsou anglické tapety, pod nimi je šedivej beton.“ Ukázala na stěnu, kterou kryl plastický vzor krémové barvy.

Bez ohlášení vešel muž z předsíně. Tvářil se soustředěně jako člověk vybavený

posláním. Naléhavě šéfové něco šeptal. Zvedla překvapeně hlavu a zděšeně vyjekla.

„Musíte odejít, slyšení skončilo. Nemám déle čas. Snad někdy jindy.“ Zvedla sluchátko telefonu a čekala, až se za Urbanem zavřou dveře. Zavřely se rychle, postaral se o to Arnošt vyhazovač. Dal Urbanovi do ruky kabát a vystrčil ho ze dveří. Na věšáku, 51

toho si vyhazovaný stačil všimnout, visel šedivý pánský převlečník. Jinak byla místnost prázdná.

Něco se tam stalo, říkal si na chodníku. Asi dědka ranilo, pokračoval v samomluvě, když se dral mezi auty na druhou stranu ulice, na kterou padal smogem zbarvený soumrak. Skryl se v průjezdu, odkud bylo vidět na dům, který právě opustil. Objevil se Arnošt a netrpělivě se rozhlížel. Takže je to tak, ujistil se Urban ve svém přesvědčení, že volali lékaře. Profesionální karambol. Nemohou za to, srdce si každý

nese s sebou.

Sanitka přijela a přirazila k chodníku. Vešel jenom lékař s kufříkem, bez nosítek, bez pomocníka. Takže asi exitus. Mrtvoly odváží pohřební služba, lékař potvrzuje jejich výskyt.

Urban netrpělivě přešlapoval. Každé konkrétní setkání s takovým případem člověka rozruší, na tom nic nezmění ani cynické řeči. Představoval si bílou tvář se ztuhlou grimasou, která fixuje poslední pocity člověka. Lékař se objevil za patnáct minut. Ještě si zašel pro cigarety a nasedl. Odjeli, jen modrá světla blikala. Pak ale vyšel z průjezdu muž, který měl být obětí své vášně. Měl na sobě kabát, který dělal Urbanovu kabátu společnost. Rozhlížel se vztekle jako člověk zastižený nepříznivě naladěným soudem. Asi vyhlížel taxi. Urban se zase prodral zpátky na druhou stranu a v polovině bloku muže doběhl.

„Dovolte, pane,“ mávl mu před nosem firemní průkazkou, „jsem novinář a rád bych věděl, co se v Adina Clubu stalo, že volali sanitku.“

Muž se zděšeně rozběhl a přitom se ohlížel do proudu aut. Takže smůla, paní Beatris. Ale zase ne tak moc velká. Ani se to mezi zákazníky nerozkřikne. Blíže nedefinovaný, ale nepříjemný zádrhel, který vyžadoval lékařský

zákrok. V kufříku měl lékař injekce, které pomohly.

Mám já tohle všechno zapotřebí? Urban mířil zpátky na náměstí. Lidí kolem sebe si nevšímal. Nevšiml si ani, kdo se dotkl jeho ramene a zvolal přitom: „Hej, šéfe!“ že jde o postaršího, zřejmě ošumělého muže, poznal, aniž otočil hlavu. Na podobné

jednání by nereagoval ani kdyby měl lepší náladu. Dožaduje-li se někdo pomoci a má

sílu na podobné zvolání, má se jí dožadovat přiměřeně. Přiměřeně Urbanovu kabátu. Pro nikoho nejsem hej, počkej.

52

Schody ho snášely dolů se zástupem lidí, kteří ho obklopovali. Na terminálu, umístěném na čelné straně nástupiště, naskakovaly vteřiny, minulý

vlak odjel před dvěma minutami, bude tedy stát nejméně jednu minutu. Kolem viděl jenom lhostejné lidské tváře. Co by taky chtěl jiného, zasmál se. Všichni jsme na tom stejně. Nebuďte smutná, slečno, oslovil v duchu dívku, která měla blíž ke dvaceti než ke třiceti, byla zahleděná do svých starostí a klopila oči ke korytu jízdní dráhy. Všichni jsme na tom stejně. Nahoru, dolů a výsledek? Nějaká marnost, uspokojená touha, nenaplněná touha. Co s tím naděláte?

Možná, že patří mezi těch třicet tisíc a právě zjistila, že tato celkem příjemná

činnost má taky svá rizika.

Začal dívku se zájmem pozorovat. Měla mírný vzhled, dost daleko od sebe posazené oči ve strohé tváři. Tvář dělala dojem cílevědomé zaujatosti. Blond vlasy sčesané dozadu byly sepnuty dřevěnou sponou. Na tvářích ostře ohraničená vrstva umělé růže. Přiléhavé punčocháče teď nosí dívky místo dlouhých kalhot a některým to i sluší. Tahle mezi ně patřila. Dlouhý svetr měla přetažený přes zadeček. K těmto úvahám ho přiměla předešlá návštěva, která skončila dřív, než stačila přinést užitek. Možná, říkal si, mohu být rád a výsledek brát jako úspěch. Ano, byla to úspěšná návštěva. Přistoupil k dívce a oslovil ji: „Nebuďte smutná, slečno. život se s námi nemazlí a proto ho musíme brát rozhodně do ruky.“

Dívala se na něj nechápavě a mlčela. Pokračoval: „Buďme rádi, že jsme na světě. Zítra se uvidí, co se dá dělat.“

Jakási žena středních let se po něm otočila a ušklíbla se. Dívka mlčela, jen se tvářila udiveně. „Brauchen Sie etwas?“ řekla posléze němčinou, které Urban sotva rozuměl.

Omluvil se, kdyby měl klobouk, byl by smekl. Do vagonu nastoupil z druhého konce. Všiml si, že se po něm dívka ohlíží. Asi něco slyšela o pražských poměrech. Snad si nemyslí, že bych po ní něco chtěl? Proč? Začít si s ní něco by hodnotil jako pokus o naskočení do rozjetého rychlíku. Bože, těch modřin! Nebyla nijak hezká, asi však byla milá. ženy tohoto typu patrně slibují nenáročný vztah, přímočaré city, její

muž bude vědět na čem je.

53

Rychle si však přiznal, že podobný názor může být mylný. Démonický vzhled dodá kadeřník a grimasy nacvičené před zrcadlem ještě neznamenají démonickou povahu. Vášně vyrazí na povrch až když vypuknou. Vášně, to je něco jako zarděnky. Mají svoji inkubační dobu. Napadlo ho, jestli to není náhodou jeho případ. Podíval se po dívce, stála teď k němu obrácená zády.

Proč by se vášně nemohly zakrývat tuctovým obličejíčkem? Jenom literáti Romancova typu sní o démonech, zatím co jim mamina nese na stůl zelňačku. Kdo své

vášně okázale demonstruje, ten je asi postrádá. Tím ovšem myslel sebe a nebyl si jist, zda si náhodou příliš nepřeje.

Astrida slyšela Urbana přijít, v předsíni klaply boty a chvíli se ozývaly zvuky, které vydává člověk svlékající se z kabátu. Vešel do pokoje a viděl ji číst. Zvedla hlavu a zeptala se, kolik je hodin. Viděl, že má hodinky na ruce, proto otázku chápal jako diplomatické respektování oboustranných zájmů. Odpověděl a dodal, že venku je příjemně. Ráno bylo větrno, ale teď se vítr utišil a je tam, na vteřinu zaváhal, hledal v paměti synonymum ke slovu příjemný, pak však mávl ruku a sdělil jí, že je tam příjemný večer.

Zvedla k oknu hlavu a zkoumala, zda má pravdu. Co viděla ji uspokojilo a proto kývla na souhlas, přestože pohled na vzdálené panorama hlavního města o kvalitě

večera říkal málo. Jenom to, že neprší a že se stromy nezmítají ve větru.

„Budeš večeřet?“

V tuhle dobu vždycky večeřeli, proto se otázce podivil, ale jenom v duchu. Překážky přece jenom přetrvávaly.

„Něco málo, když dovolíš.“

„Tak si něco vem, já dnes nemám hlad.“

I když měl dobrou vůli a tak dále, vzkypěl. Nemá hlad, proto se dnes nemusí jíst. Povaha se prostě nezapře. Varoval se však zveřejnit své hodnocení situace. V koupelně

si umyl ruce, schválně se nesprchoval jako jindy. Jako demonstrace je toto gesto k

ničemu, říkal si, ale nešť. Kdyby se dozvěděla kde byl, nesedla by si s ním ke stolu. Šla by si umýt ruce lihem a celý byt by vydesinfikovala. Čím? Asi tabletkami proti molům. Smál se tomu škodolibě. Možná, že by stačilo udělat průvan. Průvan ho ostatně nemine až zjistí, a to ona zjistí bezpečně, že se nevykoupal.

54

Pak prozkoumal obsah ledničky. Bylo tam leccos, na nic z toho však neměl chuť. Jenom kyselé okurky ho mohly zaujmout. Vztekle si je navršil na talířek a sedl si ke stolu. Kyselé okurky k večeři, no Nechal okurky okurkami a šel si k ní sednout.

„Tenhle způsob života ti vyhovuje?“ zeptal se útočně. Její postoj k večeři chápal jako útok na svou mužskou podstatu, jako útok na svou integritu.

„Co máš proti tomuto způsobu života?“

„Já nic,“ lhal, „jenom se ptám, zda ti vyhovuje.“

„Nerozumím. Co myslíš způsobem života? To, jak žijeme, to,že tady v tuto dobu sedím a čekám, až uplyne čas, který mám k sezení vymezený, nebo všechno, vůbec všechno, co se děje s námi i bez nás?“ Dívala se na něj upřeně. Urban cítil, že se dostal na měkký led. Co tou zatracenou otázkou myslel? Přece se nepřizná, že má vztek, protože neudělala večeři. Jindy ji vaření také obtěžovalo, přesto však chápala, že si jednou rozdělili úlohy a nevzpírala se.

„Nevím, jak to definujete ve škole, ale způsob života, ne života vůbec, ale průběh našeho života, vidím v tom,“ mával kolem sebe rukama, jako by chtěl zachytit myšlenku, která mu unikala, „jak se k sobě chováme. Jak o sobě smýšlíme. Jak si vycházíme vstříc. Já nevím, jak to říct, abych nevypadal jako blbec.“

Dívala se na něj s neskrývanou ironií.

„Co to tady povídáš? Hádám, že nemáš čisté svědomí. Přece se nerozčílíš proto, že jsem jednou neudělala večeři. Ochotně vstanu a usmažím ti pár vajec na špeku, jestli ti to ovšem spraví náladu a ujasní náš vztah k tak sporné kategorii, jakou je životní

styl.“

Vstala a mlčky ho obešla.

O teoretické kategorii životní styl nic nevěděl. Nebo: nevěděl toho o ní tolik, aby mohl vést řeč. Věděl jenom, že něco chce, ale neví, jak na to. Najednou došlo k jakémusi podivnému zkratu. Zbrunátněl a vykřikl: „Ty bys měla dělat předsedu vlády. Neví, co chce, ale ví, jak na to. Pak zase ví co chce, ale jak na to, už neví.“

Vešla do dveří a v ruce držela nůž, kterým krájela cibuli. Dívala se na něj vyjeveně.

„Měl jsi dneska těžký den, co?“

55

„Neměl jsem těžký den. Celý den jsem byl v pohodě. Ale žiju v bordelu. Chápeš?

Jak bys mohla. Kam se člověk podívá, všude je samý amatér. Zbourali stát a nevědí, čím ho nahradit. Slyšela jsi, co udělali s Akademií věd? Kdo něco umí, najde práci v zahraničí. Bílá hora hadr. Kam všechno spěje? Kdekdo si bere co chce. Nejdřív jsme zlikvidovali zbrojní průmysl, teď budeme zbraně kupovat. A pěkně draho. Zaplatí to chudák občan, který nejdřív věřil komunistům a teď věří dnešním pánům. Ani se mi nechce na to všechno myslet.“ Držel si hlavu a vypadalo to na bezedné zoufalství. Vzdychla a vrátila se do kuchyně. Slyšela, že ještě pokračuje:

„Vsadili jsme na Západ, tam je to samý obchodník. Láska tam neprochází

žaludkem, jako u nás, ale peněženkou. Čekáme na zázrak, ale nemáme naději. Postavit se na vlastní nohy bude bolet. Neznáš recept, jak český národ zbavit iluzí?“

Zmlkl a zaposlouchal se do ticha. Ticho ovšem nebylo absolutní. V jejich domě

nebylo ticho ani v noci. Bylo slyšet výtah, psa a nepřestajně hluk z ulice. Jenom z kuchyně se neozývalo nic.

Vešel tam. Měla soustředěný výraz a seděla u stolu.

„To, cos řekl, jsi řekl jen tak, náhodou, nebo máš vážnější důvod k tomuto tvrzení?“ Zvedla k němu oči a Urban viděl, že přece jen asi přijde o večeři.

„Člověk je celý prolezlý pochybnostmi. Kam se podívám, všude vidím čachráře, kteří chtějí rychle zbohatnout. Poctivá práce je něco neznámého. Vždyť jsem s nimi denně ve styku.“ Zadíval se na ni pátravě. Pozná, že jde o náhradní problém? že chce zrušit paní Beatris?

„Teď si představ, že se tohle, nebo něco podobného, dneska řeší u každého jídelního stolu. Lidé měli ideály a skutečnost je zklamala. Lidé měli určitý životní

standard a kde je mu konec. Sporné jistoty se změnily v nespornou nejistotu. Sice lákavou, někde tam je vidina blahobytu a životního štěstí, ale jak na ně? Zatím to nevíme a neumíme. Nedůvěra je u českého člověka zhoubný stav. Nedostatek víry.“ To byla slova jeho ženy.

„No tak, zase si to tak neber.“ Neměl v úmyslu ji dojmout ani zkrušit. „Nám přece nic nehrozí.“

Vyletěla prudce. „Co to říkáš? Nám že nic nehrozí? Myslíš, že když máš peníze v bance a vysoký plat, že s tím vším nesouvisíš? Všeobecná morálka je jenom syntézou 56

individuálního morálního standardu. Ta je v háji. Lidé nevědí co dělat, a tak hájí svůj život. Mnozí tak, že kradou a podvádějí. Do toho bys měl, jako právník, vidět. A nejhorší vůbec je, že se podobné řeči vedou jenom tak v obecné poloze, aby to moc nebolelo. Mluvíme o morálce s velkým M a nemluvíme o své, osobní morálce. Jak se navzájem okrádáme.“ Vyzývavě k němu zvedla hlavu. „Co, pane doktore Urbane. Jak vy kradete, okrádáte svoji ženu? Co? Přiznej se.“

Viděla jak ztuhl, ale vzápětí vybuchl ve smích. Byl trochu strojený, ale celkem mohl vypadat jako předpokládaná reakce.

„Astrido, paní docentko, co to povídáš? Udělej raději tu večeři. Vidím, že si taky ráda dáš.“

Měl pravdu, jenže jako vždy to nebyla pravda zcela úplná. 57

5.

Telefon zazvonil ve chvíli, kdy byl Urban v kanceláři sám. Ozval se z Romancova stolu a zdálo se, že nemíní přestat. Proč říkáme, že zvoní, když tak odporně kvičí? Ze setrvačnosti, odpověděl si Urban, když zvedal sluchátko. Řekl jenom haló a pak strnul.

„Mluvím s panem doktorem Romancem?“ ozvala se hlasem, který způsobil Urbanovo strnutí.

„Voláte správně,“ vykoktal, když se pauza i jemu zdála být dlouhá a on se konečně odhodlal promluvit. Snad by měl říct, že je Romanec na záchodě. Podávat informace tohoto typu se mu zásadně příčilo, jako by se mezi slušnými lidmi nehodilo připomínat, že taky chodí na záchod. Hlavně by tato informace vyvolala mnoho zmatků. Především ve vztazích, z nichž některé se mu teď jevily být zcela pochybené, byť byly sotva navázány.

„Chtěla jsem se vám, pane doktore, omluvit, jednala jsem s vámi drsně, ale okolnosti byly silnější mne.“ Tím chtěla naznačit, že je slabá žena, kterou okolnosti obvykle zaskakují. Zauvažoval nad tím, úvahu však nikam nedovedl, protože byl tísněn časem. „Snad by se hodilo, abychom načatý rozhovor někdy dokončili. Samozřejmě, že termín, budete-li souhlasit, nechám na vás, přizpůsobím se vaší vůli.“

Za jiných okolností by Urban jihl, teď se mu svíral žaludek a měl pocit, že předměty v místnosti neklidně těkají.

„Jak jste na mne získala telefon?“ vydal ze sebe hlas, který nesl otázku.

„Jak? Jednoduše. Říkal jste, že jste spisovatel. Zeptala jsem se v Obci spisovatelů, zda vás mají v seznamu. Měli.“

Co to je za psychickou úchylku, kterou Romanec trpí, zasténal Urban. Když se schová za instituci, přejde na něj část jejího lesku? Patrně. Malý český člověk.

„Co kdyby mne v seznamu neměli? Plno spisovatelů není nikde organizováno.“

„Pak bych měla smůlu. Smůlu jsem měla, když jsem se snažila vás zavolat. Proto jsem chtěla z nich vypáčit vaše zaměstnání. Byli ke mně neobyčejně laskaví a zjistili to. Kdosi měl přehled a poradil dychtivé čtenářce.“

Pitomec blbej, komentoval anonymní snahu Urban.

„To je všechno.“

58

Všechno mluvilo proti Urbanovi. Co udělá, když se teď Romanec vrátí? Trapný

žert. Ona má jistě i Romancovo číslo do bytu. Až mu zavolá, všechno s velkým hlukem praskne. Proč se vydával za kolegu? Takhle jedná seriózní bankovní úředník? Ještě ke všemu se všechno událo v bordelu. Jako vtip to nikdo nemůže přijmout. Alespoň tady, v bance, kde si všichni jdou po krku.

„Dobrá, paní Beatris, jsme domluveni, že vás zavolám, jen co budu znát svůj pracovní program na nejbližší dny. Možná, že to nebude brzy, ale bude to jistě. Kdo vás jednou viděl, musí se k vám vracet.“ Vysekl poklonu a byl by rád viděl, jak se dáma tváří. „Teď mne laskavě omluvte, mám tady jednání ohledně, no, víte, jakto už v bankách chodí.“

Přiznala se, že ví. Ujistila ho s neskrývaným zaujetím, že na jeho zavolání bude ráda čekat. Pak zavěsila a bylo to.

Urban zíral před sebe zděšeně. Pomalu mu docházelo, co tím nerozvážným jednáním mohl způsobit. Věděl, že se zachoval jako kluk a že se následky začínají

hrnout. Měl ji odmítnout, poslat do háje, zahnat tam, kam patří. Zpátky do stoky, ze které vystrkuje hlavu. Schodišťový efekt se naráz rozhořel a ničil ho. Jednal s ní jako s dámou a dal jí jakousi naději. Spíš asi sobě než jí. Ona si přece od podobného rozhovoru nemůže nic slibovat. Jeden klient sem, druhý tam. Včera o jednoho přišla. že by už hledala náhradu? Určitě ne. Do podobného podniku se pražští obšourníci jenom hrnou. Dalo by se říct, že ji snad zaujal. Čím? Firmou spisovatele. Jeden k ní už chodí a je s ním legrace. Patrně má nějaké ambice. Chce, aby se o ní psalo v dívčích románech.

„Co je to dneska s vámi, pane doktore?“ zeptal se Romanec úlisně, když o něco později viděl Urbana, jak flegmaticky snáší málo vybrané nadávky svého šéfa. Podepřenou hlavu a zamžený pohled byla v Urbanově případě novinka. Sršel přece činorodostí, jak mají podnikaví bankovní právníci sršet, ne držet hlavu, aby neupadla na stůl.

„Jestli jste nemocen, jděte k lékaři.“ Karásek se podíval na hodinky, zda je lékař, který ordinoval do čtyř, ještě v budově. „Na nemoc máme všichni nárok. Nic podobného od vás už nechci nikdy dostat,“ ukazoval přitom na stůl, kde ležel červeným fixem popleněný Urbanův spis. „Úrokovou míru nemůže právník přehlédnout, alespoň

ne bezděčně, o ostatním ani nemluvím. Všechno jsem podtrhal, vysvětlovat nic nebudu. Pokud jste střízlivý, čekám na vaše vysvětlení.“

59

Něco podobného zde skutečně ještě nebylo. Představa, že někdo, kdo se jmenuje Karásek, bude snad měkký a neschopný tvrdého zásahu, žádného úředníka jeho oddělení nenapadla. Nikdo však nepamatoval, že by Karásek k někomu osobně doběhl, až by mu nožičky kmitaly, aby mu vynadal.

„Máte pravdu, pane, něco se se mnou stalo. Pokud vše do třiceti minut nepřejde, zajdu k lékaři. Tuším-li nemoc, nebo spíš když můj organismus předpokládá, že je nemoc už někde v těle, jsem vždycky trochu mimo hru. Když vypukne, snáším ji jako každý druhý s přiměřenými

obavami člověka ohroženého.“

„Takhle vás ohrožuje jak nemoc, tak hrubé nedostatky v práci, což je pro vás svým způsobem ohrožení podstatnější.“

že si na Urbana osobně vyšlápl, chápali všichni informovaní jako doklad vysokého stupně Karáskova rozhořčení. Tušit bylo lze i něco navíc. Nikdo nestojíme stranou, ohroženi jsme všichni.

„Utíkal sem proto, aby cestou trochu vychladl,“ vysvětlil situaci po Karáskově

odchodu Romanec. „Nadávat vám hned z první vody po telefonu, nebo si vás pozvat, by mohlo mít nezrušitelné následky. Proto šéfovu osobní přítomnost neberte jako generálku na případnou popravu, ale jako akt dobré vůle. Rozumíte, co vám říkám?“

Romanec se pátravě zahleděl na Urbanův profil. Viděl soustředěného úředníka, který pátrá v papírech a píše si poznámky na žlutý arch a občas vrtí hlavou. Zřejmě

nechápe, jak se mu mohlo stát, co se mu stalo.

„Samozřejmě, že chápu. Jsem vám za vaše ohleduplné vysvětlení vděčný. Až

budete vše v bufetu komentovat, zůstaňte u této verze příběhu. Je pravděpodobná, elegantní a z našeho šéfa dělá moudrého a ohleduplného idiota.“

Idiot Romancovi nevyhovoval. „Když se rozhodnete udělat to ještě jednou, tak vás elegantně vyrazí a nebude brát ohled na vaše případné zásluhy.“ Mlaskl přitom, jako by se mu naznačená perspektiva zamlouvala. „Nějaké trable?“ hodil ještě do vzduchu otázku. Urban ji však přeslechl.

Když byl materiál paní Kopeckou přepsán a před třetí hodinou ležel na Karáskově stole, vešla do kanceláře obou právníků Břízová. Doktorka Naďa Břízová měla to, co jí ostatní ženy zaměstnané v podniku záviděly. Její bohatství se dalo těžko definovat, protože štíhlou postavu, hrotitá ňadra a 60

pohlednou tvář měla kdekterá. Urban si nebyl jist, jaký je přesný význam slova šarm, přesto při hodnocení předností Břízové tohoto slova používal. Když šla, neokázale pohupovala sedacími svaly vyvinutými jen tak tak, aby se jimi dalo pohupovat. Pracovaly zde ovšem dámy, jejichž zadky nabízely horu pohybové romantiky, přesto nesklízely potlesk. To, jak se Břízová smála, dovedlo mužské zvednout ze židlí. Když o ní Urban přemýšlel, někdy se tomu nemohl vyhnout, nepřišel na pravou příčinu puzení, které Břízová v mužských probouzela.

„Říká se tomu feromon, komunikační prostředek živých organismů, nebo tak nějak. Lákají tím samce nějakého hmyzu do pastí, chápete? Něčím podobným, co neumím popsat, hýří naše Naděnka.“ To byl ovšem Romanec, protože Urban by si podobné hodnocení nedovolil a tvářil se, jako by těmi feromony osobně trpěl.

„Nešel byste si někdo dát panáka?“ zeptala se teď Břízová přesvědčena, že někoho z přítomných, Romance určitě, získá.

„Ty jsi pořád stejně naivní, jak jsi byla ještě na základní škole. život tě ničemu nenaučil. Koňak sem můžeš propašovat jenom v bandasce. Kdyby si starej šel náhodou pro heřmánkový thé, sekretářku tam nepošle, protože ta musí pracovat, kdyby při té

příležitosti uviděl kolegu Urbana, jak propíjí nezaslouženou mzdu, byl by z toho rachot. Starej je dneska hrubě nenaladěnej.“

„Slyšela jsem,“ odpověděla stručně na Romancovu neskromnou rétoriku. Přitom neřekla od koho, kdo už stačil veřejnost informovat. Urbana by to bylo zajímalo, pochopitelně se však neptal, protože dát najevo zájem znamenalo bát se následků. Pravda ovšem byla, že nenadálý vpád paní Beatris do jeho existenčního prostoru ho překvapivě vyvedl z míry a měl by jej přimět k úvaze o možných perspektivách. Tušil je, bude o nich jistě přemýšlet, teď však byl ještě ochrnut situací, překvapivou reakcí, ze které čišelo zjištění, že jsme všichni, Urban svou osobní zkušenost

rozšířil na člověka vůbec, oběťmi trvalých nahodilostí.

„Máte tu nějakou nádobu, která by se hodila? Nemyslím přímo demižon, něco decentnějšího, za co by se kolega Romanec nestyděl.“ Dělala, že nevidí Romancovu protáhlou tvář.

„Takového tady nic není,“ ujistil ji nepřímo oslovený. 61

„Požádej je, ať ti něco půjčí. Proč by nepůjčili, když jde o zisk? Trochu větší

šálek tam určitě mají. My si to tady pak rozlijeme. Nebo vezmi celou láhev, lehce ji schováš pod sako.“

Urban byl rád, že Břízová převzala velení, protože nikdo z obou právníků

iniciativu nevykazoval. V podobných případech její názor vždy platil, byl jako správný

respektován, protože všichni mužští v okolí si dělali naději, že budoucnost bude i pro ně

příznivá a neodmítali její přání vyplnit.

„Co to má bejt?“ zeptal se Romanec tak, aby otázkou vyjadřoval neskrývané

zaujetí.

„Záleží na tom, kolik máš peněz. Nikdo z přítomných nepochybuje, že jsi kavalír a snad i gentleman. Mezi anglickým gentlemanem a českým kavalírem může být, jak tuším, rozdíl. Když ty dva vhodně skombinuješ, uvidíme, co z toho vzejde.“

„Bude od něj na chvilku pokoj,“ řekl Urban a vzbudil její zájem. „Něco pro mne musíš udělat, holubičko. Nerad bych, aby do toho Romanec mluvil. Zavoláš na jedno číslo. Já to vytočím.“ Nevšiml si opadávajícího zaujetí. „Až se někdo ozve, řekneš, že jsi možná, tedy potenciální zákaznice, že je ti třicet, že máš šedesát kilo a jestli tě

mohou objednat. Nic víc. Když se tě budou ptát, kdo ti dal adresu, řekneš, že kamarádka. Nic jiného neříkej. Řeknou-li nějaký termín, řekni, že to zvážíš. To je všechno.“ Vysypal to na ni a už z papírku vyťukával čísla. Dívala se na něj překvapeně

a odmítla sluchátko převzít.

„Počkej, polož to. Ještě jednou. Nestačila jsem si ujasnit roli. Takže…“ kývala hlavou, jako by zažívala informaci.

„Taková chytrá holka přece nepotřebuje nápovědu. Je to salon určitého druhu a ty se chceš jenom zeptat, jestli berou taky ženy zákaznice a kdy.“

Zase vyťukal číslo a předal jí sluchátko, aniž by bral ohled na její odmítavý

výraz. Pak viděl, že se někdo ozval. Opakovala jeho návod a poslouchala.

„To je snad jedno, nebo ne?“ A zase ticho. Jak se zdálo, druhá strana byla dotěrná. „Ne, já nechci žádné podrobnosti,“ podívala se na Urbana, který souhlasně

kývl. „Mně stačí odpověď kdy, který den v týdnu pracujete pro dámy.“ Nakonec poděkovala a zavěsila.

62

„Ve středu. To mi ale řekni, co je to zač. Ta madam mluvila jako bordelmamá. Kdes k ní přišel? Prý je třeba uvést předem nároky. Jaké nároky?“ Upírala na Urbana podezíravé zraky. „Není to nějaké opiové doupě? Nezapírej, že v tom nic není,“

vyhrkla, ačkoliv nic nezapíral, jen se uculoval.

„žádné tajnosti. Jde o jednu klientku, jenom nevíme, v čem podniká,“ vykrucoval se.

„Dovol, abych se zasmála. Nevíme v čem podniká naše klientka. Takže to je tvoje klientka, osobní klientka a ty se k ní bojíš zajít. Neměls mi to říkat. Já teď nebudu spát. Jaké to bylo číslo? Pamatuji si jenom první tři,“ natáhla k němu ruku, jako by chtěla papír s číslem.

„Ale, děvenko, dopřej mi taky jedno skrovné tajemství. Nebo spíš

poloprofesionální záhadu. Průběžně tě budu informovat.“

„Ty určitě. Už se těším. Můžeme tam jít spolu,“ žadonila mazlivě a vrtěla se přitom na

židli, jako by ji už jenom představa záhadného prostředí dráždila. „Z čeho se kouří opium? Z vodních dýmek?“ Jenže pak to všechno rázem opadlo a Naďa dala najevo, že jde o prosté ženské dráždění, které končí ve chvíli, kdy není naděje na uspokojení. „Ten Romanec nejde, já jdu k sobě, mám tam ještě práci. Tak se měj.“

„No dovol,“ zvolal rozhorleně. „Nebo dobrá. Já ho s tím za tebou pošlu. Koňak ve dvou líp chutná.“

„Raději na něj počkám. Ty bys byl schopen mi ho posadit za krk.“

Tahle řeč nebyla Romancovi příliš příznivá a Urban to vzal s uspokojením na vědomí. Břízová si podobné hodnocení mohla dovolit, mnoho jejích kolegů u ní mělo neproplacený účet a ona pak chodila se svými hodnoceními dost daleko a tím u nezúčastněných vyvolávala otázky.

Urban o ní věděl, že se pokoušela o dráhu státního notáře. Zatím se podrobila neúspěšně jedné zkoušce. Narazila na národohospodářské právo, o kterém si byla jista, že otázku z něj nemůže dostat, protože právě bylo před přestavbou. Zatím však pořád platilo a komise byla neoblomná. Nic nepomohly vystavované půvaby. Čekal ji proto půlrok namáhavého učení. Nikdo z banky o tom ovšem nevěděl, karambol tohoto druhu byl pro její image na úrovni katastrofy. Urbanovy narážky na toto téma, vedené ovšem 63

v diskrétním soukromí, narážely na mlčení. Chodil k ní žádat o radu poskytovanou gratis.

Rada poskytovaná gratis a tak dále ho přiměla hledat někde poblíž šálky na kávu. Nemohou rozlévat koňak do sklenic.

Seděla s nohou přes nohu a s myšlenkami toulajícími se někde okolo. Pokládal za nutné ji probudit.

„Eubolius,“ začal, ale skočila mu do řeči otázkou, kdo to byl.

„No, někdo, asi Říman za starých časů,“ otázkou nebyl příliš nadšený, protože o jmenovaném nic nevěděl. Jeho jméno našel s citátem, který chtěl vzápětí uplatnit, v kalendáři. „Tenhle pán si kladl otázku, zda člověk, který o sobě řekne, že lže, skutečně

lže, nebo zda mluví pravdu?“

„To je co? Bonmot nebo nějaké pozdní vyznání, přiznání, chyták pro nezletilé

nymfičky, chystáš se s tím jít na maškarní ples, nebo se jenom tak předvádíš, abys nevyšel ze cviku?“

„Proboha,“ zaúpěl, aniž by co předstíral. Chystal se nezávazně klábosit a narazil na nestřídmě vyostřenou rétoriku, kterou ho přimrazila k židli. Prohlédla ho dřív, než

spustil. „Ten pán je už dávno mezi stíny a my o něm nevíme nic jiného, než že stejně

jako my poznal, že lidské problémy jsou univerzální a věčné. Proto teď, když ti řeknu…“ nedořekl, protože do dveří vrazil Romanec a zachránil ho tak před řečí, která, jak tušil, by pro něj špatně dopadla. Na Naďu toho dne stejně nestačil. Přisunul proto šálky k okraji stolu.

„Jen to dopověz,“ ukazovala Břízová na Urbana. „Kolega tady začal šířit nějaké

sdělení a sotva jsi vstoupil, už se stydí.“ Smála se a Urban jenom odmítavě vrtěl hlavou.

„To je panu doktorovi podobné, paní kolegyně. Jeho poznání přicházejí náhle, nečekaně a mívají zdrcující efekt. Varuj se ho. Být s ním sama je riskantní.“ Smál se tomu, především však Urbanovi, který se tvářil značně nejistě a jeho obličej postupně

přijímal výraz potlačované zuřivosti. Byla to však zuřivost hraná, protože nechtěl, aby něco z toho, co skutečně cítil, vyšlo najevo.

„Řekl jsem jenom, že si kladu otázku, zda je člověk sám sobě ochoten přiznat, že lže.“

64

„U svaté zpovědi se snad přiznáváte pravidelně,“ prohodil Romanec. Rozléval nažloutlou tekutinu, která mohla budit dojem, že jde o čaj. „Dostanu od vás po padesátikoruně. Tady Naděnce jste taky zalhal?“

Zbytečně jsem tě posadil na koně, uvažoval Urban vztekle. Holka užvaněná. Taková pitomost. „Nešlo o nic, jenom o staletou otázku. Staletou v tom smyslu, že si lidé trvale přiznávají určité skutečnosti, které souvisejí s jejich společenským postavením. Každý chce vypadat lépe, než jaký ve skutečnosti je. To je všechno a nemá

cenu z toho dělat případ.“ Usekával slova aby vyjádřil míru předpokládaného rozhořčení. Chtěl, aby ho jako rozhořčeného chápali a aby se jich to dotklo. Jenže oni bez upozornění přešli na věci své všednodennosti. S jistou nelibostí Urban poslouchal, jak Naďa z Romance láká informace o bankovních operacích někdejšího družstevního podniku, který se nedávno proměnil v akciovou společnost a vykazuje vysoký nárůst zisku. Přitom roste jeho dluh u banky a někoho by to mělo, podle ní, zajímat. Romanec jí vysvětloval, že právě tohle není jejich starost a na Eubolia definitivně zapomněli. Urban upíjel ze svého hrnku a uvažoval jak snadno se zmaří den, který pak vystřídá další a další, až se jich najednou začne nedostávat. Myšlenka to nebyla nijak vtíravá, ale byla a jak vzápětí zjistil, nechala ho lhostejným. Den je pryč, no a co? Čas je všední a vlastně malicherná veličina. To jenom staříci a filozofové s otřepenými nohavicemi na jeho zkracování upozorňují. Otřepené nohavice jsou dokladem, jak si společnost filozofů váží. Protože upozorňují na malichernosti. Kopáče, který při zdi razí

rýhu v zemi, kterou se táhne nějaké vedení, si cení víc. Co s filozofem?

Je to ovšem svinstvo, řekl si ještě, ale jenom tak, spíš z povinnosti vzdělance, za kterého se pokládal, než z přesvědčení. Kam se hrabe puncovaný univerzitní filozof na bankovního právníka.

Břízová se něčemu smála, Romanec jí přičinlivě sekundoval. Trapná situace, trapný chlap, vtírá se chtivě, napadlo Urbana, ale zase ho to příliš nezajímalo. Náhle zjistil, že svět kolem sebe vnímá jinak než ho vnímal před chvílí. Jen tak na půl hlavy, řekl by, kdyby měl onen stav popsat. Zděsil se toho, půlka rozumu mu signalizovala nebezpečí. Příšerně se ztrapnil a teď jsou tady následky. Vnímám svět půlkou hlavy. Půlkou vědomí. Snad i polovinou zájmu. Nesmysl. Zájem nelze rozpůlit. Omezit, popřít, ale ne, tohle není z mé vůle. Mám v hlavě filtr, který z vnějšího světa propouští

jenom něco.

65

Když teď Břízová vstala a loučila se s ním, to bylo loučení, mávla k němu rukou a řekla „čau”, měl nějak reagovat. Místo toho seděl a bylo mu jedno, že s ní Romanec vyšel na chodbu. Ať si s ní dělá co chce a co umí, proč by to mělo Urbana zajímat?

Urbana, člověka, který o sobě až do dnešního dne nepochyboval, který však ve chvíli náhlého zablokování rozumu poznal, že někde je jakési omezení. Někde v místech, kde se až dosud žádné potíže nevyskytovaly.

Z mírně opalizující alkoholické mlhy, která se proti všem očekáváním náhle objevila, vyvstal kategorický imperativ. Selhal jsi!

Chopil se téhle výzvy zděšeně a několikrát ji blábolivě opakoval. A opil jsi se. To znamená jenom to, že jsem indisponovaný. že nic nesnesu. Ale sneseš, ale náhlý

výpadek vědomí způsobil, že jsi podlehl zkáze. Mozkové buňky ti vysadily a ty tu teď

odhaluješ svoji bezmocnost. Ne. To, co si ten starý blázen vyložil jako lajdáctví, byla náhlá indispozice, která způsobila úraz. Jako když člověk jede autem a náhlá nevolnost způsobí katastrofu. Maličkost s velkými následky. Mne to teď ohrozilo jako člověka i jako profesionála. Tím si byl naprosto jist a byl na vážkách, zda se má litovat, nebo věc pouze logicky rozebírat.

Cítil, že hlava, která se teď točila, mu dovolí v jednotlivých obrátkách myslet celkem logicky.

Co je horší, selhat jako profesionál nebo jako člověk? Co jsem jako člověk?

Manžel, kamarád, ale čí? Kolega, potenciální milenec, u toho se zastavil a všiml si, že bloumá. Jenže tohle všechno může vzít za své. Ze všech těchto vztahů může přes noc vypadnout. Stačí, aby starý kývl a on, Urban, letí. Nadějný právník s nějakou budoucností, která je sice všední, ale pořád lákavá. Pro koho všední? Pro koho lákavá?

Uvědomil si, že pořád krouží kolem jádra věci a pořád se mu vyhýbá. Přemýšlí o hloupostech a tomu, co je podstatné, se odmítá přiblížit. Proč ztratil nad sebou kontrolu?

Člověk v jeho postavení? Kontrola je profesionální nezbytnost. U soudu se přece nesmí

nechat vyvést z míry. Urážejte si mne, snažte se mne rozčílit, držím se věci, litery zákona a zájmu svého podniku. A teď se představí jako spisovatel a ještě jménem svého kolegy. Proč všechno nezastavil, když to ještě bylo možné? A když se to už stalo, když

zavěsil a utřel si čelo, proč se tím vším nechal vyvést z míry? Taková trapná banalita způsobila, že si pletl pojmy a odevzdal práci, která zasloužila odsouzení. 66

Šlo přece jenom o žert. Jenom o žert. Trochu podivný, ale celkem i pochopitelný. Zmátl tady člověka bez hlubších společenských kvalit. Podle nějaké stratifikační teorie stojí prostitutky až někde na nejnižších příčkách společenského žebříčku. Bez ohledu na zboží, kterým disponují, bez ohledu na pozemské statky, které mohou mít a které lidé, nesporně společensky hodnotnější, postrádají. Kvůli žertu, kvůli banálnímu, snad morálnímu zakolísání, uděláš škrt přes svoji profesionální kariéru?

Proboha, tohle je záležitost pro psychiatra. Přece to nemá žádnou logiku, chovám se jako psychopat.

Vemluvil se do stavu nepřiměřené euforie, ze které bylo blízko k ještě větší

skepsi. V duši cítil bolest, věděl, že o něco přišel, každé zakolísání nechá na duši šrám, který není navenek vidět, otevřenou ránu nebo jizvu, která se třeba za čas zahojí, ale jejíž stopy tu jsou pořád a on o nich ví.

Večer šel z práce domů pěšky, i když ho bolely nohy. Měl všeho dost, netrpělivě

toužil po sprše, ale vlekl se Starým Městem směrem, kde pod ním jezdilo metro. Potřeboval se ujistit, že se vlastně nic nestalo. Jde jenom o bujné představy člověka ohroženého. Všichni jsou přece ohroženi, nikde nejsou žádné jistoty. Jedinou jistotou je nejistota. Existenční nejistota je hnací síla pokroku. Mrtvo, které vládlo za socialismu, bylo dáno jistotami, které dával lidem socialismus. Takže jistá nejistota je lepší než

skromná jistota. Jenže co je ona jistá nejistota?

Zkazil jeden materiál. No bóže! Taky dostal pořádně do těla. Jednou se taková

věc může člověku stát. Ať ho nějak postihnou, ať dokáží, že tady vládne pořádek. On bude první, kdo bude tvrdit, že pořádek musí být. Tak o co jde? Snad o nic, nebo přece?

Někde vzadu v hlavě se mu klubal nápad, který rychle potlačil. Jeho stopa však zůstala jako otázka. Nepostavil se po bok paní Beatris?

67

6.

„Víš, kde to je?“

„Vůbec netuším,“ řekla.

„A víš alespoň, která je to čtvrť?“

„Jinonice. Jezdí tam metro, dokonce je tam stanice Jinonice, jenže bližšího nic nevím, Díval jsi se přece na plán než jsme vyjeli. Tak co se ptáš tak pitomě?“

Romanec přibrzdil a zastavil mezi vozy, které parkovaly na začátku Radlické

ulice. Někde poblíž odbočovala tramvaj číslo čtrnáct. V téhle čísti Prahy nepobýval příliš často, v poslední době všude, kam jela tramvaj nebo autobus, jel raději veřejnou dopravou. Táhnout se autem přeplněnou ulicí bylo proti jeho zkušenosti. že by byl autem někde dřív? Iluze.

Teď však musel jet někam, kde ještě nikdy nebyl, jenom proto, že ho o to požádala mladá holka.

„Tadyhle to je. Pod Vavřincem. Vavřinec bude kostel. Dělá to tady trojúhelník. Pod skalou a U opatrovny. Za tím jsou pole a lesy. Taky to mohou být parky. Venkovská idyla v Praze. Ten člověk tam sehnal byt a cítí se tu být jako doma.“

Ukazoval na stránku skládacího plánu Prahy.

Vzal od Nadi Břízové plán a dlouze do něj nahlížel. „Je to úplně jednoduché, jenom včas odbočit. V Praze snadno zabloudíš, projedeš plno benzínu jenom proto, že je tu pitomý značení. Nebo je značení dobrý a pitomej jsi ty, protože nekoukáš. Nebo koukáš a nic nevidíš. Koukej, abys viděl, říkávala naše babička. Mělo to několik významů.“

Stmívalo se, ale provoz na ulici byl pořád hustý. „Tadyhle bude asi podjezd, nesmíme ho minout, jinak dojedeme někam do Stodůlek. Dávej na to pozor,“ řekl a sledoval provoz za zády, aby mohl nerušeně odrazit od chodníku.

„Na tohle jsem úplně levá. Absolutně nemožná. S orientací si musíš poradit sám.“

Tys mi skutečně chyběla, řekl si v duchu. Nahlas dodal, aby držela plán v ruce, na to snad je, nebo ne?

„Abych to držela v ruce?“

Romanec se už věnoval řízení a otázku ignoroval. Dál jeli mlčky.

„Proč si nekoupíš auto?“ řekl posléze, když bylo ticho příliš dlouho. 68

„Je to zájem o mou osobu nebo reakce na to, že jsem tě požádalo o laskavost?“

„Nezačínej zase. K tobě by se pořádné fáro hodilo. Něco hodně nablýskaného. Extra interier, extra exterier. K tomu ještě foxterier, víš, jak by po tobě chlapi jeli?“

Předjel škodovku, která zdržovala provoz a ani se k tomu nevyjádřil.

„Nemám na to. Jsem od přírody nešikovná. V tomhle směru jsem jenom přísavka parazitní. Přece jsi to už poznal.“

„Netušíš, kolik podobných řidičů jsme už potkali. Támhleten si to hasil čtyřicítkou jenom proto, že se bojí to trochu rozjet,“ komentoval dodatečně jízdu předjeté škodovky.

„Třeba hledá nějakou ulici a ty ho hned pomlouváš.“

„Můžeš mít pravdu. Omlouvám se jemu i tobě.“

„Proč mně? Ty jsi přece na své palubě, ty určuješ atmosféru.“

Pořád se ploužili, jak se mu zdálo, protože nepřekročili šedesátku, Radlickou ulicí.

„Támhle je stanice metra, teď se musíme dát první ulicí doleva.“ Dali se první

ulicí doleva a bylo zřejmé, že jsou na místě. Minuli jakési náměstíčko a byli v ulici, kterou Naďa hledala. Dívala se do papírku, kde měla napsanou adresu.

„Je to na druhé straně ulice. Zastav, prosím tě. Chceš jít se mnou? Raději pojď, kdo ví, o koho jde. Viděla jsem ho jenom jednou.“

Byl to dvoupatrový panelový dům s několika nájemníky. U dveří byla sada domovních zvonků, rozpačitě luštila jména.

„Sakra, s domem je to v pořádku, ale jméno tady chybí. Je tu v podnájmu, ale u koho?“ obrátila se bezradně na Romance.

„Na někoho zazvoň, až vyleze, zeptáš se na malíře. Víc jich tady jistě nebude než

jeden.“

„Jmenuje se Anufrijev.“

„Rus?“

„Ne, Bulhar.“

„Proč se jmenuje Anufrijev, když je Bulhar?“

69

„Budeš mít příležitost se ho zeptat. Jenom vydrž.“ Zazvonila na jeden spodní

zvonek. Pak znova. Všimla si, že stranou od vchodu na ně hledí z okna nějaký člověk. Nejspíš žena.

„Prosím vás, paní, bydlí tady pan Anufrijev? Který zvonek mu patří?“ řekl Romanec nahoru, aniž pátral po rysech ženiny tváře. Necítil k ní žádný vztah a být přiměřeně slušný mohl i k popelnici.

Zazvonit na Anufrijeva a nechat si jím otevřít dveře nebyl problém. Mužík, černý

jako uhel, s hustým, holeným, ale marně likvidovaným vousem, je zavedl do bytu. Měl tam ženu, která se k němu hodila.

Každý podobný vpád do soukromí někoho druhého Romance vzrušoval a naplňoval mírnou úzkostí. Po celý život se nebyl s to zbavit ostychu z lidské intimity. Tady se odbývala soukromá existence snad rodiny běženců, kteří se od jiných lišili tím, že malíř vydělával peníze. Byli však vytrženi z kořenů svého prostředí, z okruhu svých přátel a proto ubozí. Ze všeho tady vyzařoval stav provizoria, které mohl nazvat stavem nouze. Byl si toho vědom a představu nouze ve věcném slova smyslu potlačoval. Co je to nouze? To, že zde chybí televizor? Proto ti lidé nemusejí být horší než jsme my. V

duchu si takto odpovídal na podněty přijímané z okolí, nemohl však zabránit tomu, aby to, co viděl, neovlivnilo jeho vztah k Anufrijevovi a k jeho ženě. Ukázalo se, že malíř mluví slušně česky. Jeho žena uměla pozdravit a pak už

jenom zdvořile mlčet.

„Tak, paní, tady je,“ ukázal malíř na pohovku, kde ležel nezarámovaný obraz. Olej na plátně o rozměru devadesát krát pětačtyřicet. V místnosti zařízené nejnutnějším nábytkem byl obraz určitě tím nejlepším a nejkrásnějším. Od odřeného divanu nikdo nic nečekal, obraz však zářil něčím, co nebyl Romanec s to postihnout. Mluvit o kráse by bylo směšné. O kráse mluví kdekdo aniž má na mysli to, co tím rozumí druhý. Tady na plátně byla pustá krajina s mnoha symboly zmaru a uprostřed stál strom s jedním jablkem. Kontrasty barev a kontrasty vjemů. Zmar a naděje. Tou nadějí byla dívka, proti všem předpokladům, protože ji maloval Bulhar, blondýna. Její krásu, kterou bylo možno spíš tušit než vidět, malíř neskrýval a proto ani nerušil oděvem. Nesporně si šla pro ono poslední jablko.

Podíval se na Naďu, v jejích očích viděl uspokojení.

70

„Tohle je lepší než to, co máte vystavené na Václaváku,“ řekla po chvíli aniž

uvažovala, že třeba i cena bude vyšší než chtěl za vystavený obraz. Nabídl se, že jí

udělá variantu na totéž téma, zvyklost to umožňovala, ale prodá jí ho doma, protože by jinak musel dát prodejci třicet procent. Platí za sál a ještě z každého prodaného obrazu. Berou ho na hůl, kdo může, nastavuje ruku. Řekl jí to tenkrát za dveřmi, kde spolu stáli a dělali dojem, že probírají umělecký styl. Každý haléř mu byl drahý a jí tahle akce nevadila.

„To rád slyším, však jsem si dal záležet. Pro takovou paní se krásně pracuje,“ řekl a usmíval se tak, že ho chtěl Romanec okřiknout. „Pán jistě promine, že tak mluvím o jeho manželce, ale krása si zaslouží krásu.“

Romancovi nezbývalo než pozvednout obočí a sednout si ke kávě, kterou malířova žena mezitím postavila na stůl. Tři šálky. Buď neměla čtvrtý, nebo sebe nezahrnovala do společnosti.

Všichni byli spokojeni. Romanec proto, že levně získal krásnou manželku, Břízová proto, že získala pěkný obraz a malíř proto, že dostal šest tisíc, které nebylo třeba zdanit.

Když dostal peníze a uložil je do kapsy, řekl malíř smutně: „Já vím, že to je pod cenou, ale co se dá dělat? Neberte to na sebe, ale tady v Čechách nás každý okrádá. Říkám to správně? Není to okraduje? Okrádá. Zní to divně, když jsem od vás vzal peníze, které jsem si určil, ale promiňte mi to. Když prodám německému turistovi pastel za pět set, vím, že ho doma prodá za tisíc marek,

To je rozdíl, co? Jenže já ty peníze potřebuju abych byl živ. Víte, kolik platím za byt? Nechtějte vědět. A žít se musí. Musím živit děti, které jsou doma u mých rodičů.“

Mohlo mu být tak čtyřicet let, byl střední, obtloustlé postavy a černé vlasy mu valem ubývaly. Na malíře, který byl s to malovat tak zvláštní věci, by ho Romanec určitě netypoval. žena se k němu hodila. Teď by si ji Romanec ochotně prohlédl, ale zmizela někde v bytě.

„Vydělávám peníze a žiju v nouzi. Protože je neutrácím. Posílám je domů. Ale to nic. Nejhorší není nouze, nejhorší jsou poměry mezi námi, kteří tu žijeme a navzájem si překážíme.“

„Myslíte emigranty?“ zeptal se Romanec. „Jak byste si mohli překážet?“

71

„Snadno. Když já prodám, neprodá druhý. Všichni chtějí žít. Vaši malíři nás nechtějí ze stejného důvodu. Noviny o nás nepíší. Jsme tu trpění cizinci, trpění, dokud máme peníze. žijeme tu jako na ostrově.“

„Určitě přeháníte. Naši lidé byli taky v emigraci, vrátili se domů a žijí.“

„To byla jiná emigrace. Ty spojovala naděje, co spojuje nás? Nechtějte vědět.“

„Vás musí spojovat naděje, že se poměry uklidní, usadí, že se vrátíte do normálních poměrů. Co je třeba k tomu, aby člověk namaloval takovéhle plátno?“

ukázal Romanec na obraz, protože mu řeč o problémech východoevropských emigrantů

nebyla příjemná. Poměry mezi domácími se příliš nelišily, konkurence byla silná a i u nás platilo, že když vydělá jeden, nezbude na druhého. To však nechtěl připomínat.

„Co je třeba?“ řekl a přisunul k Nadě cukřenku se sypkým cukrem. „Vím já to?

Asi to umět. Ale umění to moc velké není. Myslím umění, které člověk dělá z radosti.“

Podíval se na Naďu, která zvedla obočí. Měla až do této chvíle jistotu, že koupila umělecké dílo.

„Paní promine, ale tohle jsem udělal proto, že musím zaplatit nájem. Každý

měsíc, jinak mne vyhodí a dají tomu, kdo dá peníze. Taky musím jíst. Proto maluju. Umění a peníze nejde k sobě. I když to taky teď nejde od sebe. Já nevím.“

„Je to taková divná doba, pane Anufrijeve. Najednou k nám přišlo mnoho lidí ze všech koutů světa a všichni chtějí žít. Proto dělají, co dovedou. Vy malujete, jiní

kradou, protože nechtějí umřít hlady. Nikdo od nich nic nechce, nikoho nezajímají, alespoň ne příliš, proto jim nic jiného nezbývá.“

„To je pravda. Mnoho lidí od nás je ve vězení. Já umím tohle, proto nekradu. Alespoň prozatím.“ Zasmál se tomu jako vtipu.

Naďa seděla zamlkle a dívala se na obraz, jako by se za tu dobu, co vedli řeč, změnil. Koupila určitě levně. Dvanáct tisíc za podobné plátno by byly malé peníze. Jenže souvislosti, ve kterých vznikl, jako by mu ubraly na ceně. Bála se to říct a bála se na to i myslet.

„Obraz žije bez ohledu na vaše starosti. Jednou jste něco namaloval a nezáleží na tom, co jste si přitom myslel, pane,“ řekla Naďa a Romanec uznale špulil rty. 72

„Mluví jako kniha. Jako kapitola z nějaké estetiky. Možná, že četla i Pavlova, myslím Todora.“ Kývl hlavou k hostiteli a vstal. „Moc mne těšilo, pane. Namaloval jste něco, co bude viset v parádním pokoji.“ Podal malíři ruku a ten jí mocně zamával.

„Kdybyste něco potřebovali, třeba pastel nebo pero, nebo někdo od vás, stačí říct, jsem tady pořád doma.“

Rozloučili se s jeho ženou, která vyšla z kuchyně. Obraz nesl Romanec, malíř mu ho zabalil do novin.

„Je to smutná existence,“ řekla Naďa, když byli na ulici.

„Proč smutná existence? Za těchto okolností zcela normální existence. Stěhování

národů bylo v historii světa trvale přítomné a nikdo nad těmi, kterých se týkalo, nebrečel.

Myslím dodatečně. Když jsme se o tom v dějepisu učili, byly to celkem nudné

pasáže. Už to patří k lidem, že mají snahu se mít lépe a když to doma nejde, jdou jinam. Tam, kde by to snad mohlo jít. Tady toho malíře z domova nikdo nevyháněl, jenom nouze. Nebo touha se uplatnit.“ Tím posledním si však nebyl jist.

„Uvažovat o tom abstraktně a vidět tu ženu a její sukni je rozdíl. Dej pozor, ať se to nesmekne,“ řekla. Nakláněl se dozadu, aby dal obraz na zadní sedadlo.

„Tomu obrazu se nic nestane. Nebo myslíš, že ho ponížím, když ho opřu o podlahu? Jak jsi slyšela, malíř si ho moc nevážil.“

„žít v provizoriu je smutné.“

„žiješ ty snad někde jinde? Ani jsem si nevšiml, že bys nad tím naříkala. Všichni žijeme v provizoriu, máme však tu výhodu, že si to neuvědomujeme. Jako provizorium ovšem vidíš, že ten chlap neví, zda sežene na nájem. Kdekdo svému pravidelnému příjmu říká životní jistoty. Čert ví, v čem ty jistoty vlastně vězí. Já se na to už léta snažím přijít.“

Sedli si a připoutali se samonavíjecími pásy, což byl u Romance obřad. Pohyb pravou rukou a smeknutí se podél těla, jeho kontrola alespoň pohledem, zda je Naďa správně

přikurtovaná. Měl potřebu se přesvědčit, zda jí pásy dobře drží, ale to by si jistě

vyložila jako frivolní jednání, proto se toho záměru vzdal.

„A je to. Kam teď, dámo? Na taxametru máme, kolik tam máme? Čekací dobu započtu do součtu honorářů. Nebo tomu taxikáři říkají jinak?“

73

„Vidíš, já jsem zapomněla, že tady provozuješ dopravu. Na honoráři se domluvíme.“

Podíval se na ni úkosem a odrazil od chodníku. Samozřejmě, že zapomněl na směrovku, ale nezpůsobil žádnou dopravní poruchu, uvědomil si však chybu, které se dopustil a v duchu si nadával. Co všechno může blondýna zavinit, ty starej kořene.

„Každej se nějak živí,“ řekl zbytečně, aby smazal stopu provinění ve svém svědomí. „My se živíme bankovnictvím, slečno. Nebo ne?“

„Bankovnictvím? To jako že chodíme do banky?“ smála se hlasitě a tentokrát její

smích nezněl nijak frivolně, jak by ho hodnotil ještě cestou do Jinonic.

„Koukej na cestu,“ poradila mu, když najel pravým předním kolem do díry, která

vozidlem mimořádně zacloumala. „Hlavní město a takováhle vozovka,“ řekla zbytečně, protože díry na ulicích hlavního města byly, jsou a zřejmě i budou. Alespoň se to tak jevilo.

„Nechápu několik věcí,“ řekl a ona myslela, že pořád uvažuje o díře ve vozovce.

„Bereme jako záruku stroje, budovy a pozemky. No a prachy se jen sypou. Co bude za rok, až podniky začnou skutečně kolabovat? Jakou cenu bude mít hektar pozemku někde na kraji města, třeba tady,“ ukázal na ulici, která měla pořád ještě ráz venkovského prostředí, „když už dneska jde cena na Václaváku dolů?“

„Tobě to dělá starost?“ řekla s úsměvem. „Chceš si na Václaváku otevřít kancelář?“

„Ani zdání, i když Bešta šel s cenou dolů o padesát procent.“

„Neříkej!“ zvolala a znělo to nadšeně. „Bešta? To tedy prodělal, kamarád.“ Nebyl to kamarád, ani protivník. Radost, kterou dala najevo, nem ěla nijaké věcné

opodstatnění.

„Nejhorší je, že až se to skutečně začne vařit, až začnou krachovat podniky, které

už měly dávno padnout, a do kterých jsme neměli strkat peníze, bude u nás živo. My naštěstí vydržíme, protože nás podrží stát, ale co ty menší banky, které vrazily prachy do něčeho, co ztratí cenu? Bude to jako v amerických románech ze starých časů. Banka padla a klienti přišli na buben, zatím co bankéř prchal na mezku do hor.“

„Nebylo by skutečně lepší, kdybys dával pozor na cestu? Myslím, že jsi tady jel na žlutou.

Nebo se to může?“

74

„Může, když se nikdo nedívá. Pamatuješ na Harvaříka? Jednou jsme se s ním soudili. Jeho podnik byl před krachem a on vyhrožoval, alespoň jsem to tak slyšel, že když mu nepůjčíme, přijdeme o všechno. Tak to dneska je. Lidé, kteří se vyznají, na to jenom v úžasu zírají. Jeden Němec, nevím už odkud byl, když budeš chtít, tak si vzpomenu, tvrdil, že se u nás provozuje skutečně pozoruhodný experiment. Jak se u nás půjčuje a s jakým rizikem se chodí do obchodů.“ Po chvíli soustředěného kroucení

volantem: „Náhlé a nepředpokládané změny narušují ustálené stereotypy a tím vyvolávají napětí v organismu a pocit ohrožení. To jsou ty nejistoty, které tě trápí a které přerůstají do pocitu ohrožení. Hele, co se to děje?!“

Něco se skutečně dělo, co Nadě zabránilo přemýšlet o myšlenkovém skoku, který

Romanec právě absolvoval.

„Vidíš, jak vibruje volant? To se mi skutečně ještě nestalo.“ Zděšeně uvažoval, zda se mu porouchalo řízení a kde tady asi může být servis. Auto zatím jelo, ale teď

mimořádně hlučně. Volant se chvěl a Romanec čekal na nejhorší. Náhle vůz skočil do strany a zastavil se o obrubník.

„Tak tohle mne skutečně zajímá.“ Zatáhl ruční brzdu, zapnul spřažené blikače a vystoupil. S napětím se vydal na obhlídku kolem vozu. Pravá přední guma byla prázdná. Chválabohu, vzdychl a ohlásil povahu poruchy.

„Už jsem se lekl, že to je něco vážného. Za celou dobu, co jezdím, jsem neměl nic s přední gumou. Přední kola mi vždycky hážou hřebíky dozadu. Vydrž, hned to bude.“

Hever, rezerva. Ještě kde jsou klíče. Našel všechno a dal se do práce.

„Trvalo ti to přesně šest minut,“ řekla, když uložil prázdnou gumu do kufru.

„Jenže to není všechno, dámo. Budu potřebovat tvůj talent. Rezerva je poloprázdná a má hustilka potřebuje pomocníka.“

Tak Naďa držela hadičku hustilky na ventilku a on s funěním mával držadlem. Nadával přitom na výrobek, který byl sice nový, ale přesto svoji funkci neplnil. „Bože,“

klel, „ono mi to vzduch z gumy odsává, místo toho, aby ho tam tlačilo,“ bědoval s mokrým čelem.

75

„Počkej,“ řekla a odběhla od vozu. Poblíž právě kdosi zaparkoval a Naďa se vrátila s hustilkou, která slibovala, že bude fungovat. Skutečně pracovala bezvadně a její majitel s úsměvem přihlížel, jak se Romanec tuží.

„Není nad to mít pohlednou a kurážnou manželku,“ řekl a mínil to asi dobře.

„Pane, to jste za dnešní večer už druhej, kdo si toho v šiml,“ řekl Romanec když

hustilku vracel.

„U mne se umyješ.“ Viděla, že má blízko k drsným výrokům, protože se mu nedařilo najít hadr, do kterého by si utřel ruce.

„Dal jsem gumu do vozu?“ zeptal se na nejbližší křižovatce. Dívala se na něj udiveně. Zastavil a šel zvednout víko kufru.

„Dal. Teď definitivně pokračujeme až do vítězného konce.“

Neptala se, co tím myslí. Doufala jen, že se nestane nic horšího než je píchlá

guma. Když si pak drhl v její koupelně ruce, myslel na to, jak se takové holčičky mají, že si bydlí tak přepychově a ještě se oddávají myšlenkám na životní provizorium. Byla to vlastně dvougarsoniera, jak k ní přišla ho nezajímalo, zda byla pronajatá

či byla její, kdo platil zařízení a kdo ho s ní používal, asi nikdo, alespoň ne teď, protože v koupelně nebylo nic, co by připomínalo přítomnost druhé osoby. Ona si jistě vydělá

dost, aby si mohla takový byt držet nebo koupit.

Když se vrátil do pokoje, obcházela stěny a hledala místo, kam by se obraz hodil.

„Myslím, že by mu slušel bílý rám. Oranžová tapeta, bílý rám a temně oranžová

malba. To je náhoda, ani mi nepřišlo na mysl chtít na něm určité zabarvení malby.“

„Kdybys to na mně jako na malíři chtěla, nakopal bych tě do tý tvý roztomilý

prdelky,“ řekl s gustem.

„Aha,“ řekla se zájmem, „ty jsi taky něco takového jako umělec, alespoň jsem slyšela. Ani nevím od koho.“

„Určitě ne o někoho, kdo mi byl nakloněn. Mé romány čtou jenom analfabeti a to tak, že si o nich nechávají vypravovat a potom na mne prskají své intelektuální sekrety.“

Usadil se v klubovce a natáhl se ke skříňce, ve které tušil alkohol. Tušil správně a hned se chopil láhve koňaku. „Tohle miluju. Škoda, že toho není víc.“ V láhvi španělského 76

původu byla asi polovina tekutiny a Naďa jeho konání doprovázela mírným nesouhlasem.

„Počkej s tím, až udělám něco k jídlu.“

„Udělat něco k jídlu se nesmírně hodí. Čekat však není na co. Všechno stihneme, neboj se.“

Když pak přinesla něco k jídlu, to něco byla šunka, okurky, zeleninový a vlašský

salát, několik lusků červené papriky a sýr, chléb jí došel, za což se omluvila, měl v sobě

už notnou dávku alkoholu. Mrzelo ho jen, že nemá chleba. Na jeho výzvu, aby zaskočila k sousedovi, odpověděla, že ona může být bez chleba.

„Pochop jedno, dívko, že člověk si nemá nic odpírat. život je krátký a většinou nabízí samá protivenství. Protivenství jsou k tomu, aby člověku poskytla radost z jejich překonávání. Když překonám jedno protivenství, třeba tuhle dávku koňaku, která ve mně mizí s tvým zjevným nesouhlasem, objeví se vzápětí protivenství druhé. Zní to divně, je to proti přírodě, ale tím protivenstvím je tvůj nepřiměřený odpor k mému jednání. Já toto protivenství musím překonat ve tvém i ve svém zájmu. Chceš vědět, jak to udělám? Nech se překvapit, i když tuším, ba vím, že i ty víš. Není nic sladšího a mužně hrdinského než překonávat odpor žen. Myslím tím odpor žen přístupných k překonávání odporu. Překonávat odpor žen zásadně odmítajících, je barbarské a je hodno opovržení. Ale překonávat odpor žen toužících po spolupráci, je krásné, čestné a hodné obdivu.“

„To je zvláštní, jak někdo málo vydrží. Trocha alkoholu a jste mimo hru, pánové.“ řekla a doufala, že nemá pravdu.

Když se pak skutečně dostali až k předpokládanému odporu, ukázalo se, že šlo jen o akademické tvrzení, kdy odpor byl sice předpokládán, ale jaksi ho nebylo. Pak ovšem došlo ještě naposled toho dne k nepředvídanému karambolu. Naďa nabídla Romancovi krabičku prostředků, které muži za těchto okolností používají. Byla to její

vstřícná iniciativa a on ani nepátral, proč to vlastně má doma. Když se pak chystal ulehnout a v klidu vyčkat rána, uslyšel její výkřik, který patřil oné technické pomůcce. Prostředek uplatňovaný bez závad zůstal totiž tam, kde se sice měl pohybovat, ale odkud měl také s Romancovým úsilím odejít. Takže co teď? Tak zněla otázka toho dne snad poslední, ale zato podstatná.

77

7.

„Zítra mám zasedání katedry, budeš se muset o sebe postarat,“ řekla Astrida a Urban se škodolibě zašklebil. Jestli mohlo jeho ženu vyvést něco z míry, bylo to právě

jeho šklebení.

Samozřejmě, že zasedání katedry byl celkem všední akt, kterému by za normálních okolností nepřikládal větší význam. V posledních měsících se však začal měnit v obřad doprovázený rituálními tanci s četnými úlitbami bohům. Podobné hodnocení by ovšem z Astridiných úst nevyšlo. Stalo-li se v poslední

době někdy, stalo-li se to vůbec, že Urban o pracovních záležitostech své ženy přemýšlel, musel by přijít na to, že zasedání, které se zabývá třeba výskytem metafory v literatuře osmnáctého století, se nemůže zvrtnout tak, aby si zasloužilo podobné

hodnocení. Protože však šlo o univerzální problém, chápal, že se zde shluklí odborníci navzájem překonávají a snaží se prokázat svou nepostradatelnost v době, kdy škole chybějí peníze na výplaty.

S úsměvem poslouchal stížnosti své ženy, která odsuzovala ty ze svých kolegů, kteří se studenty pracovali úsporně jenom proto, že si až dosud nikdo nestěžoval. Laxní

vztah učitelů k práci studentům samozřejmě vyhovoval.

Na zasedání katedry se všichni úporně připravovali a snažili se své kolegy ohromit překvapivými sděleními. Publikační možnosti byly na univerzitě prakticky nulové, proto křížili zbraně ve slovních půtkách.

„Moc si to bereš, Astrido. Na škole o tobě přece nikdo nepochybuje,“ řekl Urban, aby ji uklidnil. Myslel to dobře, chápáno to bylo jenom jako doklad dobré vůle. Do jejich záležitostí přece neviděl. Jazykovědu bral na vědomí jako barvoslepý bere na vědomí západ slunce na horách.

„Samozřejmě,“ odtušila. „V poslední době přišlo na katedru několik mladých lidí. Všichni jsou ambiciózní a všichni přesně vědí, že nahoru se mohou dostat jenom přes naše záda. Na minulé zásluhy nebere nikdo ohled. Kluk, který se před několika léty přede mnou uctivě hrbil, mne teď blahosklonně poplácává po zádech.“

„To bych mu velice rychle zatrh,“ vykřikl Urban překvapeně. V této poloze si neuměl svoji ženu představit a přiznal se, že ji tak ani vidět nechce. 78

„Snadno se ti to řekne. Hned by mi dali nějakou nálepku, se kterou bych pak musela chodit. Když si koncem týdne koupíš pár literárních časopisů, vždycky tam někoho z nich najdeš. Snadno tam dokazují, že my, kteří soukáme vědu pracně a odpovědně, jsme vlastně hlupáci, protože jsme nepřišli na jejich převratné konstrukce. Samozřejmě,“ odpovídala Urbanovi na otázku dřív, než ji vyslovil, „není to tam tak konkrétně, ale způsob, jak přistupují k věcem, jak se vyjadřují k autoritám, které my respektujeme a citujeme, říká zřetelně, že na nás taky dojde. Jen co budou pevnější v kramflekách, hned s námi zametou.“

„Bože, dá se v takových poměrech žít?“ vzdychl Urban. „Něco podobného jsem netušil.“

„Proč bys měl tušit? Nemáš přece na nic podobného vliv a buď rád, že nemáš.“

„Člověk by řekl, že čím je jeden vzdělanější, tím je i kultivovanější.“

„Dej s tím pokoj. Možná, že to myslíš upřímně, ale mně to zní dost licoměrně.

Kultivovaností myslíš četbu Goetha a poslech Šostakoviče? Nebo jde o kulturu lidských vztahů? Všichni máme plno tváří. Když se to jednou rozháže,“ přešla plynule zpátky ke své katedře, „bude trvat léta, než se vytvoří a ustálí smysluplný řád. Zde by neměly platit politické normy a jim podřízená, nebo z nich odvozená schémata.“

„Mám si snad myslet, že tě na katedře může někdo ohrozit?“

„Ale kde,“ hlesla, „jenom mi všechno dělá starost. Dělat si starost je lidské, ne?“

Urban byl zvyklý na suverénní postavení své ženy a poskytovat jí pomoc nebyl zvyklý. Zranitelný člověk je člověk ohrožený a ohrožený člověk pomoc potřebuje. Nebyl si však jist, zda by jí pomoc mohl nebo uměl poskytnout. Ustálil se proto na zjištění, že Astrida je silná žena, která

všechno zvládne.

„Když intrikují nevzdělanci, člověk ví, na čem je. Rána sem, rána tam. Dostanu, dám. Když se do toho dají vzdělanci, tak pomoz pánbu,“ zhodnotil za chvíli situaci.

„Pak iluze zalézají houfně do děr. Elita národa,“ dodal ještě pohrdavě a dál se omezil na výzvu, aby se nebála, protože není čeho.

Druhý den se vrátil z práce a Astrida nebyla doma. Schůze jim začínaly v sedmnáct hodin a končily podle okolností v jednadvacet i později. Vzpomněl si, že nemá síťovou jízdenku a protože už dva dny jezdil metrem s propadlým kuponem, vzal auto a jel na nejbližší stanici metra, kde v tuto dobu byla prodejna jízdenek bez 79

zákazníků. Školáci a důchodci, kteří vytvářeli během dne fronty, byli už doma. Když

pak vyjížděl z vedlejší ulice na hlavní, přehlédl v zamyšlení značku vyzývající řidiče k odbočení vpravo a jel asi dvě stě metrů v protisměru. Když to zjistil, zalil ho studený

pot. Za těch pár vteřin hrůzy se náhodou s nikým nepotkal, ulpělo to však na něm jako memento. Nemohl se zbavit trapného pocitu viny. Co jsem to za člověka, takhle selhat?

Vteřina a co pak s lidským životem? Když dojel domů, třásly se mu nohy. Pak se však ujistil, že když se nic nestalo, tak o nic vlastně nešlo. Selhání, které

nic neznamená. Takových je a bude! Jakýsi výpadek čehosi, stát se může leccos. Podruhé si dá pozor. Výčitky svědomí jsou buržoazní přežitek. Uvědomil si, že vymýšlí nesmysly. Jaký buržoazní přežitek, když žijeme ve světě, kde být dostatečně buržoazní je přednost a touha mnohých? Co by kdokoliv dal za slušnou zásobu peněz? Většina na přiměřený balík není s to dosáhnout a proto o své

buržoazní účasti může jenom snít.

Stačí vjet omylem do protisměru a máš po iluzích, člověče. K čemu ti je konto v Rakousku, když si pro ně už nepřijedeš?

Cítil, že by se měl s tímto směrem úvah vyrovnat jejich rázným odmítnutím. Přece si jasně řekl, jak se věci mají. Proč si lámat hlavu něčím, co sice být mohlo, ale není?

Míchal na pánvi dvě vajíčka, před tím na ní opekl kus slaniny. Ještě do směsi nakrájel sýr, který se pomalu rozpouštěl a protože zapomněl na cibuli, nakrájel ji teď na kolečka a přidal do tuhnoucí směsi.

„Samozřejmě, madam pivo nepije a proto ho ani nekupuje,“ rozkřikl se nad otevřenou lednicí. Bylo tam leccos, ale k pití nic. Nalil si do sklenice jakýsi džus, s odporem ho však vylil do výlevky kuchyňského dřezu.

„Co to bylo za svinstvo? Určitě něco pro potenci nebo pro hubnutí.“ Astrida hubnout nepotřebovala, jeho potence byla regulována okolnostmi, které teď nebyl ochoten připomínat. Představa, že mu tajně podsouvá podpůrné prostředky, ho však rozveselila.

Aniž tušil proč, připomněl si Naďu. Kdo má Naďu, ten se má. Ta by mu nic podobného dávat nemusela. Chvíli zůstal v její blízkosti a dělalo mu to dobře. Dopil sklenici vody a chystal se umýt nádobí. Z jedné blondýny přešel plynule na druhou. 80

„Neruším?“ zeptal se, aniž se představil. Chvíli byla zticha, pak však poznala o koho jde.

„Ovšem, že nerušíte. Musíte však chvilku počkat, mám tady práci, kterou rychle odbudu. Pak se vám budu zcela věnovat.“

živě si představil, že se mu zcela věnuje.

Netušil, o čem s ní bude mluvit. Svíravý pocit v hrudníku bral jako důkaz výčitek svědomí a z toho plynoucí nejistoty. Měl teď pár minut na rozmyšlenou, těch pár minut uteče a on bude muset začít. Ona je suverén, on bankovní úředník. Přišlo mu to k smíchu. Jaká je tu souvislost a jaký je tu kontrast! Suverén v obchodu s lidskými vášněmi a suverén v oblasti, kde jsou dobíjeni nebožáci, kteří sedli na lep ideálům. Uvědomil si, že uvažuje nesmyslně. Škodí

bance, sobě a lidem kolem. Podobné

úvahy si však nesmí připouštět. Na jeho straně je přece právo, účelně, optimálně

regulovaná praxe. Optimální v tomto případě znamená společensky žádoucí. Lidé

jednají podle norem, na kterých se dohodli. Jsou lidé, kteří je berou jako Bohem dané, vycházejí jaksi z podstaty života.

O čem to tu uvažuješ, pitomče? oslovil se nerozvážně. I prostitutky jednají podle norem. Nebo snad ne? Je nezřízená pohlavní žádostivost jednání normální? Otázka je, co v tomto případě je normální. Normální je smlouva mezi živnostníkem a zákazníkem. O nic jiného nejde. Z tohoto hlediska je všechno v pořádku a rozhořčovat se mohou jenom ubozí moralisté. Vždyť jsou lidé, myslel tím muže, kteří doma nemají ženu a své

potřeby uspokojují za pomoci těchto dam. Co mají dělat jiného? Mají si sehnat ženskou, která jim dá zadarmo, uzavřel úvahu, která se mu jevila být trapná a snad proto ji i zakončil trapně.

Není třeba vidět všechno hned z té horší stránky. Ani žádostivost nemusí být hned viděna jako nezřízená. Napadlo ho, že se právě chystá mluvit s bordelmamá, jak pravilo literární klišé dávno minulých let, která by o žádostivosti měla něco vědět. Nebo šlo o romány z minulého století? Četní francouzští umělci bývali hosty nevěstinců, marně vzpomínal malíře, který maloval prostitutky. Bordelmamá. Představoval si padesátnici, určitě tučnou, která žije a tyje ze svých slečen, kterým je matkou i rádkyní. Musí umět poradit a proto musí mít osobní zkušenost.

Když dospěl až sem, rozhodl se, že zavěsí. Dáma, jako je Beatris, se musí vyznat v profesi mužstva, které koučuje.

81

Několikrát na sucho polkl a vytrval. Nechtěl být sám se svými představami. A pak: Zakázané ovoce nejvíc láká, říkal si teď se smíchem a zkontroloval čas. Tajemství, to jsou stránky života, na které není vidět. Tajemno poodkrytých těl a zatajeného šerosvitu lidské duše. Vzápětí se ovšem opravil: Jakápak poodkrytá těla, jakýpak šerosvit. Vše je všední a jednoduché. Nějak mužského, který k nim přijde, musí dáma, specializující se na romantiky, dostat do ráže. Její poslání je dosáhnout chlapovy erekce. Nic jiného v tom není. Mezi jeho erekcí a prkenicí je přímoúměrný vztah. A je to. Teď se Urban smál hlasitě. Kolik by si účtovali, kdyby se mu to nepovedlo?

Neuměl si představit větší ponížení. Oboustranný debakl. Přidržel na sluchátku dlaň, aby, kdyby už náhodou poslouchala, neměla dojem, že se s někým domlouvá a dělá si z ní legraci.

Co tam, proboha, dělá tak dlouho? Ví přece, že mne má na drátě. Nebo likviduje nějakou normální mužskou potřebu? Vzápětí ho však napadlo, že prostitutky asi nelikvidují normální mužské potřeby. Přece nemůže normální chlap, tím myslel občana s průměrným platem, vydávat tolik peněz za pár minut čehosi. To by si moc neužil, takže jde jenom o výstřednosti. Jasně. Jde o výstřední služby, které mají oživit manželský soulad.

Představil si, jak se k němu chová jeho žena Astrida, cítil, že ji svou představou ponižuje a natáhl ruku, aby telefon zavěsil. V tu chvíli se ozvalo: „Tak jsem tady a jsem jenom vaše.“

„Máte na mne čas?“ zeptal se zbytečně. Vždyť dokonce vyhlásila jakýsi vztah osobní závislosti.

„Však jsem řekla. V podniku je klid a já nebudu nikým rušena.“

Dala někomu pokyn. Arnošt patrně ulehl na jejím prahu.

„Ach bože,“ vzdychl a znělo to dost nešťastně.

„Copak se děje?“ zanotovala v mollové tónině.

„Paní Beatris, slyšela jste někdy o Euboliovi?“

„Po pravdě řečeno, nevím. Asi ne. Kdo to má být?“

„Už nikdo. Jenom slovo v nějaké učebnici. Stín. Ale kdysi to byl člověk jako jsme my. Myslel a jednal jako my ještě za časů nějakého římského císaře.“

82

„A jo, vy mne zkoušíte z dějepisu. Mám sice maturitu, ale zkoušky jsem dělala s neobyčejnými potížemi. K tomu se přiznám dřív, než na to přijdete sám.“

Otevřeností jej trochu zaskočila. Chtěl říci, že Eubolius asi patří do literatury, ale kdo ví, zda právě tam. Měl však nad ní převahu, protože jméno toho nebožtíka slyšel dřív než ona.

„Tenhle pán,“ pokračoval, „si kladl otázku, zda člověk, který o sobě řekne, že lže, skutečně lže, nebo zda mluví pravdu. Já o člověku, o kterém jste nikdy neslyšela, vím jenom to, že stejně jako my poznal, že lidské problémy jsou univerzální a věčné.“

„V tom byl nějak výjimečný? Mám dojem, že podobných muselo být hodně, když už neřeknu přímo, že vymyslet zrovna tohle může každý a nikdo ho za to nebude za tisíc let připomínat.“

„Skočila jste mi do řeči právě když jsem váhal, zda mám říct to, co jsem chtěl říct.“

„Ó, promiňte mi mou neomalenost. Chystáte se sypat perly a já vám v tom bráním.“ Smála se a bylo slyšet, že se dobře baví. Zřejmě na jeho účet.

„Už zase. Děláte si ze mne legraci dřív, než si to zasloužím. Vzpomenutá

Euboliova myšlenka o tom, zda člověk skutečně lže, když se ke lži předem přizná, mne totiž inspirovala k jednomu výroku. Říkám a vy rozhodněte, zda to myslím vážně, když

teď řeknu, ježišmarjá, v jedné větě dvakrát totéž sloveso…“

„Pane, z vás to leze jako z chlupatý deky. Tak se rozhodněte. Promiňte ženskou zvědavost, ale vypadá to, že budu muset mluvit za vás.“

„To je tak,“ nabral dech, „když vám teď řeknu, že jsem se do vás zamiloval, věřte, že lžu. Je to lež ze zpupnosti, z pýchy, z přemíry sebevědomí a ze zahleděnosti do své malichernosti. Lžu, protože cítím potřebu velikosti, která je mi z mnoha důvodů

odpírána. Domnívám se totiž mylně, že zamilovat se je jaksi nezbytné za jistých životních situací, že to patří k důkazům mužské velkoleposti.“

Přišlo jí to k smíchu, ale mlčela. Už jí lásku vyznával kdekdo, ale takhle ji ještě

nikdo neoslovil. Většinou šlo o slova, která měla něco předstírat, platila tady jakási dohoda, že když jde o ono konkrétno, které nabízela, musí být vše doprovázeno domluvenými symboly.

83

Poslouchala ho a dívala se přitom na zeď proti svým očím. Dovedla být drsná až

neurvalá, zlá a nesmiřitelně sobecká, dovedla se však také dojmout a slzet nad maličkostmi. Když někde našla kočku, tiskla ji ke své hrudi a říkala jí do ucha, jsme na tom obě stejně, chodíme od jednoho k druhému a nikdo nás nemá rád. Každý nás pohladí a pošle dál. Byl tu samozřejmě rozdíl, který ve chvíli svého citového vzrušení

necítila. Kočka si svůj osud nevybrala, ona byla do své relativní samoty vháněna svou povahou. Svou citovou samotu dočasně rušila tím, že panovala mužům. Svému a dalším, kteří jí přišli do cesty a nechali se zmást jejím andělským zjevem.

„Mužský je totiž velkolepý svou plodivou silou,“ slyšela Urbana, kterého měla za Romance, „tím, že je zdrojem pohybu, vývoje, podněcovatelem lidského toku.“

To se jí zvlášť líbilo, musela natáhnout ruku, ucpat dlaní sluchátko, protože by se ho svým řehotem jistě dotkla.

„Vím, že to zní nesmyslně,“ řekl, jako by ji slyšel, „snad by bylo lepší říci, nevím, právě mne nic nenapadá, vím jen, že k tomu svému jednání potřebuje pohonnou sílu, kterou je něco tak bizarního, jako je láska.“

Poslouchala ho a divila se tomu, že ho viděla jenom jednou a dovolí mu, aby si z ní dělal legraci. Copak někdo mluví takhle se ženou jako je ona? Nikomu přece nic nepředstírala. Věděl, když proti ní usedl, že je v nevěstinci. Kdyby řekl jasně a zřetelně, že chce právě ji a že za to zaplatí zvýšenou cenu, řekla by ano. Takhle dělá dojem, že o to sice stojí, ale nechce platit, chce její služby zadarmo. Doufá, že ji chytne na vějičku medových slov a ona, dojata, lehne před ním na záda.

„To, co říkám, vás asi příliš nenadchlo. Cítím, že se tváříte překvapeně a nechtěl bych číst vaše myšlenky. Jsem si však jist, že nejsem daleko od pravdy, že jste až dosud nebyla mužem podstatně zklamána.“

V tom máš pravdu. žádnému jsem k tomu nedala příležitost, řekla si téměř

nahlas.

„Proto dáváte lásce přednost,“ pokračoval nerušeně, když na druhé straně linky bylo ticho, kterému přisuzoval souhlas se svými výroky. „Vidíte ji jako opar nad obzorem šedivého života. ženy přece mají sklon být romantické. Přitom jsou jim už

jejich romantické dívčí střevíčky dávno malé a ony tam pořád cpou nohu. Věříte, že čest milujícího je za všech okolností ctí, že jeho odvaha neselže ani v kritických situacích. Věříte zkrátka, že věrnost nepřišla o svůj poctivý obsah. 84

Kéž by vám toto pojetí světa zůstalo co nejdéle. Protože láska je pojetí světa. To jenom člověk jí opojený věří, že jde jenom o něho a o ni. To jsem však nechtěl říct,“ pokračoval po malé pauze, do které nevstoupila, čemuž přikládal určitý význam. „V lásce jde o moc věcí. Nejen o touhu, které je tady samozřejmě dost. V lásce jde o odpovědnost, o onen strmý val, který slézt je člověku zatěžko.

Věříte, nevěříte? Raději se předem přiznám, že všechno, co jsem teď říkal, byla lež. Nic jsem nemyslel vážně. Schovám se za to kluzké slovo, které už jenom vyslovit je obtížné. Nebo lehké? Nevím.“

„Pane Romanec,“ řekla do ticha, které nastalo, když se Urban vyčerpal projevem, který mu asi nevyšel. Kdyby byly jeho umně vyvedené myšlenky chápány jako legrace, pronést je mohl a dodatečně by se jim i vysmál. To jsem ji doběh, běhnu, ha, ha! Jenom aby to nebrala úplně vážně.

„Pane Romanec, slyšel jste někdy o Karlíkovi Rumlovi?“

Co tím myslí? Nešlo o nějakého operetního zpěváka? Pátral v paměti, na nikoho nepřišel.

„Nevzpomínám si. Nešlo o nějakého herce? Z první republiky, myslím.“ Snížil přitom bradu až k uzlu kravaty, kterou si zapomněl sundat. Když přišel domů, ani ruce si neumyl.

„Karlík byl kluk z naší třídy a když mu bylo dvanáct let, vyznal mi lásku. Dělal to dojemně neobratně, jak taky jinak a myslím, že to myslel upřímně, pokud dvanáctiletému klukovi vůbec o něco podobného může jít. Podle mne šlo o poznávací

záležitost. Amatérská gynekologie byla už mezi námi v té době dost rozvinutá. Kdy jste vy začal nabírat první zkušenosti?“

Nemohoucně lapal po dechu. Byla to skutečně ta osoba, jejíž tajemný svit chápal jako příznaky bouře, která se k němu dere zpoza hory? Hory konvencí a morálních stereotypů?

„Co vás, proboha, přimělo vzpomínat na Karlíka? Probudil jsem ve vás potřebu reagovat na nějaký výrok? Vyjadřoval se Karlík způsobem mně podobným?

Pochybuji.“

85

„Za všechno se platí, milý pane, i za vzpomínky. Ani ty nejsou zadarmo. Já sama se jim vyhýbám, protože mi vždy někoho připomenou a ten někdo mi vždycky dokáže, že všechno bylo jinak, jenže všechno je vždycky tak, jak to je a to je dobře. Nechci nic jiného, než co je. Jistotu,

která je v tom, co je. Samozřejmě, že moje jistota může někoho pohoršovat. Ale já nepotřebuji žádné vykřičníky, mám jich dost!“ křičela a jemu nezbylo než se nechápavě divit o co jí jde, co se to děje? „Proto nechci, abyste mi tady kázal o morálce. Já mám svoji morálku. Bylo by moc banální, kdybych se s vámi přela a dokazovala, že i ty moje holky mají morálku, možná, že jsou i morálnější než leckterá

dáma, nebo ta, co si o sobě myslí, že je dáma a tady se nechá Arnoštem opracovat za pár stovek. Drsné, co?“ dodala, když zaslechla, jak nabral dech. Jenže on v duchu vykřikoval: Ty si fandíš, holka. Kde jsem já tohle čet? Každé řemeslo má svoje iluze. Každá víra je asi dobrá, když ji myslíš opravdově. Do jeho myšlenek prosakovaly její

věty: „Jenže tak to je. Já jsem si to nevymyslela, jenom jsem se tomu poddala. Je to hřích, dát se něčemu bez výhrad, třeba hříchu?“

„Já jsem vás nevolal proto, abych s vámi vedl filozofické debaty. Já jsem chtěl v sobě utišit, volal jsem, abych, no, volal jsem vás proto, že jsem vás chtěl slyšet.“ Styděl se teď zcela upřímně především proto, že slyšel jak se směje.

„Já jsem to hned věděla, že jde o obchodní rozhovor. Nebo ne? Nejste zvyklý na tento typ jednání a proto jste všechno zabalil do slov, která se, podle vás, hodila do tohoto kšeftu. Ale jděte, vy naivko, nic si nenalhávejte,“ řekla, když ji chtěl přerušit.

„Věci jsou v podstatě jednoduché a my máme zbytečnou potřebu si je komplikovat. Nebo nemáme?“

Arnošt opracovává dámy za pár stovek. A on nutil Naďu, aby tam volala. Už ji mají v seznamu jako možnou zákaznici. Na nový rok jí pošlou novoročenku se seznamem nových úkonů. Ještě že neuvedla svoje jméno. Co s tím vším teď? Jako směšné mu přišlo všechno, co jí před chvílí vážně a upřímně říkal. Skutečně to asi myslel upřímně a ona všechno ponížila. Udělal si ostudu. Před ní nebo před sebou?

„Myslím, paní Beatris, že jste mi zbytečně ubližovala. Všechno, co jsem zprvu říkal, jsem myslel upřímně. Měl jsem dobrou vůli prorazit tu vrstvu, ten škraloup,“ chtěl říct špíny, ale zase ji nechtěl tak surově napadnout, „škraloup lhostejnosti, která z vaší

řeči čišela. Doufal jsem, že leccos cítíte.“

86

„Ale jo, to víte, že jo. Proč ne? Jsem ještě dost zdravá a při smyslech. Co s tím vším uděláme?“

„Já se vám ozvu. Nevolejte mi. Až se z toho vzpamatuju, zavolám.“

„Vzpamatovávejte se rychle. Byla to příjemná půlhodina.“

Smála se a jemu vadilo, že sledovala hodiny.

87

8.

Romanec se hrbil nad stolem a sepisoval své denní penzum postřehů a poznámek: Je příjemné věřit, že to, co se mi líhne ve vědomí, je šepot duše. (To je Tákur. Kam se ta knížka poděla?) Ospalé převalování mlhy s nezřetelnými výkřiky. Je to hlas havrana nebo černého svědomí? Mlhy je u nás dost koncem roku. Krajem se roztáhne lhostejná mlčenlivost, ticho ruší jenom tato ptačí havěť. Mám to teď v duši. Cesta je očekávání něčeho. Odněkud někam. Nejdeme proto, abychom šli, ale abychom někam došli. Za každým zákrutem cesty je něco překvapujícího. Dej si poradit i od těch, kteří jdou jiným směrem. Všechno má význam pro pomíjivou vteřinu. Je něco většího než je ona pomíjivá vteřina? Sotva. Odpovídám si, i když mám sotva nárok na jistotu, která by mne uspokojila. Z podvědomí vystupuje jednotka kritických imperativů

k večernímu rozkazu.

Romanec dopsal až sem a protože popsal celou stránku, vyjmul znechuceně papír ze stroje a vložil ho do zásuvky stolu, kde byla podobně popsaných lístků už slušná

zásoba. Doufal, že se časem najde něco, co přivábí žádoucí myšlenku. Jako láká rybář

rybu na červa, on lákal myšlenky na slova. Zatím to bylo přání nepřiměřené

možnostem. Ještě ho ke všemu tísnily myšlenky na Naďu. Proč si lámat hlavu? Všechno je její věc. Mužský je k tomu, aby dělal děti. Když je žena nechce, má se postarat. Nebo s ním nelézt do postele. Taky jí to hned řekl, že případné následky nejsou jeho věc. ženská, která nebere antikoncepční pilulky, nemyslí na své zdraví a je proto nezodpovědný tvor.

Jenže tu pořád bylo něco ve vzduchu. Vzadu v hlavě ležela tíha. Bylo těžké ji odlišit od jiných tlaků, které se mu připomínaly, ale věděl o ní. Možná, že tak vypadají

archaické výčitky svědomí. Bože, co se stalo? Trapná nehoda, která může mít pro jednu ze stran dočasně nepříjemné následky. Co by jiní dali za to, aby se tyto následky dostavily. Třeba kolegyně Štěpničková. Ví, že její muž ji není schopen oplodnit. Ví to a neřekla mu to, on věří, že vše je její vina. Doktoři jí řekli, paní, můžete mít dětí celou kupu, ale ne se svým mužem. Pošlete ho sem. Ona se mu to stydí říct, bojí se, že mu způsobí bolest. Místo toho, aby s někým přijatelným vlezla do postele, myslí na chudáka manžela.

Vyhnout se Nadě nebylo možné.

88

„Tak co, jak se daří,“ řekla, když Romance potkala na chodbě. Ujistil ji, že výborně. Chvíli si předkládali banality a navzájem o sobě uvažovali, zda jsou skutečně

tak omezení, nebo zda omezenost jenom předstírají a když předstírají, tak proč. Dělá ze sebe blbce, abych si ho zprotivila, řekla si Naďa.

Je to slepice, jako většina ženských. Když nesežene chlapa, je s ní konec. Skončí

jako filozofka. To ovšem Nadě křivdil nebo ji spíš přeceňoval. Dnes se za filozofii vydává kdeco, říkal si večer Romanec, když si proti své vůli znova přehrával jejich rozhovor.

„A nekuř, není to zdravé,“ řekl aniž tím co myslel, protože tak mluvil vždycky, nepostřehl, co postřehla Naďa. Zasmála se, řekla, že nemusí mít strach. „Hned jak budu mít jistotu, že jsem v tom, hned přestanu.“

Strnul a do večera, vlastně do noci, do něj nic nebylo. Ona s tím, proboha, počítá! Ona uvažuje o možnosti svého mateřství. Razantně

tě, holka, vyvedu z omylu.

Vyváděl ji z omylu nejjednodušším způsobem, na který může mužský přijít. Ignoroval ji. Dělal, že ji nevidí. Předstíral, že je mu jedno, jak se cítí, zda její bojové

dny přišly nebo nepřišly. Zavíral se ve své kanceláři, obývané s doktorem Urbanem, a poprvé byl za jeho přítomnost vděčný.

Když se mu však stalo, že se mu chtěl Urban svěřovat se svými starostmi, rázně

ho odmítl. Cítil, že by tak jednat neměl, ale co je mu do Urbanových trablů? To by se pak musel přiznat ke svým starostem. Copak já mám nějaké starosti?

Zazvonil telefon a ozvala se Naďa. Chtěl jí odseknout, ale pak celkem nezúčastněným hlasem oznámila, že se ozval malíř, který jí prodal obraz, pro který

spolu jeli. To ho přimělo zvednout oči ke stropu a zeptat se, co ten člověk ještě chce, vždyť zaplatili to, co si určil. „Fakt ovšem je, že cena byla nízká.“

„Budeme se muset sejít, doufám, že si uděláš čas.“

„Dneska jsem tady dlouho. Nevím, zda oplýváš trpělivostí. A pak, dneska jdeme s Marií na koncert.“ Ano, je tu Marie, která má také svá práva. Sice jich není moc, ale jednou týdně a tak dále.

„Takže jsi tu dneska dlouho a pak jdeš s Marií na koncert. Nevadí, zdržovat tě

nebudu. Hned, jak odejde Urban, mi zavolej a já k tobě zaskočím.“

89

„Jo, to je horší,“ zasmál se poťouchle a pohlédl na souseda. Chtěl na jeho adresu něco dodat, ale pak by se rozproudila debata, do které by zasahoval, proto raději zmlkl, když ji ujistil, že se uvidí.

Ve slušných podnicích kapitalistického typu se nedodržuje pracovní doba. Pracovníci, kteří chápou své poslání a nepracují jenom za mzdu, vysedávají po práci za svými stoly a osnují plány, jak podniku prospět progresivními podněty. Vyměňují si informace a protahují si nohy, na jejichž protažení nebyl během pracovního dne čas. Kdo chodí domů včas, je podezřelý, že to s podnikem nemyslí dobře. Není třeba to s podnikem myslet dobře, je třeba učinit zadost utvářejícímu se mínění. Jako se před časem stylizovali do socialistického pojetí práce, teď se podobně formovali do pojetí

zásadově kapitalistického.

Urbana napadlo, že by snad měl svá pozorování zveřejnit. Vždyť už bylo skoro šest hodin, koncerty v Praze začínají v sedm a soused se dosud hrbí nad displejem, kde mu naskakovaly sloupce čísel. Urban sám by byl raději doma, ale nechtělo se mu zvednout se, hodit do aktovky poznámkový blok, finanční časopis, který jinak spořivá

banka kupovala svým zaměstnancům, neboť její vedení prozíravě předpokládalo, že všichni čtou anglicky, a jít. Musel by se nějak vyslovit k nahrbené postavě

spisovatelově a zhodnotit jeho pracovitost.

Náhle se však otevřely dveře a vešla Naďa. Bylo vidět, že nejde o náhodnou návštěvu na konci pracovního dne. Chce doprovodit na stanici metra, napadlo Urbana a proto hlasitě zahlaholil. Nedostalo se mu žádoucího ohlasu.

„Promluvíme si tady, nebo půjdeš kousek se mnou?“ obrátila se na Romance a nedbala Urbanova významného úsměvu.

„Jak chceš, hřiště si zvol sama,“ utrousil Romanec a dál sledoval běžící čísla. Rozhlédla se kolem a na Urbanovo: „Tak abych jako šel, ne?“ pokrčila rameny a víc o něj nedbala. Nechala na něm, jak si celou věc vyloží. Vyložil si ji samozřejmě tak, jak se mu to hodilo, tedy téměř tak, jak vše odpovídalo situaci. A situace byla standardní. Není příliš mnoho záležitostí, které se projednávají podobným tónem.

„Máte osobní problémy. Někdy se to stane. Já pádím,“ řekl a skutečně se rychle vzdálil.

90

„Ten blbec nás už prokouk,“ řekl Romanec na Urbanovu adresu. „Pochopil o co jde.“

„Říkáš prokouk? Poznal o co jde?“ řekla rázně. „Tys to taky pochopil a stejně

rychle? Ti, o které jde, mají obvykle dlouhé vedení. Jenže ono o nic nejde, pane kolego.“ Rozepjala si kabát a usedla na Urbanovu židli. Tak je všechno v pořádku. Romancovi spadl kámen se srdce. Je to v pořádku. Obvyklá situace, rytmus nebyl porušen, biologické nebo jaké procesy probíhají bez závad. Kolikrát za jeho života ho tohle zjištění naplnilo radostí. Viděla jak ožil.

„Několikrát se mi stalo, že se náš pes v parku vyválel v cizích výkalech. Pak abych ho myla a pes se nemá koupat příliš často. Tímto jednáním maskuje svůj pach, nebo na sebe bere cizí osobnost po svém zvířecím způsobu?“ Dívala se, co na to řekne. Nechal displej počítače a jenom zíral. Co to má znamenat?

„Bereš na sebe cizí osobnost tím, že se válíš, promiň mi ten výraz, ale použila jsi ho ty, v cizích výkalech? Samozřejmě, že mi tady adresuješ jakési sdělení, které se pokouším rozšifrovat.“ Pokoušel se o to za následujícího mlčení. Přemýšleli oba, oba usilovně.

Tím, že se se mnou vyspala, na sebe vzala část mé osobnosti, to bych ještě

chápal, říkal si, ale proč to srovnává s tak nehorázným psím jednáním? Bere to jako ponížení. Určitě. Ponížila se tím, že se se mnou vyspala. Něco ze mne však na ní ulpělo. Nebo v ní. Ucítil, že rudne. Něco ze mne v ní zbylo, co zasáhlo její osobnost. Jsem snad méněcenný? Jsem člověk s plnou hodnotou. Doufám, že je těhotná.

„Kolik je ti vlastně let?“ zeptala se najednou.

Pozor, zavelel kdosi v Romancově vědomí. Může jít o nevinnou otázku, může to také být rafinované prohlédnutí do budoucích časů.

„Proč tě najednou zajímá můj věk? Konfuciovu otci bylo osmdesát a matce asi osmnáct,“ zašklebil se, pořád mířil do onoho nechtěného prostoru, kde se míhají

záhadné procesy, na kterých člověk nemá rozumovou účast, které probíhají samy o sobě, účastník jenom žasne nad jejich výsledky.

„Podívej se,“ řekl po chvíli, když s rozpaky sledoval, jak se schoulila na židli a zastřela si tvář cípem kabátu. Vypadala bezradně a bezbranně. „Jsem dost starý a proto 91

tuším, co všechno tohle znamená. Řekni mi proto otevřeně: Jsi těhotná, nebo nejsi?“

Narážek, tušení, grimas, ze kterých má muž mnohé vyčíst, zažil už dost a myslel si, že jich už nemá víc zapotřebí.

„Asi jo.“ Nezměnila polohu ani výraz v obličeji.

Neřekl na to nic, jenom začal skládat věci rozložené na stole. Uklidil papíry a pár krámů nacpal do aktovky. Ani dobře nevěděl, co uklízí. Takže je to tady a teď je na tobě

řada, kamaráde.

„Pojď, půjdeme ven, tady se nehodí mluvit o tak privátních věcech.“

V tomto případě měl pravdu a ona mlčky souhlasila. Do tohoto světa počítačů a neosobních finančních vztahů se nehodilo uvažovat, zda budou nebo nebudou mít spolu dítě.

Předpokládal, že ještě než vyjdou na chodbu, uchopí ho kolem krku a tím předznamená další vývoj událostí. Byl by to perfektní doklad banality jejich nahodilého vztahu. Ušetřila ho toho. Když si ji pak ve výtahu prohlížel, uznával, že je hodná

obdivu. Má-li se člověk na stará kolena oženit, proč by to neměl udělat s mladou a atraktivní holkou? Proč se chlapi po čtyřicítce rozvádějí a shánějí zajíce? On ho tady může mít bez trapného rozvodu a bez stejně ubohého dělení majetku.

„Trapas, viď?“ řekla venku před budovou a rozhlížela se, jako by vyhlížela taxi.

„Jdeme pěšky.“ Šetřil, sám o své vůli jel taxíkem jenom za služební peníze.

„Jsme dospělí, alespoň já určitě, proto se nebudeme zdržovat kličkováním okolo věci. Co s tím chceš udělat? Těhotenství je dneska záležitost dost frekventovaná. Myslím ze zdravotního hlediska. Chceš si to nechat, chceš se o dítě starat sama, chceš se vdát?“

Víc možností neviděl. Leda tu, že by otcovství přisoudila někomu dalšímu. Nepochyboval, že by se našel někdo, kdo by ji k oltáři ochotně dovedl. Jenže na tohle řešení by musela přijít sama.

„Jsi pozoruhodně přímý. Skutečně tu nevidím víc možností. Ještě je tu jedna, alespoň jako hypotéza,“ a pak po pauze, „že to ještě může přijít a všechny strachy byly zbytečné.“

„Ovšem, ale s tím můžeme počítat jako s dodatečnou nadílkou dědy Mráze. Zatím se soustřeď na první tři. Kterou hodláš zvolit?“

92

„Proboha,“ vykřikla a chytla se ho za ruku, „to řekneš tak lehce? Nic se nestalo, já jsem se jenom vyspal s holkou, která to ode mne chtěla a ať si tedy poradí! Já nic, já

muzikant.“

„Nekřič, prosím tě. Chápu, že je to osobní starost, ale proč z toho dělat veřejnou záležitost? I když není nic veřejnějšího než právě tohle. Něco podobného se děje denně

a nejen v téhle čtvrti. Celý svět se nezabývá ničím jiným, než spontánním množením.“

„V tom máš pravdu.“

Kolem nich proudili lidé, kameloti nabízeli večerníky, každý měl nějaký cíl a i když se tvářili nezaujatě a nezúčastněně, každý měl někoho, kdo mu snad věřil a čekal, kdy se vrátí domů. Tolik lidí, tolik domovů, tolik jídelních stolů a tolik postelí, říkal si Romanec.

„To je s podivem, kolik je v Praze zlatnických obchodů, jako by se to tady hemžilo lidmi, kteří nemají strach z bankrotů a mohou bezstarostně rozhazovat.“ Ohlédl se po ní, jistě by jí většina z toho, co svítilo z výkladních skříní a po čem se ona ani neohlédla, slušela. Určitě. Zlatý šperk je doklad, aha, doklad. Čeho? Mohovitosti manžela, dobrého vkusu, společenského postavení, dobře investovaných prostředků, doklad zpupnosti, výlučnosti? Každá kurva se pokrývá zlatem. Možná, že si to i půjčují, aby si dodaly zdání a lesku vznešených známostí a lepších úmyslů.

„Můžeš mi říct,“ zadíval se na ni a teprve teď si všiml, že kulhá. „Co je ti, proboha? Vymkla sis kotník?“

„Omylem jsem si ráno vzala malé boty.“

„Proboha!“ vykřikl, „já jsem myslel, že už jsi skutečně dospělá. Jak si někdo může obout malé boty, jak to, že vůbec máš malé boty?“

„Nehulákej tady. Zmokla jsem a dala jsem je uschnout. Pak jsem si nevšimla, že se srazily. Ráno jsem je ve spěchu obula a myslela, že povolí. Nepovolily a já mám pěkně zřízené obě paty.“

„Tohle se ovšem může stát jenom někomu,“ zabědoval v předtuše, že asi dojde na neplánovaný výdaj spojený s její cestou domů.

„Můžeš mi říct,“ vrátil se k původně zamýšlené otázce, „kolik jsi měla v poslední

době milenců?“

93

„Co to je za otázku? Má nějakou souvislost s otlačenýma nohama? Nebo chceš

vědět, na koho bys to mohl shodit, nebo tě snad zajímá, jakou mám sexuální frekvenci?“

Odtáhla se od něj a kose si ho prohlížela.

„Vidíš, to mne nenapadlo,“ zalhal. „Shodit. Mně stačí, když mi řekneš, kolik mužských jsi už měla.“

„Prostě chceš být trapný za každou cenu. Proč se ptáš právě na tohle, když víš, že ti mohu říct co se mi hodí a ty mi to nebudeš moci vyvrátit? Tak proč se ptáš?“

„Mám-li se nějak rozhodnout, musím vědět, pro koho se rozhoduji.“

„Takže pán se chce rozhodnout. Bravo. Půjde jistě o záslužné rozhodnutí. Lidstvo bude jásat. Pro co se, prosím tě, chceš rozhodovat? Nevíš, že jsem to já, kdo dovolí, aby ses vůbec nějak rozhodoval? O co ti jde, člověče?“ křičela na něj, opírala se o jakousi vitrínu a z očí jí sršely blesky. „Rozhodni se pro co chceš, mně je to jedno, rozumíš?

Zalez do té své nory a popisuj papír, vyváděj ty svoje mrzácký duševní sekrety na svět a těš se z toho, hnusáku ubohej.“

Zatím co řečnila, stál jí po boku a rozhlížel se po okolí. Snažil se o nezúčastněný

výraz, vypadal jako někdo, kdo poslouchá herečku přehrávající etudu z dramatického scénáře. Sledoval lidi, kteří je míjeli, někteří se ohlédli, pár mužů se s porozuměním usmálo. Ale každý se věnoval sám sobě a o Naďu se nezajímal. Řeč ukončila vzlykem. Zmlkla a on se po chvíli otočil, aby zjistil, jestli tam ještě

je. Stála a koukala do země. Mohl ji ironicky usadit, mohl všeho toho halasu využít a odejít. Věděl, že by to nebylo k ničemu. Večer by ji zavolal a všechno by zase pokračovalo. Proč věc zbytečně natahovat?

„Chtěl jsem jenom vědět, kolik jsi už v životě, ne před měsícem, měla milenců. To je všechno. Může člověk něco takového chtít?“

„K čemu ti to bude, jestli jsem měla tři nebo stopadesát?“

„Jistě uznáš, že je tady jakýsi rozdíl, ženská, která měla za deset let stopadesát milenců, je, jak to říct, děvka, která slibuje určitý citový a duševní standard. Chápeš? S

takovou se jenom vyspím a dál se o ni nezajímám. Taky si sama poradí, protože s podobnou náhodou musí počítat. Jenže jsi řekla, že se nic podobného nepozná. Pozná se to dodatečně na stavu její duše, holčičko. Děvka, která obslouží pluk vojáků, je na tom tak, jak byl Berlín na jaře roku 1945. Chápeš? V troskách. A já si nechci dovolit přivést 94

na svět dítě se ženou, jejíž duše leží pod troskami. Bože, co to žvaním?“ Rozhlédl se, jako by si teprve teď uvědomil, že stojí s krásnou dívkou a drží ji za ruku. V protisměru zahlédl taxi s rozsvíceným majákem.

„Máš pravdu, nějak podobně by to asi bylo. Jenže já v troskách nejsem. S tím se musíš smířit a neptej se, kolik pluků mne dobývalo.“

95

9.

Pršelo. Už několik dní se nad městem honily mraky, obloha si zamanula a člověka se snažila tisknout k zemi. Nemůže se jí to podařit, člověk jí unikne snadno. Astrida Urbanová si v duchu procházela otázky, které měla připravené k dnešním kontrolním zápočtům, protáhne se zablácenou ulicí, soutěskou, kde černá není černá, kde bílá dávno chybí, kde zářící výklady lákají jenom k úvaze, proč na to člověk nemá, a už mizela ve vchodu do budovy. Ve vestibulu šuměly hlasy studentů a teprve ve výtahu jí došlo, že tíseň, která ji zaplavila a které se nemohla zbýt, musela s něčím souviset. Přemýšlela o Urbanovi, o práci, připomněla si křik, který k nim v noci doléhal od sousedů, každý máme starosti, které se snažíme utajit a někdy se to prostě nepodaří. Když přišla požádat o kávu, pronesla sekretářka větu, jen tak ji mimochodem utrousila, která dala Urbanové příležitost k úvaze, o kterou nestála a které snad ani nepřikládala význam: „Za tohoto počasí do mne, paní docentko, nic není.“

„Je to tak, slunce je život, proto to nějak na nás musí být znát, milá paní.“

Šálek kávy si odnesla k sobě do pracovny a rozebírala nahodilé téma dál už sama. Co jenom náhražek jsme si vymysleli, protože jsme museli naplnit nutkání, které nás popouzelo. Slovo náhražka ji zaujalo a zůstala u něj chvíli. Elektrické světlo je náhražka slunce. Zvlášť, když neplatíme proud, pak nešetříme a umělé slunce nám přináší umělé

uspokojení. Zvykli jsme si na ně. Krví, která nám proudí tělem, přijímá naše nervová

soustava strach z nouze, strach ze tmy, strach z toho, že ochabneme, že padneme a nebudeme. Tma je smrt, Astrido.

Když na ni dolehla představa, že snad i ona je jenom náhražkou v citovém životě

jejího manžela, rázně toto téma zrušila. Takové trapné úvahy, co se změní na tom, že je venku šero, co by měla dělat proti tomu, že tam prší? Nemá na to vliv, proto o tom snad nemusí přemýšlet. Spíš by měla myslet na zablácené boty a na urousaný lem kabátu. Vyndala si lístky, na kterých měla poznámky o skupině, která měla přijít ke kontrolnímu zápočtu. Na každé stránce jedno jméno s údaji o práci studenta. Slunce lidem pořád nesvítilo. Alespoň ne v tomhle zeměpisném pásmu. Lámali si tím hlavu?

Sotva. Svítili si loučí nebo spali jako medvědi. Byli pokorní. Pokora je stav nevědění, nebo vyššího stupně poznání? Jíst museli i v zimě. Čert ví, jak to bylo. 96

Uvažuji scestně. Co by řekla Mařáková, kdybych jí položila tuhle otázku? že jsem se zbláznila. Tma patří k životu jako to slunce. Jako patří dobro ke zlu a láska k nenávisti. Jsme bipolární tvorové, paní docentko.

Oslovení, adresované jí samou sobě, jí trochu polechtalo sebevědomí. Svět je kontrastní, rozporný, vládne v něm konflikt. Nemůžeš se shodnout s vlastním mužem i když máš občas dobrou vůli. Prostě to nejde, máš tenhle konflikt v sobě zakalkulovaný, patří k živé hmotě. Projeví se tam, kde má nejmenší odpor. Když se neshodneš s ním, shodneš se s jinými lidmi. Proč právě ne s ním? Možná, že si našel jinou ženskou a úspěšně to tají. Pořád se všechno točí dokola. Vyhledáváš spory? Ne, samy si tě najdou. Není lásky, které by v patách nešla nenávist, rozčarování, lhostejnost. Ta přinejmenším. Lhostejnost je vlastní sestra nenávisti. Lhostejný milenec, ať už má na tebe dekret nebo nemá, je milenec, který si nenávist teprve za čas uvědomí. Je jedno, zda pak nenávidí

sám sebe, pohrdá sám sebou nebo tou druhou stranou.

Obvykle nejednala impulzivně, teď však zavolala profesorovi Bičanovi a jak telefon na druhém konci budovy vyzváněl, přemýšlela, co mu vlastně chce. Sluchátko někdo zvedl a ujistil ji, že neví, zda profesor vůbec přijde. Ulevilo se jí. Co mu chtěla?

Asi nic.

S mírnými rozpaky se dala do práce. Podlehla náhlému nápadu a to ji vzrušilo. Má nějaký skrytý důvod? Důvod, o jehož příčině její rozum neví, ale podvědomí už

tuší, nebo snad ví?

Vrtěla nechápavě hlavou. Když pak za chvíli profesor Bičan zavolal s otázkou, jaké má přání, nebyla s to si nic vymyslet. Proto ho musela požádat o rozmluvu a doufat, že ji cestou k němu něco napadne.

„Bude to dokonce symetrické, tedy esteticky přiměřené,“ zvolal nadšeně.

„Jak to myslíte, pane profesore,“ koktala.

Mezitím však zavěsil, patrně běžel postavit na kávu.

Tak, vzdychla. Ale co? Jsme lidé, žádné instituce předepsaných parametrů. Ještě

přehlédla soubor otázek, řekla sekretářce kam má namířeno, vzala na vědomí její

povzbudivý pohled a šla. Míjela skupiny lhostejných i zdvořilých studentů, kteří se ležérně opírali o stěny chodby nebo spěchali za neurčitými cíli, v hlavě se jí však neobjevilo nic, kvůli čemu by měla jít za profesorem, jehož společnost by jí snad byla 97

lidsky přijatelná, ale současně lhostejná a málo inspirativní. Lidský osud ho s ním mohl sbližovat, i když by obtížně vysvětlovala čím a proč.

„Vítám vás, paní kolegyně,“ roztáhl profesor náruč k symbolickému obětí.

„Máme to tu skromné a vybavení odpovídá tomu, že děkan fakulty patrně nikdy nebyl z členů naší katedry.“

Smáli se tomu zjištění, které mohlo mnohé napovědět, mnohé z toho, na co si už

zvykli a jenom se smíchem připomínali. Usadil ji do křesla a když k ní vzhlédl s otázkou ve zraku, došlo mu, že před tím, než host přednese své přání, musí podstoupit rituál pití kávy.

„Málem bych zapomněl,“ ťukl se do čela a čile vstal. Kávu zřejmě vařil sám. Sekretářku buď neměli, nebo nebyla přítomna, asistent by se k vaření kávy nesnížil. Proto Bičan odběhl do sousední místnosti. Bylo slyšet jak rachotí nádobím a Astrida se v duchu ptala, kdo asi nádobí umyl. Vzápětí se za svou představu zastyděla.

„Víte, pane profesore, musím se vám k něčemu přiznat,“ řekla, když z jeho ruky přijímala šálek kávy.

„Povídejte,“ vykřikl ze sousední místnosti, kam se vrátil pro svůj šálek. „Jsem skutečně zvědav, čím může filologická katedra zaměstnat historika.“

„Já jsem přišla jako soukromá osoba, pane profesore, má návštěva s katedrou nijak nesouvisí. Přemýšlela jsem o naší první rozmluvě. Pamatujete se na ni ještě?“

„Jak by ne,“ řekl, i když měl z této rozmluvy v paměti jenom informaci o jejím

neobvyklém početí. Urputně míchal kávu, až stopy jeho úsilí ulpívaly na okolí. Usoudila tak na jeho vzrušení. Černá deska stolu nesla četné důkazy mnoha sezení při kávě, kdy byla věnována pozornost problémům jistě podstatným.

„Když jsem šla dneska do práce,“ ulpěla zoufale na nejasném obrysu myšlenky,

„došlo mi, že jsme, myslím nás všechny, lidi vůbec, v situaci, ze které se dostat ani nemůžeme. Vytvořili jsme si svoji umělou přírodu a současně se na ni neumíme adaptovat. Myslíte, že to může dobře dopadnout?“

Sledoval ji utkvělým pohledem a položil na stůl šálek, který před tím nesl k ústům. „Jak vám mám rozumět, paní kolegyně?“ zeptal se konečně. Jak mi má rozumět? To kdybych sama věděla, tiskla si nešťastně spánky. Člověku pořád něco hrozí, nejdřív jeho židovství, pak diktatura proletariátu, která sice 98

dala člověku existenci, ale ubrala mu na vůli a na svobodné volbě, teď zase nejistá

existence plynoucí z nezvyku a z neexistence pravidel. Kdekdo na člověka tlačí a on má

pocit, že nemá šanci.

Viděl její utrápenou tvář a snahu dostat myšlenku z neurčitých poloh vědomí do oblasti artikulované řeči. Tam se myšlenka těžko dostává, říkal si tak přibližně, spíš

citem než slovy, protože zveřejnit myšlenku je odkrýt osobní standard, který

zveřejněním posvítí na osobnost. Chceme být lepší než jsme, nebo jenom chceme, aby nás okolí jako lepší vidělo, proto pozorně své myšlenky třídíme a vyjadřujeme. Jenže ona nemá proč co třídit a opatrně formulovat. Ona je někdo, je bystrá a její názory, zveřejňované na fakultních jednáních, svědčí o duchu, který má vždycky šanci.

„Já vám rozumím,“ řekl konečně když se vzdal naděje, že Astrida upřesní svoji úvodní větu. „Vytvořili jsme si umělou přírodu a současně nejsme s to se na ni adaptovat. To je téze, kterou by měla být uváděna konference o člověku a jeho perspektivách.“

Odmlčel se a čekal, co řekne. Neříkala nic. Zvolna upíjela kávu a přemýšlela.

„Po tisíciletí jsme žili jako prostá součást přírody. Snad mi nebudete odporovat když řeknu, že jsme byli jenom její oduševnělá složka. Od pradávna až do pravěku se životní cyklus lidského života ztotožňoval s cyklem střídajících se ročních období. Tohle nabízí obrovské množství zajímavých podnětů, zejména pro spisovatele a pro historika. V předjaří člověk plodil, na jaře sil, sklízel na podzim a rodil ještě před zimou. Vazba byla tak těsná, že si těsnější neumíte představit. Také nebylo z toho vztahu úniku. život s přírodou také byla podmínka života. Proto člověk přírodu ctil, respektoval a dobrovolně se jí podřizoval.“

„Tohle období neskončilo ve starověku, pane profesore. Ještě nedávno, myslím minulé století, žil náš vesnický člověk tak, jak jste naznačil,“ špitla Astrida radujíc se z toho, že se profesor chopil iniciativy. Trochu si popovídají a ona zase půjde a bude vrtět hlavou nad pozoruhodnými stavy svého ducha, nad zákruty své psychiky, které by ji neměly překvapovat.

„Ve městech, u nás už od středověku,“ pokračoval profesor aniž se u její

poznámky zastavil, „postupně vznikal jiný typ vztahu, totiž vztah člověka k člověku. Samozřejmě, že ve vztahu člověk-příroda byl vztah člověk-člověk taky silný. Jenže byl podřízen onomu primárnímu. Když se vymaníš z přírody, zemřeš. Celkem to ani nejde 99

se vymanit. Vymanit se ze vztahu k člověku bylo možné jenom v individuálním prostoru. Bez lidí člověk být nemohl.“

„Přemýšlím o tom, zda není tato téze sporná, pane profesore.“

„Přemýšlíte zbytečně. Nemůžete přijít na nic, čím byste toto tvrzení zpochybnila. Objev stroje znamenal začátek vzniku nového přírodního prostředí,“ pokračoval profesor, a vyjádřil mírnou nelibost nad dalším přerušením. „Člověk ho vytvářel spontánně veden silnou potřebou po materiálním bytí. Tak se postupně začal odcizovat oné dosud určující vnější přírodě, což z

nějakého, mně dosud nejasného důvodu znamenalo i odcizení se člověku. Člověk se začal odcizovat hodnotám, které jsou, nebo by měly být, v jeho případě trvalé, hodnotám lidskosti.“

„Mám dobrou vůli, ale nejsem na tuto úvahu připravená. Navíc ve mně vaše slova vyvolávají neurčitý pocit nejistoty. Hodnotami lidskosti jsou pozitivní vztah k životu, pravda, spravedlnost, odpor ke zlu a tak dále. Ty se snad vyvíjely a uplatňovaly vždycky, když lidé žili v lidských podmínkách. Samozřejmě, že jejich kvalita byla poplatná poměrům, stavu rozvoje vědomí člověka a jeho prostředí. Proč však říkáte, že když se člověk vzdálil vnější přírodě, což znamená, že se mu začalo dařit lépe, měl co jíst a nebyl už přímo závislý na vnějším prostředí, že se odcizil i člověku?“ Zvedla šálek už chladnoucí kávy a horlivě usrkla. Pak dodatečně zamíchala a opět upila. Odpověď byla nasnadě. Profesor však postrádal jistotu, zda už je doba tak nakloněná toleranci, že by bez křivého pohledu mohl vyrukovat i v soukromé debatě s Marxem. Nasadil proto nešťastný výraz a řekl: „Zapátrejte v paměti, odpověď se nabízí. Já se omezím na připomínku, která se mi vkrádá na jazyk. Myslím na iluze, že když

jsme takoví pašáci, že můžeme zmáhat přírodní děje, že jsme s to vymyslet a uplatnit nové druhy energie a já nevím co ještě, že už stojíme nad přírodou. Člověk ničí přírodu pod vlivem falešné dominance, pod vlivem iluze o své všemohoucnosti. Nezdá se vám, že tenhle proud v literatuře a ve filozofii je obzvlášť silný, protože preferuje rozum, potlačuje pokoru a vede ke zvůli?“

Oni si tady sedí, napadlo ji, vedou řeči, pak se rozejdou a na řečené zapomenou. Mají podobné sedánky na něco vliv? Na nic. Jenom na vztah obstarožního už profesora k stárnoucí docentce. K čemu to všechno je? A k čemu je vůbec cokoliv, odporovala si v duchu. Co ještě má cenu? Nic, samozřejmě. Proto raději nebýt, vykašlat se na svět, který je stejně dočasný, smrtelný, zranitelný a zraňující. 100

Když budu takhle myslet, musím skočit z okna.

„Vidíte, pane profesore, já se vám přiznávám k myšlenkám, které nejsou vůbec povzbudivé a ani moc na úrovni.“

Zasmál se, chtěl něco říct, ale včas se rozhodl mlčet.

„Člověk žije mezi domy jako vlk v jeskyni. Když jsem ráno šla do školy, uvědomila jsem si, že se starám o přírodu jenom proto, abych se správně rozhodla, co si ten den mám na sebe vzít. Pak se už pohybuji jenom v tunelech architektury, v umělém osvětlení, občas minu nevšímavě povadlou vegetaci, která živoří v parku a to je všechno. Bláto mám na botách proto, že pršelo, nebo že město příliš kropilo vozovku. Víte, že čtyřicet procent vody z pražských vodáren se ztratí v zemi bez užitku jenom proto, že je vadné potrubí? Tohle všechno přehlížím, alespoň do té doby než zjistím, že mám platit zvýšený poplatek za vodu.“

„Ale jděte, paní kolegyně,“ vzal ji za ruku položenou na opěradle křesla a položil si ji do levé dlaně. Hladil ji něžně a smál se přitom. Zpozorněla, ale ruku neodtáhla.

„Slunce ovšem vnímáme pořád, buď že na nebi je v plném nebo částečném lesku, nebo že tam právě není. Když prší, nebo když krajem táhne mlha, touží člověk spontánně po slunci. Touha po slunci je nám dána, ani o ní nevíme, jako si neuvědomujeme touhu po životě. A po přátelství s druhými lidmi.“

Odtáhla ruku z jeho dlaně a začervenala se. Uvědomila si to a tento fakt ji vyvedl z míry. Nebyla si jistá, zda by se neměla zvednout a odejít, ale odejít uprostřed věty by musel pochopit jako urážku.

„Člověk touží po životě,“ pokračoval profesor jako by její rozpaky nepostřehl, i když to dobře nešlo, „jako se podvědomě brání odporným zprávám černé kroniky. Jakési flagelantství, absurdní rozkoš z toho, že to nejsem já, koho se tato zpráva týká, sálá ze zpráv tohoto typu. Zpráva říká, že člověk selhal, jenže jestli někdo selhal, jako bych selhal i já, protože hodnota

člověka je univerzální a já, který tady sedím v klidu a míru, bych se měl držet za hlavu a úpět. Jestli někde selhal člověk, můžu selhat i já. Proto možná toužím po slunci, protože slunce je pohoda, shoda člověka s přírodou, perspektiva, jas a štěstí. Když slunce svítí, potíže všeho druhu snášíme snáze. Alespoň

já. Sice to není tak docela pravda, ale věřit tomu mohu, jako člověk jsem přístupný

nejedné iluzi, proč bych nemohl věřit vlivu slunce na mou osobní existenci, když je to možná pravda?“

101

Teď se oba s úlevou smáli a profesor se rozhlížel, čím by ještě svého hosta zabavil. Věděl, že vzápětí odejde a brzy zase nepřijde. On už vyčerpal všechny možnosti nepřipravené konzultace a vytěžit z náhodného setkání nějaké osobní výhody bylo nad jeho síly.

„Víte, paní kolegyně,“ řekl opět vážně, „náš naivní návrat k přírodě se vyčerpává

nedělními výlety do lesa a ekologickým snažením, které je sice neseno dobrou vůlí, ale často mu chybí vědomí podstaty věci. Možná, že řeknu hloupost, ale je to mé

přesvědčení, proč to tedy neříci. Já, kdybych měl moc, zvolal bych silným hlasem, nesmějte se, myslím to vážně, neničme přírodu v člověku! To je náš hlavní problém. Nemyslím jenom Čechů a Evropanů, ale lidí vůbec. Právě proto, že to je problém všech, jsem skeptický a vidím věci černě. Přirozený způsob života se příčí tomu, co náš život určuje. Myslím běh za bohatstvím, za statky, mít co nejvíc je větší hodnota než žít. To není přirozený způsob života i když chápu, proč se to takto vyvinulo. Jde o nepřirozenou, proti životu obrácenou tvář světa. Mít znamená být. Faleš a pozlátko. To jsou ti kupčíci v chrámu. Oni kupčíci jsou Někdo. Tento svět jsme odmítli za komunismu, ale nenabídli jsme rozumnou alternativu. Teď se spolu s ostatním světem ženeme do temnot za falešnými proroky, za iluzemi bezbřehých možností. Bůh s námi.“

Poslední léta své disidentské kariéry prožil profesor jako noční hlídač ve skladu podniku prodávajícího stavební materiál, cihly, dlaždice, armatury a vůbec všechno, co stavebník potřebuje. Jednou za dvě hodiny prošel skládku materiálu s baterkou v ruce a s mírně

rozechvělým pocitem, kterého se nikdy nezbavil. Příliš temným místům se vyhýbal. Když leccos chybělo, vedení podniku těžko dokazovalo, že se materiál ztratil za jeho sezení v boudě. Tam studoval spisy, které mu zeť půjčoval v Univerzitní

knihovně. V létě roku 1989 udělal ředitel podniku náhlou kontrolu a odhalil studujícího profesora. Dva měsíce si pak marně hledal práci. V nočním tichu hlídačovy boudy postupně uzrávalo profesorovo pojetí jeho osobního vztahu k dějinám člověka, kterými teď na fakultě zaměstnával své studenty.

Bylo třeba sezení ukončit. Astrida mohla vstát, poděkovat a jít. Váhala, nebyla si jista, za co má děkovat. Vždyť ani neřekla, proč přišla. Co si o ní Bičan pomyslí?

„Vždycky jsem měla k historii skeptický vztah,“ vysoukala ze sebe konečně.

„Vadily mi dvě věci: Jednak proměnlivost soudu o dějinných událostech. Jednou 102

frenetické nadšení, podruhé podobně tlumočený odsudek. To se týkalo i hodnocení

osobností naší státnosti.“

Kýval hlavou, byl by jí řekl, že to je přirozené za rozporných životních poměrů, usmíval se však, což ji trochu provokovalo.

„Druhá věc, která mne odrazuje, je sám fakt oněch historických událostí, jejich povaha. Naše historie je sérií násilností, zločinů, krvavých válek a hrůz, kterým není

vyhnutí. Národ, který má velké dějiny, je národ svým způsobem nešťastný. Prožívá

hrůzu za hrůzou a nakonec, s časovým odstupem, jsou jeho pozdější příslušníci na tento stav pyšní. Když to uvážím, patřila bych raději k národu bez historie.“

„Za tento stav nemůže historik. Nepáchejte násilí a historie člověka nebude historií násilí.

Asi byste patřila mezi lidi, paní kolegyně, kteří nechtějí o své minulosti vědět. Nevědění není podmínka štěstí. Nebo je?“ zeptal se a ona se divila, že se jí

nesměje.

„Nevědění jako podmínka štěstí? V individuálním životě se mohu opřít o iluzi, například, že mne můj muž nepodvádí a mohu s ním dosáhnout relativně harmonického vztahu.“

„Právě tohle platí i o národech,“ skočil jí do řeči a jeho hlas malou pracovnu naplnil hlaholem, až se lekla. „Copak netrpíme iluzí, že máme poslání, historické či jiné? Copak tu nejsou všelijaké rasové teorie o nadřazenosti jedněch a podřadnosti druhých? Iluze vzešlé z nějakých doložených příčin a mající konkrétní cíle? Někdy je podobná iluze i užitečná. Jako třeba v době národního obrození. Jako národ jsme přežili, doufám, že se nemýlím, protože jsme pojali přesvědčení o své úloze ve střední Evropě. Klidně jsme mohli dnes být Němci, ostatně se mnozí naši občané chystají přijmout tuto orientaci, protože mají blíž k jejich peněžence než k vědomí českého místa v Evropě.“

Nabrala dech a zaklonila se dozadu. Co o něm ví? Skoro nic. Bral ji za ruku a nebylo to nepříjemné. Proč? Protože jde o člověka, říkala si. Člověk je člověku bratrem. Některý určitě. „Ono střídání zdánlivě totožných dějů v lidské historii bude člověku patrně zastírat podstatnější dění, které musí být někde v hloubce našeho lidského osudu. Přece mi nemůžete tvrdit, že jevová stránka třicetileté války a nedávno námi prožitých válek světových, je rozhodující a pro člověka podstatná. Pardon,“ zakončila zvoláním, držíc se za hlavu. „Pro člověka je podstatné, co se děje s ním. Jenže má na to, co se s ním děje, vliv? Já jsem najednou z toho všeho úplně vedle. Odpusťte mi, pane 103

profesore, kdybych měla říct, co se se mnou děje, tak bych asi lhala, protože by mi bylo trapné říct pravdu.“

Smáli se spolu a profesor nevěděl, zda jí rozumí a jestli rozumí, zda je schopen odpovědi.

Bičan si byl jistý, že tato rozmluva už měla dávno skončit. Na některé stránky života už před časem rezignoval a řeči o ničem mu připomínaly debaty, při kterých se člověku potí ruce a vysychá v krku. Možná však, že bezúčelná debata s docentkou Urbanovou m á nějaký, zatím nezjištěný smysl. Snad pro její zdraví. Její otázky ho přesto vzrušovaly víc jako člověka, než jako historika.

„Směr, kterým vedete naši nezávaznou, to bych chtěl zdůraznit, rozmluvu, nabízí

mnoho vzrušení. Přišla jste sem za mnou náhodou nebo vás vyslala nějaká nepoznaná

nebo nepřiznaná síla?“ Když viděl, že překvapeně zvedla zrak, dodal rychle: „Totéž

totiž platí i u lidských dějin. Jsme takoví, jací jsme, z rozmaru bohů, nebo jsou tady nějaké hlubinné síly, které rozhodují o tom, jak se jako národy zachováme? Těmito silami myslím ideje, třeba křesťanství, marxismus a tak. Rozumíte mi?“ Konstatoval, i když se vlastně ptal, ale ptát se na tak banální věc by mohla chápat jako příkoří. Už ji nevzal za ruku, teď by k tomu měl příležitost, neboť ji chtěl uklidnit. Věděl, že jí

nemůže číst přednášku a trousit moudrosti je směšné, jenže co si s ní povídat, o čem se bavit, když nemíní vstát a jít? Bavit se teď už mohli jenom o vzájemném vztahu, člověk versus člověk. K tomu však neměl odvahu a neměl ani zkušenost. Proč sem za ním, kčertu, chodila? Všechno kolem se bortilo, rozpadalo, staré dobré hodnoty jsou zapomenuty, kdo ví, jestli vůbec nějaké kdy byly, nové jsou v nedohlednu. Přitom dobrými myslel ty, na které si stačil zvyknout a které pomáhal opentlit fábory svých myšlenkových výdobytků. Co by dělal s takovou ženskou před dvaceti léty? Nic. Věděl to a zbytečně se nadechoval, aby si dodal odvahy. K čemu odvahy? K tomu, aby si přiznal, že jeho místo v dějinách je místo relativně směšné, nicotné a vzhledem k přítomné dámě i odpuzující. Tak.

„Je mi líto, milá kolegyně.“ Nabral dech a Urbanová zpozorněla. „Opakuji, že je mi líto a

neřekl jsem čeho. Chvíle, která plyne a uplyne. Už nikdy nebude. Začali jsme vést řeč o něčem, co se podobalo otázce o smyslu lidských dějin. Nic jsme nevyřešili, nic vyřešit ani nebylo třeba. Paralela je ve smyslu chvíle lidského života. Jako mají

lidské dějiny své epochy, jsou v lidském osudu pouze chvíle. Chvilky, okamžiky, které

104

v životě lidstva nebo národa nehrají roli. Jenže v životě jednoho člověka, třeba omšelého profesora lidských dějin, mohou hrát roli podstatnou, podstatnou proto, že mohou o něm rozhodnout, nebo mu umožní vidět svět nebo jeho život jinak, než jak byl jím dosud nahlížen. Omlouvám se za osobní najednou přístup. To byl asi společenský

kopanec. Ale jistě mu rozumíte jako rozumíte i mně.“

Opět se napřímila a pak se naklonila na pravou stranu a podepřela si bradu dlaní. Byla to poloha soustředěného přemýšlení. Seděla strnule a profesor trpělivě čekal, kdy vstane a odejde.

105

10.

„Koukej, koukej, chytla myš a jakou velkou!“ zvolal doktor Bříza a ukazoval na kočku, která nesla v tlamě kotě nedávno narozené. Byla to už třetí generace koček, které

Míca rodila u sousedů na půdě a pak odchovávala u Břízů na chalupě.

„Ty už taky špatně vidíš? Podívej se dobře, nese nám ukázat kotě,“ řekla Břízova žena, Nadina matka a řekla to hlasitě, jinak poslední dobou nemluvila. Po celou dobu trvání socialismu hájila své dominantní postavení ženy v domácnosti a proto měla vždycky pravdu. Míca si přinesla domů kotě a nebylo o čem mluvit, ani pochybovat.

„Tím chceš říct, že tady teď bude šest nebo kolik koček?“ odváděl Bříza pozornost od faktu, že nepostřehl, že bude mít Míca koťata. Mícina úrodnost mu byla ovšem hluboce lhostejná potud, pokud kočky nehnízdily u jeho stolu. „Odjedete si v neděli večer domů a kočky tu celý týden skáčou hlady a nutí sousedy, aby je krmili. Řeknu někomu, aby to utopil. Když se ztratila Miluška, tak ji určitě soused zamordoval a dělal, že se zaběhla.“

„Topit kočky je dneska trestný čin. Alespoň myslím, nesledovala jsem podrobnosti,“ řekla Naďa. Seděla s rodiči na zahradě před domem, doktor tam kosil trávu a teď odpočíval, kolem plotu chodili lidé a on neměl rád, že koukají jak nic nedělají.

„Míca je dobrá matka,“ řekla paní domu. „Škoda, že si z ní nemůže vzít člověk příklad.“ Rozhlédla se po okolí. Jablka je třeba česat, tenhle druh není sice ještě úplně

zralý, ale dojdou v garáži. Pak o trochu déle vydrží. Letos bylo jablek, že nebudou vědět, co s nimi, vloni nebylo na stromech nic.

„Kam tím zvoláním míříš? Tady není nikdo, kdo by přicházel v úvahu, jenom Naďa a ta je na to levá. Snad si ani chlapa nesežene,“ řekl otec otráveně, protože kočky v skrytu duše nemiloval. Jednou, když jel do sousední vesnice pro pivo, obchod u nich měl z nějakých důvodů zavřeno a v hospodě malovali, vzal Mícu tajně do auta, hodný

kus cesty si s ní zajel a pustil ji v lese. Za několik dní se vrátila.

„Nedělej z ní něco, co není. Jestli je po tobě, mohl by ses třeba i divit. Naštěstí

má v sobě něco i z naší rodiny a proto se chová uměřeně. Vždyť má teprv,“ podívala se po dceři jako by odhadovala, kolik může mít let, „všechno před sebou. Jenom se, holka, 106

nežeň pod čepec. To je úplná hrůza. Dneska je jiná doba, napětí, všude samá nejistota, máš rozum, že s vdáváním nepospícháš.“

„Já žasnu. Člověk by je rád potěšil dobrou zprávou, že jako tadyhle Míca i já

nesu domů koťátko robátko a oni by mi to měli za zlé.“

„Cos to řekla?!“ vyjel otec. Zahleděl se zkoprněle na dceru a pátravě přejel očima po její linii.

„Proč na mne tak koukáš? Jestli je něco vidět? Nic není vidět. Na to je ještě

brzy.“

Rodiče nebyli schopni řeči. Pak se vzpamatovala matka: „To je hrůza.“ Držela se za hlavu v postoji, který by mohl být nezúčastněným divákem hodnocen jako věštecký.

„Prosím tě, Naďo, to přece nemyslíš vážně. Pojď se mnou do domu,“ zavelela rychle a vstala od stolu. Chtěla její neurčitě určitou řeč dešifrovat a jak měla ve zvyku, podobné

záležitosti, i ty menšího dosahu a významu, řešila vždy mezi čtyřma očima a teprve potom nezúčastněné straně, tedy otci, poskytovala přiměřenou informaci.

„Nikam nejdu. Proč se mne nemůžeš zeptat tady co je na tom pravdy, že jsem v jiném stavu? Já ti ochotně odpovím i tady.“

„To je hrůza! Slyšel jsi to? Co mlčíš?“ Svého muže matka vyzývala k účasti jenom když jí došly síly, což bylo poslední dobou často. Když se něco vymklo z ustáleného pořádku, když se objevily nepředvídané okolnosti. Vždycky však byl za svůj zásah, k němuž byl vyzýván, kritizován a hodnocen jako tvor zcela neschopný vyřídit i nejjednodušší záležitost.

Od svého odchodu do penze se okresní soudce doktor Bříza snažil zvyknout si na novou situaci, která ho zahnala do soukromí. V listopadu roku 1989 už několik let přesluhoval a tak byl na penzi morálně připraven, ale co to je být morálně připraven?

Věděl, co ho čeká, ale když se stalo a on zůstal doma, začal poznávat, o co skutečně jde. Přiznal si, že trpěl iluzí a že realita se zdaleka nekryje s optimistickými odhady typu: budeš si žít, začneš nový život. Jo, houby. Upnul se na své dítě a na pořádání svých papírů, které po něm mají zbýt. Dítě měl jedno, papírů hory. Snažil se odpovědět si na otázku, zda byl za svého života víc užitečný než škodlivý. Poměrně brzy poznal, že to je otázka nesmyslná. Kdo by se ho takto ptal, ten by předem věděl, jaká je odpověď. Komu kdy škodil? Držel se zákonů, které tenkrát platily, jinak to přece u soudu nejde. Nesoudil trestní věci, proto měl naději, že se mu nebude nikdo mstít. Naďa mu ovšem 107

poskytovala masivní zásobu starostí. Samozřejmě, že měl strach o její existenci. Za socialismu prostě člověk nasedl do vlaku, který měl pravidelné zastávky a jistou konečnou stanici. Teď bylo všechno jinak. Do souboru starostí patřil i případný Nadin sňatek.

„Co tam ten blbec dělá?“ zahromoval, aby nemusel odpovědět na výzvu své

ženy. Sousedův syn si koupil motorku a zvykal si na ni. Doktor taky chtěl mít syna, se kterým by rozebíral motory, jenže měl dceru, která neměla k motorům vztah. A teď ji dostane nějaký vandrák.

Rychle si uvědomil, že podobně vyjádřený sklon k sentimentalitě by byl oběma ženami hodnocen jako důkaz postupující senility, nebo jako ozvěna psychického traumatu vyvolaného odchodem do důchodu, který by už měl snad dávno odeznít.

„Řekni nám tedy alespoň, koho ses rozhodla přivést nám do rodiny,“ zakončil svou tichou úvahu aniž dbal o to, že zatím, co přemýšlel, jeho žena vytrvale hovořila plačtivým hlasem.

„Konečně se tu našel někdo rozumný,“ zasmála se Naďa.

„Co tím, proboha, myslíš?“ nadskočila matka. Nevšimla si, že ji někdo od plotu zdravil a to byl doklad mimořádného rozrušení. Napravil to otec, který jedné ze sousedek hlasitě odpověděl. Do oken za jejich zády se opíralo slunce a odkrývalo mírný

nepořádek Nadina pokoje.

„Je to tedy pravda, že se chceš vdávat?“ zopakovala matka otázku, zvedla se stolu tác s talířky, na kterých zbylo několik ždibců moučníku, který odpoledne upekla. Starali se o ně mravenci, ale teď byl mravenec zcela vedlejší a zanedbatelná záležitost. Zaujala postoj vyzývající ostatní k rychlé řeči, protože vzápětí odejde a nechá je samotné, vypravujte si co chcete, mně je to jedno, ale nezasloužím si takovou bezohlednost.

„O vdávání tu přece nebyla řeč. Míca si taky nepřivedla ženicha, jenom nesla kotě,“ řekla Naďa klidně.

„Tak to už je na mne moc,“ sedla si opět paní Břízová, „tím nám chceš říct, že se jako nehodláš vdát, ale dítě že chceš domů přinést?“

„Ale maminko, prosím tě, já jsem vám jenom chtěla říct, že asi budu mít dítě. Podle lékařů až někdy za osm měsíců.“

108

„Takže to všechno může být planý poplach,“ řekl otec a dal najevo značnou míru uklidnění. S podobnými situacemi měl nejednu zkušenost. Jeho manželka se velice bála dalšího porodu, Naďu měli dost pozdě a proto často trnul nad kalendářem i když mu především tchýně vyčítala nerozhodnost v otázce plození.

„Když z toho něco bude,“ řekla teď upjatě jeho žena, „kdo to má na svědomí?

Ten kluk, ten vlasatec, co u nás byl před Vánocemi?“

„Ne. Vaše vnouče bude mít, nebo už má otce seriózního, myslím tím, že je ve věku, kdy jsou mužští při rozumu.“

„Když je schopen udělat si dítě před svatbou, to mi promiň, nevydává o sobě

žádné povzbudivé svědectví.“

„Co to říkáš, tati? Jaké svědectví? Děti se přece dělají pořád a za všech okolností,“ vyjelo z Nadi. Vzápětí ovšem litovala, že se dala unést a uplatnila tuto argumentaci.

„Slyšelas to?“ obrátil se Bříza s rozmáchlým gestem na ženu. „Takhle se mnou nikdy nemluvila. Budu si teď asi muset zvykat. Co dělá ten potenciální pan zeť?“

ubránil se poklesu do polohy zklamaného otce-důchodce. „Kolik je mu let?“

„Je to právník jako ty.“

„Alespoň to,“ skočila jí matka rychle do řeči.

„Jenže není soudce. Je to právník z naší banky. Kolik je mu let vlastně ani nevím. Ale starší je.“

„Starší než ty nebo starší tak vůbec. O kolik?“ zněla energicky vyslovená matčina otázka, která měla neurčitou představu o přiměřeném věkovém odstupu mezi mužem a ženou. Tuto mez pak posouvala podle okolností. Podle toho jak koho znala a jak jim to

„klapalo”.

„Na mou duši, že nevím, ale o víc než deset let.“

Seděli a dívali se na ni zaraženě. Snažila se vylepšit situaci a image svého svůdce přiznáním, že je taky spisovatel.

„Spisovatel,“ hekl otec opovržlivě. „Jak se jmenuje pan spisovatel? Kam se dneska hneš, všude narazíš na nějakého spisovatele. Všude se to u nás teď hemží

spisovateli. Slyšeli jsme o něm někdy? Pochlub se.“

109

S rozpaky řekla jméno. Rodiče dál seděli a koukali. Pak se otec zvedl a odešel.

„Šel se podívat do knihovny, jestli tam od něj něco má,“ řekla matka tiše a myslela si, že kdyby to snad byl slavný spisovatel, leccos by byla ochotna schválit a na leccos zapomenout. Teď se chystala využít přechodné manželovy nepřítomnosti k prohloubenému pátrání. Otec však nehledal v knihovně. Měl na chalupě telefon, kterého využíval ve chvílích nouze. Současnou chvíli chápal jako nouzovou a zavolal proto jednoho kolegu, který měl doma v Praze seznam spisovatelů. Když se po chvíli vrátil, mohl podat mírně ohromující sdělení.

„Pan budoucí zeť je o patnáct let starší než je tvoje dcera. Jeho spisy neznám, ostatně jich ani moc nemá. Snad budu mít čest si je někdy přečíst.“ Dosedl z vysoka na židli, jako by ho opustily síly.

„Jenom o patnáct? Já myslela, že bude starší,“ řekla Naďa a podařilo se jí

vykouzlit rozpačitý úsměv.

Nic podstatného se už nedalo vymyslet. Klíčovou informaci už rodičům řekla a o svatbě, na kterou samozřejmě ve vlnách neustále docházelo, protože dítě bez legálního otce je „učiněná hrůza”, hřích rodičů na budoucí generaci, se nedalo nic konkrétního říct.

„Z toho plyne, že ten pán už jednu rodinu má,“ uplatnila matka náhlý záblesk

jasnozřivosti. „Takže si jenom odskočil.“ Chtěla dodat do tvé postele, ale včas nutkavý

výrok potlačila. „Neříkej mi, že je normální, aby byl člověk v tomhle věku ještě

svobodný. Má zřejmě nějakou podstatnou vadu, buď na duchu nebo na těle,“ rychle potlačila mnohoženství budoucího zetě.

„Samozřejmě, že má mnoho podstatných vad. Sice jsem je ještě neobjevila, časem na ně přijdu. Pokud si ho, ovšem, vezmu za muže.“

Ticho bylo výsledkem upřímného úžasu obou rodičů.

„Tím chceš říct,“ ozvala se konečně matka, „že dotyčný pán ještě neví, že se bude ženit? Ví snad vůbec, že s tebou čeká dítě?“ Matčino zděšení bylo upřímné.

„že bude mít dítě, myslím, už ví. že se bude ženit, nebo spíš, že by se měl ženit, to je otázka, kterou jsme zatím neprobírali. Myslím však, že je pro mne dost důležité si rozvážit, jestli ho vůbec chci za muže.“

110

„To je hrůza! Učiněná hrůza! Co tu sedíš jako budižkničemu? Řekni přece něco!

Koukáš, jako by se tě to všechno netýkalo,“ obrátila se matka na svého muže. Skutečně jenom přihlížel. Obracel v hlavě zapomenuté stránky historie svého otcovství.

„Všechno, co se bude dál dít, se mne týká jenom zprostředkovaně a dočasně. Je to její život, za který už nenesu odpovědnost,“ řekl konečně.

„Jak to, že neneseš odpovědnost? Ono se ho to netýká! Nějak jsi ji přece vychoval. Ale já to dobře vím, jak jsi ji vychovával. Neměl jsi na ni čas. Pořád jsi se někde toulal, pořád tu byly nějaké kauzy, ani vzpomínat nechci,“ přecházela rychle do pokleslé polohy. Cítila se být ponížená, zoufalá, měla své představy o budoucnosti svého dítěte, představy převážně

bezrozporné, v nichž případná dramatičnost nepřekročí

rámec románového vyznění. Teď to všechno dostalo příchuť trapné všednosti. Celý

život je všední, trapné, tuctové drama, překvapivé je na něm jenom to, že se vždycky prosadí, ať o něm člověk spřádá sebekrkolomnější iluze. Tam, kam nedosáhla svým mateřským vlivem, tam měl dosáhnout otec, vzdělanec, který přece věděl skoro všechno. Nakonec se potvrdilo, že nevěděl skoro nic. Dopadl stejně jako ona a ona v něm po celý život viděla pilíř svých jistot. Byl bezmocný proti všem ranám osudu, které

je zasáhly. Nezabránil ani tomu, aby se jejich dcera zapletla s nějakým starochem, který

chodil kolem a brousil si drápy jako kocour.

„Prosím vás, co to do vás vjelo?“ oslovila Naďa matku ohleduplně v množném čísle. „Stalo se snad něco? Přišel někdo o život? Naopak. Jestli budu mít dítě, budu z něj mít radost. Podmínkou života je mít děti. Samozřejmě, že když budu chtít, tak si mne vezme. Není to špatný člověk, alespoň si to myslím. Vy jste se taky brali aniž jste toho o sobě dost věděli. Jak vás dva pozoruji, trvalo vám celý život, než jste zjistili, jaký kdo vlastně jste.“

A ani dnes toho o sobě moc nevíme, řekl si otec v duchu a střehl se dát svá

pozorování najevo. „Vezmi si psa a jděte se projít,“ řekl konečně. Pochopila to tak, jak byla výzva míněna a poslechla. Obtížnou část problému měla za sebou, teď je na nich se vším se vyrovnat. Bude jim to chvíli trvat, ale nakonec všechno dopadne tak, jak obvykle dopadá, protože časy, kdy se za podobný poklesek vylučovalo z rodiny, jsou dávno pryč.

111

„Proč jsi ji poslal pryč?“ zeptala se matka zbytečně, když Naďa odešla se psem na vodítku. Ve vsi ho vždycky vodili aby neodvykl chůzi po městské ulici plné lidí.

„Abys mohla otevřeně říct, co si myslíš.“

„Copak jsem neřekla otevřeně co si myslím? Myslím si, že se na nás prohřešila a doufám jen, že to taky pochopila.“

„Proč by se, proboha, měla na nás prohřešit? Proto, že se s někým vyspala?

Kolikrát to udělala už před tím a nikomu z nás se nesvěřovala?“

„Nebuď vulgární, takové řeči nebudu poslouchat. Nemáš právo mluvit se mnou takhle o mé dceři.“

„Promiň, promiň. Když jde o někoho druhého, není vulgární řeč proti mysli. Když jde o nás, musí se mluvit o jakémsi posvátném aktu, který se připomíná v zámlkách.“ Rozhořčil se a zvyšoval hlas.

„Už jsem netrpělivě čekala, kdy začneš. Tvoje rodina z tebe čiší na všechny strany. Věděla jsem to už tehdy, když jsem váhala, jestli si tě mám vzít. Věřila jsem, já

hlupák, že z tebe něco udělám. Nikdo z vašich se nikdy pořádně neumyje. Vaši chlapi páchnou jako stádo kozlů. Myslíš, že se to neprojeví na charakteru? Co je to za úchylku?“

„Už zase začínáš?“ málem zavyl. Když vylezl zpod sprchy a prošel kolem své

ženy, byla ochotná ho hnát zpátky. Když se vrátila z města, bědovala, jak vagon metra páchne kozlím mužským pachem. Věděla, že všichni chlapi se záměrně nemyjí, protože mají radost z toho, že ji mohou iritovat.

„Zadrž, prosím tě, chápu, že jsi měla určitou představu, ani já nejásám nad tím, že mi dcera bez přípravy sdělí, že se nedá nic dělat, protože je už asi dítě na cestě. Nemůžeš přece chtít, aby málem třicetiletá ženská žila v celibátu. Potvrdilo se jenom to, že na člověka číhají rizika. S čím kdo zachází, s tím taky schází. Starobylá zkušenost starobyle vyslovená. My jsme si před svatbou taky netiskly jenom ruce. Nemuseli jsme se brát jenom proto, že jsme měli štěstí. Jenže ona váhá. Neví, jestli se má vdát a neláme si hlavu tím, že by se měla vdát. Řekla přece jasně, že neví, zda si ho vezme a neřekla, jak bych třeba čekal, že on neví, jestli si ji vezme.“

Dívala se na něj s otevřenou pusou a pohled na ni nebyl nijak vábný. Byl mu ovšem zvyklý a nijak ho nehodnotil. Po silnici kolem domu projel traktor, museli 112

přerušit řeč a když bylo opět ticho, zapomněli o čem mluvili. Každý se na chvíli pohroužil sám do sebe.

„Pamatuješ se na doby, kdy na vsi zvonili klekání? Do dálky se nesl hlas zvonu, když někdo od Dušků tahal za provaz a lidé se modlili. Víš jakou modlitbu?“

Bříza se mechanicky podíval na hodinky, ještě nebyl na klekání čas. „Jak to mám vědět? Už je to dávno. Zvon jistě někdo ukrad, takže není čím zvonit.“ Po chvíli dodal:

„Anděl Páně zvěstoval panně Marii a ona počala z Ducha svatého. Dál to neumím.“

„Říkal jsi, že nevíš a najednou víš.“

„Copak vím, co vlastně nevím? Jenže k čemu je to dobré?“

„Tváříš se, jako by ses styděl. Máš se za co stydět?“

„Jestli se mám za co stydět, tak jenom za to, že nevím, co je to za svět to okolo. Co já v tom zmatku. Zatracená doba. Svět jede na kolotoči, kdo ví, kam jede a teď ještě

ta holka k tomu.“

Zasmála se shovívavě a on se neodvážil k jejímu úsměvu se vyslovit. Věděl, že některé děje musejí proběhnout, nepřiměřeně zkracovat jejich průběh je jenom na škodu věci.

Jsou různé varianty krizových situací, říkal si dál a každá je něčemu přiměřená. Co je jednou na sebevraždu, je za jiných okolností k smíchu. Vlezle se mu připomněla situace, která

byla kdysi nesporně situací krizovou. Ohrožovala jeho budoucí rodinu. Vedli za jeho zády spor, zda může jako bezpartijní zůstat ve sboru soudců. Řešili vše tak, že byl průběžně informován a samozřejmě se trápil. Uvažoval, zda si nemá najít místo podnikového právníka a tak předejít trapnému odchodu. Na okresním městě patřil soudce mezi společenskou špičku, i když za socialismu byl taky jenom úředník poplatný

nomenklatuře. Když pak přemohl zábrany a obrátil se na předsedu organizace s dotazem, zda by ho přece jenom nemohli vzít do strany, řekl mu doktor Ušlý se smíchem: „Člověče, neměj starost. Proč by nemohl být i soudce bezpartijní? Už není

rok 1950. Neblázni, nikam nelez. Vyděláš na tom.“

Řekl to zcela jednoznačně, i když řečí, která se rozcházela s pojetím jeho referátů

ve Večerní univerzitě marxismu-leninismu, kam Bříza přičinlivě docházel. Takto vymezeného místa ve světě socialismu se soudce Bříza držel po celou dobu své kariéry a neměl potíže.

113

Tak skončila jedna krize jeho života. Co se právě teď děje v jeho rodině, není

žádná krize. Budou dědek s bábou, no, co se dá dělat. Tušil, že se na tento stav bude za chvíli těšit.

„Tobě to taky prospěje,“ obrátil se na svoji ženu a ta, aniž svou řeč upřesnil, věděla, co má na mysli.

„Myslíš, že nám to dítě budou půjčovat?“ zeptala se.

„Právě toho se bojím. Dětem jsme už odvykli.“

„Jak můžeš takhle mluvit! Dětem nikdy nikdo neodvykne. Děti jsou život a životu se nemůžeš vyhýbat. Pokud jsi ještě alespoň trochu živý.“

Byl by o té větě rád přemýšlel, ale věděl, že jeho žena někdy vyslovuje pravdy, o kterých se uvažuje obtížně. Teprve po chvíli ho její slova dojala. Ne proto, že by přemýšlel o jejich smyslu, ale proto, proč byla vyslovena. S pochopením vzal na vědomí, že její dcera je právem její život. Samozřejmě, že když si tuto větu v duchu zopakoval, věděl, že jde o větu banální, která vyjadřuje řadu stejně banálních skutečností. Po chvíli, co se zdržovala v jeho vědomí, dostala konkrétní obsah. Byly v ní hodiny strachu o její život, protože když byla malá, trpěla Naďa bolestmi hlavy nezjištěného původu. Lékaři na ní dělali všelijaká měření, marně jezdil s dítětem do krajské nemocnice. Naštěstí potíže brzo odezněly, jenže matka od té doby přecházela plynule do dalších fází obav. Utěšoval ji, ale strach se mu trvale uhnízdil v jeho pojetí

života v rodině.

Když pak přišla léta Nadina dospívání, byli už v Praze. Nikoho tu neznali a vše bylo velice vzrušující. Sám Bříza chodil po ulicích jako v transu. Říkal si, že dítě tuto změnu snad zvládne snáze. Měl co dělat, byly tu nové případy a nezvyklé souvislosti. Musel se seznamovat s řadou nových lidí a poznat jejich silné a slabé stránky. K tomu všemu začaly noční toulky jejich dcery. Sedávali se ženou za dveřmi a sluchem pátrali ve tmě schodiště. On se hlasitě rozhodoval, co všechno o ni přerazí, jen co přijde. Jestli vůbec přijde. Nikdy nic nepřerazil. Matka se s ní zavírala do pokoje, odkud byl slyšet naléhavý šepot. Vždycky pak vyšla a řekla: „Nemusíš mít strach.“ Neptal se, co tím myslí. Prováděla v pokoji gynekologickou expertízu nebo se spokojila s čestným slovem?

Hůl z ní neměl sundavat, říkal si teď zbytečně. O co vlastně šlo? O jednu stránku mnohostranného života, o zbytečné starosti. O to, že se zbytečně tiskli k životu místo 114

toho, aby jim život sloužil. Musel se této myšlence, ať se vzala odkud se vzala, zasmát. Může život člověku sloužit? Jak by to měl dělat? Měl by být příjemný, nevzrušivý, úspěšně prožitý, ale pohnutky k tomu snad nejsou v životě, ale v nás, nebo ne?

„Co na mne ten pes tak čumí?“ zvolal najednou. Pes mu seděl mezi koleny a jak měl ve zvyku, koukal mu upřeně do tváře.

„Naďa se už vrátila a nechce nás rušit. Vidíš, ani jsme si nevšimli.“ Vstala rozhodnuta uvařit ještě kávu.

„Můžeš mi říct,“ obrátil se na ženu svou utrápenou tváří, v poslední době už jiný

výraz v tváři neměl, „můžeš mi říct, proč jsem vždycky vysedával v kuchyni? Proč jsem neseděl u psacího stolu a v kuchyni ti překážel a nutil tě, abys byla zticha?“

Stála nad ním s rukama v bok a smála se. Samozřejmě, že jí překážel. Kuchyně

byla její prostředí, se svými lejstry tam neměl co dělat, přesto se nedal vystrnadit.

„Asi tam byly vůně, které jsi měl rád. Protože je tam málo místa a máme tam k sobě blíž. Možná, že je tam příznivá zóna. Proč se ptáš na takový nesmysl?“

žádný nesmysl. Detaily života dělají život životem. Chtěl to říct, ale zdržel se.

„Asi proto jsem tam tak rád byl, že jsi mne odtud vyháněla. Když jsem s tebou tak dlouho vydržel, zvykl jsem si na tebe a když jsem byl konečně po práci doma, chtěl jsem s tebou pobýt. Možná, že je to tak, možná, že ne. Nevím.“

S porozuměním kývla. „O některých věcech je zbytečné mudrovat, protože prostě

jsou. Druhým lidem do nich nic není. Nebudeme se poměřovat se sousedy.“

Věděl, co odbočka k sousedům znamená, věděl to jenom on a rychle odbočku vyloučil z vědomí.

„Já si teď dám panáka. Mám na něj nárok. Co o tom soudíš?“

„Dej si velkýho, je to prevence proti infarktu.“

„No nazdar. To jako myslíš, že nastala infarktní situace? Kdepak. Budeme mít zetě, pomůže nám na zahradě. Holka je líná jako veš.“

„Jen aby ses nemýlil. Chalupa byl socialistický ideál blahobytu. Dneska mají lidé

jiné představy. Zaplatí si a budou si užívat.“

Uvažoval o tom a nechtělo se mu věřit, že by mohla mít pravdu. 115

11.

Dvakrát se stalo, že si Urban smluvil schůzku s paní Beatris a dvakrát zbaběle prchl dřív, než zaklepal na dveře. Dvakrát se omluvil, vlastně vymluvil na neexistující

skutečnost, která ho měla údajně zaskočit.

„Setkat se nám asi není souzeno,“ naříkal plačtivě, když z telefonní budky na náměstí Míru vysvětloval, že přijel ministr financí jedné věřitelské země a on tam musí

ministrovat. Tento termín uplatnil ve snaze neexistující služební povinnost mírně snížit. Podruhé hlásil nemoc v rodině, blíže ji nespecifikoval, ale byla to náhlá příhoda, při které asistovala pohotovostní služba. „Musím jet do nemocnice, ani jsem se nestačil zeptat do které ji vezli, jsem vždycky rozechvělý, když slyším houkat sirénu, třeba to jsou jenom hasiči.“

Neříkala nic a Urban si jenom přál, aby do ticha, které se ve sluchátku rozléhalo, nebylo započítáno hodnocení jeho chrabrosti. Proto se večer vypravil vyhledat telefonní

budku a znovu ji zavolat. Ujistil paní Beatris, že pacient i on se mají dobře. Pokud se ovšem takhle dá mluvit o člověku, který je po operaci zauzlených střev. Tato diagnóza ho napadla aniž uvažoval o riziku, kterému svoji ženu vystavuje.

„To jste pěknej kliďas, pane,“ řekla paní Beatris a v jejím hlase bylo slyšet mírnou skepsi. „U nás v domě žil doktor, kterého s tím odvezli do jeho špitálu a tam ho nechali umřít, protože měli právě na stole člověka se zauzlením střev. Měla tedy kliku a vy s ní.“

„Proč já?“ zeptal se a doufal, že už nedojde na další nemocniční podrobnosti.

„Protože byste byl opuštěnej vdovec a to u člověka určitýho věku a založení je vždycky škoda, možná že i neštěstí.“

„Myslím, patrně se nemýlím, říkám to proto, že nemám zkušenost s tím, o čem mluvím, že váš podnik stojí, nebo lépe řečeno, vydělává, profituje na podobných situacích, do kterých se muži dostávají.“

„Kecáš, chlapečku,“ řekla aniž tušila, že oslovený prudce zrudne nevolí. „Sem nedocházejí ovdovělí úředníci. Naše klientela je ze zcela jiných zdrojů,“ a pokračovala, jako by se nic nedělo. „Měla jsem inzerát v německých novinách. Adresa, popis předností, omezená klientela. Na to Němci dají. Už máme svoji zkušenost. Jsme 116

decentní podnik a mám obavu, že než se rozhodnete nabrat nějakou tu svoji pro své

literární dílko, budete si muset vzít půjčku u té své banky.“

Počkal týden, to už pacient po tak hrozivé operaci, jakou nabízí zauzlení střev, snad stojí na nohách. Jenom si představoval, jak se ušlechtilá blondýna ušlechtilých tvarů vlní, zapaluje si cigaretu, kterou nervozn ě svírá v dlouhých prstech s rudými nehty a zamyšleně se dívá na telefon, který mlčí.

Urbane, tys úplnej pitomec, oslovil se Urban, když ho toho vidění věci napadlo. V uplatnění dalších sebekritických výtek ho však vyrušila Naďa, která vešla a očima ukázala na prázdnou židli u sousedního stolu.

„Někam šel, někam vedle nebo jinam. Počkej tu na něj,“ zakabonil se Urban, zakabonil se proto, že tím zkroucením tváře popřel svůj minulý pocit, který mu do tváře prosvítal.

„Co dělají tvoje prostitutky?“ zeptala se, pohodlně se opírajíc o opěradlo Romancovy židle.

„Co tím, proboha, myslíš?“ nadskočil oslovený.

„Přece jsi mluvil o nějaké klientce, volali jsme do jejího podniku a nabyla jsem dojem, že kdyby vedení podniku, myslím našeho podniku, vědělo o těchto obchodech, mělo by jistě výhrady. I když, jak známo, peníze nesmrdí.“ Se zájmem sledovala Urbanův výraz, který stál za sledování.

„Myslím, že nejsi informovaná a děláš předběžné závěry krajně neprofesionálně.“

Pokusil se mluvit lhostejně, aby viděla, že šlápla vedle.

„To je možná pravda,“ řekla ležérně, „já o své profesionalitě nemám valné

mínění.“

„Mluvíš vážně? Já jsem měl dojem, že jsi nadějná právnička, že profesi věnuješ

všechen čas.“ Schválně přehrával, aby odvedl řeč od nepříjemného tématu.

„Možná, že až mi bude padesát, že své poslání budu vidět v právnické praxi. Jenže teď dávám na první místo ženu. Pak jsem ještě milenka a teprve potom právnička. Doufám, že je to tak přirozené a odpovídá to mému čemu? Naturelu? Podstatě? S

povahou tu snad není souvislost.“ Smála se na něj a on s trpkostí musel uznat, že Romanec může mít zatraceně štěstí. Pokud jsou řeči, šířené po chodbách, pravdivé. 117

„Příšerná otrava,“ řekla ještě. „Nemyslím tvoji společnost, myslím tuhle banku. Nejsem na úředničinu stavěná. Chybí mi pohyb, změna, napětí.“

„Dáváš-li svoji profesi až na třetí místo,“ skočil jí do řeči, „patrně tak děláš

právem. Zatím totiž nevíš o co jde. Copak je pohyb peněz nějaká statická záležitost?

Všude kolem jsou dramata, která je třeba umět číst. Shakespeare je nikdo proti tomu, co všechno je napsáno třeba v tomhle šanonu,“ ukázal na skříň za sebou. „Řekni si Jindřichovi, ať ti převypráví, co všechno lze vyčíst z jednoho spisu, o kterém se pohrdavě vyjádříš, že z něj čiší jenom nuda.“

Rozhorlil se, do jisté míry oprávněně. Chápal, právě teď víc než jindy, že jeho práce má smysl a když jí člověk rozumí, odkrývá taje současného světa.

„Chápu, že na tom něco je, jenže já nemám tak dobrodružnou klientelu jako ty.“

Viděl, že si z jeho úsečného proslovu nic nedělá. Zbavit se nepříjemného tématu mohl jenom tak, že o něm povede řeč. „Nechápu, co je na prostitutkách, přesněji řečeno na salonech nesporně dobře vydělávajících, dobrodružného. Zhola nic.“

„Samozřejmě, že na instituci, která platí daně, zajímavého nic není. Taky by mne nenapadlo se o ni zajímat. Ani vlastně nevím, proč o tom mluvím. Je to k uzoufání

nudná záležitost. Zajímá jen neukázněné a neukojené mladíky a snad i staříky. A puritány. Nevím a je mi to jedno, klidně budu dál žít v nevědomí.“

Zadíval se na ni překvapeně. Jí to skutečně mohlo být jedno. Proč by se měla zajímat o tenhle druh žen, které se živí poctivým prouděním svého libida? Poctivou prací? Vyhrkl, jako by mu zaskočilo. Práce jako práce. Co všechno lidé neprodávají, protože se vždycky najde někdo, kdo o jejich zboží stojí. Takže vlastně nejde o nic. Snad je tu jakási zvláštnost, která skřípe někde v morální oblasti. Jenže morálka je věc dohody. Kdosi řekne, že se podobné jednání nehodí a samozřejmě, jsou tady nemoci. Hrozba AIDS a různých typů spirochet.

„Je prostitutka morální úchylka nebo jenom jakási sociální kategorie?“ zeptal se rychle a nepřesně když viděl, že se Naďa chystá vstát ze židle.

„Hm,“ protáhla neznělou slabiku jak to šlo, tedy těžko. „Přemýšlela jsem o tom. Leccos tady jistě svoji úlohu hraje, ale podstata tady bude asi v životní orientaci. Ve vztahu k sobě, k lidem, ke světu. Co se divíš? Tenhle vztah sice člověk postupně

zaujímá, ale určitě se rodí s určitou dispozicí.“

118

„S dispozicí být bordelmamá?“

„Nesměj se. Příčina sklonu k prodávání se musí být někde v oblasti citu nebo kde. Někde trčí nějaký gen na místě, kde ho jiní lidé nemají.“

„Samozřejmě přeháníš, nikdy jsem nic podobného neslyšel.“

„Což nemění nic na tom, že tomu tak může být. Samozřejmě, že jednání

prostitutky mohou napodobit lidé, kteří tuto vrozenou dispozici nemají. Slyšel jsi o dívkách, které si vydělaly na učebnice a pak šly bohabojně studovat vědy či umění?

Skutečná prostitutka je k této dráze předurčena. Nemůže jinak. Taky to nemusí být profesionálka v oblasti sexu. Prostituovat se lze různě a leckde. Třeba v politice.“

„To musím říct Romancovi. Neslyšel jsem tady snad jeho názory? Prostituce v politice. Tam se ovšem může trpět. Nepodléhá přísným hodnocením jako na silničním tahu k německým hranicím.“ Smál se, téma mu vyhovovalo.

„Trpět, trpět. Jenom do té doby, dokud to není pojmenováno. Pak se lidé začnou bránit. Radím ti, polož podobnou otázku své klientce. Co by asi řekla?“

„Odpověď znám bez ptaní. Pokud to je skutečná profesionálka, řekne, že se nemusí omlouvat ani obhajovat. Její život je její a nikomu do něj nic není. A pak její

služba veřejnosti je naprosto průkazná. Jsou o tom tisíce let staré literární doklady. Už ji slyším, jak říká, že každý konec konců umřeme sám a odpovídat se za své skutky budeme jenom svému svědomí. Pokud věří v Boha, počítám, že věří, asi by zde došlo k tomu odpovídající obměně. Myslím na příklad Maří Magdalény, který by asi měla na mysli, protože jistě myslí na zadní kolečka.“

„Jestli ti dobře rozumím, pak se profesionalita v téhle oblasti shoduje s lhostejností k okolí, k druhým lidem, sobeckým zaujetím pro svůj obchod. Jde jenom o zisk. Sametová pleť, vlnění boků a milostné křeče jsou jenom nástroj, obchodní

kalkulace a podmínka úspěchu.“

„Copak to, proboha, nejsou znaky všeobecné obchodní praxe? Děje se kolem něco jiného? Ve všech profesích, ve všech oborech. Kdo si takovou dámu koupí přece nečeká nic

jiného, žádné výbuchy morálky nebo vyššího citu. Proč je kolem toho tolik hluku? Holé sexuální vzrušení, a když ho taková ženská umí vyvolat, musí dostat zaplaceno. Zadarmo se to, fakt, dělá jenom z lásky. Jako to děláš, například, ty.“

„Co ty o mně víš?“

119

„Bohužel v tomto směru nic. Toto tvé zvolání chápu jako svůj nedostatek. Jako ponížení mé mužnosti. Plácám, promiň mi to. Stačí, aby dosud volná, nezadaná dívka projevila zájem o jednoho mužského a všichni okolo litují, že nejsou na jeho místě.“

Tak tlachali a nemysleli tím nic, co by bylo nějak závazné, jaksi bokem se dotýkali věcí, které se jim zdály být významné, ale nedělali si nárok na jejich vymezení

nebo porozumění. Urbanovi však ze všeho zbyla otázka, zda to, o čem byla řeč, se vztahuje taky na paní Beatris. Její tvář byla přece čistá, bez předpokládaných stop temných vášní. Co jsou to temné vášně? Jenom literární klišé?

Po několika dnech si s ní přece jenom smluvil schůzku. Myslel na její trpělivost, snad měla s váhavými uchazeči o její služby zkušenost, možná, že měla nějakého psychologického poradce, který ji vyzýval k trpělivosti. Tihle nesmělci jsou jistě, když

je nesmělost přejde, vytrvalými klienty. Termín schůzky určila na jedno dopoledne. Mají taky sanitární den a v tu dobu bude mít na Urbana-Romanec čas. Jenom ať přijde přesně v jedenáct hodin.

Byla s tím potíž. Práce v bance má svůj řád a Urban nemohl utéct jako nějaký

úředník, který prohlásí, že jde na obecní úřad a když se vrátí, řekne, že referent Vopička onemocněl, takže nic nevyřídil. Měl navštívit jednu firmu, pana Zahrádku, který byl už

půl roku jejich klientem a jeho potíže byly běžnými problémy růstu. Zavolal mu, že ho z naléhavých důvodů, které na banku padají zásluhou podobných podnikatelů, navštíví

večer před domluveným termínem. Zahrádka se vymlouval, ne, že by nebyl ochoten, ale jednání s bankovním právníkem měl být přítomen ještě někdo z personálu, jehož účast byla ve večerních hodinách problematická.

„Pane Zahrádko, copak loajalita k firmě se neprojevuje tím, že člověk obětuje trochu ze svého volného času? Myslíte si, že já mám pracovní dobu? Když padne vaše firma, přijdou i vaši zaměstnanci o práci. To by si měli uvědomit a jednat podle toho.“

Na výtku o loajálnosti zaměstnanců Zahrádka odpověděl jednoznačně, že jeho možnosti zaplatit loajalitu svých zaměstnanců se jaksi příliš neshodují s možnostmi Urbanovy banky. Tak se chvíli dohadovali a neústupnost Urbanova slavila úspěch. Ve zmíněný den šel Urban k panu Zahrádkovi a den nato zazvonil u dveří, za nimiž čekala paní Beatris. Úklidová četa, byla-li nějaká, možná, že hadrem a kbelíkem vládla sama majitelka podniku, byla s prací hotova a vráska mezi očima hostitelky svědčila o jistém stupni ochlazení, jehož příčinu viděl Urban ve své malé podnikavosti. 120

Mlčela, když ho usazovala v křesle ve své kanceláři, mlčela i potom, když se ani on neměl k řeči.

„To si budeme vyměňovat tyhle vtipnůstky?“ utrousila a jej výraz pak přijal odhodlání jít přímo na věc.

„Píšu román,“ řekl konečně, „je to román o lásce. O lásce člověka k člověku.“

„Jasně, o čem taky jiném. Ještě je tu láska člověka k penězům nebo k věrnému pejskovi. Ale to nebude ona skutečná láska, o kterou vám jde, že? Láska, při které se chvějí ruce, jako teď právě vám, promiňte, ono chvění, které sleduji, může mít víc příčin.“ Smála se a bylo vidět, že počáteční chlad úspěšně překonala. Psát román o lásce nelze bez zkušenosti s tímhle

univerzálním jednáním, na které se specializovala.

„Nechcete se porozhlédnout po prostorách, kde se láska prakticky provozuje?“

Odmítavě zavrtěl hlavou. „Já vlastně ani nevím, co chci. Chtěl bych nabrat atmosféru, poznat pocit člověka, který sem přijde poprvé.“

„Ale jste tu už podruhé. Na svůj pocit z první návštěvy si musíte vzpomenout.“

„Jistě. Taky na něj nezapomenu. Nezapomenu na váš výraz v obličeji, který mne překvapil. Vaše ušlechtilé linie, vaše oči a vůbec všechno, co má mít člověk, který se chce oddat lásce bez výhrad, na mne udělalo omamný dojem.“

„žvatlat tedy umíte, člověk by uvěřil, že jste skutečně spisovatel.“ Posunula si židli k jeho klubovce a položila mu ruku na koleno. Díval se na její prsty, dlouhé, štíhlé

prsty s rudými nehty. Ujistil se, že se na ně pamatuje.

„V případě spisovatele je asi podstatné to, co chce říct. Nestačí žvanit, vršit slovo na slovo, ale sdělit čtenáři něco, co by ho trklo.“ S jistou obavou sledoval, jak její prsty ožívají, začínají hníst jeho koleno, na kterém asi hledala nějakou erogenní sféru. Nebo se tomu říká jinak? ptal se v duchu. Rozhodně asi začala s profesionálním jednáním dřív, než se dohodli na podmínkách.

„V oblasti mého podnikání neobjevíte nic, co by koho mohlo trknout. Odjakživa se tu všechno dělá stejně. Mění se okolnosti. Jenom tím byste snad mohl čtenáře zaujmout. Rozumíte?“ Vypadalo to, že postřehla jistý stupeň Urbanova zaujetí. Co v tuto chvíli skutečně necítil, bylo všechno to, co v něm bouřilo za večerů, kdy o ní

přemýšlel, když už se chtěl vyhnout nepřiměřenému výrazu, že by o ní snil. Měl 121

samozřejmě specifické představy o tom, co bude dělat s dámou, která šéfuje nevěstinci. Teď ho všechno opustilo a cítil převážně rozpaky.

„Neukvapujte se ve svých soudech.“ Položil dlaň na ruku, která se nespokojila s kolenem a zamířila výš k rozkroku. Díval se jí do očí a byl zvědav jak zareaguje až

zjistí, že na ni nezabírá. Šlo by přece o její nedostatek.

„Proč se smějete?“ zeptala se a bylo slyšet její hlasitý dech. Ne, tohle taky hraje. Vzrušení patří k výbavě profesionálek. Vzrušení, které se dá

naučit, vzrušuje. Samozřejmě, že takhle vzdychající madam musí svou oběť přivést do extáze. Pohodlně se opřel a dal si ruce za hlavu. Tahle poloha ovšem paní Beatris nevyhovovala. Zákazník odmítl spolupracovat.

„Nejste náhodou na chlapečky?“ odtáhla se od něj. „Něco vám naleju.“ Vstala a otevřela skříňku visící na zdi. „Co to má být?“

„To, co máte sama ráda.“

„Já nepiju. Nedávno mi vyndali žlučník.“

Uvažoval, zda mu ukáže jizvu. Zasmál se tomu a přijal skleničku, kterou mu podala. Jak po chvíli zjistil, byla to vodka. Nejušlechtilejší památka na bratry Rusy.

„Člověk by řekl, že budete nalévat burbon a vy zatím vodku.“

„Odmítáte ji z politických důvodů? Až vypijete, naleju vám burbon. Všechno tu je a je všeho dost. Jenom čas tady rychle utíká.“

„Plynutí času mne rmoutí. Když si na mne uděláte konečně čas, je ho najednou málo.“

„Vždycky je ho málo. Na všechno. Všechno by člověk dělal jinak, jen kdyby měl čas se v klidu rozhodovat. Tím však nechci říct, že bych měnila, já mám své povolání

ráda. Počítám, že mne zpovídáte. Nebo mne nezpovídáte?“ řekla snad s nadějí, že přece jen přišel jako zákazník s luxusním příplatkem. „žijeme, pane spisovateli. Jakou máte planetu?“

„Planetu?“ podíval se na ni udiveně.

„Každý stojíme pod vlivem některé z planet. Počkejte, já vám ji určím.“ Odněkud vzala list papíru a napsala na něj jeho jméno. Zeptala se na křestní a on si rychle 122

vybavil, že Romanec je Jindřich. Pak vyndala ze zásuvky jakési tabulky a začala je zkoumat.

„Romanec. R je šest, O jsou čtyři, M jsou dvě, A je jedna.“ A tak dále. Pak všechna čísla sečetla, u Romance to bylo čtyřicet čtyři, u Jindřicha čtyřicet osm. Dohromady devadesát dva.

„Teď: Devět a dvě je jedenáct, jedna a jedna jsou dvě.“

„Divné počty,“ špitl Urban.

„Divné? Proč divné? To je magie čísel, milý pane. Víte, co vám vyšlo? Vy stojíte ve znamení Luny. Měsíce. A měsíc je v naprostém rozporu se mnou.“

„Co jste vy? Venuše?“

„Ne. Já mám jedničku. Slunce. Slunce s Měsícem nemůže nic mít. Vyloučeno. Tahle čísla jsou naprosto bezpečná.“

„Není to náhodou naopak? Nejsou nebezpečná?“

„Vaše totální indispozice má astrální příčiny.“

„Předbíháte. Stejně však žasnu. Nikdy jsem neslyšel, že by pohyb planet mohl mít vliv na věci, které jsou věčné a jak to říct, ale…“ koktal a ona mu skočila do řeči.

„Není náhodou pohyb planet taky věčný? Z hlediska lidského hemžení snad věčnější? Planety se vesmírem mihotaly v době, kdy o člověku nebylo ani tuchy. Už tu tenkrát byly a už tenkrát měly na všechno vliv.“

„Na co, například? Na hemžení prvoků? Ještě řekněte, že planety způsobily, že se tu vyvinul lidský rod.“

Odtáhla se od něj a prohlížela si ho zaujatě.

„Jako vzdělanec a spisovatel znáte nejednu řeckou báji. Mně osobně dělal dějepis potíže, propadala jsem dost zhusta, ale pamatuji se na to, že řečtí hrdinové, třeba vytesaní do kamene, měli takové směšně mrňavé čuráčky, až to bylo k nevíře. Jací to mohli být hrdinové, když neměli čím páchat hrdinské činy?“

„Drahá paní,“ narovnal se do svislé polohy, „jak můžete takhle mluvit o lidském géniu? Nevím, kterou sochu máte na mysli, je mi však jasné, že jejich pohlavní orgány nehrály ve chvíli, kdy je Feidias nebo kdo zobrazoval, žádnou roli. Ty byly pro jinou příležitost a tam se oni zobrazovaní určitě nedali zahanbit.“

123

Zasmála se s převahou. Vůči výtce, kterou jí adresoval, byla zcela imunní. Cítila, že má nad ním převahu v elementárních funkcích, kterých si ani nebyl vědom. Chudák.

„Nevím toho moc, ale vím, že Memesis, to měla být nějaká měsíční bohyně, měsíční s velkým M, se před milováním se svým nebo budoucím zákazníkem honila přírodou. Znáte to. Nechá se pronásledovat proto, aby to bylo zajímavější, až ji chytí. To dneska děláme taky, jenom neběháme po náměstí Míru. Tahle běhala a aby to neměl milenec tak snadné, proměňovala se v různou havěť. On taky. Jednou běžel jako zajíc, pak skočil do tůně a byl tam jako ryba, pak zase pták a když ze sebe udělal zrno pšenice, slupla ho a měla pokoj. To všechno bylo v době, kdy ženy vládly mužům. Tenkrát si třeba mohla dovolit zblajznout zákazníka. Dneska?“ mávla rukou. „Dneska si každý

myslí, že za peníze může uvolnit svoje přehrady, bez kterých ho manželka nepustí do předsíně. A naše holky musí všechno vydržet a ještě být rády, že si vydělají peníze. Vydělají si, jenže málokdo by cht ěl být v jejich k ůži.“

Nalila mu sklenici burbonu. Dávka by porazila námořníka. Něco podobného se mu mihlo hlavou spolu se zjištěním, že bude poledne a on se musí vrátit do práce. Bylo mu to však jedno, čas najednou nehrál roli. Ani nepostřehl, kdy pustila magnetofon, nebo snad rádio? Místnost zaplavila mazlivá hudba. Aha, zkouší další pracovní nářadí. Jen ať hraje, spisovatel musí poznat

všechno.

Klubovka, ve které polo seděl, polo ležel, se postupně snížila do polohy, ve které

spíš ležel než seděl. Jeho hostitelka u něj seděla jako zubař a pacientových řezáků.

„Máš krásně chlupatý prsa, to je rozkoš se tím porostem probírat.“ Probírala se, obkružovala jeho prsní svaly, prováděla na něm zcela regulérní masáž, ani nepostřehl, kdy přišel o košili. Cítil, že koňská dávka whisky působí neblaze na jeho rozum. Zvláštní bylo jenom to, že nepůsobila na ty oblasti, kterým byla zřejmě určena. Řekl to nahlas jako výsledek náhlého pozorování.

„Co si vůbec myslíš o mém podniku? Sem si pánové chodí často jenom posedět, porozprávět si, odreagovat se. Úspěšný podnikatel je svým způsobem chudák. Myslel jsi, že jdeš do bordelu, kde se hned ve dveřích svlékají hostovi kalhoty? My jsme třída. Však od příštího měsíce tady bude jenom klub a my se stěhujeme do Hlubočep. Klid, nádhera. Už to tam můj vypíčenej píčoun zrestauroval a najal personál.“

Zděšeně nadskočil. „Kdo? Vypíčenej píčoun?“ Překvapení ho uhodilo tak tvrdě, že téměř vystřízlivěl.

124

„To nic. Omlouvám se. Můj manžel, doufám, že ti nevadí, že mám manžela, on takhle kdekoho oslovuje aniž by to myslel sprostě. Prostě vypíčenej píčoun. Jestli se ti zdá, že je tenhle výraz sprostej, tak je sprostej. Jemu to tak nezní. A mně, konec konců, už jsem si zvykla a muže taky potřebuju. Nemyslím zákazníka, ale manžela, který se mne zastane a podrží mne. Copak nejsem člověk?“

Urban cítil, že informaci, ke které tak náhle přišel, bude muset schovat v paměti a doma ji přiměřeně rozebrat. Co s ní udělá, to netušil, teď dával přednost radostem, které

mu poskytovalo jeho hýčkané tělo.

„Jak vidím, mohl bys bejt pašák, jenom mít správnou formu. Tvoje žena na tom jistě není nejhůř.“

„O mé ženě nemluv, nezaslouží si píčouna jako jsem já,“ řekl hořce. Nevšiml si, kdy ztlumila světlo. „Děje se něco s elektrikou?“ zeptal se, protože najednou na ni ani neviděl a dvě bílá ňadra v dosahu jeho úst byla jako dva měsíce v úplňku.

„To je tady pořád,“ řekla mazlivě.

Hudba však hrála dál, snížení příkonu elektrického proudu na ni nemělo vliv. Rozum mu z povzdálí zavelel, dej si pozor, jde na věc. Takže to byl její muž. Nedbal o to, co s ním dělá. Za jiných okolností by byl nadšený. Mnohé z toho, co právě absolvoval, byla v jeho případě premiéra. Jenže se na všechno díval, snad díky závoji alkoholové mlhy a díky podivné indispozici, jejíž příčiny mu byly záhadou, jako divák, který nahlíží skulinou ve dveřích do nočního podniku.

„Nosíš pod břichem rezervní ponožku, kamaráde,“ řekla a smála se mazlivě. Nechtěla ho ponížit, jenom vyjadřovala jakési nadšení. Snad proto, že odhalila jeho slabé místo. Zasmál se hlasitě.

„To tedy nedělám spisovatelské obci žádnou čest, co?“

„Máš pravdu.“ Vrátila ňadra tam, kde bylo jejich místo. Protestoval, řekla, že si taky trochu nalije, protože co je moc, to je moc.

„Vidíš, že to s tím žlučníkem nebylo tak horký.“

„Nech na hlavě. Napiju se jenom proto, že jsem taky jenom člověk.“

125

Tím chce říct, že má na mne chuť? rozlehlo se Urbanovi v hlavě, jako by mu někdo vykřikl za uchem. To snad ne! Ona, Beatris, krásná jako měsíční noc, měla na mne, na ubohého

bankovního právníka, chuť?

„Beatris, krásko, tys na mne měla chuť?“ zasnil se skomíravě. „Já, ubožák, jsem tě podvedl. Já jsem obcoval s vypočítavou Nemesis, která mne sežrala jako švestku. Ani pecku nevyplivla, tak mne měla ráda. Jenom aby o nic nepřišla.“

„Nevím, koho máš na mysli,“ nalila si z baňaté lahve, tušil, že je to koňak a podívala se proti světlu, kterého trochu přibylo, jak se zlatavě svítí ve sklenici, „ale ten, o kom mluvíš, byl nějaký král. Víš o tom? Nevadí ti královská konkurence?“

„V tuhle chvíli ne. Mně vadí, žes schovala svoje přednosti, jako bych byl nějaký, já nevím, nějaký píčoun.“

Cítil, že tak neměl mluvit, protože tím slovem vstoupil do jejího soukromí. Jenže se stalo a on vzal její mlčení jako nutnou koncovku. Chystal se usnout když zjistil, že ho nějaké ruce obratně navlékají do košile. Pak ho kdosi zvedl, byl to vyhazovač, a patrně

ho někam vedl. Byla tam postel a šero. Tohle všechno budeš muset, kamaráde, zaplatit, říkal si. Musíš do práce. Kolega Romanec, jehož zde zastupuješ, odhání od tvého stolu dotěrné strany a ty si tu ležíš a sníš o bílých ňadrech, která svítí jako dva měsíce v úplňku.

Jak dlouho spal, nevěděl. Teprve u stolu, kam ho Arnošt šetrně usadil, zjistil, že je půl třetí. Mladík se na něj díval s pochopením, nedivil se, něco psal a pak řekl, že to dělá jenom osmnáct set.

Proboha, chtělo se mu zvolat. To snad ne! Tady musí jít o nějaké nedopatření. Přišel jenom na kus řeči, na dýchánek ve dvou. Uvědomil si však, že klást odpor při placení by byla ostuda, naletěl jenom jako kořen, jako venkovský strýc, který se dostal do víru velkoměsta, ale chce si zachovat alespoň zdání nějaké úrovně. Trapas by byl, kdyby ty peníze u sebe neměl. Naštěstí měl.

„Mám vám zavolat taxi? Firemní vůz je za rohem,“ řekl Arnošt, když bez mrknutí oka přijal dvoustovkového tuzéra.

„Ne, děkuji. Trochu se projdu, potřebuji vzduch. Chápete jistě.“

Arnošt chápal. Paní Beatris nebylo vidět.

126

12.

Cítit únavu ze života může jenom člověk, který žije ze dne na den. Rituál pravidelně se opakujících úkonů unavuje. Stereotyp hemžení myšlenek unavuje. Pohyb od ničeho k ničemu je namáhavější než slézání Matterhornu. Výsledkem je pocit marnosti života a skeptické podlehnutí představě, že filozofové, kteří ve světě a ve zmáhání jeho úskalí

viděli marnost, měli pravdu.

Pokud takoví byli, nebyli to filozofové, říkala si Astrida Urbanová. Filozof má

vidět s nadějí dopředu, tam, kam člověk, znavený trmácením se od týdne k týdnu, nedohlédne.

Jenže mezi těmi, kteří kolem sebe viděli mnohé lidi umírat, kteří sledovali opakující se zrod iluze, která se posléze obrátila v tůni zmaru, ve studnu osamění, byli lidé moudří a snad i velcí.

Počínaje Thalesem, Anaximandrem a Anaximenem, počínaje jejich tušenými a nedoloženými předchůdci, se evropské myšlení vyvíjelo, aby dalo člověku vědět jaký je a proč tu je. Odpovědi myslitelů především dokazují, že mají dobrou vůli. Mají ještě

něco víc? Možná, že mají. Jenom je jim třeba rozumět a k tomu nám často chybí

trpělivost. Dohodněme se, že asi mají pravdu a budeme mít pokoj. Vyznej se v tom, když jsi jenom filoložka, říkala si Astrida. Člověk nemůže obsáhnout všechno. I když ono všechno zase není tak příliš rozsáhlé a obsáhlé. Možná, že je to jenom nepoznatelné, řekne skeptik a Astrida to

po něm opakuje. Není to nepoznatelné, probudí se v jejím vědomí slova docenta, jehož jméno zapomněla, který ji kdysi odpuzoval svým zjevem a uváděl v úžas rozsahem své paměti, že jsou jenom věci nepoznané. Je-li něco nepoznaného, může to být poznáno, kdežto nepoznatelné je svou podstatou mimo naše možnosti a my nemáme šanci.

Který starý řecký filozof umřel pobývaje na hnoji? Léčil si tak jakousi chorobu. Dnu, nebo co. A náš člověk řekne, že pobýval na hnoji a tím zhodnotí i jeho filozofický

odkaz. Lidské hodnoty v závějích času. Kde asi skončil onen docent, jehož filozofická

erudice studenty povznášela, protože systém, který hlásal, se jevil být logický?

Od poslední rozmluvy s profesorem Bičanem cítila Astrida něco jako výčitky svědomí. Když upřela pozornost do míst, kde by se výčitky měly nacházet, pocit se přesunul jinam. Takže to nebyly výčitky svědomí. Byl to jakýsi nezřetelný, přesto však 127

urputný pocit ohrožení. Když se ustálila na tomto zaměření, musela i toto vymezení

odmítnout.

Ohrožuji sama sebe, sebe v sobě? Něco mi schází, ale co?

První, co ji napadlo, byl její muž se svými potřebami. Ne. Ten mi v tomto případě, alespoň pokud jde o toto zaměření, nechybí. Jeho aktivity se dotýkaly, teď o tom byla rozhodně přesvědčena, jenom okrajové oblasti jejího bytostného fondu. Rozhodla se, že zavolá matce a v pátek se za ní vypraví. V pátek se na fakultě už téměř nic nedělo. Učili jenom asistenti a to ještě střídmě. Vedoucí katedry se na škole už od středy neobjevoval a prapor katedry třímala v ruce jenom paní sekretářka. Astrida ovšem musela absolvovat kontraverzi s Urbanem, který

jí nejdřív odmítal půjčit auto, protože by ho třeba mohl potřebovat. Jak mu hravě

dokázala, šlo o trapnou výmluvu. Nemohl by za ní v sobotu přijet, protože jet autobusem, nebo dokonce vlakem takovou dálku, bylo zcela vyloučeno. Za tchýní se vydával jenom jednou ročně a to když musel. Došlo proto ke sporu, ve kterém Astrida dominovala, což se za podobných okolností vždycky opakovalo s obdobným výsledkem. Tak vzala v pátek dopoledne vůz, to už byli všichni tiráci na cestě a dojela poměrně včas a bez potíží na místo.

„Tak co, Asto, jak rozvíjíš svůj duchovní život?“ přivítala se s matčiným psem neurčitého původu.

„Je jako my všichni,“ říkávala matka, když došlo na psovu rasu. Teď k tomu ovšem nedošlo, protože Astrida po oslovení psa strnula. Něco ji napadlo. Něco, na co mohla sice přijít doma, ale pro co si jela až do Kolína.

„Mluvíš nesmysly, ptáš se psa na jeho duchovní život?“ Matčina otázka byla položena jen tak nazdařbůh, jako se namátkou ptáme na věci, které nás ve skutečnosti nezajímají, ale ptáme se proto, abychom udrželi s druhým člověkem kontakt. Matka ovšem neměla důvod udržovat se svou dcerou bezmyšlenkové spojení.

„Máš pravdu, maminko, omlouvám se.“

Prošla byt, na který nebyla zvyklá a zkoumala náladu, kterou v ní probouzel. Nábytek, obrazy, všechno, co tvoří soukromí lidí, bylo z jejich starého bytu, ve kterém vyrůstala. Na nové uspořádání věcí si nemohla zvyknout, ale střežila se o tom mluvit. 128

„Přivezla jsem ti nějakou dobrotu,“ smála se, když lovila z kabely pár konzerv španělských krabů, o kterých věřila, že je matka s povděkem přijme. Po obědě se matka chtěla s dcerou projít po městě. Astrida však odporovala, nepřijela kvůli ulicím nebo náměstím města. Její předci sice chodili po zdejší dlažbě, ale kde jsou jejich stíny?

„Tak mi pomůžeš ouřadovat,“ řekla matka rezolutně, nasadila si brýle a vyjmula ze stolu list papíru. „Přečti to po mně, jsi lepší stylistka než já.“

Byl to dopis, jímž se matka obracela na obecní úřad, něco, co Astridu nemohlo zaujmout ani obsahem, ani formou, která byla úřední, tedy maximálně formalizovaná. Ani dobře nevěděla,

co čte. Opravovala interpunkci a myšlenky jí zmateně kroužily kolem otázky, kterou dopoledne náhodou vyslovila.

„Myslíš, že židův duchovní život se nějak podstatně liší od duchovních představ křesťana?“ vyhrkla, když dopis vracela na druhou stranu stolu.

„Proboha, to jsi vyčetla z toho dopisu? Na co se to ptáš?“ řekla matka po chvíli,

„na duchovní život nebo na životní představy?“

„Však ty víš, o co mi jde, ale uhýbáš.“ Astrida teď hleděla matce do očí a matka viděla, že si dcera s sebou přivezla starosti, o které se chce podělit.

„Děvče, děláš mi starost. Co znamenají tyhle podivné a nejasné otázky? Na nic podobného se mne nikdo neptal. To probíráte se svými studenty?“

„Já vím, maminko, že jsem se tě nikdy neptala, protože jsem měla strach. Nebála jsem se přímo tebe, ale bála jsem se toho, co bych se mohla od tebe dozvědět.“

Bylo zřejmé, že otázka, položená zdánlivě nazdařbůh, má pro dceru význam. Matka zmateně poposedla. Složila papír, který stále držela v ruce, pak ho opět rozložila a uhladila rukou. Na co se to ptá, co chce vědět? Ve svém věku by snad mohla být matka podobných rozčilujících otázek ušetřena. Nebo právě teď, když se blíží konec, když všichni muži z rodiny odešli, je na ní, aby odpovídala?

„To se mne zase ptáš na ty hrozný věci?“ zeptala se, protože tušila, že asi nebude vyhnutí.

„Ne. Hrozný věci jsou pryč. Jsou za námi, nebo lépe, jsou za tebou. život ale zůstal a někam se, já nevím jak to říct, někam se obrací. Něčím se řídí. O to mi jde. 129

Mám pochybnost, zda ten můj život se vůbec něčím řídí. Zda mu směr nedává jenom náhoda.“

„Tím mi chceš dát šetrně najevo, že jsem se na tobě vlastně prohřešila, když jsem zabránila, abys procházela stejně jako já tím bolestným údolím. Počkej, nepřerušuj mne. Možná, že je to jenom můj problém, problém mé generace, ale ponížení, které jsem podstoupila, bylo až k hrobu. Až za hrob, alespoň za otcův hrob. Za hrob všech našich z rodiny i z okolí. Všichni známí i neznámí tam u těch drátů stáli a styděli se za sebe i za člověka. Řekneš, že na to měli být našinci zvyklí. Za tisíce let to nebylo poprvé, kdy byli vyhnáni z domova a stáli jako vyvržení ze světa. Jenže já jsem viděla jenom tu tragédii, dítě. Necítila jsem morální převahu nad vrahy. Jenom strach. Nechtěla jsem, abys to taky ty musela někdy podstoupit, protože dějiny našeho národa nemají konce. Nechtěla jsem, abys byla židovka i když to, jak vidím, byla chyba.“

Astrida vstala a stoupla si k oknu. Po ulici projel vůz a šlo tam několik lidí.

„Pokud vím a tomu poznání se nelze vyhnout, náš národ byl po dva a půl tisíce let vystavován obrovským protivenstvím. Zanikl proto? Ne. Dokonce patří mezi nejsilnější, ne sice fyzicky, ale jeho humanismus, síla lidskosti nemá obdoby.“

„Počkej děvče, s tímhle na mne nechoď, to mi neříkej. Já vím jenom to, že jsem něco prožila, něco, co si nepřeji, aby se opakovalo a nepřeji si ani vše dodatečně

vykládat. Možná, že se mé dnešní vzpomínky na dráty nekryjí s tím, co tenkrát bylo. žiji přece teď jinak a moje vzpomínky se proto neshodují s mými prožitky. Proto mi můžeš říct, že vlastně ani nevím, co chci. Možná, že nevím.“

„Jenže já vím, co chceš. Chceš abych věřila, že už nic nevíš, že jsi zapomněla na všechno, co jsi tenkrát prožila, co tě na zbytek života poznamenalo. Vždycky jsi se vyhýbala o tom mluvit. Schovávala jsi přede mnou knížky o táborech. Nevíš přitom, že jsem chodila do knihovny, tam v čítárně jsem se o všem dovídala. Nevíš, že jsem se v noci budila a bála se tě vzít za ruku, protože bys mohla poznat, na co myslím. A nejen proto.“

„Je to pravda?“ šeptla matka. V rozrušení, které dceřina zpověď vyvolala, nepostřehla význam poslední věty. Ta se naléhavě připomene až později, až už bude Astrida v Praze a způsobí

jí nejednu noc beze spánku. Teď položila své kostnaté ruce na ubrus a hladila jeho žlutou plochu.

130

„Je to pravda. Pravda je i to, cos naznačila, že všechno, co jsi tam prožila, se neshoduje s tím, co si o tom pamatuješ. Nejlépe by bylo zapomenout a nevzpomínat.“

Matce se v černých, vráskami obkroužených očích zaleskly slzy.

„Říkáš nevzpomínat a sama mi všechno připomínáš tak krutě. Nemám ti to za zlé, protože nevzpomínat nejde. Jak jsi však řekla, vzpomínky se vrší a člověk už neví, co se skutečně stalo a co ne. Jak stárnu, vidím tvého otce čím dál mladšího a připadá mi divné, že by měl chtít takovou starou bábu jako jsem já. Neumím si ho představit jako dědečka. Vidíš a byl by z něj dědeček. Dědek. Jistě by už neměl vlasy, jako je neměl jeho otec. Pamatuju se, že jeho otec měl strašně rád šoulet. Ale šoulet z krup, ne z rýže, jak se teď dělá. Já neznám nic horšího než jsou kroupy a jeho otec si v nich tak liboval. Musely být hodně mastné, matčino kuře vonělo po celém domě a otci tak svítila očka, ani pomyslet na to nesmím. Všechno je to smutné a zároveň směšné. Šoulet z rýže. Tvůj otec se mi už mění v neskutečný pojem. Přisuzuji mu dobro, hrdinství, mužnost. Byl takový? Já ti nevím,“ vzlykla, „kdybych uměla malovat, namalovala bych si ho nad vrata jako starého Davida. Krále Davida s mladou tváří. Jenže ty, Astrido, jsi skutečná, žádná iluze. Tebe si nemusím představovat, protože tě pořád mám.“

Dívaly se jedna druhé do očí. Jedna s lítostí, druhá s rozpaky. Na podobné řeči nebyly zvyklé a měly trochu strach z toho, proč vlastně spolu takhle hovoří. Jestli to nebude mít pro ně nějaké nepříjemné následky. Jestli se přitom smály, pak jenom proto, že smích a pláč jsou hned vedle sebe, jedno v druhé volně přechází. Astrida věděla i to, že židé byli buď schopní, pracovití a bohatí, nebo neschopní, pracovití a chudí, tedy ubozí. Matka patřila do rodiny chudých, kterou otec pozvedl mezi bohaté.

„O člověku toho nikdy nevíš dost.“ Matka popotáhla nosem a když vyndala kapesník a hlasitě ho použila, pokračovala: „Nemysli si, že znáš svého muže, i když s ním už léta žiješ. I to mi dělá starost. Něco o sobě víme a co nevíme, si doplníme. Vždycky to není dobře. Říkám to proto, že vím, jak si domalovávám tvého otce. Jenže tím už nemohu nikomu ublížit. Ani jemu, ani sobě. Má jasné oči, černý knírek, jak ho nosil Clark Gable, nad ním bílé čelo. Vlasy jako havran, postavu bohatýra. A víc nevím. Jsem schopna ho popsat, ale kdyby teď zaklepal na dveře, poslala bych toho cizího člověka pryč. Hrozné, viď? V mých představách žije někdo jiný. Znala jsi Macka Procházku?“

131

„Myslíš toho z pošty? Ani nevím, co tam dělá.“ Astrida byla ráda, že matka odbočila.

„Na tom přece nezáleží. Ten člověk si mne chtěl vzít. Nevadilo mu nic. Jenom obracel oči k nebi a vzdychal: Paninko, na rukách bych vás nosil. Vaši dscerušku bych hejčkal víc než svoji. Směšnej chlap, pokořoval se.“

„Neměla jsi ho odmítat. Udělala jsi chybu. Když má někdo někoho rád, je to svátek. Co je s ním?“

„Před rokem umřel. Seschl se a umřel. Pořád ale po mně koukal a mně to už bylo jedno. Nic jsem k němu necítila.“

„Lidé jsou při sobě často jenom proto, aby nebyli sami.“

„Co to říkáš, Astrido? Snad nemluvíš o sobě? To je pak jenom životní bída.“

„Možná, že se mýlíš, matko. Co dělat, když člověku vyhasnou určité potřeby?

Není pak jakási lidská soudržnost, o které mluvíš s pohrdáním, na místě?“

„Když ty potřeby, jak jsi to ohleduplně nazvala, vyhasnou, pak tu jsou ještě

vzpomínky na ně. Rozumíš? Ty pak jsou třeba i hezčí než samotné to, co tě zajímalo, když jsi byla mladší.“

„Prosím tě, nedělej ze mne stařenu,“ smála se dcera. „Když na to přijde, jsem pořád ještě v provozu a ty potřeby v mém případě jsou pořád potřeby.“

„Víš, že jsem docela ráda? Hlavně že vám to spolu jde.“

Jo, jde, řekla si Astrida v duchu a kdyby to řekla nahlas, znělo by to přitakání

dost kysele.

„Když jsme už v té důvěrné oblasti, matičko, mně ty potřeby znějí všelijak, jenom ne přiměřeně. Vím, že jsem toho slova použila z nedostatku jiného, ale jistá

vulgárnost toho pojmu mne popuzuje. Samo ono jednání přece není neosobní jako je neosobní pohlavní akt. Přece s Urbanem neprovozujeme pohlavní akt! Myslím akt nazíraný z druhé ruky, pohledem nějaké učebnice nebo jako zdravotní záležitost. I když

jsem to sama málokdy zažila, věřím, že se lidé odevzdávají z potřeby, která nemá jenom fyziologické opodstatnění, že ono samo není dokonce podstatné. Nebo alespoň hlavní. Hlavní je jen, když se dělají děti. A to se neděje pořád.“

132

S údivem ji matka sledovala. Viděla, že rudne a že větu končí se značným úsilím, téměř sebezapřením. Proč to říkala? Co tím naznačovala? Dítě, jaký to vedeš život, že mi tady děláš najednou takovou starost?

„Jestli ti, Astrido, rozumím…“

„Ne, nerozumíš. To, o co jde, je moje věc a omlouvám se, že jsem tě do toho zatahovala,“ řekla dcera rychle a chopila se časopisu, který ležel na stole. „Co to čteš?

Není to časopis pro mládež?“

„Počkej, neodváděj řeč. Nejhorší, co může matka udělat, je přehlédnout, že její

dítě už dospělo a má schopnost si samo poradit. Přitom jde pořád o jeho dítě a člověk by chtěl mluvit, radit, vnucovat svoje řešení, které bylo asi optimální v jiném čase. Snad mne chápeš. Jestli se potřebuješ s někým poradit, nestyď se, jsem tu od toho i se vzpomenutými omezeními. Vidím však jenom cípek tvých starostí a zbytek mne bude tížit. Bude mne dusit a já budu žít v nejistotě, jak to moje dítě všechno zvládá.“

„Nesmysl. Není co zvládat. Všechno je normální. Jestli chlap ženě zahne, je to přece normální. Nic se neděje, takových bylo a bude? Mužští jsou přece lovci a ta civilizační vrstvička zas není tak silná, aby ji vítr neodfouk. S tím se musíme smířit. A já, konec konců, ani nevím, jestli je to pravda. Jenom cítím, že mé iluze o lidské lásce, jak jsem je naznačila, jsou plachými závany něčeho, co existuje pouze, kde bych to měla hledat? Mezi lidmi nebo někde jinde?“

„Už dlouho jsem ho neviděla,“ řekla matka zamyšleně a myslela Urbana.

„Jestli mi byl nevěrný, bude se ti vyhýbat, protože se bude stydět.

„Bůh se na to dívá a mlčí.“

„Bohu je to jedno, maminko. Nebo se nabízí vysvětlení, že nám dal možnost volby. Taky dobré řešení. Nic tím nezkazíš, svou víru neohrozíš.“

„Někdy mne napadá kacířská myšlenka, že to nebyl Bůh, kdo stvořil člověka, ale člověk si stvořil Boha, aby se měl komu svěřit se svou slabostí a se svými starostmi.“

„Svěřit svoji slabost? A co když je tu jakási pralátka, zdroj života proudící z vesmíru, které dal člověk jméno Bůh a vybavil ji lidskými vlastnostmi, protože nebyl schopen vnímat svět jinak než jako člověk omezený svými smysly? Mlčící Bůh je mluvící Bůh. Bůh, kterého mám na mysli, neurčuje, nerozhoduje, jenom je a sleduje tikot kosmických hodin času. Je to tendence, které jsi dala právo soudit o Urbanovi.“

133

„Prohřešila jsem se na tobě, dceruško, nedala jsem ti víru, která ti patří. Provinila jsem se na své rodině, na otci, na matce, na starších, kteří ve mne věřili.“

„Zbytečně se obviňuješ, maminko. V každém z nás je prý kousek Boha. Je to krásná představa, že mohu být tak trochu rivalem božím. Jenže jak mám s tím nákladným dědictvím naložit? Myslím tím důstojně naložit, obstát před soudem svého svědomí. Nakonec důvěřuji v to, že i Bůh je vázán nějakými etickými normami a bude ke mně milosrdný.“

„Zbytečně, protože jsi se proti nikomu neprovinila. Ani proti člověku, ani proti Bohu. Náš židovský Bůh byl zlý, sveřepý, ale časem přijal lidskou slabost, schopnost být milosrdný.“

„Milosrdenství je doklad slabosti? To slyším poprvé.“

„V době, kdy se lámou a padají skály, kdy lidské svědomí obtěžkává krví a hříchem, je milosrdenství slabost. Dnešní svět je jako starozákonní svět, kdy Bůh ničil Sodomu a Gomoru. Přečti si, co Mojžíš řekl Bohu, který chtěl zničit všechny z těchto měst. Nevím, jestli by toho byl dnes schopen. Patrně bude jenom přihlížet, jak sami sebe ničíme, postupně a záměrně, aniž bychom to chtěli.“

„Vzpomínám si, bylo to před tím než se narodil, než, no dávno, ještě jsem byla skoro dívka, jak na mne psal Urban básně.“

Matka postřehla ono klopýtnutí a píchlo ji u srdce. Jejímu rodu je souzeno skončit někdy na začátku příštího století. Ale přešla to, jako přecházíme podobná

zjištění, která jsou krutá, ale nedá se s nimi nic dělat.

„Divíš se? Psal a já jsem byla děsně namyšlená. Má mne rád někdo, kdo je schopen mne takhle jedinečně poznat. Možná, kdybych si dala práci, našla bych ty papíry. Vzýval mne jako anděla. Nevím, do jaké míry byly ty básně originální. Jednu jsem nezapomněla:

Milá,

jsi jako sněženka bílá,

jsi jako luční květ,

k němu smět přivonět

a šeptat červánku

134

tvých dívčích rozpaků:

celá jsi moje,

celičká,

celá.“

Zmlkla a dívala se na matku. Ta měla zjihlý zrak a nebyla s to něco říct.

„Patrně jde o ohlas některého tehdy módního básníka. O to však nejde. Jde o cit, který je v pozadí. Nic jsem nenamítala proti tomu, co jsem poznala později, že vzýváním modly vzývá vlastně sebe. Uctíval mne sice, ale promítal do mne svá přání a touhy, ode mne čekal, že je uskutečním. že mu dám pohodu, klid, štěstí, harmonickou rodinu. Samozřejmě i tělesnou lásku. Bylo to v době, kdy tělesná láska byla v popředí

našeho zájmu. Promiň, že to říkám tak neomaleně. Bez těchto faktů není náš pozemský

život možný. Pak, postupně, přicházely drobné šrámy, kterým se člověk v manželství

nevyhne. Ty jsi je obešla proto, že se tvé manželství nestačilo rozvinout do oné všední, to je naplněné podoby. Promiň, že to připomínám, ale jenom vysvětluji svou situaci. Najednou pak začaly vystupovat naše povahové rozdíly. Chvílemi jsme si byli protivní

a já jsem na tom měla svůj podíl. Začala jsem jednat sobecky když se dělo něco, s čím jsem nepočítala. Když nebyly věci na svém místě, když přišel pozdě kam měl přijít včas, zkrátka normální skutky, které se v tu chvíli jeví jako nedostatek, jako něco, s čím člověk nepočítá. V tu chvíli mi začalo docházet, že tím, jak mne ve svých básních oslavuje, vlastně dává najevo svoji slabost. Není to proto žádná přednost nechat se opěvovat. K tomu ještě přinášel jakési oběti. Udělal něco, co nemusel, koupil něco, co jsem nečekala a spoléhal se, že za to bude odměněn.

Rozumíš? Nepřinesl kytku proto, že mne měl rád, ale proto, abych si uvědomila, že mne má rád. Vyzdvihoval mne proto, abych lépe a radostněji sloužila.

Když jsem na to přišla, dostala jsem nepříčetný vztek. Můj muž je srab a polomuž. Není schopen se mnou žít v lásce, tak, jak to snad někde je a jak to snad je i možné.“

„Ty na něm prostě chceš, aby byl Bohem. Vidíš ho takového, jaký by měl být a ne takového, jakým se pod vlivem života a taky tvou vinou, stal. Chceš na něm, aby byl spravedlivý a aby miloval. Co to je? Jak si vysvětluješ vztah ke svému muži? Myslíš si, že já jsem byla k tvému otci spravedlivá? Když jsem ho naposled viděla, nebyl to muž, ale troska muže. Ubohý, udupaný žid, jakých bylo za ty dva a půl tisíce let naší historie 135

milióny. Myslíš, že jsem ho proto neměla ráda? život z něj vymlátil mužnost. Stál u drátů a strkal do jejich ok prsty, aby se udržel na nohou. Bylo mi ho nesmírně líto a ráda bych mu byla podala ruku. Spravedlnost a láska. Možná, že si to taky jenom představuji, že jsem byla ráda, že žiji.“

„Vážím si toho, co jsi teď řekla. Věděl, že asi nepřežije a doufal, že ty přečkáš, protože ženy jsou silnější než muži, věřil třeba, že přežiješ a s tebou přežije i on. Vážím si tohoto dědictví a vím, že z mé strany je to obrovská odpovědnost. I když jsi mého otce viděla jak se mu slabostí podlamují kolena, je to osobní a lidsky konkrétní zážitek, který se v našem vědomí a v našem čase posouvá někam mimo prostor. Tam se posouvá

i obsah pojmu, který jsi nazvala spravedlnost a láska. Člověk prostě nemá hranic. Nejsou dráty, které by ho spoutaly. Rozprostíráme se v čase a za horizonty své doby. Tak nějak to je, matičko.“

„Sedím tady a přemýšlím, s kým to vlastně mudruju. Jsi ty moje dcera? Jsi a nejsi. Takhle jsme spolu přece nikdy nemluvily.“

„To je pravda. Pravda je taky, že jsem tvoje dcera, kdo bych taky měla být jiný. Až dosud jsem byla poslušná dcera, protože jsem se bála trestu. Cti otce svého a matku svou. Tak pevně jsi mi to vštípila do vědomí, že jsem se marně snažila vyvléci z této závislosti.“

„Závislosti? Tobě se vztah k matce jevil jako závislost?“

„Ovšem. Nahlížela jsem na věci tvýma očima a zkušeností, kterou jsem neměla. To je přece závislost, která může být přijatelná, ale která člověka neosvobozuje. Jestli jsem chtěla být svobodná, pak jsem se nesměla bát, že ti ublížím svou neposlušností. Vždycky jsem respektovala tvoji autoritu, ale posléze jsem poznala, že jsou tady hranice, které musím překročit. Teď na věci nahlížím z větší dálky. Pochop, že citová

vazba na tebe moji individualitu neosvobozuje, ale poutá. Někomu tento stav může vyhovovat, ale mne svazuje. Nevěš hlavu. Je tu mnohé, co se nedá zrušit, mám tě pořád ráda jako matku, jako dobrá dcera, ale všechno už nemohu plně respektovat. Už jsem dávno dospělá a mám přirozeně představu o životě, kterou naplňuji. Chci být poslušná, ale nezávislá dcera. Jsou tu prostě rozdíly, které musíš vzít na vědomí a nemůžeš je chtít odstranit tím, že mne povedeš k poslušnosti. Proto moji poslušnost chápej jako, no, jak to děláš ty vůči svému svědomí nebo památce autorit naší rodiny. Mnohé respektuješ, 136

mnohé odmítáš. Tak je to normální. Možná, že bych se na to dívala jinak, kdyby tu byl otec, protože otec to je zákon, který vychází z rozumu.“

„Matka tedy nevychází z rozumu,“ řekla matka kysele.

„Kdybych byla matka, vycházela bych především z citu. Tomu se nemůžeš, při veškeré vůli, kterou ti nemohu upřít, vyhnout. Jak tě znám, ani nechceš.“

„Chybí ti Bůh, Astrido,“ řekla matka vážně. „Moc jsem se na tobě prohřešila.“

„Nechybí mi, nedělej si starost.“

„Tím chceš říct, že ho prostě nepostrádáš?“

„Ne. To jsem neměla na mysli. Chtěla jsem jenom říct, že si jsem vědoma své

slabosti, ale nechtěla jsem být jako Urban a podřizovat se, právě s ohledem na svou slabost, nějaké vyšší autoritě. Chápu, že lidská omezenost může být něčím nahrazena a Boha člověk potřebuje proto, aby se z této omezenosti vymanil. Jenže při četbě Bible jsem taky poznala, že mimo člověka není Boha, že člověk a Bůh splývají v jedno. Jenom ho umět najít, oddělit od smyslových mámení nebo tušit. Jinak by přece člověk nebyl stvořen k obrazu božímu.“

Po zbylé dva dny se na sebe smály, vycházely si ohleduplně vstříc, Astrida matce shovívavě vypravovala o všem, co ji z pražského života módních zpěváků a herců

zajímalo, tady si musela vymýšlet, protože ji existence zpěvaček a jejich partnerů

skutečně nezajímala, matka zase Astridu krmila jídly, která třeba po léta nejedla a jejich současnou chutí už třeba nebyla nadšena. Připomínala jí však mládí a domov plný lásky a pohody. Třeba hovězí filé na ořechové omáčce, nebo kuřecí nádivka ze sušených švestek. Ty byly předem namáčeny v koňaku a doplněny něčím, co byla možná

strouhanka, ale určitě ne z housek nebo z tvrdých rohlíků.

„Jo, děvče,“ řekla matka v jednu chvíli, kdy se zdálo, že už se všechen střelný

prach jejich rozhovorů proměnil v dým a zmizel v minulém čase, „lásku můžeš najít jenom tehdy, když ji nebudeš hledat,“ a dodala k tomu ještě komentář, který Astridě

unikl. Chtěla se zeptat, odkud tu myšlenku matka má, ale pak se ujistila, že bude lepší, když si ji zapamatuje jako původní matčinu zkušenost, která nekoresponduje s matčinou oddaností otcově památce. Ale co, vždyť to skutečně mohla být její zkušenost. Co věděla dcera o matčině mládí, o matčiných zralých létech? Co vůbec vědí dcery o svých 137

matkách? Jenom to, co matky chtějí, aby věděly. Dovídat se něco víc je nehezké. Nahlížet do matčina soukromí je zraňující.

Matka má své slabosti, má svůj ohraničený rozměr, ale je to matka. Matka. Pilíř

svobody, omylné pravdy, její omyly jsou vždy vysvětlitelné a vždy omluvitelné. Nikdy ji nemohu svými pochybnostmi ponížit.

Jenom proto, že je to matka? říkala si pak v autě, když se, obtěžkána matčinými kuchařskými výrobky, vracela do Prahy. Jenom proto. Copak to nestačí? Copak je dar života malá pohnutka pro trochu shovívavého souhlasu?

S čím tady chceš souhlasit? Kdybys byla upřímná, musela bys po pravdě říct, že jsi nehledala lásku, ale když ti hledání připomněla, najednou jsi začala uvažovat, kde ona nehledaná asi je. Kdes ji nehledala? U Urbana? Přiznej si po pravdě, že jsi Urbana v podstatě už odepsala. Vyřadila ze seznamu. Kdo tě tedy oslovil tímto romantickým způsobem, který měla matka na mysli?

Padesát kilometrů před Prahou musela odbočit na odpočívadlo, aby si všechno ujasnila. Stáhla okno a rozhlížela se po okolí. Šum vozů a pach spáleného benzinu ji nerušil. Uvažovala o sobě a o svých možnostech. Viděla studenty a jejich přidrzlé

úsměvy, kolegy z katedry i z ostatních kateder. Tady někde měla být inspirace? Měla pocit, že to z matčiny strany byl jenom žert. Šprým, věta pronesená nazdařbůh. Koho tak asi já mohu potkat. Třeba tady na silnici. Zastavím před havarovaným vozidlem a potkám ideál svých dívčích let. Měla jsem dívčí sny tohoto typu? Měla. Jen si to přiznej, Astrido.

Pak si všimla, že se k jejímu vozu přiblížil zezadu dlouhý stín. Slunce se chýlilo k západu a stín i průměrně vzrostlého muže se zdál být velký. Ten muž velký nebyl, ale když se sklonil k otevřenému oknu a předvedl jí soubor stomatologických výrobků, musela přiznat, že by mohl dívčí romantické představy uspokojit.

„Jako v červené knihovně, pane?“ řekla aniž vyčkala, o co mu jde. Dodatečně

usoudila, že to pronesla drsně a že jí taky nemusel rozumět. Nastartovala a zacouvala od

něj pár metrů. Tvářil se rozpačitě. Dívala se za ním když vyjela na dálnici. Stál tam a dělal dojem člověka, který je v rozpacích. Souhlasila s tím, aby byl v rozpacích. 138

13.

Na myšlenku, že by měl žít s Naďou, si musel Romanec teprve zvyknout. Až dosud žil vedle ní, jako žil vedle desítek jiných lidí. Bydleli dosud každý zvlášť a v něm postupně

vznikal a upevňoval se pocit souvislosti, který vyvolával tlak někde v záhadných oblastech podvědomí.

Mluvil s jejími rodiči. Seděli a mlčeli. Mlčeli na společné téma. Samozřejmě, že vedli řeči, jenže se bránili promluvit o tom, co měli na mysli. Čekali, že začne Romanec, jenže Romanec nezačal. Předstíral, že poslouchá hudbu, kterou Naďa pouštěla. Romantický klavír byl z matčiných zásob. Spojovala s touto muzikou své

citové zážitky a teď jí to šlo na nervy.

Romanec si náhle všiml, že se mu pes opírá tlapkami o stehno.

„Podívejte se, něco chce. Nemá hlad?“

„Kdepak hlad. Taky má společenské potřeby. Pochovej ho.“

„To snad nemyslíš vážně.“

„Náš pejsánek je na to zvyklý. Postupně se propracoval na druhé místo v rodině, hned za vůdce smečky. Nás, ženy, nebere na vědomí, my mu jenom dáváme žrát.“

„Tak pojď, obludo, já tě pochovám, ať má dušička pokoj.“ Vzal psa na klín, ten se bleskově stulil do klubíčka a hlavu položil do ohbí Romancova lokte.

„Já žasnu. Leží si a tiše smrdí.“

Smáli se srdečně.

„Nemohla bys ho trochu častěji koupat?“

„Nemohla. Smí do vany jenom dvakrát ročně. Dostal by nějakou kožní nemoc.“

„Ó, ten se má. Co by mnohý člověk dal za to, kdyby se směl koupat jenom dvakrát ročně.“

„To mi povídejte,“ ozvala se matka, „takových mužských je, úplná hrůza. A jak pečlivě tuto zásadu dodržují!“

„Naše Mikyska je slečna. Toho sis nevšiml?“

„Tak Mikyska je slečna. Kde přišla k tak zvláštnímu jménu? Mikyska je tak příjmení řídícího učitele a ne jméno psa.“

139

„Mikyska byla mámina velká láska. Student Mikyska. Teď jí ho naše čubinka připomíná.“

„To je zvláštní. Mít denně na očích, byť ve psí podobě…, měl pan Mikyska taky psí oči?“ Romancovi se otázka, kterou neuváženě pronesl, vzápětí nezdála být vhodná, jenže se už stalo.

„Prosím tě, vypni ten gramofon!“ vykřikla matka a dala najevo, že se pohoda dá

taky předstírat. Romanec to pochopil a vyklidil pole.

„To už je naše matka, musíš se s tím smířit,“ řekla mu Naďa u dveří.

„Proč?“ zeptal se provokativně.

„Protože to tak jednou je a na běhu věcí nic nezměníš.“

„Taky nechci nic měnit,“ řekl ještě než odešel.

Máme svou představu o tom, co je dobré, co by mělo být dobré pro toho, kdo je nám blízký a to vše dohromady může být naše pojetí dobra. Vnucujeme to svému okolí

a divíme se, že se právě toto okolí, se kterým to myslíme dobře, brání. Protože už měl Romanec jistou zkušenost, chápal Nadiny rodiče, nechtěl si však nic nechat vnucovat. Smířil se s tím, že bude mít rodinu, chtěl však mít možnost se sám rozhodnout, sám vyjádřit. Uznával, že toto pojetí je více méně nesmyslné, protože stejně skončí v manželské posteli ať s oficiálním

potvrzením nebo bez něj. Kdyby byl ovšem zcela upřímný, musel by si přiznat, že příčinou tohoto pojetí

racionální svobody jsou vlastně rozpaky. Nejistota. Nechci skončit jako všichni, ale vím, že není vyhnutí. Co to je skončit jako všichni? Narodil jsi se a zemřeš. Jako všichni. Je to univerzální a neměnné. Co k tomu ještě patří? Tady máš zdánlivě na vybranou. Prstýnek na prstě. Směšné. Zdá se ti to být směšné proto, že to dělají všichni, jenže dělat dítě ti směšné nepřipadalo, i když to taky dělají všichni. Čím se tedy chceš

odlišit? Tím, že budeš dělat drahoty a předstírat nějakou nezvyklou variantu rozhodování.

Když došel ve svých sebezpytných úvahách až sem, změnil směr pochodu a zamířil do pivnice, kterou viděl v ulici na rohu a zjistil, že pivo od doby, kdy byl v hospodě naposled, značně podražilo. Na počet pijáků to však nemělo vliv. Je to zvláštní sociální skutečnost, říkal si. Přešlápl z nohy na nohu a opřel se o pult druhým loktem. Zdražili cigarety a pivo, zvedli také mzdy? Jestli je nezvedli, na čí

140

úkor tady ti tatíci pijí? Uvědomil si, že začíná uvažovat jako budoucí otec a to mu vzalo chuť. Nechal sklenici stát na pultu a šel. U dveří ho zastavil číšník a Romanec s rozpaky zaplatil patnáct korun.

Jsi v manželské pasti, Romanče, říkal si cestou domů. Takovou dobu jsi vydržel vzdorovat a nakonec jsi podlehl. Vzdor ovšem neměl racionální základ, pokud jeho základem nebyl zvyk, setrvačnost nebo egoismus, který mu bránil myslet na někoho druhého, který by měl hrát v jeho životě jistou roli. Už ne já, ale my. K tomu ještě dítě, jehož úlohu tušil a raději si ji zatím nepřipouštěl.

Takže nakonec, kopaje do plechovky od coca-coly, si musel přiznat, že jde o racionalitu neobyčejně věcnou. Měla hodnotu morálního závazku. Smál se sice, ale ne příliš přesvědčivě. Kope tady do kusu plechu a dělá hluk jako pubescent. Přitom se rozhoduje o činech hodných životodárce. Učiněná hrůza.

V poslední době na Naďu myslel neustále. Zvykal si na ni proti své vůli. Prostě tu byla a jak se zdálo, nebylo vyhnutí. Často se teď stávalo, že zazvonil telefon, zvedl sluchátko a ozvalo se: „Nic nechci, jenom tě zdravím.“

Zadíval se vždy na souseda, jestli si všiml tónu jejího hlasu. Urban měl uši jako rys, musel Naďu poznat. Na tyto vsuvky do svého úředního života musel Romanec rezignovat.

Z práce teď chodili spolu, většinou k ní na Flóru a protože on měl byt až v Tróji, jezdila za ním v sobotu. U ní byla pohoda, uklizeno, světlé barvy, jenže málo místa. Když se teď vracel domů, vybavil si jeden z nedávných zážitků. Objala jej a zaníceně šeptala: „Neměj strach, ze mne bude dobrá žena. Budu tě něžně a vášnivě

milovat, doma budu se zaujetím pracovat a v práci budu pilná jako nikdy. Náš dům bude naším soukromým rájem.“

Díval se na ni a zděšení trochu přehrával. To, co slyšel, ho proti jeho vůli naplnilo blažeností, ale i ostychem a nevolí. Náš dům, náš ráj. Kam na to chodí? Trpí

snad dívčími představami o štěstí a teď se naskytla příležitost je naplnit? Jenom proto, že s ní jel koupit obraz.

Cítil, že jí křivdí, přesto se z jejího obětí vysmekl.

„O vášnivé milostné aktivitě nemám pochyb,“ utrousil mezi zuby. 141

Něžně ho hladila po celém těle, chtěl se vzepřít, nakonec jejímu úsilí podlehl. Došlo mu přitom, když její ruka začala pátrat v jeho slabinách a pocit slasti se mu rozléval po těle, že jí asi nejde o to, co měl svou stroze vyjádřenou větou na mysli. Ona nic nepředstírá, vnímá mne svými smysly. Její dlaně, prsty jí o mně něco vypovídají, něco, o čem sám nic netuším. Její ruce zatím

hnětly svaly podél žeber a mířily dolů

podél páteře. Oči měla zavřené a ústa kryl něžný úsměv. Stejně ale míří do postele, zaznělo mu v hlavě, jako by kdosi za něj hodnotil situaci. Kdyby byl upřímný, přiznal by, že se za tyto projevy něhy stydí. Sice ne příliš, ale přece. Copak je mu dvacet? Copak je život milostná hra? život je odpovědnost, říkal si nesmyslně, protože kdyby se ho teď někdo zeptal, co myslí tou odpovědností, musel by přiznat, že neví, že jenom opakuje jakési pravdy, které ten, kdo je vyslovil, myslel vážně. Věděl, že se té dívky, která ho objímá, trochu stydí a že chce, aby už konečně do té postele zamířila.

„Proč bys měla vytrvale pracovat v domácnosti?“ zeptal se hlasem, který se mu obtížně dral z hrdla.

Mlčela, odmítla vystoupit ze svého zaujetí.

Možná, že má pravdu, odpověděl si za ni. Má svoji představu o štěstí jako paní

domu. Netrpí omezenými představami o socialistickém blahobytu, kde vrcholem možností byl byt v panelovém domě. Všechno může. Dneska může všechno. Všechno se na něj valilo, jako by se odněkud shůry na něj řítilo štěstí v podobě

poklidné domácnosti. Když na něj tato představa dolehla, vždycky se podíval do zrcadla a věděl, že se nesmí nechat zaskočit iluzemi.

„Nepřeháněj svá předsevzetí, děvenko. Kdo ví, jak se věci vyvrbí. Já jsem svou podstatou skeptik.“

„V tom případě jsi i špatný spisovatel. Ten by snad měl člověku spíš věřit, než o něm pochybovat.“ Trochu se od něj odtáhla a pohlížela na něj zdola ze svých stošedesáti centimetrů.

„O tom, zda vůbec jsem spisovatel, někdy upřímně a úspěšně pochybuji. Je kolem mne pár lidí, kteří mne v těchto pochybnostech vytrvale utvrzují.“

„Já vím, spisovatele nedělá to, že umně popisuje papír. Být spisovatel je uchopení

světa.“ Věta jí vyklouzla z úst tak samozřejmě, jako by žádala o kapesník. 142

Odtáhl se od ní. „Kde jsi přišla k tomuhle kecu?“

„Nemám to ze své hlavy,“ řekla, aniž se jí Romancova reakce dotkla.

„Nezáleží na tom, která hlava to vymyslela, říkáš to ty, proto mám oprávněnou obavu, zda se s tím náhodou neztotožňuješ, aniž tomu rozumíš.“

Promnula si oči a zívla. Pak se protáhla a šla si sednout do křesla. Věděl, že tím je debata o literatuře ukončena. Kdyby si sedla na květovanou pohovku, musel by si sednout k ní. Křesla stála dost daleko od sebe, byl tam ještě stolek, proto bylo na něm, aby pochopil, že jeho názory na literaturu jsou jeho názory, ona se může klidně mýlit, jako se může mýlit v hodnocení čehokoliv, co nesouvisí s její kvalifikací.

„Já chápu, že tě to nebaví,“ řekl, když si sedl proti ní. „Jenže já budu asi dál popisovat papír a tomu, co z toho vzejde, budu říkat literatura. Ty budeš chodit kolem mne a budeš se o ní vyjadřovat. Proto bys měla mít zájem mi trochu porozumět. Chápeš

mne?“

Když později o této rozmluvě přemýšlel, obdivoval náhlý výron tolerance, který

ze své strany zaznamenal. „Spisovatel skutečně nepopisuje papír. On k něčemu zaujímá

stanovisko. Vyjadřuje se tak, že píše, psaním, líčí události nebo popisuje stavy mysli. Za tím vším však musí být určitý postoj k životu, ke světu.“ Během řeči vstal a procházel se po pokoji.

Všimla si toho, co on nepostřehl. Dal najevo, že uvažuje, alespoň v skrytu o tom, s čím ona počítá jako s realitou. Utvrdila se ve svém přesvědčení, že má muže, se kterým může počítat.

„Prima,“ řekla a podívala se na něj shovívavě. „Sedni si sem ke mně. Ve stoje má

člověk blíž k radikálním názorům a k radikálním řešením. Já jsem ráda, že mne chceš

poučit. Jenže tím, co jsi právě řekl, jsi jenom rozvedl názor, který jsi před chvílí označil jako kec. Nemám pravdu? Copak tvé zaujetí stanoviska je něco jiného než postoj, jehož

sociálně psychologická varianta je ozdobou každé učebnice zabývající se kdečím ve společenských vědách? I na definici bych si vzpomněla. Samotná orientace není, podle mne, dostatečný důvod pro to, aby ten, kdo se v něčem nějak orientuje, sedl a výsledky svého zaujetí psal na papír a vnucoval druhým lidem. Stačí to k tomu, aby si říkal spisovatel? Jak jsem slyšela, máme teď organizovaných spisovatelů hodně přes pět set. Co člověk, to postoj.“ Tvářila se provinile, ale v řeči to nebylo znát. „Ono to asi bude všechno jinak,“ ukončila s úsměvem, který nebyl Romancovi dvakrát příjemný. 143

Díval se na ni vztekle. Dělá si ze mne legraci a já nejsem s to se bránit. Odstrčil stolek, pod který se mu nevešla kolena. Proč si začínal s tématem, ve kterém se cítil být doma do té doby, než na něj přišla řeč? Snažil se v jejím hlase slyšet škodolibost, která

v něm nebyla. Jenom k úsměvu mohl mít výhrady, byl by to však důkaz jeho

vztahovačnosti. Jak rostly jeho rozpaky, objevovaly se mu v paměti útržky z jeho spisovatelských besed, radost z vydaných knih, osobní ambice a strach, že už nic nikdy nenapíše, alespoň nic, co by stálo za to, protože popisovat papír, no, měla pravdu, postoj není všechno. Možná, že to ani není to hlavní. Přeháněl zase do dalšího extrému. Hlavní

je to, co právě neumí říct.

„Naďo, jestli mám být upřímný, řeknu ti, že najednou nevím. Opravdu nevím, co to je, co mne nutí sednout si a napsat větu, kterou bych nedal dohromady nebýt nepostižitelného impulsu, který najednou vyšel snad z mé hlavy, ale do mé hlavy se musel dostat odněkud odjinud. Třeba jsi ho vyvolala svým pohybem ruky, nebo se ti v nestřežené chvíli zablesklo v očích. Já vím, že na příčinu nepřijdu, proto se nemusím bát, že mne racionální poznání připraví o možnost všechno tohle znovu zopakovat. Samozřejmě, že jde o jistou rutinu, o řemeslnou zdatnost. Řemeslo však oživuje duch. Ten vtiskuje slovům, větám jistý řád, který je osobitý, uplatnění obraznosti je osobní, nedá se naučit. Nebo se dá naučit, ale musí tu být svébytná dispozice. Kvalita osobnosti rozhodne o uplatnění výrazu svého zaujetí, o kterém jsi mluvila.“

Říkal to pokorně a ona jeho pokoru respektovala. Uvědomila si taky, že ji chápe jako partnerku. Ne jenom jako sexuální objekt, ale jako osobu přístupnou přiměřené

rozmluvě. Možná, že si to ani neuvědomil. Přiměla ho k tomu proti jeho vůli. Přesto si toho stavu vážila a dívala se na něj upřímně a odevzdaně, jako se dívá matka na otce svého dítěte.

Pokračoval v řeči, mluvil o literárním kontextu, o stylu, mluvil o mnoha dalších estetických pojmech a katedrálních kategoriích, ona ho sice slyšela, ale neposlouchala. Po jeho slovech sklouzávala do jeho vědomí, chtěla se dostat tam, kam neměla až dosud přístup, chtěla se dostat až k jeho srdci a natrvalo se tam zabydlet. Pak zavřela oči a oddala se snění, snila o tom, že se jí podařilo si ho osvojit, ne jako paní, ale jako bytost totožná s ním, která má svůj byt v jeho myšlenkách a která s ním sdílí všechno, co život dá.

144

„Tak nějak to je,“ řekl konečně, „ale ty jsi usnula? To snad ne. Já se tady snažím a ona mne neposlouchá.“ Rozčiloval se však jen na oko.

„Snažila jsem se ti porozumět a myslím, že se mi to trošinku podařilo.“

Nic není takové, jak se jeví na první pohled. Nestačí odkrýt cípek příběhu, musíme odkrýt skořápku marnosti a podívat se, jak se věci mají. Samozřejmě, že se nechce. Co je vidět, zdá se být definitivní a člověku je dobře bez pochybností. Je tomu tak a basta. Představení má, bohužel, mnoho obrazů, výstup střídá výstup a ty žasneš, člověče, říkal si Romanec.

Jejich rozprava přešla plynule do divokého splynutí těl.

„Tohle je jenom jedna stránka věci, jedna tvář člověka,“ řekla k jeho překvapení

Naďa ještě rozhořelá touhou. Proč to řekla? Nic podobného nečekal. Její vzlyky odezněly a místo setrvačných milostných pohybů následovala vzrušivá otázka. Jaké jsou ostatní tváře?

Nepoddal se únavě, začal uvažovat. Jaké jsou ostatní její tváře? Na bezchybném úsměvu sedí škraboška. Ne, škraboška bezchybného úsměvu skrývá další tvář. Zadíval se na ni. Chystáš mi překvapení? Mám se těšit nebo se obávat? Byla krásná, její

pravidelné rysy, sklon čela, křivka nosu, bezchybná pleť, všechno bylo nejvýš přitažlivé

a skutečně uspokojující. Jako budoucí manžel mohl být jenom spokojen. Pokud ovšem vsadil na tyto hodnoty. Když na ni před chvílí shlížel z nejbližší blízkosti, ve chvíli jejího vytržení, kdy člověk neví o sobě a vnímá svět jenom prostřednictvím svého nejvlastnějšího pudu, neměla z této krásy téměř nic. Tvář se poddala citu a rozpadla se na prvočinitele. Jenom vzpomínka dávala tušit, že se snad opět vrátí k původní

harmonii.

Lehl si na záda a oddal se malátnému klidu.

„Věříš v Boha?“ zeptala se jednou, když spolu šli z práce a on ji nutil ke spěchu. V dálce viděl tramvaj a chtěl ji stihnout.

„V Boha? Co tě to napadlo?“ zeptal se. Viděl její rozpačitý úsměv a k její otázce se už nevyjadřoval. „Jako dítě mne pokřtili, z církve jsem vystoupil když mi bylo dvacet let.“

„Pod vlivem propagandy?“

145

„Pod vlivem racionálních argumentů svého učitele. Vysvětlil mi, jak to s náboženstvím je.“ Přiměl ji nastoupit a doufal, že v tramvaji už nedojde na další

výměnu názorů.

„Budu se tedy modlit i za tebe,“ řekla na stupátku.

Přemýšlel, odkud se její přesvědčení vzalo. Rodina? Sotva. Otec jistě poctivě

sloužil a přizpůsoboval se. Jako soudce nemohl vyznávat ideologii, kterou jeho stát uznal za nepřiměřenou pokroku. Určitě se nepřetvařoval, i když na systému nacházel mnoho chyb. Patrně to byla matka, která dceru za otcovými zády učila modlitbě. Musel však říci, že ho Nadina zaujatost spíš potěšila než popudila. Ještě před časem by nepřipustil, aby jeho žena, třeba jenom žena potenciální, trpěla tímto zaujetím. Teď si přiznal, že ho to téměř těší. Ne proto, že se poměry ve společnosti obrátily a víra v Boha byla oficiálně respektována a podporována, křesťanské strany se ucházely o přízeň voličů a ministři vlády líbali v pokleku papežův prsten. Proto, že měla své vlastní

zaujetí, jako nezávislý člověk zaujímala svobodně postoj ke světu. I když to nebyl jeho postoj, byl ochoten ho s nadšením respektovat.

Jedna z otázek, kterou si teď často kladl a občas na ni vymáhal na Nadě odpověď, zněla: „Můžeš mi říct, co tě na mně zaujalo?“ Věděl, co je jako chlap zač. Přesto se nepřestával divit. Věděl, že maluje čerta na zeď, že by mohla tušit chvástavé

sebevědomí, potřebu být chválen, stopy odpudivého narcismu. Přesto byla otázka neodbytná a pronásledovala ho.

„Copak vím?“ odpovídala. „Pamatuješ, že jsi mne vzal za loket, když jsme se tlačili u pultu na colu?“

„Já? Tlačili jsme se? Dole v grilu? Aha, “ přisvědčil, ale nevzpomínal si. „A co?“

„Tehdy to začalo. Jako kdybys do mne pustil elektrick ý proud. Vyhýbala jsem se ti, odmítala jsem představu, že bych právě s tebou chtěla něco mít, ale přitom jsem tě

chtěla. Do postele a tak. Určitě jenom do postele. V posteli to začne a pak se uvidí, říkala jsem si.“

V posteli to začne a pak se uvidí, opakoval si pak často v duchu. Začalo to tam a pak se

vidělo. Takhle vypadá životní filozofie mladých holek. Náhodou něco začne a náhodou to pak skončí. Bránil se toto pojetí života domýšlet. Jestli má Naďa tuto postojovou výbavu, bude na ní muset hodně úporně pracovat. 146

Podobné řeči vedli v pracovně, kam za ním v poledne přišla a přinesla mu masem plněnou bagetu, aby nemuseli na oběd někam mezi lidi a mohli nerušeně posedět. Urban byl v tu dobu na obědě a měli téměř půl hodiny pro sebe. Romanec odevzdaně

přežvykoval a zdržoval se polknout, aby hned nemusel něco říct.

„Vidím, že jednáš s otevřeným hledím,“ řekl konečně. Zasmála se a nic na to neřekla. Pokračoval: „Až mne budeš mít dost, taky to řekneš a nebudeš čekat, až na to sám přijdu?“

„Tuhle možnost si nesmíš nikdy připustit. To je jako bys předem utíkal z boje. Ne. Nemluv tak, nebo tě začnu mít dost. Upadloti rajče na kalhoty.“

V tu chvíli cítil, jak se mu hrdlo stahuje úzkostí. Ona by ho skutečně mohla mít dost. Přece je i to lidské, neznal člověka, o kterém by mohl říci, že na věky, tedy na věky v rozpětí individuální lidské existence, přilnul k druhému člověku. Všechno je do času, ale teď, v tuto chvíli, kdy si kapesníkem stíral skvrnu ze šedivých kalhot, koupil si totiž pod Nadiným tlakem šedivý oblek, cítil, že by právě o ni nechtěl přijít. V duchu děkoval bulharskému malíři a rozhodl se, že za ním dojde a koupí Nadě ještě jeden obraz.

Přece říkala, že ji volal a něco chtěl. Co mohl Bulhar chtít?

Ležel teď na zádech a díval se na strop, na prasklinu, kter á se táhla od středu, kde byl lustr se třemi žárovkami, do rohu místnosti. Strop a nejen strop potřeboval malířskou štětku. Něco tak zanedbatelného ani nestálo Romancovi za to, aby si to uvědomil.

Pořád se divil, proč ještě nemluvila o svatbě. Čekal, kdy sama začne, ona však mlčela. Myslí si, že je mou povinností s tím přijít. Asi tomu tak bylo, jenže on taky mlčel.

„Budu si muset koupit novou pračku. Tahle je malá a pro denní praní plen asi nestačí. Taky budu muset sehnat nějakou paní k dítěti,“ uvažovala.

„Jak to myslíš?“ zeptal se, protože ho podobné řeči uváděly do rozpaků. Snad bylo dobře zeptat se i na jeho názor.

„Dítě nedám do jeslí.“

„Chceš jít hned do práce?“

147

„Ovšem. Kdo by nás živil?“

Tohle už byla provokace. Mlčel. Ona s ním prostě nepočítá. Zatvrdil se a o dítěti odmítal mluvit. Přitom stačilo naznačit trochu dobré vůle. Hlásit se k rodině, kterou tady spolu zakládali.

Pochopil však situaci správně a rozum mu radil, aby se choval jako rozumný

člověk. Přece nebyl důvod k nějakým schválnostem. Byl dost starý, aby rozuměl sobě i jí.

„Podobné scény najdeme ve špatných románech pro paní a dívky. Hrdá Maud odmítá svého svůdce a hrdinně se chystá nést sama břemeno jejich lásky. Nemůžeš mne vyloučit ze hry. Jestli si mne nechceš vzít proto, že mám blíž k hrobu než k porodnici, tak to řekni a rozumně vymez úlohu, kterou mám hrát. Já věc posoudím a vyjádřím se. Ale nedělej ze sebe hrdinku, která všechno zvládne sama.“

Viděl oči, které na něj vyjeveně zírají. Snad překvapení hrála, snad všechno myslela doopravdy, nestačil to zjistit.

„Co sis proboha myslel? Mám tě snad já požádat o ruku? Vrtáku jeden. Samozřejmě, že počítám s tím, že budeš na balkoně věšet pleny, i když je tam dost bídný vzduch, ale děťátko si musí od malička zvykat na lidské poměry.“

Ještě teď se tomu smál. Přesto však nic nepodnikal, ačkoliv by se hodilo promluvit s rodiči a uvažovat o bytě. Zatím však ležel na gauči, podložil si hlavu dvěma polštáři a ptal se sám

sebe, zda mu tohle všechno bylo třeba. Samozřejmě, že ho napadla otázka, která se mu jevila být případnou: Co udělá, až

se dostaví únava z člověka? Zatím se vždycky dostavila, nevyhnul se jí nikdy a od svých lásek odcházel ve chvíli, kdy ho začaly unavovat. Zvyk rozkládal jeho vědomí

jako kyselé deště narušují kovovou konstrukci. Mohl mít dobré úmysly, za čas vždy začal odhlížet stranou. Proboha, přece musí promluvit s Marií, kterou už dlouho neviděl. Možná, že všechno pochopila.

Teď je ještě plný opojení, všechno je nové, příjemné je sledovat obdivné pohledy náhodných chodců, říkaly zřetelně: Máš štěstí. Vzápětí však ucítil ironický šleh. Jen počkej, však uvidíš.

Všechno musí nějak překonat. Přece ví, jak plíživě se nuda přikrádá. Musí hledat Nadiny další tváře. A bude tady dítě. Snad bude působit jako stabilizátor. Nebo jako 148

kotva a břemeno? Člověk je vždycky jenom člověk. Jenže není člověk jako člověk. Co ona udělá, až jí zevšední? Bude uvažovat jako on? Cítil, že tento přístup k věci není

správný, ale nebyl zvyklý na nic jiného. Ještě asi nikdy nepocítil plnou hloubku stavu, kterému se říká být zamilovaný. Být opojený člověkem. Uvědomoval si ovšem, že je přitom směšný, že si přiznává práva, na která má sotva nárok, věděl, že svět o něj nedbá, že jeho strasti a radosti jsou mikroskopického rozsahu a dosahu a poměřovat se může jenom s lidmi téhož osudu, s lidmi konkrétními, protože člověk vůbec je zdroj závisti pro své neexistující přednosti.

Jenže Naďa je mladá, málo zkušená, až jí zevšední, začne uvažovat jako on, bude se rozhlížet po okolí, pátrat v pohledech cizích mužů po někom jedinečném, neopakovatelném a nebude vědět, jak to už ví on, že ono neopakovatelné je asi jenom nálepka na všednosti. Je mladá, má málo zkušeností.

Dolehla na něj starost. Jak to s nimi dopadne?

Nakonec usnul a když se probral ze spánku, zjistil, že jsou už čtyři hodiny a Naďa je už jistě doma. Říkali přece, že přijedou odpoledne. Kdyby však byla doma, jistě by zavolala, doma tedy ještě nejsou. Malátnost odmítala odeznít. Ze zvyku se snažil vzkřísit myšlenku, o které předpokládal, že někde tam, kam není vidět, musí být. žádná o sobě vědět nedala. Celý život čekáš na myšlenku, která by byla s to někomu něco říct. Kdekdo někoho pořád něčím oslovuje. Je neděle, není koho oslovit. Oslovit je třeba sama sebe. Sám sobě příliš mnoho vážnosti

nepřiznával. Přiznával si pouze právo o sobě pochybovat a měl pocit, že tohoto práva využívá až nadměrně. Když má o tebe zájem taková holka, jako je Naďa, nemůže to být s tebou zase tak moc špatné, řekl si s křivým pohledem. Když nejsou myšlenky, jsou alespoň hesla. Heslo vyvolá pozornost. Napiš na zeď heslo a hned je tu pohotovost všech ohrožených, protože heslo je povel: Pozor, zase na nás něco chystají! Nebo: Naďa je nejchtivější

ženská mého života. Tak nějak.

Romanče, rozluč se s minulostí. Sexuální historie budiž zamlčena, protože minulou zkušenost popřela bujará přítomnost. Současnost je vždy logickým popřením minulosti. Minulost nemá příslušnou úroveň, plenění cizích zahrad za prvního soumraku bylo směšné. Kdo ví co o jejím vlnění boků, o zemětřesení na Okinavě? žil v iluzi, že právě na Okinavě bylo pustošivé zemětřesení, kdy se země zvedá, propadá a 149

vrásní. Za těchto okolností bylo nejlépe hledět vzhůru, kde se hvězda s druhou tísní na nebesích.

Na přímou otázku, ke které se posléze odhodlal, dostal přímou odpověď. Naďa je ochotna takhle povzbudivě jednat několikrát týdně. Z posměšně naladěných úst mu ještě

vypadl nepřípadný dotaz, kolikrát denně je schopna to stihnout. „Taky několikrát,“

zněla zdrcující odpověď.

Takové problémy má chlapík, který je téměř na zenitu sil a za obzorem zkušeností. Určitě trpí nějakou úchylkou. Vždyť zdatných milovníků neubývá ani po sedmdesátce a on o sobě pochybuje dřív, než své schopnosti vyzkoušel. Je vůbec normální o podobných věcech uvažovat? Je třeba jednat a nemluvit. Většina chlapů, alespoň podle novin, je u nás už po šedesátce impotentní. Jenže Nadina šťastná chvíle se dostavovala až po hodině úporného jednání.

Proboha, říkal si teď, je tohle normální? Copak jsem nějaký námezdní pracovník?

Co udělá, až jí po dvaceti minutách usnu?

Ležel teď na zádech a s hlavou v pol štáři sledoval cíp oblohy za oknem. V té

výseči se kupily bílé šmouhy na modrém pozadí pozdního odpoledne. Vybavoval si Nadiny lepší stránky, o kterých doufal, že je jich dost. Nebyl si ovšem jistý, zda její

náruživost patří mezi ně. V kolika oblastech musí mužský obstát? Náruživost se nedá

předstírat, dá se jenom tlumit. Lhostejnost a frigidita proměněná v žár patří mezi literární utopie. Pro tuto chvíli je Nadina spontánnost dar boží. Kdo všechno mu ji může závidět? Oj, těch je!

Jen kdybyste hoši věděli, však by vám spadl hřebínek. Co si budeme vypravovat, zdravý je pohyb na zdravém těle. Tenhle něčí bonmot vstoupil do našeho podvědomí a je tam.

Naďa je skutečně fenomén.

Samozřejmě, že mu to dělalo dobře. Je to lidské a má to smysl. Příroda všechno dobře zařídila. Dala nám do vínku rozkoš, aby nás přiměla se množit. Ve chvílích, kdy byl schopen objektivního hodnocení své situace, vyjadřoval se o sobě jako o sexuálním otrokovi. V mlze jeho vědomí se jenom těžce potácelo zvolání: Proboha, což si každý, kdo si chce vystřelit, musí koupit střelnici? Když se pak v koupelně prohlížel v zrcadle, připadal si jako středoamerické pobřeží, po kterém se 150

prošel hurikán Markéta. Poté, co se vítr utišil a krajina se rozhlédla po troskách, přihnala se mladší sestra, hurikán Nancy a co stálo na vratkých nohách, s nadšením dorazila.

Samozřejmě, že přeháněl. Snad i proto, aby vynikla jeho nečekaná zdatnost. Když potkal na chodbě někoho ze sousedů, tísnil ho pocit, na který si dosud nezvykl. Copak to všichni musí vědět? Což nelze nic ze soukromí utajit? Snad si zvykli. Občas je slyšet úpění, které sousedi přecházejí chápavým úsměvem. Když u ní jednou na záchodě

spouštěl vodu, slyšel zřetelně, jak si za stěnou dítě zpívá „Komáři se ženili, kapku vína neměli.“ Všichni všechno vědí. Kdyby se zeptal, kolik tu měla milenců, jistě by se v domě našel někdo, kdo by vyřkl přibližný údaj.

Zaúpěl do polštáře. Bože, o co mi vlastně jde? O ty milence, kteří byli přede mnou v její posteli nebo o hluk, kterým doprovází své extrémní zaujetí? Odporná

soukromovlastnická mentalita nás mužské nutí mít jednu ženu v posteli a desítky dalších v jiných postelích. To platí pro tebe i pro ty ostatní, kteří čekají až nebudeš

stačit, aby zaskočili a pomohli ti.

Nebýt obrazu, který teď vídá v jejím pokoji a který si může prohlédnout ve chvíli zmožené marnosti, nebylo by nic. Byli by jenom kolega s kolegyní. Kolega vykvetlý do staromládenecké košatosti.

Tohle všechno je přechodné, pomíjivé, dočasné a svým způsobem i směšné. Všechno lidské je takové. I směšné svou přechodností. Hlavně tím, jak vše, co se nás týká, vyzdvihujeme a zapomínáme přitom na spornost našeho pohledu. Vše má význam pro nás a jenom pro tuto chvíli. Chvíle pomine a vše se dostane do nových souvislostí, které už budou jinak hodnoceny.

Oni dva se čirou náhodou potkali a ze stejných důvodů si řekli, že spolu zůstanou. Romanec si to neřekl, ale nechal si to namluvit. Sám sebe teď energicky přesvědčoval, že je to tak dobře. Závazek je nějaké stanovisko k nějaké skutečnosti, které bere ohled na morální normy a na

veřejné mínění, které nad normami bdí. Nutí

splnit přijaté rozhodnutí. Co naděláš?

A chvíle jde, jde, jde, tlapkami poťapká všechny rohy. Co by za to dal, aby tu byla s ním. Je mladá, krásná, pružných svalů, neopotřebovaná, nekouří, nepije a když

pije, tak málo. Jaké neřesti může mít? Jenom lidské. Může být i žensky hloupá. No 151

bóže! U většiny žen se tohle hodnocení dá uplatnit a přitom to mužským vadí jen když

jde o šeredky, říkal si, když se obracel na druhý bok.

Každá předpojatost se mi vždycky v minulosti vymstila. Ať to bylo z lásky nebo z nenávisti. Samozřejmě, dodal přemítavě, jistá omezenost tady bude, jenže jistá

omezenost se týká každého, nejen Nadi, zeslabil rychle krutost případného soudu. Když

se něco týká všech, jenom však do jisté míry, není postižený tak na očích a jeho chyby jsou hodny přehlédnutí. Její jistá, nepříliš velká omezenost je v malé schopnosti reagovat přiměřeně na tlak okolí s ohledem na vnitřní morální kodex. Několikrát si větu opakoval a divil se, co to vlastně vymyslel. Proboha, jaká ta Naďa vlastně je? Měl bych si to napsat a příležitostně vyluštit. Co ta moje ubohá hlava vyvádí?

Když se znovu probral a přinutil vstát, usedl ke stroji rozhodnut si vzpomenout na větu, o které věděl jenom to, že snad byla mírně rozvitá a že se týkala Nadi. Chvíli se zamračeně díval na bílý list papíru a pak vyťukal velkými typy slovo ROZKOŠ. Po chvilce uvažování připsal: Rozkoš je odporné slovo. Stojí-li na řádce samo, nabízí představu podbízivé tělesnosti, upocené všednosti, kterou předchází ubohá

žádostivost.

Proč ubohá? pokračoval otázkou. Copak nemůže být přiznáním, že to, co jsme spolu právě prožili, bylo jedinečné, neopakovatelné a ono označení není nic jiného než

náhodné nahromadění hlásek, které může kdekdo použít a zneužít aniž porozuměl původnímu významu? Náš prožitek nemůže být ponížen zvukem tak všedním a trvalým používáním opotřebovaným. Nebyl-li ovšem prožitek sám vyvolán ponižující

nezodpovědnou chtivostí, které nejde o nic než o ni samu. Té je schopen jenom člověk, protože zvíře se páří, aby plodilo, člověk to dělá většinou proto, aby dosáhl vzrušení. To, co vídal na Nadině tváři, by rozkoší nenazval, přesto teď přemýšlel o jejím vzývání země, vod, oblaků, ohně, o pohanské modloslužbě pralátce života. Aniž byl s to si vybavit slova, jeho mysl v neurčitých znacích volala po oběti božstvu života, protože já, Romanec, jsem člověk příliš nepatrný, abych se Ti, Bože, mohl vyrovnat, jsem Ti jenom vděčný za možnost, kterou jsi mi dal, možnost pohlédnout Ti do tváře ve chvíli blaženého splynutí s Tebou.

To, co prožívám já, vrátil se ke stroji, nemohl prožít nikdo jiný. I když vím, že na tomto výroku zítra nebo za čas už nebudu trvat, teď, v tuto vteřinu, jsem pevně

152

přesvědčen, že není nikde nikdo, kdo by mi byl roven. Díky této iluzi trvá vše živé, do jehož společenství patřím.

1993