Miroslav Jandovský

Případ nože v zádech

1. Případ nože v zádech. 2. Post scriptum. 3. Obraz na zdi.

1

1. PŘÍPAD NOžE V ZÁDECH.

(1)

NA MALÉM městě se všechno ví. Nikdo není ušetřen přísného pohledu a

odpovídajícímu hodnocení. Míří-li pohled přes bariéry skupinového vymezení, pak je obvykle přísnější, než

když hodnotitel míří do řad svých souvěrců. Nebo tomu ovšem může být i naopak, ale to za určitých okolností, které není namístě připomínat. Hodnověrnost zprávy je ovšem dána také

autoritou vypravěče.

„Je to chudák, ten Slepička,“ řekl pan Beran, statný šedesátník, vdovec a majitel hotelu U

bílého beránka. „Byl bych mu dal práci, aby si trochu vydělal, co myslíte, může si dneska někdo vydělat tím, že bude jen tak natírat okna a dveře?“ Jen tak natírat znamenalo natírat načerno, bez zdanění, placeno z ruky do ruky. „Nemůže,“ odpověděl si, protože respektoval místní podnikatelské vztahy a protože věděl, kolik by mu za tuhle práci dal. „Ale líto mi ho je. žena ho bije,“ dodal navíc, snad proto, aby své odmítnutí Slepičkových služeb odůvodnil. Hoteliéra Berana neznal nikdo jinak než oblečeného do šedého jednořadového obleku. Tím mohl

vzniknout dojem, že pan hoteliér má, chudák, jedny šaty. Měl oblek z téže látky a téhož střihu asi v šestero provedení. To však věděl jenom krejčí Benda, který šil někde na předměstí a hoteliérovy přízně si značně cenil.

Beran měl jednoho syna, který po maturitě odešel do Prahy a odtud do Mnichova. Psal, že se má dobře. Co taky jiného napsat domů, než že se má dobře. Pak zase psal z Holandska, kde se oženil, jak Beran říkal, s vyšísovanou blondýnou a měl s ní dvě děti. V jakém oboru pracoval Beran nevěděl.. Přijížděl s rodinou v létě na týden. Když Beran ovdověl, zůstal sám, sám s tím širým světem, říkal. Kdo nezažil, nepochopí, co to je samota, dodával. Říkal to však jenom někdy a taky ne kdekomu. Například profesor ho stýskat si neslyšel. Sálek hotelové kavárny byl řídce osazen místními mařiteli volného času. Nad hlavami se jim v modravých vlnách vznášel dým. To doktor Říman, soudce a důchodce, plnil čestný úkol doutníkového vykuřovače. Kavárna tím získávala na správném kavárenském koloritu, který

místním světákům mohl připomínat velký svět. Navíc byla vybavena nábytkem, který mohl být hodnocen jako omšelý, stejně tak jako starobylý. Logika věci praví, že co je starobylé, je časem poznamenané. Majitel dal na tradice, zlé jazyky by mohly klevetit, že tradice nic nestojí. Jenže kdo si zvykl, chápal tuto omšelost jako útulnou a přátelskou, dobře se v ní

uvažuje a třeba i nezávazně klábosí.

2

„To, že ho jeho žena bije není důvod, který by mohl ovlivnit kvalitu jeho práce, pane Berane.“ Advokátní koncipient Růžička byl bez ohledu na mladý věk mládenec jistě zkušený

a v paragrafech zběhlý.

„S tím souhlasím, ale takový bitý člověk nemá moji důvěru,“ rozhodně pravil hoteliér a kývl na číšníka, aby posloužil další dávkou nápojů, protože pánové už byli se svými sklenkami vyrovnáni.

Růžička se nadechl aby Beranovi razantně oponoval, jeho přístup k situaci řečeného Slepičky se mu zdál být asociální, a to bylo v nesouladu s jeho politickým přesvědčením, které sice dosud neměl dostatečně ujasněné, ale přesto vystupoval jako intelektuál mírně

levicových názorů. Projevit je však zabránil profesor Bidlo, jeden ze tří účastníků

odpoledního sezení v přízemí hotelu Beránek.

„Doufám, pánové, že jste informováni o instituci manželství, která tu, nazírána globálně

funguje úspěšně, při individuálním pohledu občas i neúspěšně, více jak dva tisíce let.“

Pánové byli informováni, jeden prakticky, druhý teoreticky.

„Na svědomí to má Kekrops, král pořečtělých Pelasgů. Až do jeho doby žili muži se ženami v jakémsi volném svazku, zřejmě přebíhali od jedné ke druhé a děti byly dětmi matek. Jo, to byly časy,“ řekl profesor s nadšením pamětníka.

Pánové se zamysleli, jaké možnosti tento svazek jejich někdejším předchůdcům přinášel, a nedošli ke shodnému stanovisku. Ozval se koncipient, který byl dosud svobodný:

„Řekl bych, že to nebylo typické jenom pro Atéňany.“ A zatvářil se lišácky.

„Máte pravdu, podobné zvyky panovaly i mezi Etrusky.“

Advokátní koncipient neměl ovšem na mysli Etrusky, ale zvyklosti, které panovaly v jejich městě, snad proto se hlasitě zasmál. Stál jenom před otázkou, jak je právě teď vhodně

připomenout.

„Byl to zvláštní čas,“ zauvažoval pan profesor zasněně, i když se ho sousedův smích trochu dotkl. „Z hlediska manželských vztahů určitě. To, co platilo před více jak dvěma tisíci léty ve Středomoří, platilo ještě nedávno leckde ve světě. U Shiluků v Sudanu.“

Hoteliér udiveně rozpažil a zavrtěl hlavou. Chtěl své druhy požádat, aby si nic stran volné

lásky neidealizovali. Ona, provozovaná v pravěku a dnes, se určitě neshoduje. ženské byly ovšem vždycky jenom ženské a jistě si to zařídily, aby mužského přiměřeně přidusily. Užil jsi si, tak se starej, převaloval pan Beran myšlenku na jazyku, když přišel profesor se svým profesorským poznatkem.

3

„Z toho jsem magor. Doufám, že si z nás, pane profesore, střílíte, když mluvíte o volné

lásce.“ Všechno mu to sice bylo vcelku jedno, ale nemohl připustit, aby si z něj někdo utahoval.

„Jde o složitou historickou záležitost, její jednovětá charakterizace je samozřejmě

zavádějící. Ale přesto jiný kraj, jiný mrav. Čím víc dozadu, tím se v mých očích rozdíly vyrovnávají, což by patrně při zevrubném historickém rozboru neobstálo. Zprvu tady byl matriarchát, protože žena byla pokračovatelkou rodu. O tom, jaká byla úloha muže, se nic nevědělo. Alespoń o jeho plodivé síle a tím o jeho povzbudivé úloze. Příčinou těhotenství žen a úrodnosti polí byl měsíc. Muž, který se zdržoval kolem kněžky, byl pokládán za boha měsíce a musel taky se zatmělým měsícem zemřít. Mám na mysli třeba mýtus o Venuši a Adonisovi.“

Průhledem dveří bylo vidět na náměstí, kde šla kymácivým krokem stará Blažková a rukou si clonila oči. To zaznamenal jenom Beran.

O Venuši hoteliér i koncipient věděli, ale jenom něco a mlhavě. Profesorovy řeči v Beranových uších zněly sice jako artikulované, ale nic neříkající zvuky. Reagoval na ně

tak, jak je za podobných okolností zvykem: smál se. Koncipient se přidal. Jejich smích přiměl profesora k bleskové úvaze, pro jejíž dokončení nebyl čas, proč se lidé

smějí, i když zdánlivě nemají čemu.

„A to tady pánové ještě není řeč o Amazonkách.“ Profesor se zatvářil tajemně a jeho společníci zmlkli, protože další tajnosti věků mohly být odkryty a zveřejněny. Bidlo se blížil čtyřicítce, sice ne nějak překotně, ale byla už na obzoru, měl utrápený výraz myslitele a jeho neženatost byla předmětem zájmu jisté části místní veřejnosti. Stejně jako jindy seděl s rovnými zády, s rozepnutým sakem, to proto, aby si ho vpředu nezmačkal, a s rukama podle těla. Jeho studenti rádi tuto polohu sedícího profesora napodobovali a vždycky se přitom smáli.

„Amazonka, to znám. Dostal jsem odtud pohled od mladého Bendy. Cestoval kdesi po Jižní

Americe.“ Hoteliér se ozval, snad proto, aby přiměl váhajícího profesora k řeči. „A dodnes platí alimenty. V korunách, pánové. Umíte si to představit?“ Pánům nebylo jasné, co tou otázkou míní, a její skrytý význam byl proto přehlédnut. Směnitelnost koruny nebrali v úvahu.

„Báje o Amazonkách je taky starořecká báje. Putovala světem a nevíme proto přesně, kde vznikla. Možná, že v Libii, možná že na Kavkaze. Kdo ví? Sochy žen bojovnic by o nich vypovídaly. Říkalo se jim amazoi, to je bezprsé, protože si upalovaly prs. Jak víte, při střelbě

lukem může prs, zejména je-li větší, překážet.“

4

Teď se oba pánové zarazili, to snad je příliš.

„Nenechte se, pánové, unést představou, že před třemi tisíci léty se dělo totéž, co teď, jenom o trochu dřív. Samozřejmě, že to byli lidé jako jsme my, ale nevíme toho moc o jejich životních poměrech, a ty jsou snad podstatné,“ řekl profesor.

Alimentační povinnost pekaře Bendy by sice mohla být blíže vysvětlena, ale může na ni dojít jindy. Teď tu byla připomenuta skutečnost závažnější: že by se žena dobrovolně

připravila o to, co ji dělá ženou a na čem muži právě tak záleží?

„Ještě štěstí, že je to jenom báje,“ snažil se uzavřít besedu Beran.

„Pluk Amazonek přijel na pomoc obležené Tróji. Bojovnice byly na koních, což Řekové

neznali. Přesto je zmasakrovali zcela bezohledně, ani stopa po nějaké galantnosti,“ neodpustil si poznámku profesor. „Končila epocha matriarchátu, ženy byly zaháněny do šera domovů.“

Jejich mužští předchůdci a prapředci měli své problémy. Měli je všude a se vším, co vzali do ruky. Raději na to nemyslet. Koncipient se podíval na hodiny, od stolu sice nebylo na radniční věž vidět, zato v čele sálku byly na zdi hodiny s kulatým ciferníkem, vybaveným římskými číslicemi, a tam se měřený čas nezastavil. Srovnal úroveň jeho plynutí se svým chronometrem a usoudil, že by měl jít něco dělat, zejména když řeč došla až na matriarchát.

„Řekněte šéfovi, že ho navštívím stran té zahrady,“ řekl Beran, když mu podával ruku. Koncipient mohl šéfa informovat sám, ale věděl, že řeč pana doktora má jinou váhu než

řeč sice také doktora práv, ale doktora v podřízeném postavení. Proto se zdvořile s oběma pány rozloučil a pílil, jak se právem domnívali, přes náměstí do kanceláře.

(2)

PROFESOR BYDLEL v zahradní čtvrti ve vilce o jednom poschodí. Nahoře se tísnil bezdětný domácí, který musel platit dluhy, a proto šetřil na místě, platící profesor obýval rozlehlejší přízemí. To mu teď, profesorovi, nepřišlo na mysl. Na mysl mu přišla paní

Závorková, kterou před chvílí míjel ve dveřích hotelu, když jí dával přednost. V šustotu sukní, což je výraz téměř básnický, protože dnes ženy sukněmi nešustí, a v závanech vůní, kterými nešetřila, k jeho citlivému nosu dolehl i prvek živočišného aroma, které tu náhle vytrysklo a které se dámě nepodařilo zamaskovat.

Je to tak, kamaráde, řekl si profesor, jsa si vědom některých nezbytností a také záhad ženského těla, které je vystaveno procesům, jejichž průběh je sice neodvratitelný, běžný a nezbytný, přesto je může společensky poškodit. Cítil se být v rozpacích, protože nahlédl

5

někam, kam nahlížet není radno, co člověk jeho lidské a společenské úrovně prostě nebere na vědomí.

Hygiena je obrovský pokrok. Ale jdeš, nebo: jde a najednou nestačí ten proud tělesnosti zastavit. Co má ubohá dělat?

Trvá to tisíce let. Co tisíce! Statisíce! Co trvá člověk. A před lidmi jejich živočišní

předchůdci museli prožívat cosi podobného. Dobře je, že muži, vědouce o co jde, se o těchto nezbytnostech nezmiňují. Ani v literatuře, myslel tím beletrii, ani, nedejbože, v poezii, nikde nic. Ani narážka, i když to může mít vliv na mnohé, co lidmi hýbe. Vždyť to byly ženy z Lemnu, vzpom ínal teď profesor, kter é urazily snad Afroditu, a ta je vybavila takov ým zápachem, že jejich mu ži prchali do les ů. Ten mýtus je už snad degradac í, ale čeho? Přece se nem ůže tak hlasitě a s takovým pohrdáním mluvit o n ěčem, co patří k podstatě života. Vždyť

právě tenhle proces, nad kterým milenec odvrací chápavě tvář, je dokladem plodivých sil jeho milé. Uvědom si to, člověče!

Svou přirozenost jsme zabalili do společenských podmínek, zvyklostí a pravidel a je po přirozenosti. S kloboukem v ruce máš stát před ženou, v jejímž těle se odehrává ten věčný a žádoucí boj o život. Nic jiného to není, kamaráde. Tady je kouzlo, zázrak života. A ty odvracíš hlavu a myslíš na hygienu.

Ovšem Napoleon to přehnal, když poslal rychlého posla ke své milované s přáním, aby se alespoň čtyři dny nemyla, protože za čtyři dny se vrací domů. Kde se to tenkrát toulal?

Ke své nemalé lítosti si profesor nevzpomněl.

K večeři si udělal dvě vajíčka na špeku. Uznával, že jde o ohavný gastronomický stereotyp, ale co měl dělat? ženu, která by uměla vařit, z tohoto prostého důvodu velice postrádal. Další

důvody by jistě ochotně vymyslel. Myšlenky se mu stále lepily na téma, které se mu teď zdálo být nevhodné a nepřiměřené. Proč páchly lemnické ženy? Proč páchly tak, že to stálo za to být připomínáno? Vždyť nemohlo jít o nic mimořádného, co by stálo za pozornost. Lemnické ženy, říkal si odkládaje kastrůlek do dřezu na nádobí, není lepší říkat ženy z Lemnu? Je přídavné jméno lemnický na místě? Lemnice, lemnický. Lemnos…, tady se zarazil, jako by narazil na filologickou překážku. V literatuře, alespoň se mu zdálo, že tomu tak je, se jim neříkalo jinak, než ženy z Lemnu. Lemnický je tvar, který zní tak trochu vulgárně. Otázkou vůbec je, kdo se tím zabývá. Koho zajímají ženy, které údajně zahubily své muže proto, že je odmítali a souložili s thráckými děvčaty. Proč ne? Jenže proč tak masově? Kdekdo přece manželkám zahýbá, vyřeší se to soudním sporem, nebo, nedej bože, nožem v zádech. Ale takový hromadný únik manželů od lože právoplatných manželek musel mít důvod.

6

Je tady odborná literatura. ženy z Lemnu prý pracovaly s borytovou modří. Tato surovina nesmírně páchla a nechávala trvalou stopu i na těch, kteří s ní pracovali. Jenže k čemu to všechno? Konec matriarchátu byla ovšem doba obrovských změn. Jako otevřenou otázku si to Bidlo kladl, když vracel knížky na jejich místo v knihovně. Vysvětlení by ho ovšem nezbavilo závislosti na kastrolu zapatlaném smaženými vejci. Ani by nenaznačilo příčiny schodkového státního rozpočtu, který dělal starost politické opozici. Tohle by tě mělo zajímat, vzdělanče, říkal si.

(3)

VYPADALO TO že se ti tři pánové scházejí pravidelně.

„Někteří z nás prosluli moudrostí, protože opakovali chytré myšlenky druhých lidí. Po zdroji obvykle nikdo nepátrá, tak ho v mnoha případech nezvyklost výroku zaskočí. S moudrostí se totiž běžně nemíjíme.“

Dívali se na profesora zaraženě. Viděli to, co jindy. Především prkenné držení těla a ruce, jak uhlazují oba šosy tvídového saka. Někdy je svou řečí zaskakoval nepřipravené. Snažili se domyslet, co tím právě teď myslí. Raději toho však nechali, co když naráží na něco, co někdo z nich pronesl aniž myslel na zadní kolečka profesorova hodnocení? Brebty, šplechty, to tu přece šlo ráz dva. Vzpomenutý význam však těmto svým řečem nepřiznávali. Řeč se přece vede, aby člověku ulevila. Alespoň někdy.

Koncipient sem začal přicházet vlastně náhodou. Oba pánové mu byli věkem nadřazeni. Doktor práv se měl celkem právem za vzdělance, proto byl na úrovni profesora, který také

neměl jiné vzdělání než filozofickou fakultu, která byla od školy, kde nabyl koncipient doktorátu, vzdálena jen jednu stanici tramvají. Hoteliér byl ovšem pan někdo. Majitel kdečeho. Svým způsobem to byla pro mladíka sotva třicetiletého čest, že ho nechal sedět u svého stolu, kolem kterého kroužil číšník, div že nedělal piruety. Jednou si koncipient odskočil na pivo a v odskakování se mu zalíbilo tak, že se jeho šéf, doktor Záruba, rozhodl s ním pohovořit a položit mu otázku o jeho dalších perspektivách v jeho kanceláři. Zatím se k tomu však nedostal a když si

vzpomněl, seděl koncipient způsobně na své židli a pilně

koncipoval.

„Co vás vede, profesore, k tak chmurnému pohledu na svět?“ zeptal se konečně hoteliér.

„Trvale potvrzovaná zkušenost. Denně se s ní potýkám. Studenti papouškují cizí myšlenky zdaleka jim nerozumějíce. Když se pak, už dospělí, dostanou do praktického života, v takto osvojeném přístupu k realitě života pokračují. Myslím, že to není řídce se vyskytující jev.“

7

„Myslíte, výsledek myšlení zveřejňujete, a důkazy vám chybějí,“ zasmál se právník škodolibě. „Omezenou praxi povyšujete na normu,“ dodal pohrdavě. Alespoň tak profesor jeho slova pochopil. „To je teď u nás běžné,“ dodal koncipient trochu smířlivěji. Profesor se cítil být zaskočen. Sice nepapouškoval cizí myšlenky, ale byl si vědom, že vyslovil něco, co příliš neuvážil. Nemohl však ustoupit, potvrdil by svou zranitelnost. Mírně dotčen se cítil být i hoteliér. Očekával určitou míru ohledů a nezbytnou úctu k staršímu člověku. Jestli právník dnes napadl profesora, zítra to vcelku klidně může zkusit na něm. Beran se cítil být reprezentantem živnostnického stavu, který byl ze všech stran ohrožován. Bylo nabíledni, že se teď derou advokáti nahoru a zítra se může živnostník těšit na lecjaká překvapení.

„Nejsem politik, proto vám váš názor nevyvracím. Myslet si můžete cokoliv, aniž byste co dokazoval,“ odvětil Bidlo odměřeně.

Tato věta vnesla do zjitřeného hoteliérova vědomí mírný zmatek. Když si ji v duchu opakoval, dával si na ní záležet. Aniž byste co dokazoval. Nepřemýšlel o tom, zda neměl nebo nemohl profesor ve větě použít přechodník. Jeho prostá mysl nebyla sycena podobnými výroky. Odvozoval z nich jistou vznešenost mluvčího. Vznešenost, ha, ha! Co jsem já a co je on? Proč ten chlap nemluví, jak mu zobák narost? Jenom proto, že mu narost křivě?

„Když jsem včera odcházel, střetl jsem se ve dveřích s dámou, která přicházela,“ řekl profesor předstíraje nezaujatost. S dámami se setkáváme běžně, střetávat se s nimi není

zvykem. Profesor zkrátka pokračoval ve vzbuzování zájmu svých spolubesedníků. „Ani jsem se nestačil omluvit.“

„Paní Závorková hledala tadyhle doktora,“ upřesnil situaci hoteliér. Po chvíli, když se ujistil že mladíkova brada klesla dost hluboko, dodal: „Hledala ho v kanceláři, kam od nás odešel. Sekretářka, paní Spurná, ji poslala sem, kde nebyl.“

„Někdy se stane, že člověk není tam, kde ho hledají. Paní Závorková se rozvádí a hledá

pomoc u odborníků,“ řekl rychle koncipient, aby odvedl pozornost od své nepřítomnosti v kanceláři.

„Ale, ale, co tak najednou?“

Otázky visely ve vzduchu, byly i slovně hoteliérem formulovány, právník však už dál mlčel. Prozradil víc, než měl. Za indiskrétnost by ho jeho šéf jistě vytahal za uši.

„Ta paní se jmenuje Carmen. Představte si Carmen Závorková.“ Hoteliér připomněl, že stran zajímavostí města je zcela v obraze. Jenom podrobnosti mu chybějí. Právě jejich hledání

dělá život pestrý a mnohotvárný.

„O vkusu pánů rodičů bych mírně pochyboval,“ ozval se profesor zamyšleně.

8

„Ze dvou důvodů střílíte vedle.“ Koncipient byl dotčen, protože povolil uzdu svému jazyku a za svou žvanivost se chtěl pomstít. „Rodiče obvykle netuší, že právě křtěná dcera si jednou vezme za muže nějakého Závorku. Zejména když se narodí ve Španělsku. Tam je Carmen pořád ještě běžné jméno, asi jako je u nás Božena.“

Růžička si utáhl kravatu, své eleganci tím nijak neposloužil, protože jeho oblek se setkal se žehličkou naposled před tím, než mu ho v nějakém bazaru prodali. Profesor uvažoval: Jak to, že jsem ji tady ještě neviděl? Umí vůbec česky? Kdo si vzal za ženu tak exotickou krasavici?

Uvědomil si, že si ji ve dveřích nestačil prohlédnout a že by ji na ulici sotva poznal. Je-li to však Španělka, byť u nás zdomácnělá, musí být krásná. Pak se však za tento názor, tak spontánně ve vědomí vyvstalý, zastyděl. V mládí holdoval dobrodružné literatuře.

„To jsou věci,“ shrnul své úvahy, aniž svým společníkům objasnil, co má na mysli. Letmý

pohled otevřenými dveřmi kavárny potvrdil, že se nástup jara tohoto roku nevydařil, že takové

vedro v tuto časnou dobu málokdo pamatuje. Někteří z prozíravých bližních mysleli na úrodu, jiní na to, co asi bude v létě, až bude podle zvyku slunce opravdu hřát. Pánové u stolu v Beranově kavárně kývali hlavami. Na počasí však myslel jenom Bidlo.

(4)

V TUTO CHVÍLI byly předmětné úvahy vyslovovány celkem zbytečně, alespoň pokud šlo o paní Závorkovou a její místo v tragické události, která měla být vzápětí zveřejněna. Hoteliér vládl neobyčejným uměním přesně vypočítané pointy a svého hosta zmrazil následujícím výrokem: „Paní Závorková je od včerejšího večera v base. Zabila totiž svého manžela.“

Tím dostal hovor zcela nový rozměr. Alespoň pro profesora, který se za svého života s vraždou prakticky nesetkal. Jenže on se prý ve dveřích minul s vražedkyní, vzal na vědomí

podstatu její ženskosti, dal jí přednost a myslel na ni v dobrém. Nepřiznal se k tomu, ale byl z toho všeho celý pryč a Beranovi byl vděčný, že neřekl: Závorková bručí v base. Zvedl teď

oči ke stropu a nevzal jako jindy na vědomí, že potřebuje vymalovat. Zděšený byl jenom on, jeho dva druhové se už jistě s případným momentem překvapení

vyrovnali. Koncipient projevil větší informovanost a hoteliéra opravil: „Paní Závorková je pouze podezřelá a to je rozdíl. Nikdo ji z vraždy neobvinil. Je snad pouze podezřelá, protože ho tam našla. Nebo nenašla? Asi našla. Kdo by u nich bloudil po domě? Nevím tedy přesně

kdo ho našel, dohaduji se, že asi paní Závorková, a vidí, jak mu ze zad trčí kuchyňský nůž. Kuchyňský nůž je tradiční a proto obvyklá zbraň manželek, které dospěly k názoru, že už toho všeho mají dost a nůž je po ruce. To proto, že se věnují kuchyňským pracím a proto je nůž

9

nablízku. Je-li dostatečně velký a ostrý, může mnoho škody způsobit. Proto ji vyšetřují krajští

policajti.“

Ani toto vysvětlení profesora neuklidnilo. Obracel v ruce popelník, který měl na stole plnit svoji záslužnou funkci. Slunce venku pálilo lhostejně dál, jeho účinek však rázem ztratil na významu.

„Na věci je informační embargo. To je u nás dneska moderní zvyk. Jsem zvědavý, jestli přijede televize. Měla by. Už jim někdo volal, asi pan doktor,“ řekl hoteliér a myslel tím koncipientova šéfa doktora Zárubu. „Jestli to udělal, udělal dobře. O našem městě se prakticky skoro nic neví. Jako by tu chcíp pes. Bylo na čase, že tu někoho zamordovali, člena obecní rady navíc. To pohne světem,“ liboval si Beran, který se tak projevil jako patriot. To mu nikdo nemohl mít za zlé.

„Informační embargo, ale všechno se už vykecalo,“ řekl koncipient sklesle a objednal si dvojitý koňak. „Máte tam Metaxu? Pětihvězdičkovou? Tak tu, prosím vás,“ upřesnil své

přání obsluhujícímu číšníkovi. „Celé dopoledne nás vyslýchali. To jste byl ve škole, ale dojde i na vás, protože jste se prý s ní potkal ve dveřích. Zrovna tady,“ ukázal na dveře a smál se. Znamenalo to, že Beran byl mírně indiskrétní.

„Jestli budou vyslýchat i ty, kteří se s ní potkali na ulici, to se tedy hoši zapotěj, Výjezdová

skupina z kraje. Mordparta, jak by řekl pan rada Vacátko.“ Doktor byl zjevně rozrušený a projevovalo se to tak, že mluvil víc než bylo jeho zvykem.

„Taková dáma přece nebude vraždit kuchyňským nožem. Uznejte, že je to nesmysl,“

dovolával se souhlasu profesor, „jed, pistole, to snad by přicházelo v úvahu, ale vrazit do člověka nůž? To je přímý tělesný kontakt s obětí, na to nemá taková žena náturu. Vylučuji to. Když budou policajti uvažovat, řeknou totéž co já. Taky je k tomu třeba mít sílu. Nebude to jen tak paní Závorkovou usvědčit.“ Profesor projevil své přesvědčení, které mohlo být také

jenom přáním. „Čím byl její muž?“

„Tady na náměstí má přece obchod s látkami. Hned vedle v podloubí. Copak si nechodíte kupovat kapesníky? Našli ho ve skladu, nůž mu ze zad trčel jako anténa. Ona nebyla schopna podat bližší vysvětlení, tak ji sebrali,“ připojil informaci hoteliér.

„Jaké vysvětlení? Divil bych se, kdyby byla schopna odpovědět na otázku kolik je hodin. Najednou je tady mrtvý manžel. Viděl ji vůbec někdo při činu? Jak do něj strká ten nůž?

Sotva. Podezřelá bude jenom proto, že se chtěla rozvést a její muž jí v tom bránil. Nebo naopak, on se chtěl rozvést a ona byla proti. Trapný obehraný motiv stejně trapných televizních veseloher. Chápete to? Vražda jako motiv veselohry, která má lidi bavit. Dopracovali jsme to skutečně daleko. Vidím naši budoucnost černě, pánové.“ Pak po chvíli,

10

kdy snad všichni uvažovali o své budoucnosti: „Taky tu mohl být loupežný motiv. Někdo jde něco ukrást a majitel ho překvapí. Pak by v tom byla ta paní nevinně. Co by tu ještě mohlo hrát úlohu jako důvod pro tak odporný čin?“ Profesor ukončil svou dlouhou řeč otázkou. Po chvíli ticha profesora napadlo, že výraz „jak do něj strká nůž“ nebyl asi úplně na úrovni činu, ale opravovat ho už nechtěl. Vyjadřoval přece mírumilovnou podstatu jeho osobnosti.

„Co ještě? Milý pane profesore, desítky dalších důvodů vám vymyslím. Policisté však z přirozené úřednické liknavosti zůstanou u toho, co se samo nabízí. Je tu manželka? Má

alibi? Nemá? Tak je to ona. Hotovo. Sečteno a podtrženo.“ Hoteliér se teď tvářil jako znalec policejních metod a profesorovy vidiny se rozplývaly.

Po chvíli: „Na ženu ukazuje to, že nechala nůž v ráně. Zachvátila ji panika a prchla bez nože. Vražednice amatérka.“

(5)

PROFESOR NEBYL milovník detektivních příběhů. Ty, které kdy četl, ho odpuzovaly svou omezenou zaměřeností a uniformitou stylu. Svůj názor však nezveřejňoval, protože ho opíral o malou čtenářskou zkušenost. Uznával, že mohou působit relaxačně, že čtenář zná pravidla hry, kterou s ním autor hraje a dobrovolně na ně přistupuje. Je to jako jít na fotbal, říkal si. Divák ví, že jedna strana vyhraje, nebo se smírně rozejdou. Neví jen, která to bude. V tom případě je vzrušující zaujetí sportovního fanouška. Buď jásá, nebo odchází neuspokojen. V detektivce musí být zločin potrestán, jinak by veřejnost propadla skepsi. Takže tu je jistý

rozdíl. Čím se tedy detektivka liší od našeho lidského příběhu? ptal se profesor a nepřál si odpovědět. Jenže mu to nedalo. I my víme, jak náš životní příběh dopadne. Jenže pořád máme

naději, že bude ještě dlouho trvat než k tomu dojde. Jako by smyslem života bylo oddalovat jeho konec. A proč ne? No, řekni si, Bidlo Oskare! Třeba budeme na konci moudří

a se vším vyrovnaní. Smíření. Jo, to tak. Smíření? Ještě lepší.

Vzpomněl si na slova jednoho starého filmového režiséra, který se znalostí věci tvrdil, že u nás udělat kvalitní filmovou detektivku prakticky nelze. Náš herec s revolverem v ruce je vždycky směšný. Divák musí mít obavu, že si ublíží. To je tím, říkal, že tenhle pocit v divákovi vyvolá malá obměna herců. Jeden večer dotyčný prodává květiny v nějaké

veselohře, druhý večer pak předstírá drsného zločince, ze kterého má jít hrůza. To je skutečně

k smíchu.

Nebo to nejspíš je všechno jinak. Profesor Bidlo opravoval domácí kompozice studentů

tercie, jeho myšlenky však stále odbíhaly jinam. Zjistil, že v jednom sešitě neopravil chybně

11

uplatněnou předponu a pak se zdržoval hledáním pachatele, i když pachatelem tohoto zdržení

byl, díky své roztržitosti, sám.

Aby nemusel nosit sešity s sebou domů, opravoval je ve sborovně. Býval tam shodou okolností sám, protože většina kolegyň dávala z pochopitelných důvodů přednost domácímu prostředí.

Co o paní Carmen věděl? Nic. Jen to, že byla ženou oběti a že se její manželství rozpadlo. Proč? To je otázka. Zde mohl být motiv. Asi tak uvažuje i policie, podle Berana určitě. Zavražděný mohl mít dluhy. Kdo však vraždí dlužníka, když je pak naděje, že své peníze dostane zpět mizivá? Možná, že mu někdo dlužil a tak se pohodlně zbavil věřitele. Nebo někomu chodil za ženou. To je oblíbený důvod vraždy. V románech určitě. V historických zejména. Ale v našem městě? K smíchu. Dnes se ovšem vraždí z malichernějších příčin. Doba je taková. Doba. Co to je taková doba? Hospodářské poměry, houfně krachující podniky, politické poměry, nenávist podněcovaná poslanci-mluvky, kteří ji kolem sebe šíří jenom proto, aby je bylo slyšet a národ o nich věděl? Nikoliv, jenom zaujatě vyjadřují alternativní

názory, ke kterým se pak máme přihlásit a někoho přinutit opravit děravou silnici, po které

jezdíme na okres.

Prázdná místnost byla osazena fluidem nepřítomných kolegyň. Když si to Bidlo uvědomil, musel se ošít a prudce zavrtět hlavou. Co to je za nesmysl? Zavřu okno a půjdu domů, řekl si. Přece tu nebudu vysedávat jako bezdomovec.

Přesto paní Carmen mohla vraždit. Snad přece byla v takové osobní situaci, kdy žena může jednat jinak než jindy. Samozřejmě, že o tom nic nevěděl. Neměl se ženami zkušenost, věděl jenom o citlivosti, která je v určitý čas na místě. Vzít nůž a bodnout, na to musí být především povaha. U paní Carmen tuto povahu vylučoval a dokládal tím váhu svého zaujetí. Uvažovat o příčinách tohoto zaujetí ho nenapadlo. Prostě to tak bylo. Násilná smrt, říkal si, je to

nejjednodušší, co člověk může druhému člověku způsobit. Stačí přece cílevědomý pohyb, nebo jenom neopatrnost, a pak zírat. Vidět jak se hroutí Vesmír, jak mu padá hlava a on, pachatel, tu stojí jako tvůrce, který se rozhodl zrušit stavbu, na jejímž vzniku neměl účast. Zhanobil tvář světa. Co vidí, když se dívá oběti do očí? Nebo raději odvrací hlavu, aby nebyl svědkem zoufalého zápasu? Oběť natahuje ruce k životu, nebo jen zavře oči a mlčky se loučí

sama se sebou, se světem, který jí až dosud patřil? Nikomu nepřeji být v kůži člověka,

který

zabil.

Paní Carmen je nevinná a z vězení ji musí co nejdřív pustit.

12 (6)

VE STŘEDU šel profesor pustou ulicí, vlastně to byla z obou stran nezastavěná silnice mířící k nádraží. Byly tam ploty, za nimi zahrady, jakési boudy, rozlehlé zahradnictví, a kdo ví, co všechno nestálo za pozornost. A stromy, některé dost vzrostlé, o jejichž určení se Bidlo nepokoušel. Když v minulém století stavěli dráhu, nemohli z nějakých důvodů trať k městu víc přiblížit. Museli proto počkat, až se město natáhne až k nádraží. Město se natahovalo, natahovalo, ještě pár let konjunktury a bude mít nádraží u nosu.

Obloha nad ním se zatahovala, mraky slibovaly to, co vodou nasycený mrak slibuje, ale Bidlo si jich nevšímal. Vítr dával najevo, že i voda může vonět, když ne přímo vonět, že před chvílí ji slunce vysálo z trávy a z hladiny rybníků, z lesních houštin, a z toho všeho, co v ní

trochu zbylo. Bylo to však všední a všudypřítomné, proto nehodno pozornosti. Bidlo k nádraží neměl cestu, jen tak šel, lhostejno kam, v hlavě si obracel některé okolnosti vzniku Brutova spisu De virtute a k tomu potřeboval střídmý pohyb nohou. Byl tak zvyklý a smál se, že napodobuje peripatetiky, kteří také obcovali s múzami chodíce. Bral to jako šťastnou náhodu, protože to byl pátý den od nešťastné násilné smrti obchodníka s látkami, pátý den, kdy Cicero končil své tuskulské hovory, když on šlape v prachu a proti němu jde paní, která

byla předmětem jeho šťastných a smutných úvah.

Chvíli si nebyl jistý, ale pak prudce zapracovaly analyzátory jeho mozkových buněk a on zdvořile smekl klobouk a napřáhl k ní ruku v galantním gestu.

„Jsem velice rád, drahá paní, že vás vidím, jak se vracíte zbavena nesmyslného obvinění.“

Udivil ji. Překvapil ji, v první chvíli myslela, že si z ní dělá legraci, proto se tvářila značně

odtažitě.

„Nevím pane, proč se zajímáte o mé problémy. To, že jste přesvědčen o mé nevině, mne samozřejmě těší, ale nemám ponětí, proč vás moje starosti zajímají. Zejména když netuším, o koho vlastně jde.“ Tvářila se odtažitě, ale ne zase tolik, aby Bidla odradila od další řeči. S patřičným zadrháváním se profesor představil. Samozřejmě věděla o koho jde. Nebyla mu však dosud představena a teď mu chladně podala ruku. Pravou ruku ozdobenou třemi prsteny. Od ukazováku po prsteník, vždy po jednom zlatém kroužku. Mimoděk se podíval i na ruku levou. Ani tam tato výzdoba nechyběla. Bylo to sice tak trochu mimo Bidlův vkus, ale nesmí přece usuzovat z prvního dojmu. První dojem nabyl už mezi dveřmi Beranova lokálu a bral ho na vědomí jako hodnotící..

„Setkali jsme se ve dveřích hotelu a já jsem pojal úmysl, patrně proti vaší vůli, že vám pomohu rozmotat ten nešťastný příběh, který vám dělá takové starosti.“

13

Zasmála se a on v úsměvu zahlédl uštěpačnou notu. „Proč mluvíte o mých starostech?

Nevíte o nich nic. A pak to rozmotává policie. Mají snahu přijít věci na kloub. Vy byste jenom šťoural v mém soukromí bez nějakého efektu.“

Uvědomila si hned, že to byla odpověď příliš drsná, že se asi toho člověka naivního výrazu

v tváři mohla dotknout, což se také stalo, proto pokračovala mírněji: „že mne podezírali?

Tomu se nemůžete divit. Byla jsem to přece já, kde se chtěl manžela zbavit. že jsem podala žádost o rozvod, to už jistě není ve městě novina. Ale to jsme si vysvětlili. Myslím s policií. Jaká je ve městě nálada? Nepomažou mne térem a nevyválejí v peří?“

„To by asi udělali v Americe, kdybychom tam žili před sto léty. Tady vám nic podobného nehrozí. Klevety se tu ovšem vedou. Přece jste nečekala něco jiného.“

Profesor se cítil být jako na trní. Věděl, že se mu dostalo příležitosti pohovořit s dámou, která ho zaujala svým osudem, snad jí i pomoci, ale začátek nebyl příliš šťastný. Jak se má

tady na té prašné cestě k nádraží ukázat jako muž? Jako hrdina, který je s to slabou ženu ochránit? Tušil, že mu vzápětí prchne a on se k ní už nepřiblíží. Chodit kupovat kapesníky by byla záminka trapně průhledná, muže sotva důstojná a on si nevěděl rady co dělat. Sám sebe překvapil, že se přiměl k ráznému kroku.

„Vím, že je to zcela nezvyklé, ale nabízím vám pomoc. Upřímně a nezáludně. Na zdejším gymnáziu vyučuji češtině a dějepisu. Nemám tedy kvalifikaci policejního vyšetřovatele. Ale mám dostatečné ponětí o logice, i když Bertrand Russel mi tady asi nebude moc platný. Jsem ochoten sepříst poznatky, které spolu získáme, a pomoci policejnímu vyšetřovateli.“

Díval se na ni oddaně a ona žasla. Zejména ten Bertrand Russel jí učaroval. Musíš ho hned poslat do háje, jinak se ho nezbavíš, napadlo ji. Zmohla se však jenom na otázku:

„Proč?“

Tím ho ovšem zaskočila. Nenapadlo ho, že by se tak mohla zeptat. Sám nevěděl dost dobře, proč jí tuto službu nabízí. Tušil, že ani neví, co by si měla s takto nabídnutou pomocí počít. Odpověděl tak, jak mu rozum nabídl:

„Lidi by si měli pomáhat.“

Chvíli se na něj dívala, jako by odhadovala jeho síly. Neřekla však nic a vyrazila k městu. Kráčeli mlčky, minuli zahradnictví vdovy Novosadové, její syn bude k Bidlovi chodit příští

rok, proto ho pozdravila první, což mu nebylo milé, protože nesnášel, když ho kterákoliv žena pozdravila dřív, než se k tomu odhodlal sám. Nasadil zamračený výraz tváře a šlapal vedle své oběti. Čekal na odpověď. Když to už trvalo dlouho, když je začali míjet lidé, kteří

ji buď zdravili nebo si ji jenom zvědavě prohlíželi, řekla, aby večer přišel.

14

Když se na začátku náměstí rozcházeli, dalo se konečně do deště. Nepříjemné. Příroda se spikla. Vrátil se do podloubí, které jako ve všech poctivých středověkých městech i jejich náměstí obtáčelo, a doufal, že brzo přestane. Nestál tam sám, pokřikovala tam tlupa výrostků, mezi nimi poznal několik svých studentů. Co ti tu mají co postávat? Jak nehorázné maření

času! Odvrátil se znechuceně. Nepozdravil nikdo. Déšť a nezájem omladiny o jeho osobu mu náladu nepozvedl. Mládež je dneska taková. Jaká? Je to snad nevychovanost, co je nutí

přehlížet učitele zdržujícího se na náměstí? Co kdyby vyrazil a cestou zaskakoval do průjezdů? Zmokl by stejně, jako kdyby nezaskakoval a hnal se rovnou. Profesor ženoucí se ulicí před deštěm je směšný profesor. Vilová čtvrť je navíc bez průjezdů. Napadlo ho zajít za Beranem. Odhadl stav svých financí a zůstal na místě. Zatracené

počasí, nemohlo to počkat? Déšť, jako by bral v úvahu jeho rozpoložení, zesílil. Do louží teď

pleskal docela regulérní slejvák, podloubím se táhl vlhký chlad. Mezi lidmi, kteří se kolem krčili, nebyl nikdo, s kým by profesorovi utekl čas.

Byli básníci, kterým toto počasí vyhovovalo? Byli takoví, napadlo ho, jenže déšť v jejich pojetí byla romantická kulisa něčeho lidského. Nějakého proudění citu, Oskare Bidlo!

žádnému píšícímu básníkovi neteklo ve chvíli inspirace za límec. Ve chvíli, kdy jsou severní

Čechy zaplavovány rozvodněnými řekami, kdy celé oblasti jsou někde v Africe pod vodou a lidé se tísní na stromech čekajíce na záchranu, ty tady takhle zcestně uvažuješ. Proč zcestně?

Lidé jsou za všech okolností lidmi, i za deště.

„Tady jste!“ ozvalo se za ním. Otočil se překvapeně, protože každé podobné zvolání mu nahánělo hrůzu. Byla tam paní Carmen. Tak jí v duchu říkal.

„Koukám z okna na tu činu a říkám si, on tam chudáček jistě stojí někde v průjezdu. Vzala jsem deštník a jdu vás hledat.“ Podávala mu rozměrný pánský deštník. Překvapený byl, ale v rozpacích ne. Když jí děkoval, koktal, ale připadalo mu to jako samozřejmé, že se ho vydala hledat. Pokoušel se deštník rozevřít.

„Dejte to sem, nešiko,“ vzala mu deštník z ruky. „Jak koukám, zvedl se vítr a deštník vám nebude k ničemu. Voda se žene skoro vodorovně. Tak nevím.“

Stáli a dívali se na náměstí bičované větrem a deštěm.

„Přitom nehřmí, není to tedy bouřka. Kdyby bouřilo, rychle by to přešlo.“

„Přesto jsem vám vděčný za dobrou vůli.“

„Dobrá vůle má směřovat k nějakému činu, který přinese užitek.“ Bylo vidět, že uvažuje.

„Nedá se nic dělat, budu vás muset pozvat dál. Zavřete oči a nebudete koukat na nepořádek, který jsem se chystala uklidit. Jdeme.“

15

Šli. Profesor s hlavou mezi rameny, jako by měl na něčem vinu. Před ním se otevíral prostor, jehož rozsah nemohl zatím nijak odhadnout a obsáhnout. Jenže ona to chápala jako všední společenskou situaci, na které není nic zvláštního. Musí se pokusit o podobný přístup. V prodejně v přízemí bylo temno, ačkoliv v okolních prodejnách svítili. Smrtí pana šéfa asi skončily i obchody firmy. Prošli tmavým průchodem, na levé straně byl vedlejší vchod do obchodu a do skladu, na pravé straně schody do poschodí, kde byl byt majitele. Pod schody byl vchod do sklepa. Tak tomu bylo v podobných domech na náměstí, které tady v této podobě stály od posledního požáru, který město zle poničil někdy koncem sedmnáctého nebo začátkem osmnáctého století. Dům neměl průjezd, neměl proto dvůr na druhé straně domu. Kdyby o tom profesor přemýšlel, divil by se tomu.

Starobylost domu zasahovala návštěvníkovy smysly. Být básník, řekl by, že se tu připomínají četné lidské osudy, patrně svým neodvratným koncem. Nemusel být básník, stačila střídmá míra pesimismu. Tato část domu byla cítit starobou, vlhkostí a patrně i psí

močí, protože dveře byly valnou část dne otevřené a volně pobíhající psi sem měli přístup. Nejen psi.

„Říct, abyste se moc nerozhlížel, by byl nesmyslný požadavek a v něm mnoho pokrytectví. Když jsem se dozvěděla o smrti manžela, čekali tu na mne už policisté a pak něco hledali v bytě. Nestačila jsem nic uklidit. Odvezli si mne s sebou a dva dny jsem si tam pobyla. Vracím se až teď. Čemu se divíte?“

Uvažoval, proč byla pryč pět dní. Svůj údiv dal najevo.

„Máte pravdu. Sem mne nic netáhlo. Pohřeb a všechno kolem zajišťovali bratr a švagři. Vlastně jsem přijela na pohřeb.“ Druhý den bude muset všechno obejít. Hlavně úřady. Co bude s obchodem, netuší, všechno je to teď na ní, a ona se z toho nevidí. Profesorovi táhla hlavou otázka, kde tedy byla ty zbylé dny. Třeba se o to budou policajti zajímat. Co když měla milence, který se rozhodl předběhnout čas?

Sedl si na pohovku v pokoji, který nijak nevynikal elegancí. Sektorový nábytek, koberec, pár obrázků neurčitého ladění. Na stěnách žluté tapety bez vzorku. V koutě stály starobylé

skříňové hodiny, ukazovaly půl dvanácté. Cítil, jak v něm zaujetí ustupuje. Všední lidská

existence, nic mimořádného.

Se zájmem pozoroval onu proměnu. Naštěstí vzápětí nenaskočila obvykle fungující

rozumová složka, která by ho upozornila, že teď začne uvažovat jako adolescent, který natáhl pro něco ruku, a když se to přiblížilo, ucukl.

Odběhla se převléknout. Vycházkové šaty nahradila modrým svetříkem a šedivou sukní. I prsteny sundala. Vlasy si vzadu svázala pentlí. a pak rovnala nějaké věci, uklízela je do skříní,

16

chvilku po pokoji přecházela s vysavačem. S návštěvou si nedělala starost. Přinesla mu kávu, kterou nalila do modrých hrnků. Sobě také.

„V koupelně je binec. Netuším, proč tam brali otisky prstů. To mi nedává žádný smysl. Přece je mohli nebožtíkovi klidně sejmout. Nebo tušili něčí přítomnost? Někoho, kdo sem nepatřil? Kdo ví?“

„Usoudili, že vaše alibi je nezvratné.“ Neptal se, konstatoval to jeho hotovou věc.

„Alibi. To zní surově. Copak někdo věří, že jsem měla účast na tak odporném činu, abych musela prokazovat alibi?“

„Určitě budou sledovat myšlenku, jestli odchod vašeho manžela nebyl pro vás do jisté míry výhodný.“ Hned ho napadlo, že tou větou šlápl vedle. Říci čerstvé vdově, že si přála manželovu smrt, může někdo, kdo přinejmenším nekontroluje proud své řeči. Mlčela, dívala se někam za jeho hlavu. Tak, teď vstane a vyhodí mne, říkal si Bidlo a byl si jistý, že to udělá právem.

„Rozejít jsem se s ním chtěla, ale ne tímhle způsobem. V celkem civilizovaném prostředí se lidé nerozcházejí tak, že jeden druhého zamorduje.“ Teď na něj upírala oči, jako by ji k tomu naváděl.

„Omlouvám se,“ koktal, „jsem nezvykle rozrušený. Napadá mne však, že vyšetřovatel musí se vším počítat, s každou třeba jen teoretickou možností, a tou je i vaše účast na tomhle činu. Neurážejte se, prosím. Vyšetřovatel bude i tohle zkoumat. A ta účast by mohla být jak přímá, tak nepřímá.“ Potil se, bylo mu horko a měl obavu, že bude páchnout.

„Nepřímá? Co tím myslíte?“

„Těžko říct.“ Mohlo to být tak, že nějaký její milenec tu práci udělal proto, že se nemohl dočkat nejistého výsledku rozvodového řízení. Nebo k tomu mohla někoho přímo vyzvat, najmout. Vždyť nájemné vraždy jsou teď u nás v módě. S touhle eventualitou policie jistě

počítá. Proto jim její nekolikadenní nepřítomnost určitě vrtá hlavou. Nakonec si dodal odvahu a tyto možnosti celkem bezohledně připomněl.

„Nechci být surový, ale s tímhle se vším snad počítáte.“

Nepočítala. Jednou ji pustili domů a proto se cítila být v bezpečí.

„Ale domů jste se přece nevrátila,“ zaútočil znovu.

„Jela jsem domů k matce. Tam jsem se vybrečela a sem jsem se vrátila až když jsem byla při síle. Chtěla jsem se s ním rozejít, ale ne takhle.“

Déšť bubnoval na okenní tabulky. Zatím co si paní Carmen dlouze utírala nos, Bidlo se náhle rozesmál. Napadlo ho, že tu bude muset zůstat, zatím co voda bude stoupat a stoupat, až

17

se vyšplhá do prvního patra, a oni budou sedět na půdě. Město přepadla podobná potopa

roku 1890 a není pravděpodobné, že se bude tak brzy opakovat.

„Je na tom něco k smíchu?“ zaútočila popuzeně.

„Omlouvám se, samozřejmě že nic. Mne jen napadlo, že mi budete muset půjčit skafandr, jinak se domů nedostanu.“

„Až vás moje maličkost přestane bavit, můžete se uchýlit do jiné místnosti. Je jich v domě

několik.“

„Nevnutil jsem se proto, aby mne vaše maličkost, jak jste řekla, bavila, ale proto, že jste mne něčím zaujala.“

Viděl, že na něj upřela pohled a snad trochu víc, tedy překvapeně se rozšířily její oči. Dalo by se to popsat všelijak, ale Bidlo pod dosahem svého výroku, který se navenek vydral spontánně, ztrácel přehled o své situaci.

„Zaujala jste mne proto, že jsme se minuli ve dveřích hotelu v době, která byla do jisté

míry kritická.“

Klopil teď hlavu, dívat se na její svetr, který tak věrně kopíroval tvar její postavy, se mu to zdálo být neslušné. Když jí řekl, že ho zaujala, nemohl naznačit čím ho zaujala. Odvrátila od něj oči, zdálo se, že mírně znechuceně.

„Zaujala, protože jsme se minuli ve dveřích,“ zavrtěla nad tou větou hlavou, ale rozhodla se pozoruhodné logiky profesorovy nedbat. „V jednu hodinu, nebo nějak okolo jedné hodiny, jsem byla na nádraží. To byla ta kritická doba. Byla jsem se podívat na odjezdy vlaků do Prahy.“

„Omlouvám se, že na vás tak dorážím. Ale vlaky tady jezdí pořád stejně. Kdo jednou jel vlakem do Prahy, ví, že jedou ve čtrnáct, v šestnáct a ve dvacet hodin. V zimě v létě.“

V tuto chvíli už byl Bidlo klidný. Seděli tu proti sobě dva lidé, ani jeden neměl snahu druhému ubližovat, naopak, jeden přímo překypoval altruismem.

„Přece jen mne chcete rozčílit,“ řekla kousavě.

„K tomu nemám nejmenší důvod,“ usmíval se na ni. „Jenom uvažuji tak, jak by uvažoval vyšetřovatel.“

„Vyšetřovatel už uvažoval. že jsem v tu dobu byla na nádrží, potvrdí někdo, kdo mne viděl. Rozhodně výpravčí, se kterým se znám a který mne zdravil. A pak, a to je hlavní, jsem byla u kamarádky, která bydlí hned vedle nádraží. Uvařila mi bylinkový čaj, protože mi nebylo dobře. Míchá specielní směsi a já tam šla hlavně proto.“

„Takže ne kvůli jízdnímu řádu. To je však vlastně jedno, hlavně, že svědectvím vaší

přítelkyně lze vaši účast na onom činu vyloučit. To mne potěšilo. Potvrdil to váš příručí, který

18

uvedl, alespoň podle pana Berana, že váš manžel odešel do skladu ve třináct hodin a pak ho už živého nikdo neviděl.“

Seděli teď proti sobě zamyšleně. Jí vrtalo hlavou, proč se o to tak zajímá. Kdyby se zeptala, odpověděl by jí, že něco podobného se v jejich městě zase neděje příliš často, proto logicky uvažujícího člověka musí tento zdánlivě nelogický čin vzrušit. Nelogický je pouze do chvíle, než se všechno uvede do správných souvislostí příčin a následků.

„Ptali se vás na nůž, kterým byl čin spáchán?“ zeptal se po chvíli.

„Samozřejmě, takový mám v kuchyni a nikdy jsem neměla dva stejné. Tenhle ležel pokojně

v kuchyni v zásuvce.“

„Na vražedné zbrani prý byla dokonce i nálepka s cenou. Byla to cena, za kterou se tenhle nůž prodával na tržištích někdy před rokem. Pachatel ho kdysi koupil a měl ho schovaný, jako by

připravený pro tenhle čin. Rozhodně ho v kuchyni nepoužíval, protože by ho musel mýt a tím by nálepka vzala za své. Nikdo si samozřejmě nebude pamatovat, komu před rokem prodal nějaký nůž. To je moc rafinované.“

„O tom se tady mluví?“ posunula před sebe jeho prázdný šálek a chystala se vstát a odnést nádobí do kuchyně.

„Nejen o tomhle. Naše město, tak poklidné, v poslední době pronásledují potíže. Ale o nich se dozvíte, jen co se tady opět rozhlédnete. Myslím, že déšť polevil, nebo dokonce ustal. Poděkuji vám za kávu a ovšem za úkryt, a zvednu se. Nepřišel jsem, bohužel, jako milý host, ale jako host v nouzi. Tedy host z nouze. Proto se rozloučím. Snad až jindy.“ Zadíval se jí do očí a viděl v nich rozpaky. Z čeho? Z toho, že něco nakousl a prchl před tím? Před čím? Jestli s nikým nemluvila ve vlaku, nemůže nic vědět o dalším nebožtíkovi. V poslední době se to tu nebožtíky jenom hemží. A samý náhlý odchod. Vražda, sebevražda, jak je komu libo. Chtělo se mu to na ni vyklopit, vidět ten údiv, překvapení, cítit převahu, tak dočasnou a přitom tak žádoucí, jakou zažívá nositel překvapujících zpráv. Jenže vzdělanec se musí umět ovládnout.

„Doufám, že se brzy uvidíme.“ Řekl to Bidlo, ne paní Carmen. Když pak stál ve dveřích, udělal něco, co ještě nikdy. Políbil jí ruku. „Než půjdete spát, zamkněte dveře na náměstí.“

Stála tam a zírala. nejdřív na něj, pak na dveře, za kterými zmizel.

(7)

PAN PROFESOR Oskar Bidlo. Nebylo mu ani čtyřicet let a ti, kteří se s ním míjeli, tvrdili, že je to suchopárný starý mládenec, který mládencem jistě zůstane do pozdního věku. Aby

19

nebylo mýlky, jde o gymnaziálního profesora. Kdyby byl alespoň doktor Bidlo, znělo by to lépe, jenže on z toho tenkrát neměl rozum, fakulty měl plné zuby a tak z ní odešel jenom jako učitel gymnázia, střední školy. Byl pyšný, alespoň zprvu, pokud mu někdo přiznal právo na titul profesora. Pomíjivá slast. Student je živel proměnlivý, a jeho rodiče? Letos, protože kluk maturuje, ho neminou bez pozdravu, příští rok, až ho budou muset potkat, odvrátí hlavu. Někteří určitě.

Punské války. Sled dobrodružných příběhů s trvalým poučením. Válka jako lidská, nejen lidská, ale přímo živočišná anomálie. Dneska by člověk řekl, že jde o formu politiky. Ve starém Římě asi o prokletí bohů. Tihle kluci se na to dívají jako na proud nudy, který na ně

teče od tabule. Pár faktografických údajů a konec. Jedním uchem sem, druhým ven. že by ti jejich vrstevníci, kteří kdesi v Itálii táhli do boje, byli na jeho výsledku nějak zaujati? Umírali ve válkách, proto zaujatí byli. Doma čekaly jejich matky. Měla matka římského vojáka za časů tehdejších válek, a tam se válčilo pořád, ke svým synům, podléhajícím vojenské službě, jiný vztah než ty dnešní matky? Jenom žádnou sentimentalitu. Matky to vždycky odnesly, protože musely porodit a vychovat nástroj politické moci. Ostatně soudím, že Kartágo musí

být zničeno.

Bidlo teď usoudil, že bez ohledu na výsledek Punských válek bude muset vrátit deštník, který si půjčil a odnesl. Když od ní odcházel, nepršelo. Takže důvod k návštěvě. Jasně, buď

to dáma uzná jako náhodu, nebo jako rafinovanou pohnutku k opětnému setkání. Nejlépe zítra, protože dnes má dost práce s běháním po úřadech. Něco v tom smyslu říkala. Jenže to jí

Bidlo nepřinese informaci o smrti koncipientově. Informace si k ní už dávno našla cestu. Představil si její údiv. Temné oči plné vášnivého žáru. Kolem hlavy odlesky černé

svatozáře. Blbneš, Bidlo. Děje se s tebou něco? Snad bys, ne, vždyť už máš léta planého

planutí dávno za sebou. Je čtyřicítka věk marnosti? U muže sotva. Vybavil si ne moc velkou řadu oktavánek, které ho z lavice za poslední léta pozorovaly. Nejedna si jistě z dlouhé chvíle představovala, jak se k ní tulí a šeptá jí latinské verše římských básníků pozdního období. Jenže dlouhá chvíle byla nahrazena chvílí krátkou a už tam na profesora nezbylo místo. Gymnázium neslo jméno jediného básníka, který se kdy v tomto místě narodil, který také

ničím jiným neproslul. Stálo sto let v městském parku. Po včerejším lijáku byly pískem vysypané cesty rozměklé a boty se do nich bořily. Studenti péči o obuv řešili tak, že chodili po trávě, profesor však dbá řádu, proto si boty špiní. Když přišel domů, musel vzít kartáč a před domem bláto odřít. Před zvídavým zrakem sousedek se mírně styděl, i když nebylo proč. Podíval se zběžně na přípravu na zítřejší vyučování a odhodlal se jít za Beranem. Musí

vzpomenout památky občasného společníka. A udělat si ve věci přiměřeně jasno.

20

„Je to děsná věc, pane profesore,“ opakoval několikrát hoteliér, když dokončil ceremoniál obvyklý za těchto okolností. „Doufám, že mi nebudete chtít namluvit, že si tak mladej kluk vezme život dobrovolně.“

Profesor mu nechtěl nic namluvit, jenom připomněl, že jeho výrok není zcela

jednoznačný.

„Dáváte najevo, že si pan koncipient jednak vzal život, což může být předmětem úvah, nebo spíš sporu, a pak to, že si život vzal nebo spíš nevzal dobrovolně. Čili, někdo mu asi ze světa pomohl. Nechci to nezvat slovem, které se nabízí.“

„Vážený pane, je to vážná věc. že neumřel na infarkt je jednou jasné. Proč tedy umřel?

Doktor Šesták byl první, kdo se k němu dostal. Je to příbuzný mé nebožky ženy, proto mám informace z první ruky.“ Ztišil hlas, aby se tato informace z první ruky nedostala k nepovolaným uším, které se kolem dokola natahovaly ve snaze pochytit něco z jejich hovoru.

„Když se tam Šesták dostal, pan koncipient ještě visel. Opatrně ho sundali a on ho prohlíd. Umřel tak, že si strhl vaz. Takže se alespoň netrápil. Ono udusit se, když si dáte provaz na ústřední topení a pak táhnete vší silou od okna, není jistě žádná slast a nebožtík, než se stane nebožtíkem, musí dost vytrpět, nechci to zažít.“

Představa takové smrti oba pány dost znechutila. Jenže život je život a odchod z něj, tak nezbytný a samozřejmý, všeobecně nutný, si své způsoby asi nevybírá.

„Jestli měl nějaké zdravotní potíže, jako možnou příčinu sebevraždy, vědí policajti. Šesták ho neléčil. Vidět na něm však nebylo nic, alespoň co se nemoci týče, vidět byla jenom pořádná boule na hlavě. Dost čerstvá, doktor k ní přišel těsně před smrtí. Co tomu říkáte?“

Následovat měla logická úvaha.

„Zase se nabízejí dvě možnosti. První: někdo ho praštil, omráčil a pak pověsil. K tomu by museli být dva chlapi. Jeden by ho tam do té smyčky nevysadil. Nebo tu je pravděpodobný

druhý důvod: Jak se snažil provaz přivázat, počítám, že na nějakou skobu ve zdi u dveří, nebo kde ho našli, uklouzl a spadl. Praštil se do hlavy o stůl. Budou tam někde vlasy, které potvrdí

moji hypotézu.“ Po chvíli úvahy, kdy si oba pánové v duchu třídili argumenty: „To, že měl stržený vaz, dokazuje, nebo alespoň míří na sebevraždu. Kdyby ho někdo omdlelého pověsil, byl by se chudák doktor udusil.“

Pánové pokračovali v úvahách mírně popíjejíce.

„Potvrzoval by to i fakt, že v zámku byly zevnitř klíče.“

„Je mi líto, ale klíče v zámku nic nedokazují. Kdo ho našel?“

„Uklízečka. Až ráno.“

21

„Vidíte. Klíče v zámku a uklízečka se dostala dovnitř. Klíčem si otevře a pak omdlí. Nebo se jenom lekne. Jak která. Na otázku, jak se dostala dovnitř, když byly klíče v zámku je jednoduchá odpověď.“ Zdálo se, že profesor hodlá triumfovat. „Pan koncipient jenom zamkl, nebo zavřel, ale nezastrčil klíč na doraz. Zkuste to doma. Když necháte klíč v zámku jenom z poloviny zastrčený, zvenku klidně každý, kdo má klíč, otevře. Nevím, zda to jde u každého dozického zámku, ale ty, které se tady dávají do dveří a nejsou moc drahé, tak fungují. žádná

záhada. Buď náhoda, nebo záměr. Aby doktor Záruba nemusel nechat vylomit dveře, až by přišel ráno do práce. Jako sebevrah projevil pan koncipient Růžička ke svým bližním obdivuhodnou ohleduplnost.“

„Víte, mně se to všechno nějak přestává líbit. Mladý člověk řeší své problémy tak nehorázně. Svobodný, ženské se na něj lepili, co mu chybělo? Práci měl dobrou, placenou, perspektivu zajištěnou, v takovém městě jako je naše to byla partie.“

„Když přijdete na důvod, přišel jste na všechno. Buď zjistil, že je nevyléčitelně nemocný, to napadlo jistě i policii, nebo doktoru Zárubovi zpronevěřil peníze. To bude policie taky vědět. Nebo ho trápily výčitky z nějakého jiného důvodu. Takový pořádný profesionální

kopanec může s člověkem kdo ví co udělat. Znal se se Závorkou?“

„Proboha, profesore, co to naznačujete?“ zděsil se Beran.

„Nic. Jenom teoreticky uvádím všechny možnosti, které se podle toho, co o všem víme, nabízejí. Víme, že tu s nožem v zádech zemřel obchodník. Víme, že koncipient v tu dobu nebyl tam, kde měl být. Nic víc nevíme. Policie má jistě nějakou stopu, která vede určitě

někam jinam.“

Hoteliér mávl rukou a přivolal číšníka. „Ještě jednou.“

„Je to docela správná záhada tak pro prázdninové období a pro naše letní hosty. Jen kdyby se to netýkalo lidí, které jsme znali. Dvanebožtíci by ovšem mohli stačit. Co myslíte, pane profesore?”

Pan profesor skromně souhlasil.

(9)

„MAREČKU, podejte mu peróo?!“

Byl to dívčí hlas, nejspíš Zvánovcová. Kdo jiný. Zvánovcová provokovala ráda a provokovala často. Její značně rozkvetlé tělo nabádalo k opatrnosti. Od n í mohl člověk mnohé

očekávat. Bidlo proto raději nezvedl oči, zapsal hodinu do třídnice a pak úředním, zdánlivě

lhostejným hlasem řekl:

22

„Zvánovcová, k tabuli.“

Třída povzbudivě zareagovala. Schylovalo se ke kabaretu.

„Punské války.“

Zvánovcová ještě nebyla na stupínku, její klátivý krok se zastavil před první lavicí. Když

náhodou nepřišla v dlouhých kalhotách, což se stávalo málokdy, měl Bidlo co dělat, aby odvrátil zrak od štíhlých nohou mimořádné souměrnosti. Peskoval se za to a sváděl své zaujetí

na estetické cítění.

„To jsme přece probírali kdo ví kdy, pane profesore,“ zvolala rozhořčeně.

„Správně. Proto se těším nadějí, že si z té látky něco pamatujete.“

„To je podraz,“ konstatovala studentka a zůstala pod stupínkem.

„Mám tomu rozumět tak, že těmito drzostmi maskujete nepřítomnost informací na téma mnou vymezené?“

Třída vyprskla smíchy. Zvánovcová nabírala dech, ale mlčela. Zřejmě ji nenapadlo nic, čím by spolužáky přesvědčila, že je nad věcí.

„Nějaká jiná otázka by nebyla?“ zeptala se předstírajíc nevinnost.

„Posaďte se.“

Ani jí známku nenapsal. Možná, že si toho všimla, možná, že ne. Co taky? V jejím věku je život požehnaná spleť náhod, která se dá poměrně snadno rozmotat. Sice nevidíš na detaily, ale tendenci nemůžeš přehlédnout. Když na některého muže upře zjihlý zrak, zapře dotyčný

své předsevzetí a vyjde jí vstříc. Nebo se naopak zatvrdí a sekne ji po hlavě něčím, co maskuje hrubost reality. Stejně však všechno směřuje tam někam, kde má dneska pohřeb Závorka, obchodník s látkami. Marnost nad marnost, trapnost nad trapnost, říkal si Bidlo. A to ti bude, profesore Bidlo Oskare, teprve čtyřicet let, pokračoval. Jak budeš uvažovat za takových dvacet, třicet let? Doufej, že za tu dobu po tobě zbude v nějaké hlavě alespoň

památka. Vzpomínka postupně ztrácející obrysy. Nu co? Po určitou dobu se musíme potkávat. To je všechno.

Deštník měl vrátit už minulý den, ale nenašel si na to čas. Byl to pánský deštník, nepršelo, proto ho paní Carmen nepotřebovala. Zvláštní, jak ženy dovedou předstírat, že se vejdou pod prťavý deštníček, i když mají požehnané rozměry. Nesluší se chovat se přirozeně? Utírat si nos pořádným kapesníkem se nehodí, to patří k chlapovi, i když mají jeho nosní dutiny stejný

obsah jako nosní dutiny dámy.

Dneska má paní Carmen pohřeb. Zní to divně, jako by ji pohřbívali. Termín si ověřil, když

míjel vývěsní tabuli, kde obec vyvěšovala různá oznámení včetně informace o zemřelých a jejich poslední pouti. Pohřeb se konal v deset hodin dopoledne v krajském krematoriu. Bidlo

23

zůstal ve sborovně do odpoledne. Měl práci se sešity několika ročníků, zbylo mu plno nepříjemných restů a proto teď v šestnáct hodin, zkusil paní Závorkové zavolat do bytu. Byl ve sborovně sám, jeho kolegové byli už dávno pryč.

Telefon vyzváněl ostřeji, než bylo jeho dosavadním zvykem. Bylo to proto, že Bidlovy smysly byly tomu tónu přístupnější než jindy? Zvedla po čtvrtém zazvonění. Omlouval se koktavě. Pak ho napadlo, že se vdovám vyslovuje soustrast. Udělal to, svolával přitom téměř hlasitě zbytky svého sebevědomí.

„Děkuji vám, pane profesore, za dobrou vůli. Kdybychom se déle znali, věnovala bych vám ten deštník, kvůli kterému jistě taky voláte. S jeho vrácením si nemusíte dělat starosti.“

Ta slova mu téměř vyrazila dech. Bože, ta ženská…! Nebyl si jistý, jaké hodnocení se tady nabízí. Raději se neukvapovat. Jenže iluze, kde je vám konec?

„Vidíte, deštník. Na ten jsem si ani nevzpomněl. Přesto vám ho vrátím, i když je mi vaše nepřímá nabídka…“ nabízela mu vůbec něco? Jenže už to řekl a nedalo se to vzít zpátky. „Ani nevím, kde se deštník kupuje.“ V cukrárně asi ne, vzdělanče.

Teď bylo na ní, aby se zeptala, co mu příjemného nabízela. Jenže ona to přešla jako přecházíme konvenční řeči o ničem.

„Všiml jste si, jaký jsem udělala kopanec?“ řekla po chvíli zřejmě rozpačitého ticha. „Jsem společensky úplně nemožná. Upozornila jsem vás na to, že jsem vám půjčila deštník. Kdybyste byl citlivá květinka, už byste mne nechtěl vidět.“ Smála se hlasitě a on se cítil být

květinou právě vadnoucí. „Budete mi to muset prominout. Bylo by mi líto, kdybych na to musela myslet jako na společenskou neobratnost. Vylétlo mi to z pusy asi proto, že nejsem úplně ve své kůži. Omlouvám se. Mohl byste přijít některý den po neděli? Ráda vás přivítám. To už budou příbuzní pryč.“

Ovšem. Na pohřby jezdí celá rodina, nevadí, že se manželé rozváděli, nevadí ani to, že nebožtík skončil s nožem mezi lopatkami. Rozhodl se, že o tom už nebude přemýšlet. Měl by něco užitečného dělat. Má tu několik rozečtených knih, má dělat přípravu na příští den, ale místo toho zavolal do hotelu, hoteliér seděl ve své kanceláři.

„Přijďte, pane profesore, samozřejmě, máme možná nějaké novinky.“

Podstatnou novinkou bylo, že nikdo nic nového nevěděl. Alespoň nikdo, koho Beran znal a kdo byl s ním ochoten o vraždě obchodníka mluvit.

„Vyslýchali doktora Zárubu, dvě hodiny ho trápili, byl z toho všeho dost špatný. To se málokomu stane, aby se mu v kanceláři oběsil koncipient. To dělá blbej dojem na strany. Jinak ale nic. Stopa žádná. Kdyby po sobě nechal nějaký dopis, kdyby napsal rodičům, ti jsou někde v Opavě. Nikde nic. Záhada. Jeden nebožtík tady vedle, druhý naproti a nic, nikde

24

žádné vysvětlení. Je tohle normální? No, řekněte. Slyšel někdo něco podobného? Přitom je tu u nás v Čechách vražd jako máku a policajti většinu rozmotají. Proto, že to nejsou vraždy složitě konstruované. To jenom v detektivkách to jsou rébusy, protože na to má spisovatel čas. Zamotá věci tak, že je z toho jeden jelen. Čím větší motanice, tím lepší. Na to skutečný

vrah nemá čas. Ten náš člověk přišel a tumáš. Chytit ho mohl jenom ten, kdo ho viděl. A neviděl ho nikdo. Tak co chcete? V tomhle ospalém městě se nic neděje a pak najednou bum, dva záhadní nebožtíci a poldové obcházejí a vrtí nechápavě hlavami.“

„Musíme předpokládat, pane Berane, že na tom posledním úmrtí třeba nebylo nic záhadného. že to byla normální sebevražda, třeba z nešťastné lásky. To se stávalo vždycky a asi to tak bude dál. Mladý člověk neunese citovou zátěž nějakého prudkého vzplanutí. Co víme? Sedával tady s námi a já si matně vzpomínám na ten poslední den.“

„Prosím vás, profesore!“ rozhlaholil se Beran, „to nebylo žádné vzplanutí. V jeho věku?

Kdyby mu bylo sedmnáct, neřeknu. Byl to zralej chlap. Všechno mu jistě fungovalo jak je zvykem. Něčím se trápil, to jistě. Někde dělal něco, co nebylo v normě. Podle normy měl sedět v kanceláři a on se někde toulal. Jistě netrhal kytky v parku. Něco vyřizoval, co nebylo úřední. A tam dostal přes frňák. Úplně zřetelně vidím, jak ho někdo vydírá. Vyhrožuje mu. Pak se oběsil ze strachu z ostudy. Z jiných důvodů to jistě nebylo. Kdybychom tak zjistili, kde se to odpoledne zdržoval, byli bychom jistě kousek od pravdy.“

„Jak to ale chcete zjistit? Vyslat dodatečně po jeho stopách pátrače?“

Telefonický rozhovor pánů Bidla a Berana přerušil účetní, který panu hoteliérovi přinesl soupis zboží, které doručila firma Klaus a spol. Byly to suroviny do kuchyně a soubor čistících prostředků, používaných pokojskými.

„Proč jste od nich nevzal maso?“ obrátil se Beran na úředníka zřejmě s přísným pohledem upřeným zpod brýlí.

„Protože nám Šustr dal dvě procenta slevy,“ slyšel profesor ve sluchátku, načež se mu Beran omluvil s tím, že ho čeká u sebe.

To jsou tajnosti svobodného podnikání. Jistého nemá nikdo nic. Šustr sleví o dvě procenta a Klaus přijde o kšeft. Ale ne o celý, jenom o maso. Příští měsíc zase nabídne někdo třetí lepší

cenu a pánové Klaus a Šustr ostrouhají kolečka. Možná, že si ztrátu nahradí na něčem jiném. Třeba na zelenině, která má proměnlivé ceny. To je fakt, musím si koupit hlávku květáku.

Ráno jsem ho viděl na náměstí, jenže teď tam jistě zbyly jenom suché lupeny a to, čím hospodyně pohrdly. Přece jsem nemohl jít do školy se zeleninou v aktovce, říkal si profesor Bidlo. Říká se hlávka salátu, jak je to s květákem?

25

Sešli se, ale ne v kavárně jako jindy, ale v kanceláři, která páchla tabákovým kouřem a byla přeplněna papíry. Jestli všechno zde nahromaděné harampádí souviselo s podnikáním, bylo Beranovo hoteliérování složitým úřadem. Této činnosti se pan Beran zřejmě právě

věnoval a přerušil ji pouze z přátelských pohnutek. Bidlo si to uvědomil a hned se také

omlouval, že nechtěl rušit pracujícího člověka a oddalovat ho od jeho povinností.

„Jen seďte, seďte, profesore. Nejsem člověk pracující, ale člověk podnikající. To je rozdíl. Vy máte pořád plnou hlavu třídní ideologie. Je na čase si od ní ulevit.“

Tím dal Bidlovi ránu.

„Pokud vás slovo pracující uráží, pak vězte, že všechny podstatné hodnoty našeho života mají svůj původ právě v lidské práci a nezáleží na tom, čím byla ta práce motivována, nebo na tom, kdo jí vykonal. Její užitek je však nesporný v několikerém slova smyslu.“

Beran nečekal, zda bude Bidlo pokračovat a objasní jaký užitek mu lidská práce přináší, a hned připojil svou definici, která měla být tečkou za zbytečnou řečí: „Podnikání chápu jako činnost, kterou zaměstnávám řadu pracujících. No, no, snad jste se neurazil. Chápu, že mám někdy hubu dost nakřivo, ale to se nesmíte divit. Už jiný nebudu. Tak si konečně račte sednout.“ A zamířil ke skříni, odkud vyndal téměř plnou láhev koňaku.

„Přiznám se, že mne to už pomalu přestává bavit,“ řekl hostitel, když si připili na zdar života vůbec a na likvidaci jejich blíže neurčených starostí zvlášť. „Člověk má vedle sebe dva nebožtíky, tolik řečí, tolik zájmu a nic. Pořád nic, zatčený žádný. Manželka si běhá po svobodě, černý šaty hned po pohřbu odložila, a nic.“

„Začínám pochybovat, pane hoteliére, že bychom my dva k objasnění vraždy mohli nějak přispět.“

„My dva? Jestli se ten mládenec sám oběsil, což bude asi pravda, tak nám zbyl jenom ten nůž v zádech. To je parádní případ,“ usmíval se Beran a nebylo jasné, zda osudu mladšího koncipienta, nebo představě, že řeší detektivní záhadu, „jenže pro Megreta, a ne pro nějakého poručíka Syrovátku.“

Pak se pánové věnovali soukromému uvažování, které podpírali sklenkami koňaku. Ten se zdál být Bidlovi trochu příliš drsný, tím měl na mysli, že pálil v hrdle a dělal poměrně brzy v hlavě neplechu.

„Nějaká stopa by tu ovšem byla, jenže je dost neurčitá. Ale jděte za ní.“ Tak posléze uvažoval Beran.

„Za každou stopou se dá jít, jenom nesmí být příliš vychladlá.“ Profesor potvrdil, že mu určitý druh literatury, o které jinak tvrdil, že je pokleslá, nebyl vždy cizí.

26

„Podle prodavače se tam pan šéf kolem jedné hodiny s někým bavil a to náramně. Chechtal se prý na celé kolo. To nebyl jeho zvyk. Z toho plyne, že tam s někým byl. To je jasné. Někdo mu vrážel nůž do zad a on se tomu smál. Hlasitě. Co tomu říkáte?“

„To by mohla být ta stopa, o které jste mluvil. Smát se přece lze různě. Vesele, pohrdavě, že je smích jenom projevem veselí, asi nebude pravda. Podle toho co následovalo, to mohl být smích urážlivý. Člověk se může smát, až mu zuby trnou hrůzou.“ Pagnolova definice smíchu se Bidlovi připomněla, až když byl na cestě domů.

Když se tato podnětná poznámka přefiltrovala vrstvou koňakových par až k Beranovu vědomí, dolehla na hoteliéra mírná skepse.

„Musím se zeptat, jestli to ten příručí řekl policajtům. Jenže k čemu to je, když se vcelku ví, že někdo, kdo ho zavraždil, s ním musel být v jedné místnosti? Ale nemusel se s ním veselit. Vidíte, to mne nenapadlo. Dneska otevřeli krám, zeptám se ho, jestli to hlásil. Důležitá stopa. Vrah svoji oběť dobře znal. Možná, že si spolu vypravovali anekdoty.“

Čemu se mohl zavražděný smát chvíli před smrtí? Sám sobě, vrahovi, který mu s nožem v ruce připadal směšný? To jsou otázky pro autora nenáročných detektivních povídek. Ani jeden z pánů, kteří právě drželi v ruce sklenici drsného koňaku, neměl v úmyslu předstírat autorství detektivních příběhů.

¨ „Čemu se mohl zavražděný smát chvíli před smrtí?“ zeptal se Beran a hned si odpověděl:

„Leda sobě, nebo Slepičkovi. Tomu se teď smějí všichni.“

Bylo to určitě pod vlivem koňaku, že v Bidlově vědomí sílil pocit, že většina času, který

prožívá, je čas zmarněný. Bez užitku prožitý. Kdyby ho nebylo, nic by se nestalo. Jenže jaký

je ten „užitečný“ čas, profesore? Čas, ve kterém jsi našel chybu v práci studentky Kopecké?

Jsi na světě proto, abys hledal pravopisné chyby nebo proto, abys řešil podstatné otázky lidské

existence? Které to jsou? Hele, opilče, stačí, když se soustředíš na svou existenci. V ní má

přece ona gramatická chyba své místo. Není nijak významné, ale je.

Mezitím, co uvažoval o podstatných otázkách své existence, hoteliér vypravoval příběh lakýrníka Slepičky: „To skutečně stojí za to. Je to člověk obdařený záhadnou přírodní silou. I když je sám černovlasý, jsou jeho děti zrzavé jako lišky. Takovou barvu vlasů nikde neuvidíte. Je to zdejší rarita. Všichni si na to zvykli, až se stalo, že se sousedce narodilo dítě

stejně nezvykle zrzavé. Nepřejte si vidět ten cirkus, jaký zúčastněné strany spustily.“

Beran se smál až hýkal. Profesor přihlížel.

„Neměl ten Závorka ve městě konkurenci?“ zeptal se jen proto, že bylo třeba něco říct.

„Nebuďte směšný. Pokud jde o látky, tak určitě ne.“

27

Tím se zdál být pro tento den případ dvou vražd a zrzavých hlav dítek lakýrníka Slepičky uzavřený. Ale oběma besedníkům však něco vrtalo hlavou, něco, co vzklíčilo pod vlivem této otázky, něco, co nebylo pojmenováno, co mělo neurčitou podobu, alespoň v mysli páně Bidla, profesora dějepisu a českého jazyka.

(10)

NOVÝ MOMENT do amatérského šetření, moment problematický a hojně problémový, vnesl další rozhovor profesora Bidla s vdovou.

Paní Carmen Závorková profesora přijala po telefonickém rozhovoru vedeném Bidlem ze sborovny gymnázia, kdy se snažil proti svému přesvědčení mluvit úředně, protože byla přítomna jeho kolegyně vyučující dívky tělocviku. Byla sice na druhé straně místnosti a věnovala se četbě, ale věř tomu, že neslyší a budeš vydatně zklamán. Proto si připadal, jako by vypovídal před nějakou zkušební komisí, tak mu to svazovalo jazyk, a sotva vešel do Závorkovic předsíně, hned se omlouval a vinu za svůj skoroúřední styl svedl na nevyhovující

okolnosti.

„Prosím vás, na co se to vymlouváte?“ překvapila ho paní Carmen. „Každý přece mluví

buď tak, jak je zvyklý, nebo tak, jak mu okolnosti dovolují.“

Vliv okolností na mluvní projev bral ovšem v úvahu. Jejich připomenutá přítomnost ho však trochu zarazila. Jaké byly přítomné okolnosti? Vdova nedbající o své vdovství, přesněji řečeno o ohlas veřejnosti, spíš neberoucí ohled na veřejné mínění, které jistě hodnotí jeho návštěvy. Co je komu do jeho návštěv? A jaký by mohly mít ohlas ve městě, kde každý

každému vidí do talíře? Aktivita staromládeneckého profesora musí být podezřelá. On sám ji ještě nijak nepojmenoval, ale když se to vezme kolem a kolem, jistě byla místními drbnami už

pojmenována. Ze všech možných verzí už jistě vybraly tu nejpalčivější. Když si to teď

uvědomil, byl z toho dost skleslý.

Všimla si toho. Myslela si, že do něj vidí. Alespoň do té míry, kterou připouštěly její

zkušenosti s muži přibližně jeho věku.

„Paní Carmen,“ odhodlal se konečně k projevu. Skočila mu však do řeči.

„Neříkejte mi Carmen. Říkejte mi Karlo. Ta Carmen mi leží v žaludku. Tu si přivezl můj dědeček ze Španělska, kde ve třicátých letech bojoval proti Frankovi. Netvařte se tak udiveně. Nic z toho neměl, jenom smůlu. Nejdřív ho honili fašisti, pak po válce komunisti, protože skončil ve Francii a pak v Anglii, a teď to zase nevonělo zdejším demokratům. Interbrigadista. Těm zdejším to nevonělo, protože byl proti něčemu. A kdo je proti něčemu,

28

může být i proti nim. Není nad opatrnost. No, je to za námi, ale babička byla Carmen. Romantika. Jenže žádné kytary. Když mi babička předváděla fandango, mohla jsem se potrhat smíchy. Takže život dost všelijaký. A z toho, jako památka na časy něčí mladosti, je tady Carmen Závorková. Pro vás Karla.“

Karla. Něco jako by spadlo pod stůl. Rozpačitě se rozhlédl. Nábytek, obrazy, všechno bylo na svém místě, i hodiny v koutě pořád ukazovaly půl dvanácté, přesto se tady něco změnilo. Jenom ona byla svěžejší než minule. Napadlo ho, co by řekla, kdyby se zeptal, zda má

přirozenou barvu vlasů. Španělští předci mívali jistě vlasy černé. Její hlava jich byla plná. Dokonce až příliš. Ukáznit je muselo dát práci. V souměrném obličeji svítily zuby a to nebral v úvahu oči. Černé, a jak se mu zdálo, cikánsky ohnivé. Až moc všeho. Skoro se styděl sklonit oči níž.

„Koukám, že vás to vzalo,“ zasmála se. „Jste zvyklý na své Lidušky a Boženky a najednou je tady ženská černá skoro jako Romka, a ještě s cirkusáckým jménem. Nebo ne? Ne. Ale i kdyby. Pochybuji však, že jste přišel kvůli takovým nanicovatým rozhovorům. Mám pro vás něco, co jsem neřekla policajtům.“

To ho vrátilo zpět. Kvůli něčemu takovému snad přišel, i když neočekával, že k tomu dojde. Snad objeví stopu a tu mu paní Karla Závorková snad nabízela.

„Našla jsem lístek. Měl ho v kapse saka. Stojí¨na něm: Jako minule v 18 hodin. Nic víc, jen tahle věta. S někým se měl můj muž sejít, nebo se častěji scházel večer v šest hodin. Jako minule znamená, že to nemělo být poprvé. Nebylo to taky pravidelně, protože to by dotyčný

nepsal jako minule. Proč ale volil tak starobylý způsob komunikace? Proč nezavolal? Hrome, je tady spousta možností k úvaze.“

„Měl váš manžel mobilní telefon?“

„Měl. Jako dneska skoro každý.“

Profesor ho neměl. Zdálo se mu to zbytečné. Teď si ho bude muset koupit. Tušil, že ho

okolnosti přinutí.

Zaraženě prohlížel lístek papíru. Byl vytržený z linkovaného sešitu a formát byl přizpůsobený rozsahu sdělení. Písmo bylo spíš písmem žáka, nebo snad žákyně. Studentky?

Co by s ním mohla mít studentka, nějaká studentka, dodal v duchu rychle, společného? To jako jindy, jako minule bylo zarážející. Byl to jasně konspirativní dopis. Zpráva vyzývající

k něčemu, co mělo zůstat skryto před manželkou obchodníka. Nebo to snad byla nevinná

zpráva o, o čem?

„Někoho mi to písmo připomíná. Srovnám to s nějakými příklady studentského rukopisu a řeknu vám výsledek.“

29

„Když zjistíte, že to psala nějaká holka, co s tím uděláte? Budu mít ostudu na celé město. Nasazoval mi parohy. To řeknou všichni i když nikdo nevěděl, mimo doktora asi, že můj chudák manžel byl impotentní? Opravdu, vám to mohu říct. Impotence dneska řádí mezi chlapy jak černá ruka. Nechal si odoperovat prostatu a doktoři ho vlastně vyklestili. Tedy, nevyklestili, ale výsledek byl prakticky stejný. Chudák tím děsně trpěl. Proto jsme se dohodli, vlastně…, co bych vám vypravovala. Pohrdat mnou nemusíte. Vím, že za to nemohl, ale život jiný nebude. Přece nebudu žít od šestatřiceti v celibátu, pokud lze tenhle výraz taky vztáhnout na ženy. Vylučuji proto, že tenhle dopis, vlastně zpráva, má nějaké milostné pozadí. S někým se měl z nějakého důvodu sejít a ten důvod neměl s jistou pravděpodobností erotické příčiny.“

Profesor Bidlo zcela jistě nevypadal jako nějaký superman chystající se podepřít klesající

vdovu. Marně přemýšlel, kdo z jeho literárních favoritů se kdy dostal do podobné situace. Jaká to však byla situace? Prekérní? Ale, ale.

„Myslíte, paní Karlo, že jde o prekérní situaci?“ zeptal se jenom proto, že neměl co říct.

„Především mi neříkejte paní Karlo. To vypadá tak, nevím jak, ale je mi to proti mysli. Říkejte mi jednoduše Karlo. Jak mám já říkat vám?“

Viděla, že zrudnul.

„Pokřtili mne na Oskara,“ odpověděl posléze.

„To zní pěkně nezvykle. Pokřtili mne na Oskara. Jak vám říkají doma?“

„Oskare.“

„Jak vám říká vaše milenka? Přece máte někoho, kdo vás důvěrně oslovuje.“

„Je mi líto,“ odpověděl odhodlán odejít. Přece se nenechá takhle vyslýchat. Teď ještě

vyjde najevo jeho sexuální nemohoucnost a ona rozhodně neudělá dvakrát tutéž chybu. Tím myslel na indispozici jejího manžela.

„Omlouvám se, někdy jsem trochu nezvykle otevřená. Snad mi to můžete prominout.“

Zatvářila se jako holčička, ačkoliv on klopil oči a nemohl tak stav její tváře prozkoumat. Na další hodnocení situace nedošlo.

(11)

PANÍ KARLA Závorková poslouchala, jak kroky profesora Bidla postupně mizí z jejího domu. Postavila se k oknu a kryta záclonou se dívala na náměstí. Líný městský ruch, po staletí

týž, se jeví v tom zlomku času, který je nám vyměřen, jako trvalý a snad i věčný. Někdo tady někam jde, pak zmizí ze sítnice našeho oka, ale zůstal na ní jeho otisk a s ním i vědomí jeho

30

existence. Pak ji ještě napadlo, a musela se tomu ušklíbnout, že je dobře, že ti lidé kolem tady všude jsou. I můj muž, i když už odešel, je dál v mé paměti a proto trvá spolu se mnou. Někde četla, že ti, kteří trvají v lidské paměti, trvají spolu s pamětníky. To by někteří byli asi nesmrtelní. Zejména ti zlí, protože zlo je věčné.

Ta myšlenka ji zarazila. Dobro a zlo jsou trvalé hodnoty. Jenže zlo se do naší paměti zapisuje výrazněji. Na dobro se snadno zapomene. Ale zlo se připomíná neustále. Člověk se mu musí pořád bránit, mít se před ním na pozoru. Snad tak příroda rozhodla. Ale můj muž nebyl zlý.

Proti své vůli se dala do pláče. Člověk je slabý ve všem co dělá. I když silně dupe, to aby na sebe soustředil pozornost, silou se domáhá nějakých přechodných práv a nároků, je vlastně

omezený a dojemně nemohoucí. Nemohoucnost snad plyne z jeho dočasnosti. Vidíš, vidíš, jak jsi skončil. Jaké plány jsi snad měl, já jsem o nich nevěděla, ale tušila jsem je. Měla jsem po nich pátrat a pomoci ti s nimi. Alespoň je vyslovit, když už ne uskutečnit. Vyslovená touha je sama o sobě hodně. To jako by na dosah už bylo její naplnění.

Jaké jsi mohl mít plány? Kam se napřahovala tvoje náruč? Plácám nesmysly, ale to je tím, že se nemám komu svěřit a ty mne už neslyšíš. Nechtěl jsi nic víc, než může chtít člověk. Člověk svázaný řádem, zvyklostmi místa a svými možnostmi. Ze své kůže jsi vyskočit nemohl, takže to nebyly plány velkorysé, o jejich velkoleposti pochybuji, ale kdo ví? Každý

jsme schopen druhého překvapit. Když nedojdeš na konec cesty, tak tam před tebou zbylo místo pro tento dohad. Nepustil jsi mne tam, já jsem tam nahlédnout nechtěla. Teď to přiznám. Na cestě se zvedá prach a usedá do našich šlépějí.

Ublížila jsem ti? Když to teď přiznám, nijak ti nepomohu, jen sobě umožním projevit lítost. Sama nad sebou, připouštím, že to je taky jediná úleva, která mi po tvé smrti zbyla. Pláč

vdovy. Nad pustými večery, nad nudou zmařených chvil, které utekly a už jich nebude. Když

jsem tě viděla ležet bez šatů pod prostěradlem, nechtěla jsem tomu, co vidím, věřit. Kdyby to bylo co platné, prosila bych za odpuštění. I když na tvém konci nemám vinu, prosila bych za život. Vždyť jsme se mohli rozejít jako přátelé. K svátku bych ti vždycky poslala dárek, nebo upekla pečeni a pozvala tě na oběd. Ty bys upíjel a vedl řeči. Nebyly by příliš vtipné, ale pronášel bys je rozvážně. Zdál by ses takový, i když ses často choval jinak. Snad to odpovídalo tvé nevyhraněné povaze a mohlo to mít na tvém skonu vinu. Vím, že nejsem moudrá, a vím i to, že necítím bolest. Jenom smutek.

31 (12)

URČITĚ TO musí být ta holka, říkal si profesor Bidlo celý večer. Nemohl dospat a ráno ani neustlal lůžko, však to počká, a pospíchal do školy, aby vnikl do skříně se sešity studentů

oktávy. Opravil je už a chystal se je rozdat a s nimi nadělit i sérii zdrcujících odsudků. Maturitní ročník! Hanba!

V té třídě byli jenom dva leváci, ale jenom jeden z nich, studentka Zvánovcová, nakláněla písmo tak příšerně na levou stranu, že bylo téměř obtížné je číst. Když psala, nemohl se na ni dívat. Div že neležela na lavici a to, co bylo na papíru, byla ordinérní ohavnost. Tenhle způsob psaní mohl v někom, snad s výjimkou profesora Bidla, vyvolávat sexuální pnutí. Ohavné obcování se školní lavicí. Bylo jen s podivem, že Bidla toto hodnocení jindy nenapadlo.

Nevzal v úvahu, že levorukost není vada charakteru.

Chvatně porovnal stručnou oznamovací větu se souborem emocionálních banalit, které měl před sebou pod kostrbatě podtrženým nápisem „Konec dvacátého století v mé duši.“ Co si to vybrala za téma úvahy? Snažil se číst, ale výzva, vlastně oznámení, že se sejdou večer v šest hodin, mu bránila text soudně posoudit. Ostatně ho už posoudil a oznámkoval. Netušil, jak na ni udeří. Spontánně se vyhýbal mladým dívkám od jejich dovršeného věku šestnácti let. Viděl jejich provokativní pohledy a jakoby nahodilé pohyby zdůrazňující

možnosti jejich těl. Hlouposti, kamaráde. Tady bude třeba jednat tvrdě a nekompromisně. Když tvrdě udeří, musí počítat se stejnou odpovědí. Nejjednodušší odpověď bude znít, co je vám do toho? A pak, na lístku nebylo datum, takže budou jenom potíže.

„Co je s vámi, pane kolego?“

Ředitel školy docházel před začátkem vyučování do sborovny jednak proto, že se rád stýkal s lidmi, byť mu byli podřízeni, jednak proto, že tak získával přehled o dochvilnosti svých kolegů. Ti si tohoto jeho zvyku byli vědomi a přicházeli včas. Neformálně s nimi vedl rozhovory o politice, jak byl už druhou desítku let zvyklý.

„Něco vás trápí. To nezapřete. Nějaké osobní starosti?“

„Trápí, pane řediteli. Ta smrt, vlastně dvě, co vzrušily město, mi leží na srdci. V souvislosti s tím se nabízí mnoho otázek, z nichž nejjednodušší zní: Je u nás ještě bezpečno? Pořád žijeme v civilizovaném světě?“

„Prosím vás. To byste musel naříkat i nad těmi chudáky obchodníky, kteří nestačili platit nájem a museli zavřít krám. Kolik jich tady bylo? No, počítejte. Ale to nejde. Všechno to je daň pokroku,” odpověděl ředitel s protektorským úsměvem člověka blahobytně zajištěného.

32

„Jestli nás tato podivná úmrtí v našem prostředí nevyděsí, pak jsme už zralí…“ Myšlenka se Bidlovi vytratila z hlavy, on její přítomnost ohlásil předčasně. Všichni tři kolegové, kteří

s ním byli ve sborovně, marně čekali, že se dovědí, na co jsou vlastně zralí.

„Pan kolega Bidlo je silně emotivní člověk,“ řekla rychle doktorka Břízová, bioložka, svobodná a úspěšně stárnoucí dáma. Úspěšně proto, že se jí patrně díky fyzické kondici naznačené emoce vyhýbaly.

„Děkuji za dobrou vůli, ale nic takového. To nemá s emocemi co dělat. Jenom s racionální

úvahou. Vy jste v Praze viděla Hamleta a nám jste vypravovala o tomto silném zážitku. Patrně si myslíte, že to mělo na národ a jeho cítění zušlechťující vliv, který byl silnější než

právě v televizi uváděný slabomyslný seriál.“

„Omyl. Iluzí jsem prosta. To představení mělo vliv jenom na přítomné a dodatečně i na jejich rodiny, pokud je měli. Pokud myslíte na celospolečenský efekt, tak je určitě malý. Jiný

být nemůže. Každý se zavře do sebe a o všech těch zlodějích a podvodnících, co se kolem anonymně hemží, si myslí, že s nimi nechce nic mít. Je to málo, co?“

„Málo proto, že ti zloději a podvodníci jsou anonymní, není je vidět, jsou vidět jenom výsledky jejich snažení. Vykradené banky, o nich mluvit je dneska móda. Bankroty, za které

si mohou sami bankrotáři. Nebo ne? Stačí, aby vám větší firma nezaplatila, a už se vezete.“

„Pan kolega má nějak přehled,“ řekl ředitel, přesvědčený demokrat, kysele. „Jestli byl ten Hamlet tak vynikající, paní kolegyně, zorganizujte zájezd do Prahy. Snad by se daly lístky objednat.“

„Šlo o mimořádný umělecký zážitek. Provedení zcela odpovídalo duchu díla, záměru

autora.“ dodala Břízová zbytečně, protože ředitel pokládal řeč za ukončenou. Ovšem byl tam ještě Bidlo.

„Jde-li opravdu o umělecké dílo, tak je každý absolutní hodnotící soud nesmyslný. A pak, co víte o záměru autora? Režisér si to předělá a přizpůsobí tak, jak tomu rozumí. Nemyslíte?“

Dívali se na něj se zájmem. Vždyť to byla jen taková přestávková řeč, kdy vlastně o moc nejde.

„Umělecké dílo totiž předpokládá mnohostranný přístup, protože jeho podstata je taková. Každý je může vnímat jinak. Kritik by měl být tolerantní.“

„Já přece nejsem žádný kritik, říkám jenom svůj názor,“ zvolala Břízová rozhořčeně.

„Však to taky byla jen taková profesorská moudrost,“ řekla od dveří kolegyně Rousová na Bidlovu adresu. „Nesmíš to brát doslova.“

„Všechna absolutní tvrzení mne popouzejí a nutí k odporu,“ vykřikl Bidlo. „Aristoteles ve své Poetice…“

33

„Vy toho s tím Aristotelem naděláte…“ řekl ředitel pohrdavě a vzal za kliku. Tím byla věc vyřešena. Rozčílených bylo několik, ale v klidu se rozešli do svých tříd. Se Zvánovcovou se Bidlo sešel až čtvrtou hodinu, kdy měl v její třídě češtinu. Polovina třídy se chtěla ucházet o přijetí na vysokou školu, druhá polovina se spokojila s nějakou prací zde ve městě nebo v okolí. Do této nevýbojné poloviny patřila Zvánovcová, jak si právě ověřil, pokřtěná Jiřina. Nevýbojná však určitě nebyla. Už během roku se Bidlovi trvale připomínala nejen přidrzlými poznámkami, ale i protivně vyvinutým tělem dospělé

ženy, která ví, čeho s ním může dosáhnout. Bylo mu jasné, že se v životě neztratí. Jak se s ní má domluvit? Když jí dával sešit, řekl stručně: „Zvánovcová, musím vás požádat, abyste za mnou poslala svého rodiče. Nejlépe pana otce a co nejdřív.“

Tím vyvolal mimořádnou pozornost jak Zvánovcové, tak jejího okolí. Někteří ze spolužáků

protáhli tváře, jiní se vědoucně zasmáli. Nesmála se jenom Zvánovcová. Bidlo věděl, že ho bezprostředně po hodině osloví otázkou, co se stalo.

„Stalo se toho dost.“

Stála před ním zkroušená, nepřízní svého svědomí zřejmě trpící studentka.

„Až budete po obědě, přijďte za mnou do sborovny. Doufám, že tam budeme sami, protože případ, který s vámi musím probrat, by zatím neměl být zveřejňován.“

Takové sdělení musí s člověkem hnout a určitě mu bere chuť k jídlu. Dívka však pohodila hlavou a vyrazila do školní jídelny. Co mi může, říkala si, protože si nebyla vědoma ničeho, co by jí mohlo nějak uškodit. Jenže kdo ví, tenhle brouk může člověku připravit mnohá

překvapení. Na mne však nic nemá. Byla si tím jistá, proto se s obědem loudala a do sborovny vešla hodinu po obědě.

„To je dost, že jdete. Už jsem chtěl odejít a poslat vašemu otci dopis.,“ uvítal ji vztekle. Teď to byla opět pokorná holčička. Musí se přece dozvědět, co proti ní má.

„Nebudeme se navzájem zdržovat. Psala jste tohle?“ Sedl si za stůl a položil na jeho omšelou desku lístek s oznámením o schůzce.

Zírala ohromeně. Lístek ležel na dohled, ale mimo dosah její ruky.

„Sedněte si,“ vyzval ji.

Klesla na židli. Zapírat nebylo možné, znal její rukopis. Mozek jí horečně pracoval, zatím však naprázdno.

„Myslím, že se o to bude policie zajímat, a já to taky nemohu jako jeden z doličných

předmětů vyšetřování utajit.“

„Proboha, snad si nemyslíte, že mám něco společného s tou vraždou?“ Byla překvapená a zmatená.

34

„Správně. Sice jsem se vás neptal, komu jste ten lístek adresovala, ale sama jste teď

přiznala, že panu Závorkovi, který se v těchto dnech stal obětí zákeřné vraždy.“

Došlo jí to.

„Nemám co bych zapírala. Nikoho jsem nezabila. Ten dědek se chtěl se mnou scházet.“

„Omyl, Zvánovcová. Nejenže se chtěl scházet, ale taky se s vámi scházel. Z toho lístku vyplývá, že jste se sešli nejméně dvakrát.“

„No jo, tak jo, dvakrát. Víckrát ne.“

„To je věc vaší poctivosti. Když dvakrát, tak taky víckrát. Přiznáte jenom to, co je zřejmě

doložitelné.“

S porozuměním se na něj usmála.

„Děvče drahé, víte vy vůbec, co to znamená? Tohle všechno, to, co jste přiznala i to, co zatím tajíte? Tušíte co bude, až si vás policie vezme k výslechu? Co tomu řekne vaše rodina?

Co lidé kolem? Veřejné mínění?“

Věděl, nebo spíš tušil, že v tomto případě jedná protiprávně. Vyslýchá ji, aniž by o stopě, která před ním ležela na stole, informoval příslušné orgány, které jediné byly oprávněné pátrat a taky svědky vyslýchat.

„Nemám právo vás vyslýchat, taky mi nemusíte odpovídat. Jen bych vám chtěl, pokud to půjde, pomoci.“ Pak, jaksi proti své vůli, vyhrkl: „Měla jste s ním intimní styk?“

Zamyslela se, olízla si rty a vyhrkla: „Dost intimní styk jsem s ním měla. Ale že bysme spolu šoustali, to ne.“

Viděla, že ho svou odpovědí zděsila. Zíral na ni zaraženě a ona nabyla přesvědčení, že šlápla vedle. Měla přiznat něco, co chtěl slyšet? Kdyby to udělala, bylo by všechno jistě horší, zejména proto, že k ničemu takovému nedošlo.

Pak jí začaly kanout slzy, na které nebyl Bidlo připravený.

„Proboha, Zvánovcová, přestaňte, na slzy je pozdě. A pak, co když sem někdo vejde, jak mu vysvětlíme důvod vašeho, vašich, no, ty slzy? Přestaňte brečet, hrome, jděte za dveře a vraťte se, až se uklidníte. A umyjte si oči. Támhle je vodovod.“

„Pane profesore, vy jste na mne byl vždycky hodnej a já byla potvora a provokovala jsem vás často jenom proto, aby ve třídě bylo trochu legrace.“ Popotahovala nosem a marně

v aktovce hledala kapesník.

Podal jí svůj, shodou okolností čistý, a byl si vědom, že tím navazuje s žákyní nevhodný

vztah. Může být zapůjčený kapesník dokladem nevhodného vztahu mezi lidmi?

Poděkovala a kapesník dala do aktovky. „Vrátím vypraný. Mám k vám prosbu. Neříkejte to nikomu. Ani policajtům, ani tátovi. Hlavně tomu ne. Udělám pro vás všechno, budu vám

35

chodit uklízet, luxovat, umeju vám okna. Jenom o tom s nikým nemluvte. Bylo to jenom takové, jak to říct, dočasné dobrodružství. Jenom jsme spolu rozmlouvali a já byla zvědavá, jací jsou starší mužští. Na mou duši.“ Zadívala se na Bidla nešťastně a on cítil, že už je tenhle zápas odpískán a že on v něm nevynikl nijak mimořádně. Což neříkala paní Karla, že byl její

muž impotentní?

„Jestli jsem vám rozuměl, tak vám nebožtík nadbíhal. Pokud muž jeho věku nadbíhá

mladému děvčeti, myslí jenom na jednu věc. Tou rozhodně nebudou Máchovy verše, abych se příliš neodchyloval od své odbornosti.“

„V tom máte asi pravdu, ale zůstalo jenom u řečí. Namouduši.“

Zdůrazněná modální částice „asi“ provokovala Bidla k úvaze. Rozhodl se však veškeré

úvahy na toto téma zapudit, protože by jistě otevíraly dveře do nechutných oblastí života. Což

je ovšem taky nesmysl. Jaké nechutné oblasti? Zralý muž a mladá dívka. Nějaká

vztahovačnost, která by ukazovala na Bidlovy potlačené sklony či tendence není vůbec na místě. Určitě. Rychle pryč, ať si nezatížíš svědomí.

„ Je tady však důvodné podezření, že jste se nějak zapletla do kriminálního činu. Nevím sice jak, ale podezření tady může vzniknout.“

„Já u tý vraždy nebyla. Nevím proto, že by to se mnou souviselo. Kdo ví, proč mu to někdo udělal? Pravda ovšem je, že jsme se sešli, celkem třikrát. On to chtěl a pro mne to bylo zajímavé.“ Podívala se zkoumavě na profesora. „Zajímavé z poznávacích důvodů. Starší muži jsou svým způsobem zajímaví.“

Profesor Bidlo si opět uvědomil, že je pro ni už starší muž a že toto sezení trvá už dost dlouho. Taky mu bylo jasné, že není žádný fešák, aby podobné dívky jeho vinou trpěly nespavostí. Byl sice štíhlý, měl však už poměrně málo vlasů a nos mu z tváře trčel na jeho nevýbojnou povahu trochu moc výbojně.

„Podívejte se, Zvánovcová,“ nasadil úředně, byl si však jistý, že to příliš přesvědčivě

neznělo. „Budu s vámi muset asi ještě jednat. Jak se domluvíme?“

Zasmála se přesvědčena, že je po bouřce a že teď nastává čas pohody.

„Jednoduše. Založíme tajný bratrstvo. Když budete se mnou chtít mluvit, vezmete si červenou kravatu a já za vámi po obědě přijdu do sborovny nebo někam jinam.“

Tak hochu, teď v tom lítáš, řekl si profesor Bidlo nespisovně, protože si podobnou řeč

připouštěl jenom v duchu.

„Ne. žádné tajné bratrstvo. Potíže máte vy a“

Co chtěl říct, neřekl. Taky dobře nevěděl, o co mu šlo. Věděl, že studentka Zvánovcová

vlastně žádné potíže nemá. Jenom potřebu poznávat lidskou, vlastně mužskou povahu,

36

protože mladé ženy, které jsou v tomto už nezárodečném stádiu, touto potřebou zřejmě oplývají.

„Uvidíme,“ řekl neurčitě a se zamračenou tváří studentku propustil.

(13)

JSOU DNY, kdy je nálada ve sborovně skutečně nevlídná. Je to snad tím, že se severák protáhl přes rybník, který s městem sousedí a neslušně čechral učitelské kučery? Nebo proto, že většina zde přítomných žen má k nevlídnosti sklon, nebo jiné, přechodné důvody? Tak uvažoval Bidlo, jeden ze čtyř mužů učitelského sboru, kterým vítr prodírající se ulicemi překážel málo. S ředitelem byli opravdu jenom čtyři. Svobodný jen jeden. Sama tato úvaha se mu jevila být scestnou. Je jeho stav závislý na prostředí této sborovny?

Není. Samozřejmě, že není. Jako muž má právo a povinnost hledat kolem sebe v prostoru blízkém, mezi lidmi sobě rovnými. Tato věta, v duchu naléhavě pronesena, ho trochu zaskočila. Hledej, jenže kde? Kde hledat člověka, myslel tím ženu, s přibližně shodnou mentalitou? Kde je ono prostředí tobě vhodně nakloněné? Cestou do vilové čtvrti jejich města, do Libušiny ulice, kde

bydlel, mezi sousedy, kteří už vesměs páprdovitě vystrkují

pupky do svého okolí? Nebo hledat mezi studentkami, třeba už minulými?

Uvědomoval si, že na tom tak není sám, kdo si vaří a snad i pere, kdo přijde domů a hledá

v knihovně náhražku lidského vztahu, který by měl pokračovat při příchodu ze školy. Tady mezi těmito kolegyněmi je několik svobodných. Úděl učitelky je podobný údělu lékařky. Ta je na tom asi ještě hůř. S pacienty si nemůže nic začít, lékaři kolegové jsou už ženatí, jak jde čas, uchylují se do přechodných náručí svobodných zdravotních sester. Bidlo, pleteš se do věcí, ve kterých nejsi znalcem. Každý přece žijeme svůj život v téměř shodných podmínkách. Rozdíly jsou v detailech. V prestiži a ve výplatě. Jenže ty se dají obratně zastřít. Skutečně. Třeba tadyhle Novotná. Mladá holka, přišla rovnou z fakulty. Trénuje volejbalovou ligu. V ženském volejbalu její zásluhou naše město vyniká. Když jsou v televizi, celé město pyšně

kouká. Profesorka Marcela Novotná je někdo. Chlapi se kolem ní jistě tísní očekávajíce znamení souhlasu.

Cítil, že kolegyni ubližuje svým překotným uvažováním. Taky se jí hned v duchu omluvil.

„Slečno Marcelo,“ obrátil se přes stůl k dívce, která si právě četla v novinách sportovní

zprávy, „omlouvám se, že vás vyrušuji, ale slyšel jsem, že vaše sportovní úspěchy naplňují

naše spoluobčany hrdostí. Je to pravda?“

37

„To netuším a taky se nemusíte omlouvat. Zatím jsme na šestém místě, to zas není tak moc. Holky se snaží, jenže málo. Chce to víc tréninkové disciplíny. Ale jak ji mám naordinovat?

Taky to není žádná legrace, pane kolego. Je to dřina.“

„Je to ještě amatérský sport?“ zeptal se, i když ho to vlastně ani nezajímalo. Jenže začal a nechtěl od věci příliš rychle odejít.

„Ovšem. Nemáme sponzora, který by nás platil. Stačí, že nám zaplatí sál, tedy tělocvičnu, myslím tím školní tělocvičnu. Tady náš pan ředitel nám drží palce,“ ukázala na místo, kde v čele stolu sedal ředitel školy. „To je taky všechno.“

„Buďte ráda, že je to tak. Profesionální sport už není sport. Zdravou soutěživost s jejími mravními souvislostmi nahrazuje boj o peníze. Je to jenom divácká záležitost a nad tím není

třeba moc jásat.“

Profesionální sport. Stejně jako televizní baviči, kteří jsou sice populární, ale přechodní až

hrůza. Co po nich zbude, až přestanou lidi bavit? Nejcennější na kolektivním sportovním výkonu musí být pocit kolektivní síly, pocit souvislosti s mužstvem, touha předvést se obecenstvu. To však jistě hraje roli i u profesionálů. Nebo ne? Když viděl herce, kterého si vážil, jak baví publikum, obvykle podlehl touze přístroj vypnout. Pak si však říkal, vzal čert zásady. Baví mne? Baví. Je to jeho věc, že potřebuje peníze, kdo je nepotřebuje? Jenom ty, Bidlo, je nepotřebuješ. Tobě zbývá jenom moralizovat a to ti jde dobře.

„Vaší zásluhou je naše škola slavná, paní kolegyně.“

Zřetelně se zapýřila. Měl z toho radost. Dělá svou práci a má v ní úspěch. Jak by vypadal jeho úspěch, kdyby mohl o sobě říci něco podobného? Zatím se mu nepodařilo objevit začínajícího básníka. Básnivost jinochů se asi projevuje jinak než psaním veršů.

„Honím holky a přemlouvám je, aby vydržely. Sem tam se to podaří. Liga nám zvedla sebevědomí. To víte, trochu se podíváme po republice. A návštěvy u nás jsou taky slušné. Máme stálé publikum.“

Věděl, že je ve městě sportovní hala, kterou postavili ještě za minulého režimu a kde se konala sportovní utkání. Taky tam televize natáčela nějaké pořady.

„Nemáte dneska Jiřinu Zvánovcovou? Nějak se mi holka trajdá. Minule nebyla na

tréninku.“

„Myslíte, že bych jí to měl vytknout? Nejsem si jistý, zda by to bylo namístě.“

„Máte pravdu. Je to moje věc. Sama jí domluvím.“ Sklonila se opět ke svým novinám. Tak vida, Zvánovcová je sportovní talent. Smečuje jistě razantně. Postavu na to má a ránu taky.

38

Mimoděk si vybavil muže s nožem v zádech. Ránu na to má je jistě věta ze slovníku nevybíravých hodnocení. Jenže pohyb, který předpokládal bodnutí a ostré zasažení míče, musel být shodný. Ale co s tím? Jsi už posedlý, Bidlo, profesore a Oskare.

„Pozvi pana kolegu, ať se přijde podívat na tvoje tréninky. Ať se trochu provětrá a přijde na povzbudivé myšlenky,“ zahlaholila profesorka fyziky Hamanová, která se svými třemi dětmi, marciální zápasnickou postavou a hlasem, kterým mohla úspěšně pomoci bourat hradby Jericha, vzbuzovala zájem, ale snad i závist některých kolegů.

„Věřím, že to se mnou myslíte dobře, ale čím bych prospěl svým větraným, jak naznačujete, myšlenkám, kdybych se měl dívat na pobíhající Zvánovcovou? Přiznám se, snad mi to nevyčtete, že mám tu dívku před očima skoro každý den a že mi to vydatně stačí.“

Tady se nabízel podnět k povzbudivé úvaze, ale budiž profesorovi Bidlovi přiznáno k dobru, že se příležitosti nechopil. Podíval se na hodinky a šel domů, před odchodem se zdvořile rozloučil, což doprovodil dotazem, zda náhodou nejde někdo jeho cestou. Nešel nikdo.

(14)

„ĆTYŔICÍTKA je u svobodného chlapa kritický věk. Už si na svoji svobodu zvykl a těžko se z ní vymaní. Pokud je ovšem chlapsky normální,“ řekla Hamanová po Bidlově

odchodu.

„Jsou tu nějaké náznaky, že by nebyl?“ ozvalo se nad sešity matematické kompozice třídy sedmé A.

„Nevím. Vždycky je takový zdvořilý, až nezvykle zdvořilý.“

„Ale Milunko ti zatím neříká. Nebo říká?“

„Co je na tom divného, že je někdo ve čtyřiceti svobodný?“ pátrala po informacích tělocvikářka. Té ještě nebylo třicet, možná, že jen pětadvacet a se svou sportovní postavou a milou tvářičkou si zatím nemusela dělat starost. Spíš ji trápila otázka, komu dát přednost.

„Co je na tom divného?“ odpovídala Hamanová otázkou. „Mladá si ho nevezme a starší, která by byla přiměřená jeho věku, z přirozené mužské licoměrnosti odmítne. ženská

přiměřeného věku je už dávno pod čepcem. Zbývá vdova nebo rozvedená. Proto se, holka, po okolí včas rozhlédni.“

„Ať nedopadneš jako já,“ doplnila výzvu Hamanové Břízová. „Kolegyně ví, co říká, a v dobrém tě varuje. Važ si toho. Měla by však brát v úvahu, že naše lidské osudy se neutvářejí

39

podle nějakých literárních pravidel. Než se vdát proti svému přesvědčení, proti svému vkusu, je lepší zůstat svobodný. Vdavky za každou cenu je historický nonsens.“

Tím mohla narážet na to, že Hamanová se vdala za dělníka, kterého pozvedla ke své

společenské skupině, ale vytvořila s ním harmonickou dvojici a neměla žádný důvod si naříkat, i když na malém městě nad paní profesorkou mnohé dámy ze společnosti ohrnovaly nos. Ona to však bohorovně přehlížela.

„Máš pravdu,“ hlaholila teď se smíchem. „Než se vdát blbě, to je lepší zůstat svobodný.

Manželství jsou jenom starosti, a to asi Bidlo tuší a nehrne se do nich.“

„Kdo je nemá, touží po nich, kdo je má, lituje, že je má,“ ozvala se z kouta opět matikářka Rousová.

„Na světě to jinak nechodí a těžko říct, zda ke škodě nebo k užitku světa. Spíš k užitku, ta škoda je jenom osobní a taky dočasná. Už jste viděly tu čerstvou vdovu z náměstí? Já jsem ji včera potkala, nevypadala nijak zkroušeně,“ odváděla řeč Hamanová.

„Snad bys nechtěla, aby naříkala na ulici? Už se něco vyšetřilo?“ vyzvídala Břízová.

„U nás v domě se říká, že za tím jsou nějaké hospodářské machinace,“ připojila informaci Rousová. „Mafiánský kapitalismus začíná na nejnižších úrovních hospodářství. Taky se mezi ženskými říká, že ten Závorka musel mít velké jmění. Něco prý někde restituoval a peníze vložil někde do nějakého podniku. Je to, nebo to má být dost temná záležitost. Moje sousedka má švagra na kriminálce a ta vykecá i to, co neví. Možná, že na tom něco je.“

„To je zvláštní. Lidé vědí, že to, s čím vylézají na vzduch, je výmysl, ale přesto jim nic nebrání to říkat. Jenom proto, aby se ti druzí divili a oni, dřív, než to odvolají, vynikli,“

prohodila jako namátkou Břízová.

„Všimněte si, třeba v televizi řeknou, že někdo někoho vulgárně pomluvil, a že by se ten někdo měl omluvit. Oni tu pomluvu pečlivě zopakují, aby národ věděl, o jakou sprosťárnu šlo. Co si o tom mám myslet?“

„že je to veřejně uplatňované svinstvo a to pod maskou objektivního zpravodajství. To si mysli, kamarádko. Taky můžeš přemýšlet o morálce. Když ti zbude čas, uvažuj o právu našince na informace, o tom, že ti novinářští jinoši taky jednou dospějí a snad se budou i dodatečně červenat.“

„Mne by zajímalo, co je to ten mafiánský kapitalismus.“

Hamanová, která se zájmem sledovala, zda se rozhoří mezi Rousovou a Břízovou spor, řekla: „To tak vědět. Dřív se tomu asi říkalo já na bráchu, brácha na mne. Zase jedna moderní

nálepka na prastarou zkušenost.“

40

„Řeči se vedou, nic není srozumitelné. Čím víc se mluví, tím víc se to všechno zatemní. Miliardy se vypařily a za mřížemi není nikdo. A pokud je, tak mu prachy asi zůstaly.“

Břízová byla v nezvykle kritické náladě.

„Přitom vězení praskají ve švech. Vězni večer losují o místo na postelích. Tam to musí

vypadat jako ve starořeckém vojenském táboře.“

„Co víš o vojenských táborech starých Řeků?“

„Jenom to, že tam homosexualita byla běžná a nikomu nevadila. To takový řecký občan měl manželku, nebo víc manželek, a protože ženy byly separovány v domácnostech, měl ještě

milence, který s ním chodil na světle božím.“

„To ti máme věřit?“ zeptala se Hamanové Rousová.

„Věřte, nevěřte, ale je to tak. Tady jsou v běhu všelijaká emancipační ženská hnutí, ale to podstatné nezruší. že náš ženský osud určují muži. Chlapi, abych to řekla s ohledem na poměry. My děláme děti, s tím se nedá nic dělat. Všechny řeči kolem dokola jsou k ničemu, i to sperma musel do zkumavky nadrolit chlap.“

„živě si představuji, jak ho tam ten chlap vyrábí,“ s mírným uzarděním řekla Rousová.

„No tak, děvčata,“ napomenula obě dámy Břízová.

„Vězení u nás plní samá pouliční kriminalita. Ubožáci, kteří neunesli tíhu doby.“

„Ty bys mne rozesmála. Ubožáci, kteří neunesli tíhu doby. Kam na to chodíš? Takový

lump okrade babičku nebo vyloupí kostelní pokladničku a litujme ho, ubožáka, neunesl

tíhu doby,“ smála se Hamanová Rousové.

„Nemusíš hned tak kousavě. Každý nemůže beztrestně ukrást miliardu. On stačí jen na tu kabelku, kterou ti vytrhl v parku z ruky. Příklady přece vždycky táhly. Vsadím se, že ti, kteří

obchodovali s topnými oleji a okradli nás o miliardy, v base nesedí. Proto nejsou peníze na naše platy.“

„Nejhorší je, že až na ně dojde, půjdou sice do vězení, ale peníze budou v prachu. Nakradený majetek zůstane jejich rodinám.“

„To je, holky, těžká věc. Kapitalismus je kapitalismus. Klíče cinkaly, po něm volaly. V Americe kapitalismus taky začínal velkými krádežemi. Samá loupež a zlodějna. Stojí na tom celá literatura a kdo ví, jestli to je literární fikce. Sotva. Nejdřív se velké peníze nakradly a postupně vložily do podnikání. Teprve za dvě tři generace se z lupičů stali vážení

podnikatelé. Mnohá dnešní osobnost finančního světa vzpomíná na svého prapředka, jak s koulí na noze stavěl silnici. Což myslím obrazně.“

„Možná, že to tak v jednotlivostech bylo, ale není na místě z toho dělat pravidlo,“ ozvala se Hamanová.

41

„Z těch našich řečí mluví nějaká divná propaganda. Patrně levicová. Neměly bychom sem politiku zatahovat. Víte, jak se na to ředitel dívá.“ Břízová se na své židli neklidně vrtěla.

„Soudruh Soudruhovič? Nic proti němu nemám, ale vím bezpečně, jen se kolem sebe rozhlédněte, že ti největší komunožrouti byli všichni v partaji a nejen jako obyčejní držitelé

červené knížky. Ví někdo, čím to je? Co se to v lidech děje? Nejdřív oddaný proletářský

internacionalista, pak zuřivý ctitel amerického způsobu života. Proč je ta proměna tak totální?“

„Nevím, jestli jde o totální proměnu,“ ozvala se Rousová vážně, „ale vím, že tady ti lidé

spojovali se stranou své osobní naděje a když to všechno padlo, obrátili se proti nositelům těchto nadějí. Lidský život je přece jenom krátký a každý i za tu krátkou chvíli, která mu zbývá, chce dosáhnout maxima.“

„A to i na úkor svých předsevzetí? O charakteru už nemluvím, protože to je dneska příliš

výjimečná kvalita.“

„Ach, Bože,“ zanaříkala Břízová. „Museli jsme se toho dožít?“

„Čeho, prosím tě? Vždyť to je přece skoro normální, že každá generace prožije během svého života dva až tři kotrmelce tohoto typu. A když nahlédneš do dějin lidstva, to jsou dějiny veletočů a točilo se lidstvo, žádné opice.“

„No, právě v těch rotujících, jak jsi řekla, dějinách se utváří lidská kvalita. Nemyslíte?“

„Těžko vědět,“ dodala skepticky Hamanová. „Lidstvo trvá sto tisíc let a je otázka, jestli se za tu dobu ve své povaze změnilo. U internetu leckde posedává neandertálec a vymýšlí

podrazy na kultivované jedince. Jenže co. Ale pardon. Já zapomněla, že jsem učitelka.“

Chvíli bylo ticho, všechny tři se zřejmě zamýšlely nad svým rotujícím životem.

(15)

Už TŘETÍ DEN nebyl profesor Bidlo v přízemí hotelu Beránek.

„Co je s vámi, pane profesore, nejste nemocný?“ V telefonu měl Beran neobyčejně

úslužný hlas. Trochu nakřáplý, se zvýrazněnými sykavkami, až se Bidlo divil, když si vybavil hoteliérovu fyziognomii.

„Pátral jsem trochu na vlastní pěst. Výsledek nevalný. Vše, co vím, vám ochotně

zpřístupním.“

„Zítra?“

Jaký výsledek mu ochotně zpřístupním? že byl Závorka impotent? Zatahovat do toho paní

Karlu se nehodí. Tato oblast jejich vzájemných problémů musí zůstat ukryta před veřejností.

42

Svěřit se Beranovi by při vší úctě k jeho šedinám znamenalo učinit to veřejným tajemstvím. Impotence kohokoliv je příjemné sousto na jazyku všech stávajících a budoucích impotentů. Tento směr pátrání nestojí za řeč a musí být utajen. S čím tam však má přijít?

Z úvah ho vyrušilo klepání na dveře. Jak se návštěvník dostal dovnitř, když je branka zamčená? V tom případě se vstupu domáhá domácí. Klepal by však rozhodněji, protože domácí je jednou domácí a tenhle, i když je závislý na pravidelném placení nájmu nájemníkem, své postavení vlastníka dokládá hlasitým klepotem. Bidlo vstal, překontroloval výraz své tváře a otevřel. Za dveřmi stála studentka Zvánovcová.

Dost dlouho jenom zíral.

„Proboha, co tu děláte?“ Hlavou mu blesklo poznání, že bude muset opustit byt, město a nejdřív i školu, na kterou si zvykl. Byla už skoro noc a nespavci v ulici stojí u oken a sledují

každý krok, který vrzne na štěrkem vysypaném chodníku.

„Nepustíte mne dál?“

„Ne. Vyřídíme to za dveřmi. Stručně. Co se stalo tak důležitého, že to nemohlo počkat do rána?“

„Pastušek se vrátil do města.“

Zíral na ni ohromeně. Zvánovcová byla spolehlivý zdroj zásadních překvapení. Jaký

Pastušek? Předpokládal, že jde o příjmení. Nějaký fenomén zla, který ji zneuctil a ona se utíká ke svému učiteli s žádostí o pomoc a ochranu?

„Pojďte dál, ale mluvte tiše.“ Pustil ji dovnitř.

Rozpačitě přešlápla z nohy na nohu a rozhlédla se po pokoji. Pohled jí nenabídl žádné

vzrušení. Všední středostavovská existence nevykazovala přepych, jenom uspořádání věcí

mohlo navodit představu, že tu bydlí vzdělanec.

„Viděl vás někdo přicházet?“ zeptal se tiše.

„Nevím. Snad ne. Před domem nesvítí světlo a nahoře je tma.“

„Branka byla otevřená?“

„Nebyla. Musela jsem přelézt plot.“

„Proboha!“ Chytil se za hlavu. Konec své učitelské kariéry viděl teď definitivně na dosah ruky. Vyzval ji zkroušeně, aby si sedla. Když už tady je, měla by říct proč.

„Když jsem šla z volejbalu, šel od nádraží. Potkala jsem ho.“

Předpokládal, že zmíněného Pastuška, přesto si informaci nechal potvrdit.

„Pastuška. Jindra se ho bál.“

Teď už bylo Bidlovi jasné, že na něj dívka líčí past. Kdo by to do ní řekl. Pronikne do jeho soukromí, dá si záležet, aby to bylo s jistými efekty, lezení přes plot je v těchto krajích jistě

43

dost povzbudivá okolnost, to všechno v době, kdy slušní lidé odcházejí na lože, když se před tím u otevřeného okna nadechli čerstvého vzduchu, a svoje jednání vysvětluje tak, že jakýsi Jindřich se bojí někoho dalšího, koho nazvala Pastuškem. Pozoruhodné.

„A už se nebojí?“ Profesor teď už byl klidný. Nějak to s ní vyřeší. Chudák holka. Chudák proto, že narazila na tak vyhraněného mužského. Skončí to rázně, konec iluzí, děvče. Jenom s ní bude muset k brance.

„Je přece mrtvej.“

Vytřeštil oči. „Kdo že je mrtvý?“

„Přece Růžička. Ten, co se oběsil. Ten se bál Pastuška. Říkal, že až se ten chlap vrátí do města, bude někomu zle. A už je to tady.“

Bidlo nevěděl, nebo věděl a už zapomněl, že se doktor Růžička jmenoval Jindřich. Chvilku nad tím uvažoval, zejména mu přicházelo na mysl, že některé studentky jsou pozoruhodně

informované. Proč by neměla znát svobodného právníka, který někde dělal koncipienta? Pak pustil rádio a ztišil jeho hlas na přijatelnou míru. Byl tu teď s nimi v pokoji širý svět, který

vytlačoval úzkost z jejich situace.

„Víte, proč měl doktor Růžička strach z toho, jak jste ho jmenovala?“

„Pastuška?“

Protáhla tvář a zavrtěla hlavou, že neví. Bylo mu jasné, že všechno je jenom záminka pro toto její noční dobrodružství. Jak to teď všechno zařídit, aby ji neponížil? Musel si přiznat, že je mu jí trochu líto. Přece nebude tak otrlá, aby vyrazila na svého profesora s obnaženou zbraní dívčí touhy? Bože, co jsem to plácl, peskoval se v duchu. Obnažená zbraň dívčí touhy!

„Co říkají rodiče tomu, že se touláte po nocích?“

„Třikrát týdně mám volejbal. S tím se smířili.“

„To vás žádný chlapec nedoprovází?“

„Teď už ne. Ale chodil se mnou právě Jindra.“

Užasle si ji prohlížel. Doktor Růžička byl ctitel Jiřiny Zvánovcové?

„Jenže já jsem ho k ničemu nepustila. Nebyl to můj typ. Jak víte, byl zrzavej a trochu šilhal. To není sice charakterová vada, ale nebyl zkrátka můj typ. Ale chytrej byl, to se musí uznat. Proč se však bál toho Pastuška, to opravdu nevím.“

„Nevěděl na něj něco? Myslím Pastušek na doktora Růžičku?“

„Asi jo. Mohl byste mi dát něco k pití? Jsem po tom běhání celá vyprahlá. Andula nás honí

jak nadmutý kozy.“

Koho myslí tou Andulou se ani neptal. Přece ne svoji profesorku tělocviku. Přinesl láhev vody a sklenici. Chtěl smíchat vodu s džusem, zabránila tomu. Zbytečně sama nesladí a tohle

44

je samý cukr, nebo nějaká náhražka. Tak vysvětlila odmítavý postoj k jeho snaze projevit dobrou vůli hostitele.

„Jen to ve vás zasyčelo,“ pronesl s uznáním. Ani si neuvědomil, že přešel do přátelské

polohy.

„Nevzpomenete si na něco, co by objasnilo strach Jindřicha Růžičky z toho Pastuška?“

vracel se k tématu, které opustili.

„Na to bude muset přijít někdo jiný. Snad vy, nebo ne?“ zadívala se na něj vlaze, alespoň si myslel, že pohled vržený zpod víček by nějak podobně mohl vypadat. To ho ovšem vrátilo do skutečnosti, že tady sedí učitel se svou studentkou.

„Dobrá. Důvod své návštěvy jste mi vysvětlila, musíte už jít domů k rodičům. Zítra nás čeká obvyklá školní nuda. Alespoň vás.“

„Až na vás budu koukat z lavice, budu vědět to, co jsem nevěděla, že jste totiž docela normální mužskej.“

„To jste tedy udělala objev.“

Odvedl ji ke dveřím a pak u vchodu chvíli váhal, poslouchal do tmy, rozhlížel se po ulici. Nikdo nešel. Přehlédl, že mu chtěla něco říct dřív, než vykročila do tmy.

(16)

DRUHÝ DEN profesor Bidlo při hodině češtiny, kterou měl v oktávě před polední

přestávkou, trnul, že na něm snad Zvánovcová bude spočívat vlahým pohledem. Trnul zbytečně. Až mu to bylo protivné, že jen tak netečně sedí, oči nezvedajíc. O velké přestávce zavolal vdově Závorkové. Měl štěstí, protože byla doma a pak i proto, že svým hovorem nevzbudil ničí pozornost. Porušil sice nařízení ředitele školy, který soukromé hovory vykazoval na chodbu, kde příslušné služby poskytoval veřejný automat, ale jako většina kolegů nařízení nedbal a ubíral ze státního rozpočtu příslušnou sumu za telefonní účet. Vdova byla zřejmě už srozuměna se svým vdovským údělem a neměla nic proti tomu, aby ji navštívil, i když o to přímo nepožádal. Pochopila, že řeči, které začínají: doufám, že…, snad nejsem příliš vlezlý…, jistě pochopíte… vyslovuje nesmělý jedinec, kterému je třeba pomoci. Konkrétní byla pouze věta, že by se rád s něčím svěřil, i když podstata věci mohla být všelijak domýšlena. Bidlo měl na mysli onu záhadnou osobnost, která šla včera v noci od nádraží, ačkoliv v tu dobu žádný vlak z obou stran, odkud na nádraží vlaky směřovaly, nepřijel.

„Tak vás čekám. Přijďte kdykoliv, budete vítán.“

45

Den se za těchto okolností obvykle vleče a jeho pohyb neurychlí ani laxně prováděná

příprava na zítřejší výuku. Relativita zde bují o překot. Hodinové ručičky však vždycky doputují ke třetí hodině a profesor Bidlo krokem místního myslitele projde parkem, který

odděluje školu od rušnější části města, projde městskou bránou, která pamatuje větší díl místní historie, přeměří náměstí a vchází do nepříliš vábného průchodu Závorkovic domu. Paní Carmen Závorková, svými přáteli zvaná Karla, se nijak neodchylovala od tendencí

doby. Nešťastnou smrtí svého manžela sice šťastně vyřešila starosti s dělením majetku, které

by ji za normálního plynutí času neminuly, to však neovlivnilo její vztah k manželově

památce. Pořád byla přítomna, i když nebyla připomínána. Spontánně vycházela z ověřeného poznatku, že život je krátký a v jejím zájmu je, aby byl účelně, v podstatě příjemně prožit. Proto si nepřipouštěla složité myšlenkové obraty, komplikované úvahy, a svou mysl obracela přímo k osobním prožitkům. Co je právě teď, to je všechno, co je možné. Ve chvílích ticha a soustředění bývala sice na pochybách, zda je toto pojetí věci na úrovni, tedy dobře, ale těmto úvahám se snažila vyhýbat. Setkání s Bidlem brala jako náhodu, která odněkud nečekaně

spadla a mohla něco slibovat. Zatím však nevěděla co, ale to jenom proto, že nechtěla nic zakřiknout.

„Víte, drahá paní,“ řekl profesor, který se už za dveřmi zul a na radu paní domu si vzal na nohy nebožtíkovy domácí trepky, „je tady ve vzduchu něco, co mi dělá starost.“ Když

postřehl hostitelčin nechápavý pohled, svou oznamovací větu doplnil: „Něco je ve městě. Byl tady vždycky klid a pohoda. Samozřejmě tu byla politika a její spory. Boje mezi radikály a staromilci. Pomluvy, i na facky prý leckdy došlo, zvláště v hostincích na předměstí, ale tohle, co se teď plíží našimi dosud nebo donedávna klidnými ulicemi a dvorky, předzahrádkami s vůněmi jara, mne zneklidňuje. K poslední vraždě tady došlo někdy roku 1883. A teď tohle.“

Zmlkl a zadíval se na dámu, která měla na vraždě jistou účast. Alespoň tím, že byla

zákonem schválenou chotí zavražděného.

Taková řeč ovšem musela pohnout i kostelním pilířem, který na svém místě držel klenbu kostela svatého Jiljí už před rokem 1390, natož aby nepohnula křehkou myslí paní Carmen.

„Strašíte mne, příteli,“ šeptla očekávajíc to nejhorší.

„Nerad. Musím přiznat, že jsem našel pisatele oněch řádků, které jste mi půjčila.“

„Co je to za potvoru?“ dotaz byl nesen hlasem lovce, tak odlišným od předešlé věty, která

byla vyslovena s plnou pokorou.

„Tímhle směrem cesta nevede. Musíte mi věřit, že o nic nešlo. Jen o celkem naivní snahu vašeho pana manžela ověřit si, zda je na tom skutečně tak, jak jste naznačila. To je všechno.“

46

„Jo, jo, jo, to známe. Mrška líčila past. Kdyby byl neumřel, byl by se do ní chytil. Taková

holka vraždit ovšem nebude.“

Tímto zjištěním Bidla příjemně překvapila. Bylo na ní taky vidět, že přemýšlí. Přemýšlející žena jejího stavu nezavdala nijak vážný podnět k příznivému hodnocení. Proto ji rychle přerušil.

„Směr mého pátrání se obrací k jiné osobě. Znáte člověka jménem Pastušek?“

Jak se teď profesorovi zdálo, zírala jeho hostitelka opravdu zděšeně.

„Pastušek? Tak se jmenuje?“

„Slyšel jsem to jméno a snad je i pravé. Není celkem důvod, aby si někdo, kdo má čisté

svědomí, své jméno zakryl nějakým jménem přijatým. Pastušek. Slyšela jste o něm, nebo ho snad dokonce znáte?“

„Jestli ho znám?“ opakovala otázku a rozhlédla se po místnosti, jako by dotyčný Pastušek stál za její židlí. „Proč myslíte, že by měl mít na věci nějakou účast? Myslím na smrti mého muže, samozřejmě.“

„Nevím, jsou to jenom předtuchy. Jeho jméno vyslovil druhý mrtvý svého času jako hrozbu. Komu měl hrozit, netuším. Celá věc stojí na dohadech a na zjištění, že není šprochu, aby na něm nebylo pravdy trochu. Musíme toho dotyčného Pastuška najít a zeptat se ho, zda měl nějaký vztah k oběma nebožtíkům.“

„Alberte!“ vykřikla paní Karla jen tak do vzduchu. Ze dveří, které vedly do sousední

místnosti, skutečně vystoupil člověk, o jehož původu nemohlo být pochyb. Celou svou fyziognomií byl zřejmě po španělské babičce, snědý, černovlasý, ovšem vlasy ho už zrádně

opouštěly, měl vpadlou tvář ozdobenou ostrými rýhami. Pastušek, zřejmě bratr paní Karly. Když si s Bidlem podali ruce, zeptal se: „Ten, kdo měl ze mne strach, byl doktor Růžička?

Promiňte, jenom si ověřuji svůj dohad. Mluvili jste dost hlasitě a padla slova o druhém mrtvém. Víc jich tu snad nebylo.“

Bidlo však už jenom mávl rukou. Vzal pak do ní šálek kávy a nahlas uvažoval na téma neodborné šetření a jeho konce.

„Rýsovala se tady jakási iluze. Pochopte laskavě, svět se příliš náhle a podstatně změnil. Z klidné existence se na malém městě, jako je to naše, stává divočina. Jsou-li lidé zabíjeni tak jako tady, pak to musí člověka vzrušit a on by chtěl podobnému vývoji zabránit. Myslím dřív, než na něj přijde řada. To je jenom přirozená obrana organismu.“

„Neomlouvejte se. Vy jste toho názoru, že doktor Růžička zemřel cizí rukou?“

47

„Určitě. Znal jsem ho. Sice ne dobře, ale dost na to, abych se celkem oprávněně domníval, že neměl v povaze nic, co by svědčilo o tom, že by náhlé hnutí mysli byl schopen

takhle řešit.“

Bratr paní Závorkové pak vysvětlil, proč se na scéně objevuje až nyní. Byl na pohřbu svého švagra, odjel a zase přijel. Řekl také, že jeho blíže neurčená profese má jistý vliv na toto šetření, které provádějí krajské orgány a že se ve městě nějakou dobu zdrží.

(17)

JABLKO VISÍ na stopce, která pevně lne k větvi. Posléze pod vlivem slunce a šťáv, které

nasává z větví a z kořenů, za vydatné sluneční podpory se mění co do tvaru a barvy, procesy vnitřní se mají zkrátka k činu a jablko zraje. Posléze stopka neudrží váhu plodu a jablko, jsouc přitahováno zemskou tíží, padá.

Podobnými úvahami Bidlo kontroloval svou pozemskou existenci. Cogito, ergo sum. V mysli se konečně odvíjely a dávaly mu klid a jakous takous pohodu. Jenže ve skutečnosti nebyly k ničemu. Nepřinesly mu jasno do podstatných otázek bytí. Co je na tom, že jablko zraje a pak spadne tam, kam jedině musí?

Do kurzu práce s internetem šla za školu tělocvikářka Novotná. Škola musí jít s dobou, a když jsme už ten internet dostali, tak ať tomu rozumí někdo, kdo je mladý a perspektivní a navíc svobodný. Je to jenom pár dní. Potom zaučí ostatní, kteří se toho krámu nebudou bát. Někteří budou obcházet kolem s pohrdavým výrazem ve tváři, který eventuelně doprovodí

povzdechem, že se ten svět mění.

Celý boží svět máme na dosah. Tady si kliknu a jsem v kuchyni nějaké americké kolegyně. Zeptám se, co dělá k večeři. To je veselé, co? Nebo zavolám nějakému francouzskému Megretovi, aby poradil s případem kuchyňského nože v zádech obchodníka s látkami. Taky dobré. Bidlo uměl na počítači napsat dopis. K čemu jinému by mu to mohlo být, zatím nepochopil. Věděl, že stačí sáhnout vedle, což se hravě stane, a malér je na dosah. Pak musí obtěžovat někoho zkušenějšího, kdo by věděl, jak následek chyby odstranit. Tak raději dělá, že to nepotřebuje. Ale najít tam maturitní otázky, jako je našli někteří jeho žáci, to už je na pováženou.

„Dal bych si panáka,“ řekl Bidlo jen tak do vzduchu, což dokládalo mimořádný stupeň jeho zoufalství, které sahalo na dno zmaru.

Dát si panáka. To ve sborovně nikdy nikdo neslyšel. Zejména ze dvou důvodů: alkohol, a

„panák“ se váže k alkoholu, pojí se s ním těsně a neomluvitelně, v budově školní je

48

v jakékoliv podobě zapovězen. Proto je oznámení o nezřízené touze oznámení platonické. Druhý důvod pak souvisí s pověstí profesora Bidla. Ta se shodovala s alkoholickou bezúhonností. Co dělal v hotelu Beránek, to nikdo z kolegů netušil. Takže Bidlo mohl mít klidně dvě tváře, alespoň co se alkoholu týkalo.

„Vaše toužení bude vyslyšeno,“ řekla profesorka Hamanová. „Vidím, že Brousek, biolog a botanik, tu zapomněl v zámku klíč. Skleróza pracuje dost úspěšně.“ Vstala ze židle a přistoupila ke skříňce. Skříňka vedle skříňky, v každé osobní věci jednotlivých učitelů. Nikdo je nezamykal, jenom Brousek. Otevřela, tam stála láhev laciné vodky a dvě sklenky. Důkaz vyvracející tvrzení o alkoholické bezúhonnosti sborovny zdejšího gymnázia. Něco sešitů, aby se neřeklo, nemohlo tuto pohanu zrušit.

„Proboha, je tohle možné?“ zděsil se Bidlo.

„Doufám, že své zděšení nemyslíte upřímně.“

„Vaše otázka stojí za úvahu.“

„Ten chlap ty skleničky ani nemyje.“ Umyla je u vodovodu a naplnila vodkou.

„Co když pozná, že bylo upito?“

„Sklerotik nic nepozná.“

„Stejně nejednáme správně.“

„Samozřejmě, že nejednáme správně. Pijeme v budově školní. Tak na zdraví.“

Další téma k úvaze: Proč se lidé tak ochotně poddávají zlu? bylo formulováno bez odpovědi. Příliš složité a příliš abstraktní. Zlo jako protiklad dobra. Bipolárnost situace. Tisíce let lidé nemluví o ničem jiném a marně. Prostě se s tím nedá nic dělat. Dokud budou lidé, bude zlo a lidské úsilí o dobro. Alkohol a dobro, nesmysl. Snad do jisté míry, když někoho podnítí k užitečnému jednání. Skok do vody pro topící se krásku, která podlehla světskému mámení a rozhodla se mu vzdorovat na dně řeky. Pak ji vytáhneš a zjistíš, že nebýt té vodky, do vody bys určitě nelezl. Zvláště ne pro prostitutku. Jenže i prostitutka je člověk a proto může dojít k poznání, že jsou někde hranice, které překročit nelze. Pak následuje klopotná

cesta zpátky. To se loudalo Bidlovi hlavou.

Takže Hamanová pije.

„Škoda, že nemáme ve sboru kaplana. Ten by nám to vysvětlil z vyšších pozic.“ Neřekl, co by jim měl kaplan vysvětlovat. Mezitím však přišla češtinářka Břízová a oba se už dál nevyjadřovali.

Když později odpoledne zašel Bidlo do hotelu Beránek, přivítal ho majitel s nelíčenou radostí: „Člověk vás dva dny nevidí a něco jako by mu chybělo. Přinášíte mu uklidnění, v této chaotické době tak potřebné.“

49

„Myslím, že přeháníte, pane Berane. Jaké může přinést uklidnění člověk, který je neklid sám, nádoba z chaosu vzešlá a nejistotami naplněná?“

Přitančil číšník a Beran majetnicky pokynul na profesorovu stranu.

„Jen mi vrtá hlavou, k tomu se hned přiznám, co mi dělá starost. Jak snadno se poddáváme zlu. Myslím, že jsme se těšili na dobu, která bude přetékat svobodou, a ona je naplněna nesnášenlivostí a zlobou.“

„Vy mluvíte vždycky v takových obratech, které prostá duše úplně nechápe, a proto pochybuji, že by právě doba měla něčím přetékat. Fakt ovšem je, že tu zlo bylo pořád a vždycky. Zejména dřív. To už ani nevíme, nepamatujeme se, ale vždycky bylo, tak jako bylo vždycky dobro. Dokonce bych řek, a to nejsem vůbec filozof, že kdyby nebylo zlo, tak by lidi nemohli dělat dobrý skutky, ani by je tak namohli pojmenovat, a to by bylo zlý. Nemám pravdu?“ Zvedl přitom pohárek a podíval se proti světlu. Červená barva tam mile svítila, jiskřila a slibovala vyzkoušené a ověřené rozkoše. „Na vaše zdraví, profesore.“

Profesor ho napodobil a stejně odpověděl.

„Řekl jste, že zla bylo dříve víc než je ho teď. To je taky omyl. Máte právo to tvrdit proto, že minulou dobu už hodnotíme, kdežto současnou ještě ne. To nás čeká až dny doběhnou na konec a my budeme účtovat s odstupem. Pak zjistíme, že ta předminulá doba na tom byla stejně jako ta právě minulá. Ale nechme toho. To je záležitost politiků a ideologů. Ti svůj nabádavý neklid roznášejí po našich vlastech a lidem způsobují špatné trávení. Je v naší věci něco nového?“

„Asi na nic nepřijdeme. Abychom byli úspěšní, museli bychom mít přístup do Závorkových obchodních knih. Tuším za tím vším věc konkurence, dneska je běžné, že konkurent může přivést úspěšnějšího podnikatele do hrobu. Jenže to má slabinu v tom, že tu žádný konkurent není. Látky tady náš člověk prodával sám. Další by se tu neuživil. Ale kdo ví, už i u nás se stalo, že máme v jedné ulici dva pekaře. Koukají na sebe přes vozovku a cení

zuby. Třeba se tu někdo chystá usadit.“

„Mně se to nezdá, pane Berane. V době, kdy šití šatů na míru není příliš, jak to říct, kdy lidé nosí věci z druhé ruky, nejvýš tak konfekci, si otevře obchod s látkami jenom dobrodruh. Nebožtík Závorka asi prodával knoflíky spíš než látku na šaty. Soudím, že vdova obchod prodá nějakému Vietnamci, který se pak přestěhuje z tržiště na náměstí.“

„Myslíte to vážně? Nezabil ho nakonec…“ bylo vidět, jak ho tahle mimoděk vyslovená

domněnka oslnila.

50

„Pozor na jednoduchá řešení, pane hoteliére. Snad by bylo lepší uvažovat, proč se lidé

poddávají zlu tak ochotně. Proč ho páchají bez zábran. Je tady jedno vysvětlení, je to celospolečenský odklon od Boha. A pak oslabený strach z božích zákonů.“

„Ále,“ mávl rukou hoteliér. „Dejte pokoj s Bohem a s božími tresty. To je v Čechách odbytá veličina. Bohužel, ale způsobili si to sami. Kdyby nebylo Bílé hory a toho, co potom následovalo, mohlo to u nás být jinačí. Celá naše bída souvisí s Bílou horou. To se už vleče víc jak tři sta let. A tady jsou výsledky. Soused má nůž v zádech a lidi z toho mají legraci. To je toho. V televizi to vidím denně pěkně detailně. Tak co si lámat hlavu.“

„Takže jste konkurenci vyloučil?“ zeptal se Bidlo, když číšník, který jim dolil víno, poodstoupil.

„Určitě. To by byla mylná stopa.“

Seděli teď tiše. Bidlo uvažoval, jak to bylo s Bílou horou a s odklonem Čechů od křesťanské víry. Kolem mírně šuměl kavárenský ruch. Jídelna hotelu byla vzadu oddělena od nich dost širokým prostorem, clona zaprášených palmových listů měla zajistit, aby hosty nerušil cinkot jídelních příborů.

„Musíme proto uvážit, kdo mohl mít na smrti obchodníka zájem. Kdo z toho mohl něco vytěžit, chápete? Nestačilo říct, mám tě plné zuby. To mohl říct kdekdo. Ale kdo mohl z jeho smrti něco získat. Třeba paní Závorkovou.“

„Myslíte na ctitele?“ zeptal se Beran s pokleslou čelistí.

„Ovšem. To je běžné, alespoň v literatuře.“

„To jste vedle. Tady se kvůli ženskejm nevraždí. Klidně vám nasadí parohy, to jistě a často, ale aby vás někdo kvůli ženskej zabíjel, to nepřichází v úvahu.“ Hoteliér byl znalec místních poměrů, to o sobě Bidlo říci nemohl.

„Asi budete mít pravdu,“ souhlasil Bidlo po chvíli. „Oni staří Řekové taky nedobývali Tróju kvůli Heleně, i když to Homér tvrdí. Deset let válčit a desítky tisíc padlých kvůli čemu?

Kvůli volné plavbě Helespontem, nebo jak se ta úžina jmenovala. Trójané tam vybírali poplatky a Řekové odtud odněkud vozili kovy. Krásná Helena bude literární fikce.“

Chvíli tiše uvažovali, jenže pan hoteliér neměl s trójskými válkami zkušenost.

„Jestli vyloučíme konkurenci, jestli odmítneme milence, nejspíš žárlivého, pak opravdu nevím. Na nic jsme nezapomněli?“ zeptal se Bidlo, když se mu nedostalo ohlasu.

„Samozřejmě, že zapomněli. Třeba na to, na co nezapomněla kriminálka. Ta pátrá

v podnikatelských kruzích. Byl jsem navštívit doktora Zárubu, který zaměstnával našeho mladého kolegu Růžičku. Kriminálka se zaměřila na podnikatelské aktivity nebožtíka Závorky. Obchod s látkami nevynášel skoro nic, proto zamířil do nějaké jiné podnikatelské

51

oblasti. Rozpřahoval ruce do široka. Jenže nevědí, nebo snad vědí, ale nemluví, jak do široka.“

„Co udělá vdova s obchodem, když na to všechno sám majitel nestačil, co chudák ona, která do obchodu asi není?“

Hoteliér se na Bidla pozorně zahleděl. Nápad se mu líhl v hlavě. Vypadalo to na další

teorii.

„My jsme přehlédli něco, co jsme přehlédnout neměli. Když se to vidí, tak se to nepřehlédne, ale když to není na očích, potom hravě. Byl jste si tam někdy něco koupit?“ a díval se soustředěně Bidlovi do očí.

„Myslíte v obchodu pana Závorky?“

„Ovšem. Mluvíme o něm.“

„Netuším. Asi ne. Proč?“

„Prodavač. Konkurent tu není, ale prodavač je. Jak to, že mne to nenapadlo? Hrbatý, chudák to je, vypadá jako, já nevím, kdo. Quasimodo? Jako zrůda. Děti se tam bojí chodit nakupovat. Kloubnaté dlouhé ruce s bledými nehty. Když mluví, skřehotá. Kde ho Závorka sehnal ví jenom pánbu. Lidi si na něj ovšem zvykli. Byla by to taková románová situace jak vyšitá. Romantika někdy z osmnáctého století. Hrbatý prodavač si myslí na vnadnou majitelku obchodu. Co tomu říkáte?“

„Quasimodo měl ušlechtilou duši.“

“Pochybuji, že duši tohoto člověka někdo podrobil hodnocení,“ připojil Beran, který tušil, že tahle teorie neobstála.

Bidlo uvažoval, má-li ještě něco říci. Slova se však ještě chopil hoteliér: „K výslechu odvezli člena rady městského zastupitelstva. Ale hned ho zase přivezli. Je to kamarád starosty.“

(18)

NOVÝ SMĚR pátrání měl profesora zasáhnout, přivést na nové myšlenky. Skřet v roli nápadníka a nositele milostného pnutí, ho však nezaujal víc, než bylo v tuto chvíli nezbytné. To je nijak. Jeho myšlenky se zcela přirozeně začaly obracet jiným směrem. K všední a nic neříkající alkoholem podnícené debatě, kterou vedli ve sborovně.

Nepřipomínal si jednotlivá slova, která jeho kolegyně pronesla. Na duši mu zůstal otisk jejich marnosti. Touláš se tímto slzavým údolím a kam dojdeš se svými třemi dětmi?

Postupně do nových údolí, která se budou opět jenom podobat tomu současnému. To se však

52

týká i tebe Oskare Bidlo. Ať chceš nebo nechceš, jdeš a dojdeš přibližně tam, kam dojdou ostatní.

Byl naštěstí natolik při smyslech, že si tuto exkurzi do oblasti nihilismu dovedl vysvětlit. Jistě, příčina byla ve smrti, která byla blízko. Nejen smrt obchodníka s látkami a mladého právníka, ale smrt vůbec nám stojí za zády. Je tu vždycky a neustále, jenže proč ji právě

proto připomínat? Když už to musí být, tak co? Propadat těmto úvahám je zpozdilé a zbloudilé, pokud se člověk ovšem nechce nějak radikálně vyrovnat se svým svědomím. Ve sborovně však nemluvili o smrti. Proč se mu ale právě v této souvislosti připomínala politika? Proč úvaha o politice přivedla Bidla k uvažování o smrti? Zvláštní. Politika jako předstupeň konce. To ho dosud nenapadlo. Směřuje člověk ke svému konci právě díky tomuto svébytnému jednání, které ho zastihuje až ve vyspělém období jeho existence?

V období, které sice ukazuje na závratné perspektivy lidstva, ale současně na možný a snad i nutný jeho konec? Války samozřejmě směřují ke konci mnoha životů. Války dvacátého

století

byly dokladem, že by tato teorie měla naději na úspěch. Politika jako smrt lidstva. Jako dobrodiní a současně jako smrt. Zvláštní.

Chtělo by to sednout, obklopit se svazky tezaurujícími lidskou učenost a nevstat dřív, než

tato teorie bude mít hlavu a patu. Jenže. Tady se zarazil. Politika jako smrt lidstva? Koho všeho by tím popudil? Všichni by se mu jenom smáli. A pak na to nemá sílu. Nápad je nápad, ale výsledek závisí na zaujetí, na odborné erudici, na energii, kterou je schopen do takové

práce vložit. Venkovský učitel háže světu rukavici. K smíchu.

Ale co, řekl si Bidlo. Vždyť tomu nebylo nikdy jinak. Kolik tisíc vojáků padlo v bojích kolem Tróje? A co s nimi přeživší dělali? Snad své pohřbili, cizí mrtvé natahali do vody, která se o ně postarala. Starověká bojiště musela vypadat! Začalo to všechno tady? Kdepak!

Řádově o sto tisíc let dříve. V době homérského Řecka to jenom úspěšně pokračovalo s nadějí, že završení všeho je už na dohled.

Vyhnout se politice byl vždycky Bidlův zájem. Politika v jejich maloměstských rozměrech znamenala novou kanalizaci a takové ty užitečné komunální věci. To, na co se musel dívat v televizi, bylo o něčem jiném. Odporné škleby politiků, hlučně vyslovované nepravdy a vzájemné osočování. Přitom společně táhnou za provaz. Hlasitě vyslovují domluvené pravdy. To je ona smrt z nouze. Nouze lidskosti. Jinak to neviděl a také se vždycky vyhýbal mávání

praporem. Nevyhnul se však tomu, aby do jeho vědomí pronikl nejeden slogan konstruovaný

politikem. Takže měl politiku v hlavě a v srdci iluzi, že se jí vyhnul. Teď přišel na omyl, kterému až dosud propadal.

53

Slevil ze svých zásad a na účet politiky se vyjádřil zcela nevybíravým způsobem. Slovo má

obrovskou moc, říkal si pak, proto někteří lidé, politici zejména, nedělají nic jiného, než

žonglují se slovy. Slova ti zasejí do mysli a ty ani nevíš, že je v hlavě převracíš, nerozumíš

jim, ale jednáš podle jejich vzoru. Třeba je popřeš, ale to je taky v jejich plánu. Chudáku člověče Bidlo.

Když vyslovíš nějaké to sousloví z politické terminologie, a vyhnout se mu nemůžeš, je to tady ve vzduchu a ty to s tím vzduchem vdechuješ, stáváš se vazalem politiky, krčíš se pod její mocí a tím dokazuješ, že ji bereš na vědomí a necháváš ji vládnout. Mlčky a nejspíš bez účasti rozumu, trpíš to, co bys jinak musel odmítnout a odsoudit. Jako třeba rozdělení

Československa. Jasně že šlo o historický omyl. O podraz moci na lidech, kteří se jí dali opít a strhnout někam, kam by při chladné úvaze nemohli dojít. Odporná hra o moc. A našinci se přikrčili a drželi ke své budoucí škodě. S pokřivenou páteří se člověk přesvědčuje, že když

určitou pochybnou tezi tisíckrát opakuje, že nakonec v jeho hlavě zazní jako pravda. Nebožtík Goebbels se v hrobě směje.

Slovo má vražednou moc, a politika, jak ji Bidlo kolem sebe viděl, to je gejzír slov na správném místě správně vyslovených. To z hlediska mluvčího, samozřejmě. Nejde přitom o to, co ta slova právě říkají, ale o to, co je za nimi, z jakých pohnutek je kdo vyslovil, aby uvízla ve tvém vědomí, profesore Bidlo, a aby tě přiměla k nějakému rozhodnutí, které ten někdo, kdo je vyslovil, předem zakalkuloval. Říká se tomu přece „přesvědčil mne“. Dal mi správný podnět k rozhodnutí. Nebo je tomu jinak?

Takovéhle myšlenky naznačují, že na mne něco leze. Nejspíš nějaká nemoc. Copak se za normálních poměrů celkem zdravý člověk zabývá něčím, na co nemůže mít vliv? Tak tady je

slabé místo! Nezabývat se něčím, na co nemáš vliv. Rezignovat na svou lidskou podstatu. Tady Bidlo cítil, že najel se svým rozumem na mělčinu. Nešlo se jí vyhnout. Prostě tu byla a to bylo taky všechno.

Dá se s tím vůbec něco dělat? Nedá, kamaráde. Někdy před dvěma a půl tisícem let před námi vstoupilo lidstvo v téhle části světa do období civilizace a tím mu začala zvonit hrana. Herakleitos z Efesu netušil, ani Parmenides, Zenon z Eleje a vůbec všichni to mysleli dobře. Obrovská naděje na člověka dolehla. Nebeské výšiny jsou blízko! Hmota se skládá z atomů, to jsou takové kuličky, které se nedají rozdělit, věříš tomu? Říkají to Leukippos a Demokritos. Věříš tomu? To jsou ty naivní začátky. Všechno to můžeš poznat, jednou jistě. Jak s tím poznáním naložíš? Jako civilizovaný už člověk – ku svému prospěchu. Nech se zvolit poslancem, to je cesta k bohatství.

54

Od času tatíčka Masaryka se tvrdí, že demokracie je diskuse. A diskuse se přece vede slovy. Přesvědčovat pohlavky je až to poslední, co demokracie uplatňuje. Pak je tu ještě něco jako čest. Zvláštní kapitola. Zde se vyřádí estéti, nestranní filozofové a pár dlouhovlasých ctitelek nějaké náboženské víry. V politice je to zřejmě cizí slovo.. Proto je vyslovujeme opatrně. V přítomném světě určitě, ale je to možná i jinak. To si říkal profesor Bidlo s nepřiznanou nadějí, že se třeba mýlí.

(19)

„TO JE DOST, že se taky ukážete. Už jsem si myslela, že tu záhadu budu muset rozluštit sama,“ řekla paní Karla ve dveřích, když je otevřela profesoru Bidlovi. Shodou okolností to bylo ve středu, říkáme to přes to, že je na místě vznést pochybnost, zda toto zjištění má vliv na události zde popisované.

„Vždyť jsem tady byl nedávno. Lépe uplynulý čas počítat na hodiny než na dny. Myslím čas, který uplynul od těchto dveří kdy jsem je za sebou zavřel.“

„Vaše řeč připomíná spíš básníka než učence.“

„Nejsem učenec, drahá paní. A luštitel jsem prabídný.“ Poděkoval za nabídnutou židli a s povzdechem usedl.

„Pak musíte být básník.“ V jejím hlase bylo slyšet jaro, které v tu dobu kolem silně

proudilo a dalo větru roznášet po okolí pyl, který místní občany silně trápil. Kýchali a teklo jim z očí, profesor však alergií netrpěl a proto si jarního vanutí ani nevšiml.

„Básník? To ze všeho nejméně. Proto jsem asi zůstal svobodný, což je zjištění málo povzbudivé, jak musím objektivně přiznat.“

Neříkala na to nic. Co taky? Čerstvě vyvedená vdova a stárnoucí už mládenec?

„Víte,“ řekla teď vážně, „celé večery si lámu hlavu otázkou, co plodí nenávist, která může vyústit ve vraždu?“

Kdyby řekla celé dny, ale ona jen ve čery. To by cht ělo si rozebrat, uva žoval profesor, ale na odpověď neměl čas.

„Aristoteles říká někde ve své Rétorice, že člověk je buď otrokem peněz nebo osudu.“

„To si ten pan Aristoteles ovšem pěkně zjednodušil. Co byste dal do té přihrádky, které říká

osud?“

„Všechno možné, drahá paní. Například to, že jsem se vydal cestou k nádraží ve chvíli, kdy jste šla od vlaku. Příčin vzpomenutého násilí může být jistě konečné množství, ale pátrejte a

strefte se do té pravé. Odpověď musí patrně překonat nějakou morální barieru. Vraždění není

55

běžná činnost. Předpokládám jistou otrlost nebo silnou pohnutku, která nepřítomnou otrlost vyváží. Kolikrát jste za svůj mladý život v afektu řekla, že byste jej nebo ji zabila? A udělala jste to? Neudělala. Každý se brání dojít tak daleko. Pak se však něco stane a on nebo ona tu leží v krvi. A vy, pokud jste to předem nenaplánovala, se děsíte svého činu. Odvoláváte se na své lepší povahové stránky, které lze předpokládat, jenže ty jsou najednou deformované

strachem z následků neuváženého jednání.“

Dívala se na něj se zájmem a bála se zeptat, jestli ji snad nepodezřívá. Nemohl, protože byla prokazatelně v době vraždy pryč. Po chvilce ho však překvapila zdrcujícím sdělením:

„Byla jsem ochotná zavraždit svého manžela.“ Viděla, že dosáhla žádoucího překvapení, že není schopen slova, proto dodala: „Ale v sobě. Rozumíte? Rozumíte? Asi nerozumíte.“

„Nerozumím tomuto způsobu žertování. Proč tomu říkáte zabít někoho v sobě? To až mne budete chtít vypudit ze své mysli, budete mne taky v sobě vraždit? Zdá se mi to být absurdní.“ Teď si navíc nebyl jistý, zda připomínka osudovosti jeho cesty na nádraží byla vhodná.

„Možná, že se to tak jeví, ale v podstatě tomu tak je. Uvažujte chvíli a potvrdíte, že mám pravdu.”

Jenže on nebyl ochotný na toto téma uvažovat. Vrtěl se na židli a nemohl přijít na něco, co by bylo vhodné říci.

„Škoda, že nejste způsobilý do obchodu, najala bych si vás jako, třeba jako účetního.“

„žertujete.“ Pohladil ji po ruce ležící na hraně stolu a viděl, že neucukla, jak předpokládal. To ho trochu vzpružilo po tom šokujícím sdělení. Co to chtěl říct? „Myslím,“ odhodlal se konečně, „a patrně nebudu daleko od pravdy, že na neutěšené situaci naší společnosti mají

vliv neustálené společenské poměry. Vše minulé bylo odmítnuto a nové se zatím neustálilo.“

Usmívala se, on to však odmítl vzít na vědomí.

„Dříve byl uplatňován jakýsi morální kodex společnosti. Tato současná společnost ho buď

ještě neformulovala, nebo ho spontánně přijala někdy dávno před tím, než se u nás opět obnovila.“

„Nebo ho nemá, protože ho nepotřebuje,“ skočila mu do řeči. „Do vědomí lidí dosud nepronikl,“ pokračovala, jako by nic neřekl. „Možná, že souvisí s církevním učením, ale to by byl problém, protože tato společnost není výrazně katolická.“

„Ach, profesore,“ vzdychla paní Karla po chvíli významně. Chtěla mu říci, že je chyba odvádět pozornost od věcí podstatných. Přece mu nemůže říci, aby netlachal o morálním kodexu.

56

„Jádrem naší morálky se stávají peníze. Možná, že to nikdy nebylo jinak, ale peníze jsou zcela nepokrytě zdrojem všeho. Koupíte za ně dům, ženu, rozhodně úctu ctitelů peněz. Takže jednání, které vede k bohatství, je jednání morální. Samozřejmě, je kolem toho plno iluzí, které podstatu věci skrývají. Takže: buďme morální, ale moc to nerozebírejme.“

„Správně. Moc to nerozebírejme,“ řekla.

Pohled na ni mu začínal dělat potíže. Měla na sobě opět přiléhavý svetr s rozlehlým výstřihem a polokoule jejích ňader ho nutily klopit oči.

„Ach, profesore, co to říkáme? To by znamenalo, ani to nechci domyslet. Něco vás zaslepilo a zbavilo soudnosti. Kdybych měla vaše slova brát doslova, pak bych musela

pochybovat, že tady sedíte s ušlechtilými úmysly.“

Jak neobyčejně blízko jsi od pravdy, říkal si.

„Co to jsou v tomto případě ušlechtilé úmysly? Své úmysly jsem zatím nepodrobil hodnocení. Protože jste ta slova vyslovila, máte jistě představu o tom, jaké úmysly by měly být ušlechtilé a jaké opačného druhu. Poučte mne.“

Najednou měl pocit, že plácá nesmysly, že všechno je marné, nicotné, beznadějné, snad na něj dolehla jeho silně preferovaná neženatost, která ho zbavila jisté odolnosti vůči ženské

omezenosti, kterou u každé své známé předpokládal a kterou nikdy důkladně

neprozkoumal. Jak se má zachovat obyčejný středoškolský učitel, když je na dosah od Venuše? Má pátrat po jejích intelektuálních slabinách?

„Připouštím, že vraždit může každý,“ řekla rozhodně paní Karla, aby tak odvedla řeč od tématu zjevně citlivého.

„K tomuto povznášejícímu zjištění jste dospěla na základě mých předešlých výroků?

Kdyby tomu tak bylo, bylo by to nesporně povzbudivé: Byl by to doklad nadějného optimismu, který vám v žilách proudí se španělskou krví.“

Zamyslela se nad tím, jestli tou větou zase neplácla něco nevhodného. Ovšem španělská

krev ji čas od času zaskakovala. Nebo si z ní dělá legraci?

„Řekla jste, že vraždit může téměř každý. I já?“ zamlouval rychle svou předešlou větu, která se mu teď zdála být příliš osobní a proto nevhodná. Když kývla na souhlas, pokračoval:

„Netuším, jaké bych k tomu musel mít důvody. Jaká silná vášeň by mne k tomu přiměla. Mohla byste být vy původcem takové silné vášně? Omlouvám se za adresnost té otázky. Ale rád bych věděl, čím může žena celkem rozumného muže přimět k tak nerozumnému jednání.“

Prohlížela si ho teď pozorně, jako by uvažovala, čeho by byl za jakých okolností schopen. Věděla, že jeho slova jsou jen tak do vzduchu vypuštěné balónky utajené touhy. Mohou něco znamenat stejně jako být nic neříkajícími zvuky. Věděl, co na něm vidí a nebyl tím nadšen.

57

„Kdybychom byli oba mladší, bylo by to jistě neodolatelné sexuální toužení. Já bych vám vaše touhy odpírala a vy byste…, ne. Váš odpor by se obracel proti mně a ne proti mému muži. Leda, a to není zanedbatelný předpoklad, bych si kladla podmínku, že muž musí zmizet ze hry. Pak byste přišel ke slovu.“

„Z vaší řeči na mne jde hrůza. Docela to tak mohlo být.“

„Mohlo, ale nebylo. Ovšem neodolatelná touha je zajímavé téma, pane profesore. Zažil jste už něco takového?“ Smála se mu do očí. Cítil, že rudne a byl ochoten vstát a předstírat rozhoření.

„Kde je pan bratr? Já vám na vaši otázku, která může být samozřejmě reciproční, odpovím a on po vašem předchozím zavolání otevře dveře.“

„Někam jel a vrátí se zítra. Ale na něco jsem se ptala a vy jste odpověď zamluvil.“

„Důvody vraždy hledejme v konkurenčních sporech, pak shodně s Aristotelem v oblasti, kde vládnou peníze. Třeba mu někdo dlužil a pak dluh smazal takhle svérázně. Alespoň

svérázně v našich civilizovaných poměrech.“ Doplnil větu, protože zahlédl nesouhlas v jejím pohledu.

„Nic, co by vaši teorii potvrzovalo, policie nenašla,“ řekla teď chladně.

„Pak mohlo dojít k pomstě za něco, co se událo někdy dřív. Msta je nejen dobrý literární

důvod k přiměřenému napětí, ale také praktická pohnutka pro krvavé řeže. V některých oblastech světa a Evropy pořád aktuální.“

„Po této možnosti policie taky pátrá. Tady v okolí obrátili každý kámen, jestli není pod

ním řešení. Zatím marně.“ Teď mluvila úsečně a on viděl, že něco někde pokazil.

„Bez vaší pomoci nemají naději na úspěch. Vy jste měla k oběti nejblíž, vy byste měla přijít vrahovi na stopu.“ Díval se teď na ni s výrazem zaujatého soustředění. Pod jeho pohledem sklopila oči. Četla v něm cosi, co on sice necítil, ale co její vnímavá duše už objevila.

„To si policajti také myslí a dávají mi nejnesmyslnější otázky. Třeba jak jsme spolu vycházeli jako manželé. Víte, co tím mysleli. Jestli neměl nějakou tajnou lásku. To přišli na tu pravou. O ničem podobném nevím, protože mi to bylo jedno a nikdy jsem po tom nepátrala. Byla jsem jako manželka, no, snad nějakou dobu důvěřivá. Kdyby ovšem někoho měl, nevím, jestli bych to poznala. Asi ne. Taky chtěli vědět, proč jel šestnáctého minulého měsíce do Prahy. Bože, já nevěděla, že ten den vůbec z města vytáhl paty. Tím jsem se asi stala podezřelou.“

„Měl váš manžel nějaké politické přesvědčení?“ Profesor si uvědomil, že se této podstatné

oblasti zatím nedotkli a právě tady mohlo být řešení.

58

„Co to je? To snad bylo za komunistů. Ti si přece potrpěli na přesvědčení. Pokud tedy myslíte na přesvědčení, to můj nebožtík neměl. K volbám ovšem chodil. Na obchodníka se to slušelo. Politika však do kšeftu nepatří, říkal, že obléká klerikály i radikály, žádný z nich přece nechodí nahatý. Přitom se smál až odpudivě. Patrně si představoval nahatého klerikála. Ale přesvědčení, pokud tím myslíte, že by věřil nějaké straně, že to s obchodníky myslí

dobře, to nevěřil, a tak snad ani nějaké přesvědčení neměl. Šlo mu jenom o obchod a ten šel poslední dobou bídně. Kšeft kulhal na jednu nohu a on ho chtěl pronajmout. Pardon. To, že nadával na poměry snad taky vyjadřovalo nějaké přesvědčení. Nebo ne?“

„Víte komu?“

„Komu nadával?“

„Ne. Komu chtěl obchod pronajmout.“

„Toho neznáte, pane profesore. Objednal se na zítra nějaký právní zástupce a budeme spolu jednat a podmínkách pronájmu. Prodávat bych to nechtěla, protože to znamená prodat dům na náměstí tohoto starobylého města, a to se mi nechce. Nepropadejte však iluzi, že by ho tihle lidé oddělali. Byl byste vedle.“

„Takže vaše výzva, že byste mne za jistých okolností najala jako účetního, byla vyslovena jen tak do vzduchu. Něco jako těšínské jablíčko koupené na trhu marnosti. Ale i za to vám děkuji, drahá paní.”

Zvláštní bylo, že na tu poslední větu ten večer oba mysleli, jak profesor Bidlo, tak paní

Karla.

(20)

„ DĚSÍ MNE životaschopnost našich předků,“ řekl profesor zamyšleně.

„Co by vás na ní mělo děsit?“ zeptal se Beran a mračil se. „Spíš byste ji měl obdivovat. Můj děda byl švec a jeho otec podruh. Já, na konci řady, konečně nemám nouzi.“

Tentokrát neseděli v Beranově kavárně, ale kráčeli důstojným krokem po náměstí. Po pravé ruce bylo podloubí stínící řadu místních obchodů, po levé ruce plocha vyložená

historickou dlažbou, tedy kočičími hlavami, na nichž postávaly automobily místních občanů, těšících se tomu, že obecní úřad zákazem parkování sice strašil, zatím však platonicky. Stál tady i vůz vdovy po obchodníkovi, jehož dramatický konec byl pořád ještě zdrojem utěšených rozprav obyvatelstva.

„Vyslovil jsem zlomek myšlenky, ale mohlo dojít k omylu, jak se za těchto okolností

občas děje. Jděte však dál proti proudu času, někam před povolžskou rovinu, kde naši předkové

59

pásli kozy a živil je řídký les.“ Podíval se na svého druha, který občas smekal klobouk, jak ho k tomu okolnosti nutily. Profesor nesmekal, neměl co.

„No a?“ řekl hoteliér. Kozu si představit uměl, ale co s tím?

„Jídla málo, všeho málo, i života, protože ten byl krátký, se smrtí trvale za zády.“

„Je to snad dneska jiné? Alespoň s tou zubatou,“ odpověděl Beran a neměl daleko do smíchu.

„žít byla dřina. Dneska si dojdete k Meinlovi a pokud máte peníze, máte po starosti. Ale co tenkrát? Těžké zápolení s přírodou. Zadarmo vám nic nedala. Hlad byl normální stav organismu. Proto se ptám a je mi těžko, jak to všechno přežili?“

Profesor se zastavil a se zjevným odporem si otíral podrážku o obrubu chodníku. Takové

vznešené myšlenky a realita, která je diskvalifikuje. Zatracení psí vyvaděči!

„Co je to s vámi, profesore? Špatně jste spal?“ zeptal se Beran starostlivě. „Pokud jste si dosud nevšiml, v našem městě zmíněná prodejna nestojí. Jsou tu však jiné, stejně bohatě

zásobené.“

„Člověk všechna protivenství přemůže, všechny strázně přežije,“ řekl Bidlo s pohledem upřeným na svou polobotku.

„Některý určitě,“ řekl Beran aniž by narážel na nebožtíka, který jim dělával ještě nedávno společnost.

„Ze všech těch starostí, strádání a běd vyšel člověk vítězně. Myslím, že kdybych tu větu napsal, že bych napsal velké Č. Člověk přeživší. Buď to všechno nebylo tak kruté, jak se nám dneska zdá, nebo byl vybaven silnější touhou po životě.“

„Obojí, obojí, milý profesore. Člověk si zvykne i na šibenici. žije pak s tím znamením, dovolte, abych opakoval vaše slova, která jste vyslovil a já si je přičinlivě zapamatoval, s tím znamením trvalé přechodnosti, nebo snad přechodné trvalosti celkem klidně. žít se zkrátka musí! S tímhle rozkazovacím způsobem jsme přišli na svět. Ten je někde uvnitř, kam není

vidět, někde v podstatě života. Řekl bych, že ho má i mravenec, všechno živé, proto člověk tak energicky život brání. Svá mláďata chrání spontánně, protože v nich tuší své

pokračování.“

Zmlkli, oba věděli, že teď musí přijít otázka: Proč to tedy udělal? Nikdo však neměl odvahu ji položit.

„Zvláštní je,“ řekl Beran po chvíli, že člověk, který tak lpí na vlastním životě, si nevážil a neváží cizího života. Nejde mi to do hlavy. Mluvíme vzletnými slovy o životě vůbec a nedbáme o to, že třeba někomu pomáháme ze světa. V zájmu nějaké malichernosti, v zájmu něčeho tak přechodného, jako jsou hranice mezi státy. Vždyť se za posledních tisíc let trvale

60

měnily. No a co? Tady někdo zvedne prapor a my se ženeme na sousedy. Kristus a před ním žid Mojžíš na to měli recept. Jenže se moc neujal. V bibli se vraždí pořád a dodnes se o tom, že se to nehodí, jenom mluví. Dokonce se dneska vedou humanitární války.“

„Vrtá mi to hlavou,“ řekl profesor po chvíli. „Chráníme život a přitom ho bez skrupulí

druhým lidem bereme. Možná, že tady svoji úlohu hraje i to, že vlastně žijeme na úkor jiného živého tvora. Vždyť máme denně na talíři zbytky kdysi živého jedince. Asi se tenhle fakt zapsal někam do naší podstaty a civilizace se s tím zatím nestačila vyrovnat. Tisíc let není ve vývoji druhu žádná míra.“

„Takže bychom měli být vegetariány?“ zeptal se Beran pobaveně.

„Ne, vůbec ne. Měli bychom asi rozvíjet, měnit to, co je v nás typicky lidské a ne všeobecně živočišné.“

„Děláme snad něco jiného?“ zeptal se Beran se škodolibým úsměvem. „Celá školní

docházka, zákony a všechno, co s tím souvisí. Co byste ještě chtěl?“ Pak uvažoval už tiše, jen tak pro sebe. Uvažování ukončil otázkou: „Myslíte, že se to někdy změní? To by se vrátily časy všeobecné blaženosti. Říkalo se tomu ráj, jestli se nemýlím.“

Pak se najednou Beran praštil dlaní do čela, jen to mlasklo, kdo byl na doslech se otočil, protože ten zvuk byl neobyčejně přitažlivý. „Profesore, nemáte chuť na slanečka? Epesrábes!

Čerstvá zásilka. Čtyřiadvacet hodin si hověl ve studené vodě, nakonec ho kuchař pan žídek vykoupal v mléce, uřízl mu hlavu, vykuchal a vykostil, proložil cibulí, polil marinádou…, co je? Na tuhle dobrotu k nám chodí…, jen počkejte…“

„Je mi opravdu líto,“ oponoval zaraženě Bidlo, když se dostal ke slovu. „Slaneček? Ne. Nikdy! To je mimo mé…“ chtěl říci možnosti, ale včas usoudil, že by si Bidlo myslel, že na slanečka nemá a nabídl by mu ho jako pozornost majitele hotelu. „Omlouvám se, milý pane, ale mluvil jste o ráji. Myslím, že ve vašem pojetí ráje hrají vzpomenuté pochutiny jistou roli. Bez ohledu na jejich chuť jste vznesl obavu, zda se nemýlíte. Já tady za těchto povzbudivých okolností roznáším na podrážkách psí exkrementy.“

Profesor se usmíval, chtěl odvést pozornost od slanečků, proto jeho úsměv nebyl škodolibý.

„Samozřejmě, že se nemýlíte. Ale nebyl to jenom biblický ráj, který člověk opustil. Představa ráje má asi své racionální jádro. Kolem něj se nabalilo mnoho iluzí. Naši předci kdysi žili v jisté harmonii s přírodou, ve světě řízeném a ovládaném bohy, spoustou bohů různé

hierarchie, moci a vlivu. Z pohledu našeho předka to byl svět ucelený a stabilní. Na všechny otázky, moc jich nebylo, dostal člověk odpověď. Dodatečně si vysnil, že se tehdy měl dobře, že jen tak plesal a bavil se. Nic takového asi nezažil, ale množství mýtů ho poutalo a on věděl, jak se má zachovat, aby s těmito silami vyšel. Někdy mezi sedmým a pátým stoletím

61

před Kristem začalo období naší bídy a nejistoty. Z mýtů se vyklubala filozofie a tím to všechno začalo. Blažený lidský věk skončil. Člověk se začal ptát, co je vlastně zač. Co jsem zač v tomhle světě. Na tuto otázku si možná dával odpověď i náš kolega, koncipient advokátní kanceláře doktora Záruby.“

žvaníš, Bidlo, žvaníš. Neskutečně kecáš. Kdyby sis dal slanečka, tak by tě to přešlo. Ten chudák ty žvásty patrně pokládá za doklad inteligence. Tvé poučenosti. Místo aby tě kopl do zadku a nechal tě tu stát s podělanou polobotkou, tě poslouchá a bere tě vážně. A teď k tomu slovnímu balastu přimícháš ještě chudáka nebožtíka. Tyto věty se připomínaly Bidlovu vědomí jako text běžící pod televizním obrazem, a vysvětlující nepoučeným divákům o co tam vlastně jde.

„Celou dobu trnu, kdy ho, chudáka, připomenete. A vy jste to musel udělat, profesore.“

Hoteliérův hlas zněl skoro výhružně.

„Myslíte, že když se o jeho skonu nebude mluvit, že se na hocha zapomene a tím bude mezi lidmi dobře? Pokud se sám rozhodl pro toto řešení, měl k tomu důvody, o kterých nám nepřísluší pochybovat. Řešení odpovídalo jeho situaci, jeho hodnotové stupnici a místu, které

v tomto světě z nutnosti i dobrovolně zaujímal.“

„Počkejte, počkejte,“ zvolal Beran téměř hlasitě. „Jakou hodnotovou stupnici máte na mysli?“

„Konkrétně samozřejmě nevím nic. Ale vím, že všichni to, co se děje kolem nás, a koneckonců i v nás, hodnotíme a zařazujeme do pořadí. Toto je více či méně přijatelné, toto už ne. Toto zcela odmítám a zavrhuji. No a na takhle zařazená, hodnocená jednání nějak reagujeme. Co našeho kolegu přimělo k sebevraždě, muselo být až na druhém konci, na záporném konci stupnice hodnot, které uznával. Jde ovšem jenom o hypotézu, která nemá

význam. Našinec dělá jenom to, co musí, dělá si v hlavě pořádek. Třeba je zjistit příčinu a pak teprve řečnit.“

„Správně. Souhlasím. Počasí se nám bude měnit, rozbolela mne noha. Mohl bych předpovídat počasí, jenom s vanutím větru bych měl potíže.“ Podíval se na profesora, zda pokus o vtip přijal nebo nepřijal. Jenže profesor byl zamyšlený a jeho závěrečnou poznámku nevnímal.

(21)

„LASKAVĚ SE soustřeďte a přestaňte se bavit. To platí především pro dívky v poslední lavici.“ Profesor zaměřil pohled na poslední lavici, kde se uculovaly dvě studentky, které

62

podle jeho zkušenosti vynikaly mimořádnou tlachavostí. Zvánovcová k nim v tuto chvíli náhodou nepatřila.

„Představte si, že žijete ve starém Řecku, někdy mezi pátým a třetím stoletím před Kristem.“ Dívky si to se zaujetím představovaly. „Sofisté vás tady místo mne učí rétorice. Řeknete pohrdavě: No co, učili je mluvit.“ Třída se zasmála, i když vlastně neměla čemu.

„Promiňte, že to řeknu, ale dívky mají k tlachavosti sklon. K čemu by jim bylo učení téhož?

Sejde se jich pár a hodnotí svět a jeho nejbližší i vzdálené okolí. Samozřejmě, že mají sklon k přehánění. Když mají někoho rády, tak příliš, když někoho nenávidí, třeba učitele, tak až za hrob. Stačí za nejbližší roh. Když se proti něčemu proviní, třeba proti školním povinnostem, zaslouží si samozřejmě pokárání, i když příčinou bývá často prostá bujarost, nevázanost, která

má příčinu v odporu vůči řádu, vůči svazujícímu, omezujícímu pořádku. Ten, myslím odpor, je jim do jisté míry vlastní a za čas je přejde. Mohu potvrdit svou vlastní zkušeností.“

Do učebny svítilo jarní slunce a studenti sedící u okna museli mhouřit oči. Bidlo si mezi řečí rovnal papíry, uvažoval o další větě. „Všechny lidi, i ty, které nemají momentálně rády, pokládají za dobré. To je tím, že všechny lidi měří podle sebe. Promiňte, že použiji slovo, které vyvolá smích. Podle své nevinnosti.“ Měl pravdu, třída se hlasitě chechtala, zejména kluci. „Rády se smějí, jak právě dokazujete, protože smích je, alespoň podle Aristotela, výchovou zmírněná rozpustilost. Tak teď zpět k probírané látce.“

Třída však hlasitě protestovala. Zejména dívky k němu prosebně spínaly ruce. Z hlaholu vystupovalo „jak to bylo v tom pátém století“, „pane profesorééé“, tedy zvolání, které mělo žádostivý přízvuk. Tušil v něm něco, co v něm rozhodně, nebo pravděpodobně nebylo, ale iluze jsou přece jenom iluze a člověk na ně má právo, i učitel.

„Řekl jsem, tuším, že sofisté učili své žáky rétorice? Učili je mluvit. Tenkrát veškeré

vzdělávání stálo na mluveném slově. Dnes máme noviny, rozhlas a televizi, tenkrát si museli stoupnout před zástup a řečnit. Museli to ovšem umět. Proto řečníci vypracovali celou školu mluvního projevu. Oj, kde jsou ty časy! Ono mluvit neznamená vydávat jenom

artikulované

zvuky, jako když někdo z vás na stupínku vypravuje…, třeba o aoristu.“ Na moment mu bylo za tuto odbočku stydno.

„Řeč musela mít obsah a řád, smyslem bylo zaujmout posluchače. V této době, o které je řeč, se řečník, který měl nad posluchači zřejmou převahu, řídil určitou směrnicí, kterou lze dneska nazvat egoismus. Samozřejmě, že si tyhle časy idealizujeme a strefit se přesně do tehdejších poměrů je asi nemožné. Vždycky budeme zatíženi zkušenostmi dnešní doby a mnoha výklady těch minulých časů, ve kterých je dost dohadů podnícených jistě i emocemi. Ale dovoleno tenkrát bylo všechno, co prospívalo silnému jedinci.

63

V tomto smyslu se za tu dobu, která uplynula od času řeckých sofistů, toho zase tak moc nezměnilo. Jenom to balíme do demokratického pozlátka a dáváme lidem naději, nebo spíš

iluzi, že se sami rozhodují pro politiku. Tenkrát lidem stavěli před oči ideál člověka, který

stojí mimo dobro a zlo. Platon o tom mluví v Ústavě. Thrasymachos z Chalkédónu, hlasatel práva silnějšího a něčeho, co bychom dneska nazvali antimorálka. To ovšem pobuřovalo Sokrata i Platona. Tento typ rétoriky Platonem odsouzený, pouze přemlouval, ale nepoučoval. Taky dnes aktuální přístup k člověku. Známe ho jako manipulaci.“

Proč to říkám? zeptal se Bidlo sám sebe. To se jenom předvádím, nebo se snažím ty dívky poučit? Zvláštní bylo, že v tuto chvíli myslel na děvčata, i když ve třídě byla téměř polovina kluků.

„Proti tomuto přístupu,“ pokračoval, „stála filozofie jako učení o dobru. Politická rétorika je přemlouvání, vyzývání k tomu, co se někomu hodí. Tady jsem v rozpacích. Mnou neustále vzpomínaný a připomínaný Aristoteles tuto praxi zevrubně a poučeně rozebírá. Dělá to proto, aby se této praxe chápali lidé moudří a pro dobro člověka? Alespoň starořeckého. Doufám, že jeho výzva, aby řečník věci rozuměl, k tomu směřuje. Dědictví otců patří všem a jak s ním kdo naloží je věcí jeho morálky a lidské úrovně. Takže: řečník musí věci rozumět, polovzdělanec svádí pouze k činu, který předem zakalkuloval. To je ovšem taky sporné. Předpokládá to, že vzdělanec je člověk na úrovni, který je ochoten právě na tuto svou úroveň

pozvednout zástup svých posluchačů. Ovšem dneska to jsou především vzdělanci, kteří

manipulují veřejným míněním zcela bezostyšně. Ti však nežili v Aristotelových dobách. Ten rozdíl asi dokazuje náš přínos lidské civilizaci.“ Doufal, že studenti pochopí jeho mírnou ironii. Pohled na hodinky Bidlovi ukázal, že je hodina ztracená. Ale studenti seděli a poslouchali zcela soustředěně. Alespoň něco.

Kdyby někoho napadlo položit Bidlovi otázku, zda si je vědom, že mezi hercem a učitelem je v jistém slova smyslu shoda, cítil by se nejdřív otázkou dotčen. Copak dělám před žáky komedianta? Pak by řekl, že o věci musí přemýšlet. Posléze by musel přiznat, že tady jistá

shoda je. Oba reprodukují cizí text s úmyslem zaujmout a podnítit. V učitelově případě jde o výklad myšlenek, dodal by poučeně s ohledem na svoji autoritu vzdělance. Vzápětí by připomněl rozdíl. Herec má za sebou a nad sebou autoritu autora textu a režiséra. Koho má za sebou učitel? Aha!

Bože, vzdychl by ateista Bidlo, takov é otázky! Přece nepřizná, že před tabulí často přehrává povzbudivé scény.

„Víte, byly to blažené časy. To je má naivní představa. Stojí tu filozof a řeční. Posluchači slyší jeho slova poprvé. Ne jako dnes, kdy si polovinu toho, co jim říká, už dávno předem

64

přečetli nebo slyšeli někde jinde. Proto byli pozorní, určitě, posluchači řeckých filozofů byli pozornými posluchači.“

„My taky posloucháme pozorně, pane profesore,“ vykřikl kdosi a myslel to dobře.

„Když vzpomeneme nějakého tehdejšího filozofa, neshoduje se tenhle pán s filozofem dnešním. Filozof ve starém Řecku rozšiřuje vzdělání svých žáků a toto jednání nazývá

filozofií. Učí je slohu a žádoucímu jednání. Jestli dnešní filozof vykládá složité filozofické

systémy, pak řecký to asi nedělal, protože ty přišly na řadu později. Alespoň ty, které

vstoupily do našich vyučovacích osnov. Oni byli na počátku. Ale kdo ví, třeba nemám tak docela pravdu. Byla tady přece Lýdie, Babylónie, Persie, Egypt, jak to vypadá, nikdy nikdo nezačíná z ničeho. Tehdejší sofisté však nutili žáky k pouhému memorování látky.“

Teď se na sebe několik studentů významně zahledělo, ale Bidlo jejich pohledy přešel bez poznámky.

„Proti tomu Aristoteles dokazoval, že podstata řeči je v jejím obsahu, nikoliv ve formě. Říká vám něco, když řeknu, že vedli spory o objektivní pravdu? Už vás nudím. Heřmánek si pod lavicí čte. Vrátíme se k dnešní látce.“

„Nééé,“ zaječela třída. Heřmánek rozhořčeně vstal a plačtivě, což určitě hrál, hlásil, že je křivě obviněn. Dívky vzadu na protest lomcovaly lavicí.

„Umíme si vůbec představit, jak kdosi vystupuje se svým pocitem o vlivu čehosi a jiný

hledá v jeho pocitech cestu k původu těchto pocitů? To všechno pod nějakými sloupy, které

zemětřesení ještě nestačilo zbourat. Jsme schránkou vjemů, citů a pocitů, máme představy o sobě, o svých bližních a o uspořádání společných věcí. Před dvěma a více tisíci léty stejně

jako dneska. O světě máme mnohem víc údajů, proto jsou naše hodnotící soudy bohatší, ale podstata věci je asi shodná. Potřebujeme poznat stav věcí. Vždycky se tomu říkalo pravda. Obsah toho se posouval tak, jak se posouvalo poznání. Hledalo se za různých podmínek. Někde na náměstích, jinde v učebnách a v badatelských pracovnách. Ale vždycky to byl žár poznání, který člověka spaloval a poháněl vpřed. Přečtěte si Platonem sepsanou Obranu Sokratovu. Platon byl u toho, když Sokrata soudili.“

Uprostřed třídy se zvedla ruka a třepotavě se ucházela o pozornost.

„Pane profesore, řekl jste, že kdosi vystupuje se svým pocitem o vlivu čehosi. Ptám se. Má

být ten člověk upřímný? Má říkat co si myslí a riskovat, že mu nebudou rozumět a zesměšní

ho? Měli bychom ho proto napodobovat?“

Otázka byla míněna vážně.

„Zaskočila jste mne. Jsme zvyklí říkat to, co se hodí. Bereme ohled na okolnosti. Ode mne se čeká, že říkám, co je správné, co odpovídá historické pravdě, která se samozřejmě

65

v průběhu času mění. Vždycky nemohu říkat, co si myslím, protože mé myšlení je omezené

mou zkušeností a vědomostmi. Proto musím říkat co je nutné a co odpovídá dobou posvěcenému poznání. Ovšem v běžném styku bereme ohled na očekávání. Lidé od nás něco čekají a to chtějí slyšet. Běda tomu, kdo řekne něco jiného. Kdo si osvojil společenská klišé, má pověst člověka společensky žádoucího, dobře vychovaného a prozíravého. Budete-li říkat co cítíte a vaše pocity se budou rozcházet s cítěním veřejnosti, budete chápána jako nevychovanec. Být otevřený v této společnosti může být chápáno jako být trochu přisprostlý. Protože otevíráte prostor, do kterého není a nemá být vidět. Přece se na veřejnosti nesvlékáte.”

Neudělal jsem teď chybu? říkal si Bidlo a zadíval se z okna na ulici, která plála v jarním slunci. Třída byla zticha, snad poprvé poslouchali studenti dobrovolně. Bránil se pohlédnout někomu do očí, aby mu ten pohled nepoložil další otázku.

„Mluvil jsem o rétorice. Měla lidi přemlouvat, asi jako dneska propaganda. Jestli jsem Aristotelovi porozuměl, chtěl lidi poučovat a nechat je rozhodnout, dodávám: ve směru který

jim naznačil. Už tisíce let nás někdo o něčem přesvědčuje. Zaklíná se přitom, že je to v našem zájmu. Já se snažím Aristotelovi porozumět, ale mám obavu, že se mi to až dosud nepodařilo.“

Třída blaženě vydechla. Bidlo se v duchu radoval, ale nikoliv proto, že vlastně zmařil jednu hodinu. Nějak to už dožene.

„Pane profesore,“ zvedla se opět jedna dívčí ruka. „To s tou tlachavostí dívek jste to myslel vážně?“

„Ovšem. Doufám, že jsem se vás nedotkl.“ Smích ho ujistil, že to berou shovívavě. „Jde o trvalý problém. Čerpal jsem z postřehů přes dva tisíce let starých. Ale abych vám nekřivdil, i když se to nabízí, máme něco minut, budu raději pomlouvat starce, což je má nepříliš

vzdálená budoucnost.

Starci jsou na tom podobně jako vy. Představte si pravý opak toho, co jsem řekl o vás, děvčata, a budete v naší společné budoucnosti. Protáhneme se životem a zjistíme, že jsme se vlastně dožili pustého zklamání. Naše představy se neshodují s výsledkem. Proto ta skepse. Takový stařík toho už ví dost o relativitě věcí a proto od něj obvykle neslyšíme, že něco je tak a tak, ale asi je tomu tak. Chybí jim, staříkům, šlechetnost, protože vědí, že šlechetnost je průvodce úspěchu. Jsou na konci života a bojí se toho. Strach je to, co nás doprovodí na hřbitov. Čím je však konec blíž, tím víc na životě lpíme. Nemůžeme přehlédnout, že starému člověku už tak nezáleží na tom, co si o něm lidé myslí, proto se ani nestydí za to, za co by se styděl ještě nedávno. Taky ke stáří patří sobectví. Malodušnost, která dokazuje, že stáří

66

nemusí být vždycky moudré. Co to však je moudré stáří? Zkušenost, vyrovnání se s nutností

konce? Tak nám zbude jen uchylovat se do času, kdy jsme byli mladí, krásní, silní a lidé si nás vážili. Jenže ti už to taky mají většinou za sebou.“

Podíval se na své studenty a doufal, že jeho slova nebrali příliš vážně.

„Ale abych to konečně ukončil. Také bývají soucitní. Ne proto, že by poznali, že soucit je forma ztotožnění, pochopení života, ale také proto, že soucitem vyvolávají podobný vztah ke své osobě. Dožadují se tím pomoci a podpory. Laskavost stařenek je přirozená obrana stáří

vůči zlému světu.“

Tak a hodina je pryč. Profesor Bidlo si sedl a vzal hlavu do dlaní. Pak se provinile podíval po ztichlé třídě. Několik dívčích pohledů na něm spočívalo a on se bál přiznat, že s láskou. Zvláštní bylo jenom to, že ho při této příležitosti zcela nelogicky napadlo řešení jejich

detektivního případu. Šlo jenom o to, zda není Bidlo také sofista, který vydává předpoklad, zdání, za pravdu.

(22)

POZNATEK, že policie pátrá v podnikatelských kruzích, naplnil Bidla optimismem. Byl to však zvláštní druh optimismu. Optimista se obvykle upne k nabízenému řešení a věří ve zdárný výsledek. V tomto případě byl Bidlo mírně skeptický. Ať hledají, možná, že najdou. Kdyby našli, bylo by to jenom dobře. Tušil, že je ve hře mnoho možností, nespočet možností, pravá je však jenom jedna. A tu už znal.

Pro úplnost, ale spíš s ohledem na svou pracovní poctivost, se zašel podívat do Závorkova

obchodu na prodavače. Nad pult vyčnívala hruď postiženého člověka, který mohl sotva někoho fyzicky ohrozit. Ani při troše dobré vůle nemohl Bidlo připustit onu románovou vášeň k manželce jeho šéfa. Proto si koupil cívku černých nití, knoflíky u kalhot občas potřebovaly přišít, odpověděl na prodavačův vědoucí úsměv a rychle opustil obchod. Kymácivá hlava na tenkém krku mu nešla z mysli. Co bude, chudák, dělat, až Karla obchod prodá? Ubožák v proudu působení zákonů trhu. Plav, jak umíš. Nejbližší peřej bude tvou poslední.

Starosti s nebytím jeho mladšího kolegy přehlušily nové školní starosti. Nastal čas maturitních zkoušek. Ve stejnou dobu i přijímacích zkoušek do prvních tříd osmiletého gymnázia. Potřeba vzdělanosti zaplavila český venkov. Národní věci to samozřejmě sloužilo, čím víc vzdělanců, tím lépe, zejména vzdělanců vybavených českým historickým vědomím,

67

řekl by Bidlo, protože právě to v tomhle proevropském mámení upadá. Spolu se svými kolegyněmi a kolegy nevěděl kam dřív skočit.

Písemná zkouška z českého jazyka čekala i na Jiřinu Zvánovcovou a ležela na ní jako mrak nad krajinou. Přihlášku na vysokou školu si nepodala, spokojí se s prostým pobytem v rodném městě. Bidlo nahlédl do jejího osobního spisu a ověřil si, že otec Zvánovec je úředníkem na obecním úřadě. Ten by měl mít ctižádost umožnit dítěti zaujmout společensky výraznější postavení. Jenže buď onu ctižádost postrádal, nebo se dcera rozhodla jinak. Někam by se určitě dostala, třeba na školu vzdělávající učitele. Fakulta je v krajském městě a otevírala pohostinnou náruč. Aprobace s tělesnou výchovou by se k jejímu volejbalu hodila. Byl to tedy čas konzultací a kolektivního opakování látky. Studenti se ve skupinách zavírali v soukromí a společně trpěli výčitkami svědomí.

„Pane profesore, mohl byste mi s něčím poradit?“

Zvánovcová, Zvánovcová. Mladí lidé jsou svou povahou žádostiví a náchylní provésti to, k čemu je žádost nutí. To si Bidlo náhle připomněl Aristotela, ovšem zbytečně předbíhal události. Stála před katedrou se sešitem v ruce. Kolem přecházeli studenti opouštějíce učebnu.

„Červenou kravatu jste si nevzal ani jednou,“ řekla vyčítavě a jemu nezbylo než si opět, tentokrát se smíchem, připomenout, že studoval filozofii.

„Čemu nerozumíte?“ zeptal se hlasitě a vzal od ní sešit. Vyčníval z něj list papíru, který

sice mohl přehlédnout, ale nepřehlédl. Stálo tam napsáno jejím uhýbavým písmem: Mám nové informace. Přijdu za vámi ve 23 hodin. Nechte otevřenou branku a dveře do domu. Bože můj!

„Teď máte plno práce s přípravou na maturitní zkoušky. Pátrání necháme na dobu, kdy bude klid. Policie taky hledá a to v oblastech, do kterých nevidíte.“

Nezměnila svůj zkroušený postoj.

„Národní obrození vám dělá potíže. Musíte nastavit večery, nedá se nic dělat. Maturita je jednou za život. Doufám, že jste volejbal dočasně opustila.“

„To nejde,“ špitla.

„Vzpamatujte se. Maturita je vaše životní šance,“ volal hlasitě, aby to slyšely dvě dívky, které čekaly u dveří na svou kamarádku. „Promluvím s profesorkou Novotnou.“

„To je zbytečný. Přijdu v jedenáct.“

Vzala si sešit a šla.

Holka pitomá, hrozil profesor Bidlo směrem ke dveřím, za nimiž studentka zmizela. Takhle si kazí život. Přitom si nebyl jistý, čím si ho vlastně kazí. Určitě tím, že laxně přistupuje ke zkoušce zralosti. Maturita není zkouškou zralosti. Jenom snad společenské dospělosti. Jak se

68

ve svých představách rozhlížel po třídě, tak tam všichni už měli období dozrávání za sebou. K tomu nepotřebovali maturitu. Určitě ne Zvánovcová. Možná však, že jí křivdí, ale zaslouží

si toto hodnocení s nepříznivým nádechem.

Když potkal kolegyni Novotnou, požádal ji, aby přiměla Zvánovcovou podat si přihlášku na pedagogickou fakultu, obor s tělesnou výchovou. Snad v kombinaci s češtinou.

„Není už pozdě, pane kolego?“

„Snad by to šlo nějak zařídit. A neříkejte jí, že to byl můj nápad.“

Přijímací zkoušky do prvních tříd gymnázia byly tvrdým náporem na mnohého rodiče. Každý věřil, že když se dítě na školu nějak dostane, má vyhráno. Nějak se už vždycky k maturitě doplazí a v zájmu profesorů je, aby tam všichni žáci dopadli dobře. Obvyklá

rodičovská iluze. V tomto čase se učitelé rodičům vyhýbali, doma otevírali dveře jen po zaznění dohodnutého signálu a nezvedali telefony. To, že má učitel svoji intelektuální

úroveň, která je obvykle jeho jedinou předností, kterou se může pyšnit a taky to občas dělá, brali mnozí spoluobčané jako nezřízenou domýšlivost. V čase zkoušek jim však bylo mnohé

prominuto.

„Nám teď nastávají krušné časy, pane Berane,“ řekl profesor Bidlo, když si řádně lokl nabízeného červeného. „Rád ve škole pracuji, jenom těch zkoušek kdyby nebylo. Zejména maturitních.“

„Ale jděte, už jsem měl obavu, že řeknete: jen kdyby těch studentů nebylo. Každá profese má svoje. Ze zkoušek má strach jenom chudák student.“

„To se mýlíte. Na kantora taky padá díl odpovědnosti. Ta se pak projevuje jako strach z výsledků. Z toho, že neudělal, co měl. Komise sice hodnotí studenta, ale studenta připravil učitel. Takže víte, kdo všechno se před zkouškami chvěje.“

„Rozumím. Ale to je teprve před vámi. Kdyby tady byl nebožtík doktor, mohli jsme si dát partičku mariáše. Možná, že uměl. Dneska mládež karty hraje.“

„Studenti to u nás hrají o přestávkách. Nechce se tomu ani věřit.“

„Proč byste tomu neměl věřit? Je lepší si hrát než se prát. Divíte se? Taková válka řeší tytéž

problémy, jaké člověk neválčící řeší hrou. Třeba v karty.”

Profesor se divil, co to starého hoteliéra napadlo.

„Někde jsem četl, bylo to u starého Aristotela, že války nezažehnáváme, jenom je odkládáme. My jsme čtyřicet let věřili, že válka je historický nonsens, ale asi jsme neměli pravdu. Ve světě se válčit nepřestalo a co je pro takového Afričana lokální válka, ve které

přijde o život deset tisíc ubožáků, to je pro nás válka světová s padesáti milióny mrtvých. Všechno za jedny peníze.“

69

„Teď jsem vám úplně nerozuměl, když však přeskočím pár odstavců, tak musím připojit skromné přání, aby ti vaši kluci měli vliv na něco, myslím tím, aby zabránili něčemu, co by jinak mohlo někde na Balkáně skončit jako všeobecné vraždění.“

Teď bylo na profesorovi přiznat se, že logice svého staršího druha nerozumí. Musel by mu položit pár otázek a prokousat se složitostmi nahodilých výroků, za nimiž byl někde v hloubce jenom strach z všeobecné nejistoty, která na člověka této doby doléhala. Po chvilce uvažování

řekl:

„Neměli bychom se od všeobecných válek, kterým se lidstvo stejně nevyhne, vrátit k tomu našemu vraždění? Myslím k doktoru Růžičkovi?“

„Vidím, že jste vlastně pesimista. Na váhy jste na jednu misku dal smrt miliónů, na druhou jednoho Růžičku, kterému jste přisoudil osud oběti.“

„Já jsem z toho jelen, jestli mohu použít výroku tak expresívního. Věřte, pane Berane, pořád jsem čekal, že někdo řekne něco, a z řeči namátkou pronesené se vyloupne řešení. Klíč

k záhadě. Jenže my jsme mluvili, mluvili, a nikde nic. Nikomu z nás nesvitlo. Asi jsme špatní

detektivové. Soustředili jsme se na pana Závorku, obchodníka s látkami a opustili jsme doktora Růžičku.“

„Myslím, že právem. Tedy alespoň jako oběť nějaké vražedné mánie. Je mi to líto, byl jsem taky v jeho letech a umím si představit, jak se mu v tom našem hnízdě žilo. Měl vůbec nějakou holku?“

„Tady bude asi problém.“

„Myslíte to zjistit? Dáme mu pokoj, nebožtíkovi. Už je pod drnem, ani na hrob mu nemůžeme dát kytku, když si jeho rodina odvezla popel v kufru.“

„Měl bratra. Staršího a už dávno ženatého.“ Profesor Bidlo si mnul bradu, jako by o něčem vážném uvažoval. „Musím vám, pane Berane, říct o čem jsem uvažoval a k čemu jsem dospěl. S tím, že tyto poznatky budou jenom mezi námi. Týkají se totiž lidí, kteří už nejsou na živu a proto má ono sdělení jenom soukromou hodnotu. Začnu otázkou: Dají se kancelářské papíry řezat kuchyňským nožem?“

“Kuchyňským nožem?“ Beran se teď díval zděšeně. Bidlo čekal, zda se zeptá na stav jeho mysli. „To je mi otázka. Samozřejmě, že dají. Potřebujete nůž na papír? K tomu stačí nůž, jaký máme v kuchyni na maso. S delším ostřím. Já papíry neřežu, ale představu mám. Co máte na mysli?“

Do jedenácti zbývaly čtyři hodiny.

70

„Moje idea je celkemjednoduchá a vychází z pozorování, která jsme buď spolu dělali, nebo ke kterým jsem přišel v rozhovorech s několika lidmi našeho města. Protože však jde o soukromá pozorování, neměl by se o nich nikdo dozvědět.“

„Prosím vás, nenapínejte mne.“

„Nevím nic určitě, ale co vím, musím někomu svěřit, jinak bych to sám těžko snášel. Závorku zabil doktor Růžička.“

Beran ohromeně zíral, zdálo se, že se nezmůže na slovo. Potom však pronesl to, co Bidlo čekal: „Jak jste přišel na takový nesmysl? To nemůže střízlivý člověk vymyslet. A vy jste dosud nic nepil. Nezlobte se na mne, ale s tím nemohu souhlasit.“

„Správně. Taky jsem čekal, že odpovíte podobně. Budu jen rád, když mi tento názor vyvrátíte. Opravdu rád.“

„Proč to tedy říkáte, když chcete, abych vám ten názor, který se mi zdá být nesmyslný, vyvracel?“

„Aby zmizely pochybnosti, které se mi usadily v hlavě.“

„Od nás přece odešel a říkal, že jde do kanceláře, kam nedošel. Na to jsou svědci. Ale proč

by vraždil tady toho Závorku?“

„Teď se budu chvíli pohybovat v oblasti dohadů,“ zvedl Bidlo obočí. „Mám doloženo, že si Závorka sjednával milostné schůzky s jednou dívkou, celkem tři dostaveníčka. Bylo to děvče, které miloval i doktor Růžička. Pohádali se, přece vyšlo najevo, že se v tom kumbálu Závorka s

někým hlasitě domlouval, možná i hádal, když ho, ženatého muže, Růžička přemlouval, aby tu dívku nechal být. Když se mu dotyčný vysmál, vytáhl Růžička nůž, patrně ho měl pod kabátem, což dokazuje, že za Závorkou šel s úmyslem ho použít, a použil ho. Chybu udělal v tom, že nůž nechal v ráně. Vrah amatér. Kdyby nůž odnesl, nikdy bychom na něj nepřišli. Je tu ještě otázka, která mi dělá starost. Musí člověk bodnutý do zad hned zemřít? Ve shodě se svým tělem žiji dost dlouho, ale nevím, jak to v něm vypadá. Proč bodnutý nevolal o pomoc?

Musel mu v tom vrah nějak bránit?“

„Chcete tím říct, že celou dobu, co tu s námi seděl, měl ten vražedný nástroj v kapse?“

vrtěl hoteliér nesouhlasně hlavou. „Jak se mu tam mohl vejít? Jedině že ho měl v náprsní

kapse,“ uvažoval. „Nevšiml jste si, že by si na tu kapsu nějak sahal, myslím víc, než je obvyklé?“ Beran kýval hlavou, jako by potvrzoval svá slova, kterým stejně nemohl uvěřit.

„Teď abyste šel a zjišťoval, zda měl doktor v kanceláři kuchyňský nůž. Nebo jestli s ním vycházel mezi lidi jako s osobní zbraní.“

„Tady je slabina mé hypotézy. Abychom to dotáhli do konce: jako intelektuál podlehl strachu z toho, co udělal a oběsil se. Výčitky svědomí nastupují vzápětí jako trestné komando.

71

Taky to možná ani udělat nechtěl. Třeba ho ten člověk vyprovokoval. Začal líčit tělesné

přednosti té dívky a ten kluk se neudržel. Ach Bože.”

„Nějak tak to mohlo být, ale byl bych rád, kdybyste se mýlil. Nebudeme však fantazírovat. Tak to určitě nebylo, i když všechno ukazuje, že bylo.“

„Proč jste si tím tak jistý? Proto, že vám to kazí obraz mladšího přítele Růžičky?“

„Patrně,“ odpověděl hostitel nerudně.

(23)

BLÍžILA SE jedenáctá hodina. Na Bidla šlo spaní, ale nedalo se nic dělat, umanutá holčina byla už na cestě a bylo třeba předejít nejhoršímu. Vzal si klobouk a potichu se vyplížil z domu.

Předpokládal, že přijde od města, tedy od centra, netušil odkud míří, z domova sotva. Kde hráli ten zatracený volejbal? Možná, že ve školní tělocvičně. Nesmí odejít příliš daleko od Libušiny ulice, mohl by ji minout a ona pak poleze přes plot a bude z toho skandál. Vedlejší ulice byla Tetina, poblíž Přemyslova, která se křížila s ulicí Krokovou, budovatelé města pláli nadšením pro mýtickou minulost českého národa. Požehnané

devatenácté století, říkal si teď profesor Bidlo, když se pomalu vydal ulicí Tetinou, odhodlán počkat někde ve stínu. Až ji uvidí, vyjde jí naproti. Netrvalo to dlouho a pomalu se blížící stín byla Jiřina Zvánovcová.

„Čekáte tady na mne?“ Údivem zapomněla pozdravit.

„Na koho asi? Nemohu přijímat studentky ve svém bytě a ještě takhle pozdě. Proto vás doprovodím a vy mi rychle řeknete, co jste měla na srdci.“ Šeptal, jako by okolí bylo prostoupeno zájemci pátrajícími po jeho soukromí.

Mlčela, a když přidal do kroku, jako by se jí chtěl co nejdřív zbavit, přizpůsobila se mu. Najednou nevěděla, proč za ním vlastně přišla. Nebo jak mu to vysvětlit. Jaké nové

skutečnosti se objevily? Nic světoborného, co by vneslo světlo do záhady Růžičkovy smrti. Po několika krocích plných oboustranných rozpaků, zvolil Bidlo řešení, které se mu zdálo být vhodné: „Víte, slečno, že stud je druh nelibosti nebo zneklidnění, jak říká mnou neustále připomínaný Aristoteles, jež se vztahuje ke zlu, které v naší představě souvisí se špatnou pověstí?

Lhostejnost k takovému zlu nazývá Aristoteles nestoudností. Vede-li se učitel se svou žákyní v noci pustou ulicí a objímá jí kolem ramen, pak se na něj vzpomenutá citace hodí a náhodným svědkem musí být uplatněna.“ Opravdu zjistil, že ji drží kolem ramen, bylo

72

to však podpůrné držení, protože zakopla ve tmě o vyčnívající kámen. Teď ji však rychle pustil.

Jí bušilo srdce tak silně a hlasitě, že nebyla s to nic říct.

„Má-li člověk nějakou myšlenku, což nelze nepředpokládat, pak ji zhmotňuje slovem. Vysloví slovo a to slovo je jakýmsi nepřesným odrazem myšlenky. Všechno, o co člověku jde, se samozřejmě naráz vyslovit nedá, rozumíte? Tahle noc, s ní související nálada, vaše potřeba vyslovit se k oné události, která je nešťastná a skličující, což vás jistě přivedlo do této ulice, všechno je někde v hloubi vašeho vědomí a vy je vyslovte jedním slovem! To nejde. Staří Řekové, mám na mysli Herakleita, pro to měli výraz logos. Mělo to dva významy. Jednak to, co bylo naráz při vyslovení slyšet, pak to, co slyšet nebylo, protože to bylo ve vědomí mluvčího hluboce zasazeno. Takže slovo není jenom obraz věcí, ale celé složité dění. Chápete?“

Nechápala a ani se o to nepokoušela. Jenom si lámala hlavu, jak to, co je za jedním slovem skryto, vysloví. Dělo se tu něco, o čem si nebyla jista, že se má dít, protože důvod její cesty za profesorem byl zapomenut, a kdyby se jí na něj zeptal, v tu chvíli by si asi nevěděla rady, jak odpovědět.

„Kde bydlíte?“

Tady ve městě bylo na všechny strany blízko. Litovala toho, on v tu chvíli skoro taky. Jak to, že ho nikdy nenapadlo vyjít si v noci na procházku? Teď z něj ostych z její přítomnosti opadl, byla to zase jen studentka a on její učitel, shodou okolností ji doprovázející

v nezvyklou denní dobu.

„Když si představím, že Herakleitos je dvě a půl tisíciletí nebožtík, Aristoteles o něco méně, pak mne jímá závrať.“

„Z čeho, prosím vás?“

„Ta otázka je na místě. Z té hloubky času a z toho, že lidská myšlenka je nezničitelná. To je obrovská energie, která proudí světem a nedotčena časem nás trvale inspiruje. Trapné je, že my hodnotíme lidstvo a jeho problémy jenom průhledem svého historického času. Náš

historický optimismus je proto zatraceně omezený. Jenže lidé se na této planetě plahočí sto tisíc let. Když to zvážíte, vidíte, jaké obtíže a potíže stojí před těmi, kdo o věci uvažují a snaží se vymyslet trochu optimističtější perspektivu člověka.“

„To myslíte vážně, těch sto tisíc let?“

„Ovšem. Kdybychom chtěli trochu odpovědně o sobě uvažovat, museli bychom počítat i s časem, o kterém nic nevíme. Víme, jak vypadala čelist prapředka, ale o čem přemýšlel, jak konkrétně žil a jaký mu tento život připravil osud, o tom se můžeme jenom dohadovat.“

73

„O tomhle přemýšlíte?“

„Někdy. Obvykle tehdy, když právě nedoprovázím některou studentku v noci Krokovou ulicí.“

„To potom myšlenka, která teď opustila hlavu Jiřiny Zvánovcové, je samozřejmě k smíchu. Zapadne dřív, než dotyčná najde odvahu ji vyslovit.“

Zarazil se. Zastavil a snažil se jí podívat do tváře. Klopila hlavu a nejbližší světlo bylo daleko. Na druhé straně ulice někdo šel a zvědavě se po nich ohlížel.

„Staří Řekové měli přísloví, které je snad málo vhodné připomenout, ale napadlo mne: Neradno jest se starcem se družit.“

„Rozumím. Ale nedostali jsme se k věci, starý pane,“ pohodila hlavou. „Jindřich byl vzteklý a když mu něco nevycházelo, tak uměl být i zlý. Nadělal mi na těle modřiny, jak se na mne sápal. Marně, podotýkám. Proto bych nedala nic za to, že“

„Pokračujte.“

„Ne. Neřeknu to, nemám žádný důkaz, jenom modřiny, které už zmizely. Nebudu ho obviňovat, chudáka. Trpěl zbytečně tím, že nebyl žádný krasavec. Vy taky nejste krasavec a přitom mám pocit, jako by to nebyla pravda.“

Bylo to snad vyznání? Bože, proč mne trestáš? úpěl Bidlo v duchu a obracel oči k temnému nebi. Tam se ve výšce honila dvě letadla. Honila, to je silné slovo. Letěla za sebou v takové

výšce, že je nebylo slyšet.

„Dobrá, necháme toho. Vy teď máte před maturitou a nesmíte se rozptylovat. Pokud jde o doktora Růžičku, tomu už nikdo nepomůže. Mohu vám však říci, že si sáhl na život dobrovolně, a kdo tohle udělá, se buď snaží vyhnout trestu za své pozemské jednání, nebo mu jeho duch vypoví službu a přinutí ho k neuváženému činu. Když budete potřebovat s něčím pomoci, myslím tím pořád na tu zkoušku, pak se na mne klidně obraťte.“

Řekla, že bydlí „támhle naproti“ a šla. Ani se neohlédla. Celou cestu domů si Bidlo spílal celkem nevybíravě, protože mu bylo líto, že se neotočila a ani se s ním nerozloučila.

(24)

VEDRO BYLO k zalknutí. Na Prvního máje, což byl tady ve městě vždycky okázale slavený

svátek, nebylo možno bez rizika vyjít na ulici. Pro starší občany byl pobyt na slunci shledáván jako riskantní. Však taky jediná sanitka, sanitka značky mercedes, ječící v ulicích města, měla co dělat, aby právě je dopravila tam, kde jim mohl někdo poskytnout pomoc. Nad městem ležel olověný příkrov horka. A to jaro teprve vlastně začínalo.

74

Kdybych byla zemědělec, říkala si Carmen Závorková, musela bych si zoufat. Mně to ovšem může být jedno, protože Evropská unie má tolik obilí, že si s ním jistě neví rady. To jenom za minulého režimu si lidé lámali hlavu záležitostmi, na které neměli vliv. Například tím, zda zemědělci sklidí včas obilí a stát ho nebude muset kupovat někde v cizině. Dívala se z okna na výheň rozpáleného náměstí, kde se vlekla jedna obstarožní škodovka, protože ne všichni občané se stačili zmoci a jezdit sice s ojetinou, ale s ojetinou modern ího střihu, a uvažovala, zda se profesor Bidlo zastaví. Když v poslední době končil odpolední

vyučování, často pod nějakou záminkou přicházel. Zdálo se jí to být roztomilé. Dnes se však asi nezastaví. V televizi je večer hokej. S opovržením na to pomyslela. Takový usedlý

člověk, který je všeobecně ctěn jako člověk rozumný, se dívá, jak se na kluzišti mlátí tlupa výrostků. Zabaleni do krunýře z tvrdé umělé hmoty bijí kolem sebe zahnutými holemi a podněcují v divácích divoké vášně.

Jsou věci, které rozumný člověk nepochopí. Tím myslela sebe, i když si vcelku příliš

mnoho rozumu nepřiznávala. Co je to za sílu, která přinutí dospělého člověka sledovat souboj dvou mužstev, která vyslaly jednotlivé národy, aby je na tomto kolbišti zastupovaly? Je to trvalá potřeba člověka soutěžit? Nahrazuje tato hra odvěký zápas přírodních sil? Sotva. Příroda je

krutá a poražený by skučel a sotva by nastoupil k odvetě. Možný by byl boj o území, o místo na světě, o prestiž, možná však, že jde jen o peníze. O ty jde dnes určitě, ale ty budou cudně schovány za nějakými ušlechtilými idejemi. Určitě za vlastenectvím. Kolik bere Jágr za hodinu práce? Bože, náš prezident je proti němu chudák. A profesor na to jistě zbožně

kouká. Sedí a kouká. Pak vstane a je lepší, silnější, spokojenější než byl před vyhraným zápasem? Chlap je jako malé dítě. Ale dobře mu tak. Kdyby nebylo téhle náhražky, kterou za něj obstarají dobře placení gladiátoři, kdo ví, jak by svoje vášně vybíjel. Vybíjí Bidlo svoje vášně?

Její muž Závorka je takhle chlapsky nevybíjel.

Odstoupila od okna a uvažovala, zda je nemá zavřít a otevřít dveře na chodbu. Tam byl chládek a do místnosti oknem proudilo horko. V ohybu schodiště stála dřevěná socha jakéhosi svatého. Měl by ji vidět památkář. Co když tady tlí a nechává se červotočem ohlodávat něco, co má cenu? Nebo mám čekat, až to někdo ukradne? Okno zavřela a zatáhla záclonu. Měla by Bidla přesvědčit, aby se k ní nastěhoval. Nemyslí…, ale ne, je jedno, co myslí. Byly by z toho řeči. Už slyší dámy z místního spolku paní a dívek, jak to lačně probírají. Některé se jistě

hlasitě těšily, jak odmítnou přihlášku profesorky Hamanové, jen co ji podá. Ta však přihlášku prozíravě odmítala. Bidlo zbytečně platí velký byt a tady je plno volných místností. Kdyby to bylo za minulého režimu, už by k ní někoho nastěhovali. Bytová nouze pořád trvá. Oba by

75

tím ušetřili. On by ušetřil a ona by vydělala. Představila si, co by tím získala a udělalo se jí

ještě větší horko. Jenže nebožtík nebyl ani zapomenut, chtěla říct, že ještě nevychladl, a ona si už chce stěhovat do bytu náhradníka.

Nedalo jí to, když se přiblížil večer Bidlovi zavolala.

„Omlouvám se, ale mám takový, no, takový nevhodný nápad. Nešel byste se projít?“ Hned ji napadlo, že by měla tento ústupek dobrým mravům nějak oslabit, objasnit, ale jak?

Tak, teď uvažuje. Zadržovala dech, viděla v duchu jeho výraz. Šklebila se, pokoušela se o grimasu idiota, jak ji vid ěla u jednoho z televizních komiků. Ještě dobře, že byl dost daleko. Ale taky byl na dosah ruky. Z řetelně slyšela jeho dech. Pak stručně položenou otázku: kdy a kde se sejdou.

Nepoznala zda je rád nebo ne. Souhlas jí stačil a proto rychle uvedla m ísto a čas. Sejdou se za městem, pod hrází rybníka, který s parkem sousedí. Za ním je cesta, která vede k lesu. Tak na té cestě. Rybník a jeho hráz je místo večerních schůzek. Profesor ví, že tam dneska nepotká

svého žáka, protože se hraje to mistrovství světa v hokeji a všichni kluci sedí u televizorů.

„Udivilo mne, že jste mi dal přednost před jistě zajímavým zápasem, ve kterém nám jde o hodně,“ řekla, když se setkali.

„Komu jde v něm o hodně? Mně určitě ne a jak tuším, vám taky ne.“ Nejdřív se ovšem důstojně uklonil a stiskl nabízenou ruku. „A pak,“ pokračoval v odpovědi na její otázku,

„nemám na to nervy. Uvědomuji si, že spolu se mnou na to zírá několik miliónů lidí a všichni mají shodné pocity jako já. V tu chvíli mne to přestává bavit, i když by to, co se pod tímto vlivem kolektivního působení v člověku děje, stálo za úvahu.“

„Neříká se tomu přehnaný individualismus? Myslím vaše odtahování se od davu.“

„Chápu, že toto jednání má svůj význam,“ neřekl, co má na mysli, ale vzápětí větu doplnil.

„Patrně vyhrajeme a svět o nás bude mluvit, bude o nás vědět. V tom je asi smysl této hry. Své četné nedostatky v hospodářské praxi, v politice, řeknu hned i v morálce, si vynahrazujeme

na hřišti. Kéž by to tak šlo udělat i v ostatních oblastech života. Tahle hra nám něco podstatného supluje.“

„Já vím, co,“ řekla a vzala ho za loket. Pocítil to jako výzvu a uvědomil si svoji tělesnou omezenost. Projevila se zrychleným srdečním tepem a pocity, které se nedaly vůlí korigovat. To zaznamenal hned a divil se tomu.

„Byla bych opravdu nerada, kdybyste to, co řeknu, bral osobně. Moje zkušenost s muži, byla jsem vdaná a uznáte, že o ní mohu mluvit bez uzardění, je taková, že muži ztrácejí to, co muž v očích ženy představuje a co žena, každá žena u něj hledá.“

„Myslíte mužskou vitalitu?“

76

„Asi. Já bych to řekla trochu jinak, ale vitalita bude asi přesný výraz. Chlap má bouchnout do stolu a jít na věc. Je jedno na jakou věc. Rozumíte?“

Profesor rozuměl. Bouchnout do stolu a jít na věc. Pozoruhodné.

Pokračovala: „Jenže dneska chlap chce především, aby se o něm mluvilo jak je zdatný. Ani být zdatný nemusí, hlavně, že se o něm jako o pašákovi vypravuje. Vezměte ty naše poslance, alespoň jak nám je televize představuje. To jsou takoví polomuži. Kdyby bouchli do stolu, tak by se asi zvedl jenom prach a mouchy. Když dostanou ženskou do postele, tak jenom proto, aby se měli čím chlubit.“

„Myslím, že máte o mužích dost podivné představy. Jestli vycházíte ze své životní

zkušenosti, pak vás musím litovat.“ Říkal to a smál se, musel dbát, aby ji neurazil.

„Pokud si pamatuji, tak jsem se před vámi nijak neskrývala se svým manželským trápením.“

„Vážím si vaší důvěry.“

Posunula ruku po jeho paži a prsty sevřela jeho dlaň. Rozhlédl se kolem sebe, chtěl to udělat nenápadně, ona si toho však všimla a ruku vyprostila.

„Nechci se k vám chovat nějak důvěrně, pane profesore. Už vůbec ne vzbuzovat zájem místních drben, kterými se to tu hemží a které mají zájem jak o vás, tak o můj osud. Vzbuzujete však ve mně pocit bezpečí, který je vzácný.“

Cítil, že rudne. Hemží se to tu drbnami? Nechtěl ji ranit tím, že se od ní odtáhne. Vzal ji, snad proti své vůli, kolem ramen a zblízka se jí zadíval do očí. Co v nich viděl, bylo velice povzbudivé.

„Jak to, že jsem si až dosud nevšiml, že máte modré oči? Tím jste poplatná slovanské linii svého dědečka? Černé vlasy a modré oči. To je zajímavá kombinace.“ Cítil, že tlachá a postupně rudnul. Teď ji musíš, Bidlo, políbit. Nedá se nic dělat a už v tom jedeš. Poslední věta se mu nezdála být vhodná, raději však o ní nepřemýšlel. Nebyl čas na úvahy, musel jednat.

Slyšel ji vzlyknout, ale pak už nebral nic na vědomí. Byl to požár krve, lze-li o krvi mluvit právě takhle. Když se vrátil zpátky na cestu obklopenou starými duby, cítil na hrudi ženskou hlavu a dýchal slabou vůni jejích vlasů.

Co teď?

„Půjdeme dál? Nebo se chcete vrátit?“ zeptal se. Nejdřív si musel odkašlat, hlas se mu z hrdla dral obtížně.

Taky byla v rozpacích. Neměli by si tykat, když se právě políbili? Šli, profesor ji držel kolem pasu a ona se mu opírala o bok.

77

„Bratr říká, prakticky neříká nic, jenom něco naznačuje, že můj muž se zabýval nějakou

činností, která měla blízko k nezákonnému jednání. To ho prý asi stálo život.“ Tady byla neutrální půda, zde je třeba zůstat.

„Ať bratr nic nenaznačuje. Zavraždil ho trapný amatér. Profesionál by přece jednal jinak. Víte o tom něco, co jste mi dosud neřekla? Jestli ne, tak toho raději nechme.“ Slyšel se mluvit, ale také ta slova mohl říkat někdo jiný. Vzrušení ustupovalo pomalu a mělo snahu se pořád vracet.

„A o čem mám mluvit? Já jsem z toho všeho celá nesvá. Přiznávám otevřeně, že jsem vás políbila ráda a z celé duše si přeji, abyste se mnou zůstal. Vím přitom, že takhle nejedná žena, která chce, aby se o ní mluvilo jako o slušné osobě.“

Tak to byla ona, kdo mne políbil? Bere to na sebe dobrovolně jenom proto, abych se necítil vinen, kdybych se tak náhodou cítil.

„Nebyla jste to vy, kdo tady někoho políbil, byl jsem to já a udělal jsem to dobrovolně. Sice ne s rozvahou, kterou bych u sebe předpokládal, ale dobrovolně a rád. Nevím, co z toho můžeme vyvodit. Patrně budeme žít dál jako přátelé, nebo snad milenci?“

Zvedla k němu oči a zasmála se. Viděl v tom smíchu souhlas, jenže s čím? Políbil ji na tvář. Vzala ho za ruku a šli dál po hrázce, která brzy končila, rybník nebyl nijak rozlehlý.

„Na co myslíš?“ zeptala se za chvíli.

„Musí člověk pořád myslet? Nechávám smyslům volný prostor. Cítím vůni, slyším promlouvat přírodu. Hlavně přírodu v sobě.“

„A já ti neříkám nic?“

Musel uznat, že mu toho říká dost. Mohla mu toho říci víc, ale přítomnost jejího bratra byla překážkou pro to, aby všechno, co mu večer přinesl, náležitě poznal a poznané prožil.

(25)

PLNA RADOSTI a uspokojení se paní Carmen vracela domů. Pravda ovšem je, že když se konečně přiblížili k městu, nahlédli spontánně, že jistá míra utajení bude nutná, tak šli vedle sebe mírně rozmlouvajíce. Navzájem se o sebe ovšem opírali, narážejíce bokem o bok a jejich vážné tváře zastíraly radost ze vzájemného sblížení. Bystrý pozorovatel by ovšem mohl poznat o co jde. že se Závorkovna sešťouchla s profesorem. To by ovšem řekla osoba vulgární. Takové v dohledu nebylo. Kdo byl v dohledu, nedával o sobě vědět.

78

Plna radosti vystoupala paní Carmen do poschodí, kde měla byt. Tam její radost nahradilo zděšení. Byt se jí zdál být plný policajtů. Její bratr napůl seděl, napůl ležel v křesle, hlavu měl zavázanou a barva v jeho obličeji svědčila, že prožil hluboké pohnutí. Nejen to. Její věci, kterých si cenila a ke kterým ji vázaly nezbytné vzpomínky na její

předmanželské i manželské období, byly rozházeny po místnosti, otevřené skříně na ni cenily prázdné police, protože jejich obsah se válel po zemi.

„Byli jsme vykradeni,“ řekla projevujíc pozoruhodný postřeh, což její bratr přijal se sarkastickým uspokojením.

„Vykradeni? Řekl bych, že to byla začínající úklidová četa, která se na svou práci teprve zaškoluje. Podívej se, jestli něco odnesli.“ Sáhl si na hlavu. „Nesporný efekt této návštěvy je moje boule. Pořádná.“

Když zjistila, že se jejímu bratrovi skoro nic nestalo, takový mužský musí snést nějakou tu ránu a nesmí přitom naříkat, nahlédla do sousední místnosti. Tam nebylo ničím hnuto.

„Na nic tady nesahej. Je tu plno otisků a my budeme muset všechny tvé návštěvníky

obejít a vzít jim otisky prstů.“

„Ti budou rádi,“ řekla ironicky. „Už to mohu uklízet?“

Starší z obou policistů, kteří obcházeli místnost a hledali, co kde přehlédli, souhlasil, že se pokoj může dávat do pořádku.

„Jak jsi přišel k té bouli?“ To byla celkem logická otázka, která se nedala zamluvit.

„Jednoduše. Vešel jsem a dostal jsem přes hlavu. Ještě chceš něco vědět? Zeptej se, kdo mne praštil.“

„Kdo tě praštil?“

„Správně. Na tuhle otázku bych taky potřeboval odpověď. Proto tě budeme muset vyslechnout.“

Odpovědí mu byl hlasitý smích obou policistů.

„Vidím, že ti opravdu museli ublížit, jinak by tě něco takového nemohlo napadnout. Byly ovšem doby, kdy bych tě byla ochotně přes hlavu praštila, jenže z toho jsem už vyrostla.“

„Nastavte ručičku,“ řekl jeden z policistů a než mohla protestovat, měla prsty obou rukou otištěny na kartách, které jí zkušeně podstrčil.

„Proč já?“

„Abychom mohli ty vaše vyloučit. Bude jich tu jistě dost.“

Když si pak v koupelně myla ruce, uvažovala, co jim řekne. Budou přece pátrat po příčině

té nežádoucí návštěvy. Peníze, ale spíš listiny, papíry, které Závorka schovával. Když

nahlédla do vedlejšího pokoje, mířila zrakem pod roh koberce, kde stál květinový stolek a tam

79

se skrývala obálka, které Závorka přikládal značný význam. Až budeš luxovat, ne abys mi do toho lezla, varoval ji.

„Překvapil jsem je příliš brzy, co hledali, myslím, že v této místnosti nebylo. Asi v trezoru, který nenašli. Protože jsem zahlédl pohyb, jako by ten, co byl napravo ode mne, vytahoval zásuvku. Támhle tu,“ ukázal na skříňku. „Kdyby už svoji kořist měli, nehrabali by se ti v punčochách.“

V duchu přiznala, že od jejího muže bylo velmi rafinované, že to, co by zloděj hledal v trezoru, bylo schováno pod kobercem.

„Buď to bylo obyčejné vloupání, v tom případě to je naše starost,“ řekl jeden z policistů,

„nebo šlo o něco jiného, co souvisí s dalším jednáním majitele bytu. V tom případě musíme přijít na to, o co šlo. Tady by nám paní musela pomoci.“

„Jaké další jednání máte na mysli? Můj muž je už hezkých pár dnů po smrti a já mám vědět, co dělal tak významného, že to sem přivedlo lupiče?“

„Pokud to nebude to, bude to něco jiného.“

Závorková se s pochopením zasmála, policista na to reagoval tak, že zrudnul a vzápětí

zblednul. „My ovšem můžeme vycházet jenom z faktů, žádné vizionářské představy nám nepomohou.“

„Nerozčilujte se, kamaráde,“ chlácholil ho bratr unaveně. Protože jeho dovolená skončila, dojížděl za sestrou většinou koncem týdne, pokud to šlo, i mezi tím. Muselo ho rozčílit, když

přijel a hned dostal přes hlavu. „Ty doby, kdy policii pomáhali jasnovidci, jsou už naštěstí

pryč. Musí nám pomoci tady moje sestra, která snad o švagrově jednání něco věděla.“

„Pokud se nedovíme nic, co by nás navedlo na nějakou stopu, budeme to muset vzít jako obyčejné vloupání, které mířilo na peníze. Měla jste tu nějaké?“

„Toho se můj nebožtík držel, že doma není nic, co se dá ukrást. Mám jenom to, co mám v

kabelce.“

„V tom případě máte štěstí. Šperky a takové ty věci, co mají nějakou cenu a dají se odnést, postrádáte?“

„To všechno je vedle v pokoji, kam se nedostal. Díky hlavě mého bratra, podotýkám. Tvé

dubové palici vděčím za to, že mi zůstaly všechny ty rodinné památky, kterými se v kostele pyšnila naše matka.“

Společně prošli celý byt. Bylo to tak, lupiči, kteří odborně otevřeli zámek u dveří, který tam byl patrně jenom proto, aby se dveře samy neotevíraly, a který by žádná pojišťovna nevzala na vědomí při uplatňování nároku na plnění škody z pojistné události, stačili prohledat jenom jednu místnost.

80

Pak policisté požádali paní Závorkovou a jejího bratra, aby druhý den přišli na oddělení

místní policie podepsat protokol. Pro všechny to byl uzavřený případ. Pochybovala jenom paní Carmen. Její bratr zamračeně uvažoval jak to udělat, aby mohl zůstat alespoň o den déle. Musí volat do Prahy a události barvitě vylíčit.

Tak paní Carmen uklízela a bratr ji zamračeně pozoroval. Seděl a nepomohl jí, ani když ho požádala o pomoc. Co jí říkal její muž? Tuhle obálku nesmí nikdo dostat do ruky. Můžeme se hádat, přít, ale některé věci jsou mezi námi pevné, malichernostmi je nemůžeme popřít. Musíš

se mnou v téhle věci držet. Když se to provalí, jde to taky na tvůj účet. Měj to dobře schované. Nepočítal s tím, že se mu může něco přihodit. Nevěřil, že by právě v jeho městě

mohly vládnout tak divoké poměry. Zítra to dá profesorovi. Sama neví, co obálka skrývá, proto mu ji může klidně svěřit. Nedělá na něj žádný podraz. Jenom chce přátelskou pomoc. U

něj to přece nebude nikdo hledat. Vztah, o kterém věřila, že mezi nimi začíná, ji zavazoval k důvěře.

Když pak udělala večeři, vrátila se zpátky k podvečerní procházce. Na procházky nebyla zvyklá. Její muž jim neholdoval a ona, konec konců, taky ne. Raději by poseděla v kavárně

nebo ve vinárně, jenže s Oskarem Bidlem nemohla jít do vinárny. Nehodilo se, aby státní

zaměstnanec, profesor, vysedával ve vinárnách. Ani kdyby za něj zaplatila. To by určitě

nešlo, má svoji hrdost, a vůbec, bere to za špatný konec. Nemůže o něm takhle uvažovat, vždyť je to vzdělanec, intelektuál. Jaké prostředky ženského půvabu působí na intelektuály?

Večer, když byl bratr v koupelně, mu zavolala. Vypadalo to, že byl rád, že mu tím udělala radost. Řekla, že s ním musí mluvit, ať k ní zajde po vyučování. Uvedl hodinu, kdy bude mít volno. Souhlasila. K dalším důvěrnostem po telefonu nedošlo.

(26)

PÍSEMNÁ maturitní zkouška. V Bidlově případě z češtiny. Před ním sedí všichni, kteří mu po celý rok vzdorovali, nebo odevzdaně přijímali jeho snahu je poučit. Mnozí se dobrovolně

poddávali a dokonce měli o jeho předmět zájem. Teď to všechno bylo pryč, teď každý ukaž, co umíš!

Nezbytné poučení. Udělil je rád a musel si přiznat, že mu přirostli k srdci. Sem tam byl ochoten přimhouřit oko, jenže to nejde. V životě jim také nikdo nebude nic slevovat. Většina se nedostane na vysokou školu a ti, kteří se o to ani nepokusí, budou také obtížně hledat práci. Na tabuli napsal tři témata.

81

Byl zvědav, co si vybere právě Zvánovcová, se kterou měl příležitost se tento rok poněkud sblížit. Zatím seděla a nechávala se fascinovat tabulí. Co se asi děje v její hlavě? Je to pěkná

holka a nemusí mít strach o svoji budoucnost. Pěkné dívky to mají snazší. Kdejaký mužský

jim ochotně sleví z nároků, které by jinak nekompromisně uplatňoval. že by dala přednost úvaze o vlivu antické kultury na středoevropské myšlení? Určitě ne. Pak jí zůstane na výběr téma ekologické. Temelín je za humny a ona jistě leccos četla o aktivitách všelijakých ochránců životního prostředí.

Když obešel třídu, nahlížeje do papírů, na které si studenti psali koncept svých úvah, potvrdil si svůj předpoklad. Zvánovcová vsedla na plamenného koně a brala útokem atomovou elektrárnu. Nebyla ovšem sama. Kulturně historické téma předpokládalo jistou odbornost, tlachat o ekologii může každý. Tak neodborně smýšlel profesor Bidlo. V jedenáct hodin už nuda obracela oči některých studentů ke stropu, když zaklepala a vešla profesorka Rousová.

„Pane kolego, máte ve sborovně nutný telefon. Já tady počkám.“

Kdo by ho mohl volat? Ještě tak nutně, že kolegové uznali, že je možné ho zastoupit?

Ve sborovně na něj čekal ředitel.

„Pane kolego, právě volala vaše paní bytná. Byla nakoupit a když se z nákupu vrátila, zjistila, že vám lupiči vyloupili byt. Zavolala policii a ti si přejí, abyste se dostavil. Chápu, že to je věc, která je nezvyklá, i když v současných českých poměrech běžná. Ale v našem městě

určitě mimořádná. Myslím, že vás v tuto chvíli můžeme nahradit. Buďte tak laskav a předejte dozor paní kolegyni, která se uvolila vás zastoupit.“

Opravdu řekl buďte tak laskav? Bidlo se netvářil příliš inteligentně, když ředitelovu informaci dešifroval. Jakási mlha zalehla jeho vědomí a on dál, alespoň pro první chvíli, jednal jaksi automaticky. Poděkoval a vrátil se do třídy pro své věci. Měl tam aktovku s doklady, ty bude asi potřebovat.

Kolegyně samozřejmě věděla o co jde. S pochopením zkoumala výraz Bidlovy tváře a když

se přesvědčila, že vše snáší statečně, popřála mu hodně zdaru.

„S vloupačkami se nám tady roztrhl pytel,“ uvítal ho policista, jehož hodnost Bidlo nerozluštil. Hvězdička a prýmky na náramenících mu nic neříkaly. Jenom příjmení Novotný

mu bylo srozumitelné.

„Obvyklá rutina, pane profesore. Taky nejste nijak výjimečný, myslím jako oběť. Za tenhle rok je to už patnáctý případ jenom v našem městě, které má pár obyvatel. Když někomu ukradnou kozu, je to pro něj zlé, ale když vyberou byt a škoda jde do desítek tisíc, je to horší.“

82

„Pokud jste se mne snažil potěšit, že mi nebyla ukradena koza, pak jako utěšitel nejste úspěšný.“

Policista se zasmál a vyzval Bidla, aby se opatrně prošel po bytě, na nic nesahal a odhadl škodu. Pak však vytáhl pár rukavic, jaké používají chirurgové. „Tak, teď můžete brát všechno do ruky.“

„Mám tady schovaných osm tisíc. Tadyhle ve skriptech z politické ekonomie. Když jsem kdysi studoval, byl to zkušební předmět.“

„Pochybuji, že je rozumné peníze schovávat do knížek,“ projevil pochybnost policista.

„Tenhle týden mám jet do servisu s vozem a dneska jsou opravy drahé. Ptal jsem se na přibližnou cenu, řekli mi sedm tisíc.”

Z hromady knih vylovil skripta, peníze v nich byly. Zřetelně se mu ulevilo. „Víc peněz

doma nemám.“

„V tom případě máte štěstí. Hledejte dál.“

Na různá místa v bytě policisté nanášeli bílý prášek a snímali otisky prstů. Byli to titíž, kteří byli večer u Carmen Závorkové. To ovšem Bidlo ještě nevěděl, jenom tušil, že najdou-li otisky studentky Zvánovcové, pak se její návštěva stane veřejnou záležitostí. Mohl jen doufat, že na nic nesahala, nebo že její otisky od té doby náhodou setřel. Nu co, hlavně, že se nic neztratilo.

„Co tady mohli hledat? Televizor neodnesli, knížky taky ne, psací stroj je v době počítačů

k ničemu, co tady tak asi hledali, pánové, řekněte.“

„Jo, to tak vědět. Jaký to máte vůz, pane profesore?“

„Ále, takovou obstarožní citrenku. BX. Má najeto devadesát tisíc a podle odhadu, jak zjistili v servisu, totálně sjeté přední kotouče. Vnější manžety taky pryč, kleny výfuku, ani nevím, co to je.“

„Tak to máte štěstí, že jste ještě naživu,“ řekl starší policista přísně. „Říkáte sjeté přední

brzdy. A to jste s tím jezdil?“

„Já jezdím tak, abych moc brzdit nemusel.“

„Neváhejte a hned s tím jeďte do servisu.“

„Až po maturitních zkouškách. On totiž letos maturuje syn pana Moravce, co má tady ten autoservis. A já bych nechtěl, aby si mne Moravec zavazoval tím, že mi to auto opraví.“

„Jak by si vás tím zavazoval? To mi nedává smysl.“ Policista si teď Bidla pozorně

prohlížel a rozhodoval se, zda nemá na něj upozornit dopraváky.

„Takže se vám nic neztratilo. Byla to jakási domovní prohlídka. Netušíte, proč by někoho mohlo zajímat, jak si tady bydlíte?“

83

„Někdo asi předpokládal, že potřebuji uklidit. Myslím, že mne to nemine.“

„Ještě nám dejte seznam lidí, kteří vás za poslední čas navštívili.“

„Za poslední měsíc tu nebyl nikdo.“ Zadíval se na vyražené okno balkónových dveří a vzdychl. „Ten autoservis bude muset počkat.“

„Opravdu nikdo?“ policajt se pátravě zadíval na Bidla. Ten se neklidně zavrtěl.

„Když říkám nikdo, tak tím myslím to, co se obvykle myslí, že mne nikdo nenavštívil aniž

bych o tom věděl.“

„Tím myslíte lupiče. Jenže vaše paní domácí nám řekla, že jí někdo vnikl na záhon, patrně

přes plot. Našla tam stopy obuvi menších rozměrů a poničené kytky. Víte, co tam roste?“

Zatracená holka, ulevil si Bidlo v duchu. Statečně však setrval ve lži. Nejen že nepřiznal, že tam u plotu rostou petunie, alespoň mu to jednou řekla paní domácí, že jde o tyhle kytky.

„Pokud jí někdo lezl na kytky, pak je určitě nehledal u mne v bytě.“ A tím to skončilo.

(27)

VYLOUPENÝ BYT je v Čechách dnes záležitost tak nudně samozřejmá, že se nad ní nikdo ani nepozastaví. Spíš by se lidé měli s údivem ptát, co je to s vámi, že vás ještě nevykradli?

A nevykradení by si měli za provizi najímat lupiče, kteří je přivedou mezi normální lidi. Jenže to je nepřiměřená nadsázka, která nic neříká o pocitech člověka, který byl

„navštíven“ lupiči. Nemluví o bezmoci, o ponížení, které mu lupič způsobí tím, že vnikne do jeho soukromí.

To ponížení si profesor Bidlo uvědomil, když se vracel do školy. Tady na mne odněkud pohlíží člověk, který právě nahlédl do mého soukromí. Viděl to, na co koukat nemá právo. Sám si

o tom rozhodl, právo si přisvojil a já musím mlčet. Co mu udělají, když ho najdou?

Nic. Zaplatí nepojištěné okno? Sotva. Právo chrání lumpy. Kdybych ho přistihl a postřelil, půjdu do vězení, říkal si Bidlo krvelačně. Kde má být úcta k člověku, k lidským hodnotám?

Jakou úctu si zaslouží člověk, který se takhle chová?

Vztek a ponížení se vracelo ve vlnách. Chtělo se mu být sprostý, nadávat, chovat se drsně, surově. Jenže vůči komu? Jsi vzdělanec, Bidlo, už jsi pochopil, že cesta člověka k lidskosti je zdlouhavá a dokaž, že si poradíš i s tímto dokladem ubohosti a nízkosti člověka. Jo, ono se řekne.

Ve škole na něj čekaly chápavé pohledy, mírné úsměvy a listy papíru s maturitní písemnou prací z češtiny.

„Snad se do toho nechcete hned pustit, pane kolego?“ řekla kolegyně Rousová.

84

„Nechci. Byl bych v tuhle chvíli asi nespravedlivý. Ale jenom se podívám, jen tak zběžně

nahlédnu, jak to některá esa zvládla.“

Těmi některými esy myslel Jiřinu Zvánovcovou.

Pak zavolal Karle a řekl, že už jde. Ale že musí ještě na oběd, protože ho pro nával práce v poledne nestihl. Řekla, že nemusí nikam chodit, že mu dá najíst.

No prosím, řekl si s úsměvem, začíná to dobře. Už dostanu i najíst. Je to žena zkušená a já

jsem už omšelý mužský, který by se neměl divit, když se poměry takhle vyvrbí. Jenže se stáváš vulgárním, milý profesore Bidlo. že se poměry vyvrbí bys ještě nedávno neřekl. Tvůj slovník značně klesá a tobě je to jedno.

Potom ho napadlo ještě něco. Patrně pod vlivem přestálého vzrušení vyhledal v telefonním seznamu číslo obecního úřadu a zavolal otci Zvánovcovi. Nikdy ho neviděl, pokud ho viděl, nepamatoval si na něj. Zvánovec však věděl o koho jde a podivil se téměř hlasitě. Nejdřív oslovení: „Pane Zvánovče, musíte mne omluvit, že vám vnucuji svůj názor.“ Pak tomu, co za tím názorem vězelo. Výtka, že svoji dceru nepřiměl, aby se hlásila na vysokou školu. Pedagogická fakulta, obor s tělesnou výchovou by jí jistě vyhovoval. Snad není dosud všechno ztraceno, snad přihlášku ještě přijmou. K přijímací zkoušce je ochoten ji připravit. Bože, proč si na sebe pletu bič?

Uvažoval o své situaci cestou na náměstí. Hodnotil ji s rozpaky. Je na vině jeho známost s paní Závorkovou? Doufal, že ne. Budou to dramatické okolnosti těchto dní? Taky ne. Co tedy? Návštěva lupičů v bytě? Vrstva jeho civilizační úrovně byla asi příliš tenká, že neodolala tlaku okolností. Nakonec odhadl, že za tím vším bude pohlavním pud, který ho nutí

spontánně si zadělávat na budoucí potíže. Když dospěl až sem, symbolicky si odplivl. Bože, jakých nesmyslů je člověk mocen! Naštěstí jenom v mysli.

„Až se najíš, povím ti novinu,“ řekla paní Závorková a usadila ho ke stolu. Byla doma sama, na otázku, kde je její pan bratr, odpověděla, že někde pryč. Vracel se k ní z Prahy, pak zase odjížděl, opět se vracel, snad z bratrské starostlivosti, kdo ví, jak to bylo. Bidlo si byl jistý, že jeho novina bude zajímavější, proto s jídlem nepospíchal. Zatím co se loudal parkem k náměstí, musela rychle uvařit brambory, oloupat a nastrouhat okurku, řízek dala ohřát do mikrovlnné trouby.

„Myslím, že bych měl začít závidět svým ženatým kolegům.“

Vzala to právem jako poklonu.

„S novinami bych měla počkat, ale snad neublížím tvému trávení, když se ti svěřím. Navštívili mne lupiči. Zatím co jsme byli spolu u rybníka.“ Čekala, co řekne.

85

„Všiml jsem si nového zámku. Ovšem nic tady nenašli, co?“ Seděl a zamyšleně kýval hlavou. „Kdybychom věděli, co je v obálce, kterou ti nechal k opatrování tvůj zesnulý

manžel, asi bychom věděli, proč ta nezvaná návštěva.“

Udivil ji. Neuvědomovala si, že o obálce s ním už mluvila, ale to se mohlo klidně stát, že v návalu sdílnosti se o ní zmínila. Nebo, tady se zarazila, jeho studium logiky mohlo mít tak dalekosáhlé důsledky? Vybavila si, že jednou citoval nějakého Bernarda nebo Bertranda. Proto ho zmínka o lupičích nechala klidným? Zaplavil ji pocit, jaký mívá člověk, který se právě setkal s někým, kdo je hoden obdivu.

„žasnu. Kdyby se to stalo tobě, vyskočila bych až do stropu.“

„Prosím. Já ti budu dávat záchranu.“

„Tím chceš naznačit…“

„Dnes po ránu byli i u mne. Takže je docela logické, že nás sledovali a chtěli si ověřit, zda ona věc, kterou podle nich asi skrýváš, není náhodou schovaná u mne. Jenže když tady nestačili všechno prohledat, proč šli ke mně? Přece je mohlo napadnout, že tím vzbudí

podezření.“

„Proč právě podezření? Copak se nekrade a neloupí bez ohledu na nějakou logiku? My myslíme na souvislosti, protože máme ten balíček. A ten třeba s tvým loupežným vniknutím nesouvisí. Třeba mu přikládáme význam, který vůbec nemá.“

„To může být pravda. Přesto bychom měli být opatrní. Měla bys to dát bratrovi.“

„Jestli je tu nějaká souvislost s těmi vraždami, poznáme sami. Pak bychom mu to mohli dát. Dojdu pro to.“

Přišla s velkou obálkou z tuhého papíru formátu A4. Bidlo ji prohmatal. Byly v ní nějaké

balíčky, snad bankovek a určitě papíry.

„Tohle se nemohlo schovat nenápadně pod koberec,“ řekl

„Maskoval to asparágus, který se tam kadeří po zemi.“

Podala mu nůž, prohlédl ho, byl to kuchyňský nůž na maso. Opatrně obálku rozřízl v místech, kde ji přehnutý konec slepoval. Vysypal obsah na stůl.

„Pane jo,“ vzdychla vdova. Z obálky vypadly čtyři balíčky dolarových bankovek utěsněných do průsvitných sáčků. „Teda, to je peněz..“

Profesor listoval v papírech. „Tohle budeš muset dát bratrovi. Nevyznám se v tom, zdejší

poměry neznám tak, abych věděl, co znamená které usnesení městské rady.“

„Ani to nejsou usnesení, jenom návrhy usnesení,“ řekla a dávala najevo zklamání. „Pro tohle přece nemohl někdo vraždit.“

86

„Proč ne? Podívej se na tohle. Prodej nějakých pozemků na výstavbu rodinných domků. Tohle je přece benzinová pumpa a tady…“

„Rychle ty peníze schovej, brácha jde!“ zvolala.

Profesor měl co dělat, aby obálky s penězi nastrkal do kapes. Papíry zůstaly na stole.

„Připadám si jako školák přistižený při opisování,“ řekl když si podali ruce.

„Co to prohlížíte?“ nahlédl Pastušek na stůl.

„Paní Karla se mi před časem svěřila, že uschovala obálku, kterou chtěla uchránit před lupiči.“ Zahlédl ostrý pohled, který Pastušek vrhl na svou sestru. „Když u mne ti lupiči dneska ráno byli, stejně jako včera tady, odhadovali jsme, že jde o něco, co stojí za to, aby podstoupili takové riziko. U mne doma nic takového, kvůli čemu by se měli vloupat do domu, není. No a když jsme to tu rozebírali, usoudili jsme zvědavě, že stojí za to obálku otevřít. Právě jsme její obsah prohlíželi, a vy jste vstoupil.“

Pastušek nic neříkal, řekne asi až odejdu, myslel si Bidlo. že nebude brát ohled na sestřiny city, bylo zjevné už z výrazu jeho tváře.

„To ti nechal švagr?“ šlehla přes stůl otázka.

„Ano a já jsem chtěla vědět, dřív než to odevzdám policii, jestli tam není něco kompromitujícího.“

„Panebože!“ zabědoval teatrálně Pastušek. Pak dodal vztekle: „Poznala bys snad, jestli ho tohle může kompromitovat?“ nastrčil jí hrubě list papíru pod nos.

„Nestačila jsem to prohlédnout. Dobře, žes přišel.“

Mlčel, obracel stránku za stránkou. Bidlo a Závorková seděli a mlčeli.

„Mohl bych se dojít napít?“ zeptal se posléze Bidlo.

„Já vám skočím pro trochu vody,“ nabídla se Karla.

„Není třeba, kde je kuchyně už vím.“

Nenaléhala, viděla, že potřebuje bankovky rozložit po kapsách. Držel ruku na jedné kapse, kam bankovky ve chvatu nacpal, ale bratr by si toho mohl všimnout. V kuchyni je do kapes nerozložil, ale dal v kredenci, starém a rozložitém kusu nábytku, nesporně to bylo dědictví

minulých generací, do hrnce a přikryl je poklicí. Pak si nalil do sklenice vodu, vypil ji a druhou přinesl s sebou. Postavil ji mlčky na stůl před paní Karlu.

„Co jste zjistili, pokud to není tajemství v zájmu vyšetřování?“ zeptal se.

„že můj muž chtěl zbohatnout za každou cenu.“

„Být bohatý přece není nic špatného. Dneska to patří k životním normám. Když jsem kdysi ještě poslouchal přenosy z parlamentu, dozvídal jsem se tam podobné věci. že každý může být milionářem. Zejména je-li poslanec. Proč by to neměl chtít pan Závorka?“

87

„Bohatý a bohatý je rozdíl,“ řekl Pastušek.

„Jistě. Kvantitativní určitě. Hodně bohatý je něco jiného než trochu bohatý. Jak bohatý

chtěl být pan Závorka?“

„V rámci zdejších možností. Ale zemřel dřív, než se k tomu bohatství dostal.“

„Nevyvolává toto tvrzení řadu otázek?“

„Samozřejmě. Umožňuje nahlédnout do městských poměrů.“

„Nahlížení do místních poměrů pomůže odhalit, nebo snad objasnit smrt pana Závorky?“

„Nevím. Doufám, že pomůže.“

„Nebuďte, prosím, na svou sestru drsný. O tom, že šlo o doklady, které mohly pomoci objasnit nějaký, patrně trestný čin, jsme se dozvěděli až před chvílí.“

„Netuším, proč byste jí právě vy měl dělat obhájce.“

Po této poznámce, která zazněla dost drsně, profesor ztratil řeč. Dívali se jeden na druhého a Bidlovi došlo, že je na čase rozloučit se a odejít.

„Vidím, že jsem tady sice čtvrt hodiny, ale s ohledem na relativitu času je to asi dost dlouho.“ Vstal. Karla ho však zatlačila zpátky na židli.

„Ne. Tohle je můj byt a můj dům. Jsi můj host a proto se neohlížej na zamračenou tvář

mého bratra, který je tady hostem právě tak jako ty. Pokud jde o obhájce, ty si volím sama.“

„Zatraceně rychle jsi ho zvolila,“ řekl bratr ironicky, tak, že se profesorovi začala v těle vařit krev. „Přibyl další kandidát do skupiny možných pachatelů?“

„Dej si pozor na slova, bratříčku. Mohl bys taky vyletět z tohoto domu bez ohledu na své

postavení v tomto případu.“ Řekla to vysokým hlasem, který jen obtížně kontrolovala. Bylo zřejmé, že se jednání dostalo do výrazně konfliktní polohy. Profesor už chtěl být pryč, ale

nechtěl tam Karlu nechat na pospas Pastuškovým otázkám. Jenže ten je položí, nic mu v tom nezabrání.

„Být bohatý je všeobecná touha a nejen touha, objektivní potřeba. Když nejsem bohatý, jsem vystaven tlaku okolností, které mohou být nemilosrdné. Netýká se to ovšem

středoškolských profesorů, kteří, ať dělají co dělají, být bohatí nemohou. Kdo nemůže být bohatý z objektivních důvodů, musí si pomoci jinak. Na úkor toho bohatého. Úskokem, krádeží, loupeží, vraždou.“

„Chcete někoho obžalovat, pane profesore?“ zeptal se Pastušek ironicky.

„Ne. Byl to jenom pokus o vysvětlení. Obecné, nic konkrétně řešící vysvětlení, protože pro konkrétní řešení tohoto případu nemám žádná fakta.“

Po chvilce uvažování, kdy si oba sourozenci zřejmě třídili před chvílí získané poznatky a uklidňovali své vzrušené myšlenky, Bidlo pokračoval: „Bohatství může mít fascinující vliv.

88

Na své kůži jsem to nepoznal, ale z literatury vím, coto může s člověkem udělat. Bohatý

člověk je zbaven většiny potíží, které nutí nebohatého člověka k jednání. Chtělo se mi říci obyčejného člověka, ale tím bych lidem škodil. Nebohatí nejsou obyčejní. Tímto výrazem snižujeme hodnotu člověka a vyzdvihujeme bohatství na úroveň míry lidské kvality, lidských hodnot a to by byl omyl, protože bohatství zvýrazňuje pouze některé stránky lidského jednání, a snad i schopností člověka. Bohatství může podnítit, ale taky omezit tvůrčí aktivitu, která je typicky lidská.“ Zadýchával se a měl nepříjemný pocit, že mluví nesmysly. „To vše s ohledem na způsob nabývání bohatství. Proto by měla být rovnováha mezi bohatstvím a touhou zbohatnout. Potřeba bohatnout aktivizuje lidskou tvořivost, dosažený stupeň pak vede k ještě

větší aktivitě. Tady tuším protimluv. Nemám pravdu?“ Obrátil se na Pastuška.

„Ani bych neřekl. Mám-li přistoupit na vaši hru, promiňte, že to řeknu otevřeně, odvádíte pozornost od těch papírů, ale proč ne? Bohatý musí být bohatší, protože ti stejně nebo méně

bohatí mu jdou po krku. Proto čím víc, tím lépe, ale pořád to nestačí.“

„Neodvádím pozornost, jen se řečněním snažím uklidnit. Svou poslední větou jste mířil na zdejší poměry? Pochopte, že jsme byli všichni chudí. Alespoň z hlediska naší současné

filozofie, jak je moderní tvrdit, tomu tak bylo. Socialismus nedal většině možnost nahromadit nějaké statky. Hlad po penězích je všeobecný. Proto ten růst zločinnosti. Kdyby měl našinec shromažďovat korunu ke koruně a čekat až našetří, to by s tím kapitalismem daleko nedošel. Musí proto strkat ruce do cizí kapsy. Krádež je objektivní nezbytnost. Myslím, že vy, jako hodnostář soudní praxe, promiňte, nevím, jakou práci děláte, ale vím, že patříte mezi lidi tohoto druhu, kteří zločiny odhalují, ale přitom jste schopni uznat jejich nutnost. Doba to vyžaduje, jinak se nikam s tím kapitalismem nehneme. Nebo je to jinak?“

„S obavami pozoruji, že jste rezignoval na morálku. Nebo se mýlím? Taky mne děsí

představa, že učitel zdůvodňuje studentům krádež jako nezbytnou pohnutku společenského pohybu.“

„Krádež je v lidských dějinách trvale přítomný a trvale odsuzovaný fenomén, milý pane. Zavírat před tím oči by bylo zpozdilé, zejména proto, že tento jev má řadu podob a poloh. I když je podstata pořád stejná. Pokud jde o vaši narážku na morálku: to je největší licoměrnost lidských dějin. Morálka tady byla vždycky. Katoličtí biskupové světili standardy zbraní SS. To jsou historická fakta, která se mnohým z nás nehodí proto, že morálku chápou jako univerzální jev. Taky nemohu vystát, když se ponižuje naše národní minulost. Bohužel platí, že morální je to, co se právě hodí do krámu. Je to nepřiměřený, myslím tím emocionálně

nepřiměřený výrok, ale pravdivý. Raději půjdu. Neubližujte jí.“ Vstal a ukázal na Karlu.

Pastušek zůstal sedět.

89

Šla s ním ke dveřím. „Peníze jsou v hrnci v kredenci. Rozvaž, jestli mu je ukážeš. Už kvůli morálce.“

Smála se a dala mu pusu s ujištěním, že zavolá.

(28)

„NIC NEVYSVĚTLUJTE, chápu, mladý člověk, má-li příležitost, dá přednost kypré

ženě před vyschlým starochem. Dobře jste udělal, že jste na tohoto koně vyskočil. Kdybych byl ve vaší kůži, vůbec bych se nerozmýšlel. Červené, že jo? Jaké jiné.” Hoteliér Beran hlaholil až nepříjemně hlasitě a doširoka při tom rozhazoval rukama. Bidlo se naproti němu rozpačitě rozhlížel, kdo všechno přihlíží tomuto vítání ztraceného syna, jak ho Beran při úvodním potřásání rukama nazval.

„Plno starostí, pane Berane. Máme na krku maturity, to je období, kdy se všichni studenti, kteří se léta věnovali všemu možnému s výjimkou studia, snaží zameškané dohonit. Učitel jim v tom musí trochu pomoci. A pak mne taky vykradli. Hrnou se všelijaké potíže. Člověk chce všechno stihnout a život je krátký.“

„Co to mluvíte, proboha, život je krátký! Všichni ho máme tak akorát a vy si stěžujete. Lidská zchátralost tělesná i duševní má svoji přirozenou hranici. Je to tak spravedlivě

vyměřeno. Když je co brát, tak si beru. že vám lupiči udělali škodu, o tom jsem už slyšel. Tady se nic neutají.“

„Já taky nemám co tajit. Vyrazili okno a mladý Berka mi ho zasklil. Dvojité sklo balkónových dveří. Víte, co to dneska dělá? Chtěl jsem s vozem do servisu, tak zkrátka nebudu jezdit. Alespoň bude na našich silnicích nějakou dobu bezpečno.“ Smál se a Beran s ním.

„Ztratilo se vám něco?“ upíjel a se zájmem se díval na svého hosta.

„Já tam nic nemám, nic, co by mohlo nějakého pokoutního zloděje zajímat. Jenom knížky a o ty dneska nikdo nestojí.“

„Tak proč tam lezli, když nic neodnesli? Já bych řekl, že lupič, který riskuje, že ho někdo přistihne, jde na jistotu. Ví, co chce. Tohle je mi divné.“

„Nejste sám. Slyšel jsem, že podobných vloupání bylo u nás tenhle rok asi patnáct. Je to možné?“

„Říká se leccos. Kdo vám tohle řekl?“

„Policajt, který u mne snímal otisky prstů.“

„Když to řekl policajt, nejspíš žáček, bude to asi pravda.“

90

Bidlo nahlížel do své sklenice. Všiml si, že ho Beran nevyzval k přípitku, jak obvykle dělával. Mlčky proto zvedl sklenici a upil.

Netušil, co vyvolalo náhlou vzpomínku: Když jel posledně vlakem, míjel Olbramovice. Vlak zastavil a Bidlo si prohlížel dvojici vedlejších kolejí. Mezi pražci tam rostly keříky fialových kvítků. V tomto pustém prostředí šel život svou cestou bez ohledu na vše, co se dělo kolem. Přesto mu rostlinky připadaly být beznadějně ztracené, jako je ztracený člověk v mlhovině Vesmíru.

„Všechno se mi to zdá být strašně zvláštní, pane Berane. žijeme tragickou dobu. Pardon, doba je doba, plynoucí čas se prolíná s událostmi, které se nás nestejně dotýkají a my jimi

vzpomenutý čas ilustrujeme. Někdo jsme šťastný, druhý ze stejných důvodů nešťastný. Tragický je asi jenom princip věčnosti, který se nás dotýká. Který v sobě žijeme. Člověk ho objevuje v druhých lidech, ve svém vztahu k nim, k obci a ke státu, velkému to společenství

lidí.“

„Co to říkáte, profesore?“ divil se Beran.

„Co to říkám? že můj osobní prožitek mne poznamenává, že v něm objevuji nejen velikost doby, ale i její ubohost. Ty dva protiklady, které jsou nutné, aby celá tahle stavba stála. Celý

tenhle náš svět. Včetně vašeho hotelu a mého nepojízdného automobilu, který má sjeté brzdy tak, že se v servisu zděsili a požádali mne, abych jel domů krokem.“

„Proč jste to tam hned nenechal?“

„Případná otázka. Neměli něco, co k tomu patří. Stálo by to na ulici, tak to musí stát u mne před domem.“

„Vidím, že vás ta loupež pěkně vzala. Ale to přejde. Dneska si musí našinec zvykat na horší věci. To víte, už to tak je, že obstojí jenom zdatní. Konkurence se s námi nemazlí. Psal mi syn, já myslel, že je v Holandsku, ale zatím žije ve Švýcarsku.“ Vyndal z kapsy rozměrnou obálku. „Píše, že letos nepřijedou, budou doma. Tohle by vás mohlo zajímat, když mluvíte o tragické věčnosti.“ Rozprostřel na stole dopis a nahlížel do něj. „Zhroucení komunismu prý

chápou Švýcaři jako škodu. Tenkrát to byl heile Welt, dokonale fungující společnost, tím myslí Švýcarsko, pořádek, kvalitní služby, plná zaměstnanost, dobře fungující sociální

systém, peněz jako želez, na ničem se zbytečně nešetřilo, auta se nekradla, domy se nevylupovaly, lidi nepřepadávali a sotva se otevřely hranice, konec. Teď podnikatelé

překládají výrobu na východ, Rusko je bezedný sud, do kterého se sypou peníze a kterého se všichni bojí. O mafii dřív slyšeli, že je někde na jih od Neapole, ale teď tam operují mafie ruská, ukrajinská, albánská, rumunská, bulharská a kdo ví jaká ještě. Vylupují lidem byty a domy, stahují se tam uprchlíci z poloviny světa a jak dřív platilo, že všechny cesty vedou do

91

Říma, teď vedou do Švýcar. Takový otrhanec zničí na hranicích doklady, dostane jídlo a kapesné a trvá to rok, než ho úřady identifikují, pak se odvolá, to jsou další dva roky, mezitím si pořídí děti a je tu humánní důvod pro získání práva pobytu. Národní host, kterého vyšetřují, prý nesmí pracovat a tak lidi volají: zlatý komunismus, zlatá železná opona. To tu byl klid a pořádek. Nepřipomíná ti to, otče, tak trochu české poměry?“ Beran složil dopis a vrátil ho do kapsy.

Profesor seděl zamyšleně, věděl, že by měl něco říct, ale co?

„Je to smutné. Někdo by se nad tím měl zamyslet.“

„Nic nevymyslíte. Alespoň nic, co by věci nějak pomohlo. Rozpad systému a stěhování

národů, které následovalo. Chce to jedině čas, nutnou dobu, ve které všechno vykvasí. Vždyť

naši předci tohle zažili několikrát, změnu, která vyvrátila poměry z kořenů.“

„Asi máte pravdu, pane Berane. Jenže se to odehrávalo za naivních poměrů středověké

politiky.“

„Vy byste mne rozesmál! Naivní poměry. My si tady lámeme hlavu s nožem v jedněch zádech a tenkrát se nad podobnou praxí sotva někdo pozastavil. Když čtu noviny, dozvídám se věci, které by slušný člověk patrně ani nechtěl vědět. Mažou nám med kolem huby a já teď

skutečně nevím, proč to říkám. Nevíte, jak jsme se k tomu dostali?“

Bidlo věděl, ale raději řekl, že asi ráno vstávali z postele špatnou nohou.

„Asi jo, profesore. Jste celý rozložený. Nechme těch řečí, nebo na nás padne smutek. Já

mám náhodou dobrou náladu už od rána, i když vím, že kluk nepřijede, protože musí hlídat

barák před zloději. To víte, že mne kooptovali do městské rady? Shodou okolností za nebožtíka Závorku.“

„Já jsem ani nevěděl, že Závorka reprezentoval moc. Za jakou stranu?“

„Jako živnostník nebyl v žádné straně, já taky ne. Jenom nezávislý nahradil nezávislého. Má to své výhody.“

„Jaké, prosím vás, poučte mne.“

„No, nejsem závislý na usneseních těch nějakých partajních výborů, které se dohodnou, že nějaký jejich významný funkcionář by měl dostat tu či jinou prebendu. No, ony ty prebendy, které se tady přiznávají, vlastně ani prebendy nejsou, ale sem tam to členství nese nějakou užitečnou známost. To už tak je.“

„A už jste stačil něco takového rozhodnout?“ smál se Bidlo, protože mu tahle hra na přidělování prebend přišla k smíchu.

„Budete se divit, ale stačil jsem přemluvit radu, aby dala lakýrníkovi Slepičkovi práci. Pamatujete se na něj?“

92

„žena ho bije.“

„Správně. Neměl do čeho píchnout, vaše škola potřebuje natřít okna, práci bude mít na celé

léto. Záslužný čin. Kdybyste potřeboval, máte tady levnou a kvalitní službu.“

„Mám takový neurčitý dojem, že si teď budou všichni členové rady ve svých domech natírat dveře a okna. Nemám pravdu?“

„Umíte být pěkně protivný. Takového jsem vás neznal.“

„Mne by spíš zajímalo, pane Berane, jestli se něco vyšetřilo o tom našem někdejším kolegovi, který tady sedával vedle mne a pak tak nešťastně skončil.“

„Nic nového. Sebevražda. Rozšířil jsem po svém okolí váš názor na tuhle věc, vražda a následná sebevražda. Každý to uznává jako pravděpodobné.“

„Mne na tom mate jenom ta pravděpodobnost. Kdyby to byla pravda, bylo by to alespoň

jisté, určité. Ale je to jenom podobné pravdě.“

Správně, říkal si v duchu. Když je něco podobné pravdě, může to potom být i lživé. Předstírá to pravdu, kterou máme na mysli, když mluvíme o něčem, co je pravdivé, co se shoduje s poznáním, které vychází z posouzení objektivních zkušeností. Ještě si stačil vybavit školní zkušenost, že pravděpodobnost je jistý stupeň možnosti, že se událost uskuteční. Takže to nemusí být fatálně lživá záležitost. To ho nenaplnilo nadšením, protože věřil prvnímu impulsu.

„Kdyby u toho byli svědci, jenže ti nejsou, tak to může být jenom pravděpodobné. Nelamte si tím hlavu.“

„Víte, pane Berane, že sedíte na horké židli? Nemyslím tuhle, myslím tu obecní. Já jsem došel k názoru, že toho Závorku mohl koncipient zabít i z jiných důvodů, než zavdávala ta dívka. Co když šlo o něco, co souviselo, jak jste řekl, s nějakou prebendou. Vždyť to byl právník, který viděl za kulisy, a nějaký ten pokoutní kšeft mu třeba začal dělat starosti.“

„A on jako právník vzal spravedlnost do svých rukou. To vás teď napadlo?“

„Máte pravdu, je to asi nesmysl. Ale když jste mluvil o těch prebendách…, omlouvám se.“

„Ovšem paní Závorková je krásná žena. To je jedinečné dědictví, které nebožtík zanechal světu.“ Beran čekal, jak Bidlo odpoví.

„Pouze člověk mezi lidmi, pane Berane.“

„Jak to myslíte? Člověk mezi lidmi. Vídají vás, jak ji navštěvujete. To víte, malé město.“

Zatvářil se potměšile.

„Myslím, že se paní Závorková ve většině znaků shoduje s ostatními ženami. Co ji odlišuje, se ovšem shoduje s menší skupinou žen a dívek. Já zatím nevím dobře, co to je. Neznám ji tak, abych mohl podat referát. To, že jsem ji několikrát navštívil? Jestli to veřejnost vzrušuje,

93

mne příliš nezajímá. Lidé mají sklon vzrušovat se kdejakým nesmyslem. Paní Závorková by ovšem měla dbát o to, že je vdovou teprve krátce.“

Tady jsi, kamaráde, šlápl vedle. Říká se tomu licoměrnost nebo nějak jinak? Vdova by měla dbát o svou pověst a ty té pověsti pomáháš? Sám nad sebou kýval Bidlo hlavou. Beran však hleděl přibližně tak, jak hledí člověk, který neví, co si má myslet.

(29)

„PODÍVEJ SE z okna!“

Tuto větu pronesla paní Carmen-Karla Závorková a vyzvala tím profesora Bidla, aby se vyklonil a stal se tak terčem žádostivých pohledů říkajících: Už je ruka v rukávě. Ta potvora ho už lapila.

Jenže vdova neměla zájem na zveřejňování lapacích úmyslů, pouze chtěla upozornit na pamětihodnosti svého města.

„Co tam mám, proboha, vidět? Nemůžeš být určitější?“

„Nic nevidíš?“

„Vidím leccos, ale netuším, na co se z toho mnohého mám soustředit. Souhrnný pohled na náměstí mi neříká celkem nic nového.“

„Jen se dobře podívej.“

„Už zase ta neurčitá výzva. Dívám se, jak nejlépe umím. Vidím sem tam novou fasádu, reklamu vybízející k lecčemu, zejména k marnotratnému vydávání peněz, vidím tváře, některé

jsou mi povědomé.“

„Tak především: Kdo všechno mohl mého muže zavraždit? Především pan koncipient, mladík, který mohl být schopný všeho. Když ho jen tak pro formu vynecháme, kdo ještě?“

Při nejlepší vůli letmý pohled na náměstí odpověď na tuto otázku Bidlovi neposkytl. Chtěl se proto vyslovit k logice, jakou vládne paní Karla, ale raději se zdržel a pokorně odpověděl:

„Ten prodavač, který po tobě planul zrůdnou touhou.“

„žertuješ nepříliš vhodně. A když už, tak proč právě zrůdnou touhou. To je výraz, který

v našem kraji nikdo neuplatňuje. To máš z knížek. Zrůdná touha je přirozená touha, jen je silnější než ta normální, která je jen tak, tak? Ale dobrá. Dál.“

„Dál nevím. Náhodný kolemjdoucí, který chtěl něco ukrást a byl Závorkou přistižen.“

„Jak ze skladu táhne štůček gabardénu. Dobrá. Další.“

„Zrůdná touha…“ Bidlo se zatahal za lal ůček pravého ucha. „To vypadá na vyjadřovací

kýč. Lze-li ovšem mluvit v tomto smyslu o kýči. Nejspíš o vyjadřovací neobratnosti. Mohl

94

po tobě toužit. Každý jsme přece mocen sexuálního planutí. Proč by se to mělo vyhnout

právě

jemu?“

„Ani profesoři nejsou ušetřeni?“

„Myslím, že se jim nic běžně dostupného nevyhýbá. Snad,“ tady se zarazil, „své touhy střeží větším množstvím určitých zábran. Ale to taky nemusí být pravda.“

„Kdo je další podezřelý?“

„Když vezmu v úvahu, že tohle město má několik tisíc obyvatel, že je z toho polovina mužů, že z té poloviny je snad čtvrtina schopných a odhodlaných…“

„Když jsem říkala, aby sis všiml, co je na náměstí zajímavého, tak jsem myslela na hotel, který byl nebo ještě je na protější straně.”

„Zadání úkolu bylo dost nepřesné. Značně nepřesné. Já jsem se rozhlížel po někom, kdo v ruce třímá nůž a ve tváři má odhodlaný výraz. Na protější straně je dobře dvacet domů. Mezi nimi hotel „U zeleného stromu“. Ale to je spíš ruina než hotel.“

„Správně. Jenže, a to je důležité, několik lidí se správnou podnikatelskou energií pojalo úmysl tu trosku opravit. A hned tu máme vhodné podnikatelské prostředí. Zákony trhu začnou nejdřív pučet jako kvítka na jaře a potom bujně působit. Nic ti to neříká, pane profesore?“

„Proboha, to otvírá obrovskou příležitost pro rozvoj a uplatnění fantazie, zejména podnikatelské. Myslíš, že stojí za to o tom uvažovat?“

„Můj bratr se o tom už nenápadně zmínil. Dělal, že o nic nejde. Já ho znám, určitě o nic nejde.“

„Co ten tvůj bratr vlastně dělá?“

„Teď si tady vybírá dovolenou. Den po dni. Taky se divím, že ho to baví. Přijede a za dva dny odjede. V Praze čekají v létě nějakou velkou akci, proto si volno vybírá teď. Prý pátrá

zcela neoficielně se souhlasem policajtů. Je něco jako státní zástupce. Mně to nic neříká, koho to vlastně zastupuje?“

„Přijde dneska brzy domů?“

Podívala se na něj pohledem mířeným zdola, až zčervenal.

„Doufám, že ne. Jel někam, patrně na kraj. Potřebují něco zjistit ve spořitelně.“

„Je mi jasné, co potřebují zjistit. Jaký je pohyb peněz na určitém účtu. Samozřejmě. Chudák koncipient. Taková zbytečná smrt.“

„Zbytečná proto, že tady mohl ještě být? že se neobětoval pro nějakou velkou věc, zřejmě

národní? V tom případě byla asi zbytečná. Alespoň z hlediska pozůstalých. To však nebudeme řešit. Jenže ty uháníš dopředu jako splašený. Vydrž chvíli. Nejdřív fakta a potom

95

závěry. Ale ty tady vyslovuješ jenom pracovní hypotézu. Nemám pravdu?“ Pohladila ho po tváři.

„Samozřejmě, právě teď se překonáváš. Je tu jenom otázka, jestli tvůj bratr něco řekne. Aby nám vraha nezatkli dřív, než postoupíme s luštěním trochu kupředu.“

„Mám dojem, že to neuzavřou. že celá věc zůstane otevřená. Za co dostal můj muž tolik dolarů?“

„Bylo jich hodně?“

„Nebudeš mi věřit, ale já jsem je nepočítala. Jestli to byl úplatek, dostal je za něco, co třeba slíbil, ale nesplnil. A dodavatel…“

„Krásný výraz pro úplatného podplatitele.“

„…si to s ním razantně vyřídil.“

„Musel jednat pod vlivem náhle vyvřelých emocí. Náhlé hnutí mysli je ve shodě s tak fušerským provedením.“

„Já myslím, že to muselo souviset s jeho funkcí v městském zastupitelstvu. S tím si už bratr poradí. Stačí, že mu dám ty dolary. Kdo přišel k tolika penězům v téhle měně? Nějaký

podomní obchodník určitě ne.“

Kolik dělá jeden dolar v přepočtu na koruny? A právě teď začíná v poměru k euru klesat. Pane jo, to by bylo nové auto. Profesor pozoroval, jak v něm klíčí soukromovlastnický pud. Měl co dělat, aby ho potlačil.

„Jsou to všechny možnosti?“ zeptal se raději, aby odvedl pozornost od peněz.

„Jestli koncipient nezavraždil mého muže, tak proč zemřel a jakou smrtí zemřel?“

„Tady jsme v koncích. Na téma sebevraždy, která je pravděpodobná, nevíme nic a taky se asi nic nedovíme. Jakés takés dobrodružství tvého muže s naší studentkou je směšná mezihra, kdy si muž postižený nepříjemnou indispozicí namlouvá, že výměna manželky mu může pomoci. Proto nebyl zavražděn jejím ctitelem. A jsme tam, kde jsme byli. Radím nechat toho.“

„Přitom musíme být krok od řešení. Ten krok uděláme ve chvíli, kdy…“ zarazila se uprostřed věty. Výraz její tváře přiměl Bidla taktně odvrátit hlavu.

„Ve chvíli, kdy?“ napověděl jí.

Podpírala si nešťastně hlavu. „Měla jsem jakési tušení, ale ukázalo se být liché.“

K jejímu tušení se nevyjadřoval. „Nevím, neznám všechny lidi, vlastně jich znám dost, ale nenapadá mne nikdo, kdo by od tvého muže, místního potentáta, mohl vyžadovat nějakou úsluhu. Jenom mne udivilo, že hoteliér Beran, který nedávno odmítl pomoci jednomu

96

lakýrníkovi, jehož jméno jsem zapomněl, se najednou změnil v lidumila a prosadil mu na obci zakázku, která postaví lakýrníka ekonomicky na nohy.“

„Musí v tom jet několik lidí. Někdo vrazí mému muži nůž do zad proto, že nedostál slibu. Pak někdo prohledává tvůj a můj byt. Jestli má na svědomí i koncipienta, pak to musejí být alespoň dva chlapi. Jeden by ho, jak jsi řekl, nepověsil.“

„Třeba to jsou dvě věci, které nejsou na sobě závislé.“

„Myslím a doufám, že se mnou budeš souhlasit, že bychom se asi neměli plést do věcí, ve kterých nejsme odborníky. Nějak moc se to zamotalo.“

„Nenápadně mi naznačuješ, že věnovat se tomu, v čem se vyznáme alespoň trochu víc než

v luštění detektivních záhad, by bylo právě teď vhodné?“ zeptal se profesor s úsměvem, který

by nezávislý pozorovatel nazval jako licoměrný.

„Příroda nás vybavila jistými schopnostmi, a časem jsme nabyli přiměřenou dovednost. Škoda toho nevyužít. Uvažuji jen, které schopnosti to tak asi mohou být,“ napodobovala způsob jeho vyjadřování.

že vyhlášené uvažování nemyslela doslova dokazovala tím, že odkládala kusy své

garderoby, aniž je ukládala, lítaly jednotlivé její části po pokoji, a profesor jenom taktně

odvracel hlavu, ale odvracel ji zbytečně, protože vzápětí došlo i na něj, a tato likvidační četa se zhostila svého úkolu důkladně, a možno říci, že dokonale.

(30)

BRATR PASTUŠEK přijel dřív, než se stačil Bidlo rozloučit . Auto zastavilo pod okny a mírný zmatek v Bidlově vědomí zaplašila paní Karla tvrzením, že stejně nemají důvod něco skrývat, tak ať počká a nikam nechodí.

„Vidím, sestřičko, že to bereš hopem,“ řekl bratr, když se s nimi přivítal.

„Máte-li výhrady proti mé přítomnosti, buďte tak laskav a řekněte to přímo.“ Profesor cítil, jak mu při těch slovech, která vyslovil jaksi proti své vůli, tuhnou lícní svaly.

„Nesmysl. Moje sestra nikdy nemyslela na to, co o ní její okolí říká.“

„Dokud mě lidé pomlouvají, tak žiji. Až umřu, ztratím se z jejich světa a nebude pomluv.“

Řekla to důstojně a Bidlo se proti své vůli musel zasmát.

„My tady, pane Pastušku, pořád řešíme ty vraždy.“ Bidlo počkal, až se Pastušek vrátí

z předsíně, kde se přezouval do domácích papučí, patrně byly po švagrovi, protože tuhle část garderoby si sotva vozil na služební dovolenou. To Bidlo se přezouval do nové domácí obuvi, kterou paní Carmen prozíravě zakoupila. Teď cítil potřebu nějak objasnit důvod své

97

návštěvy. Samozřejmě, že zbytečně. Pastušek nebyl dnešní a možná, že znal i svou sestru z té

strany, která byla Bidlovi dosud skryta.

„Řešíte vraždy.“ Pastušek se posadil za stůl a díval se upřeně na profesora. Ten měl čisté

svědomí, proto jeho pohled klidně opětoval. „Co jste vyřešili?“

„Nám se to jeví takhle. Smrt pana Závorky souvisí s tím, že mu někdo dal velký úplatek za cosi, co měl na obecní radě zařídit a nezařídil.“

„Abych nezapomněl,“ skočil mu Pastušek do řeči, „máš ty dolary?“ Zabodl přitom pohled do své sestry, až naskočila.

„Mám,“ řekla nerada. Ani se nezeptala, jak se o nich dověděl.

„V pořádku. Pokračujte.“

„Dostal peníze. Za tolik peněz muselo jít o velice významnou věc, já skromně uvažuji, že to souviselo s hotelem naproti, támhle na náměstí.“ Ukázal za sebe k oknu. Co dál říkal, se z něj dralo se značným odporem: „Proto by padalo případné podezření na pana Berana, kdyby chtěl zabránit, aby se tu objevila konkurence. Ale to je jen holá spekulace, která nemusí

odpovídat pravdě.“ Bidlo si uvědomoval slabinu své konstrukce. Jenže paní Karla se na něj povzbudivě usmívala. „Samozřejmě to je nesmysl. S Beranem to nejde dohromady. Takový

milý a hlavně rozumný člověk by přece neorganizoval vraždu kvůli několika dolarům.“

Pastušek se zasmál. „Těch dolarů není několik, ale čtyřicet tisíc. Taky je švagrovi nedal Beran, ale on je docela legálně získal prodejem stavební parcely, kterou měl v krajském městě. Koupila ji jedna švédská firma a bude tam stavět výrobní závod. Tato osvícená

hypotéza vcelku padá, vážení řešitelé. Mohl bych dostat kafe?“

„A proč měl ty peníze doma?“ vydechla Karla překvapeně.

„Asi proto, že jsi od něj chtěla odejít. Kdyby byly někde v bance, musel by se s tebou dělit. Asi tomu bude tak.“

„A jsou teď všechny moje,“ neřekla to zkroušeně jako litující vdova, ale jako člověk, který

přišel náhle k jmění, a který ví, jak s ním naloží. „Nejsem teď podezřelá, že jsem ten mord zorganizovala?“

„Kdybys o penězích věděla, mohli bychom o podezření uvažovat. Zapomněla jsi na tu kávu,“ připomněl jí Bidlo.

„Omlouvám se, ale člověku jen tak pro nic za nic nepřiletí do klína půl druhého miliónu. Nebo je to snad víc, nebo míň? Jde dolar pořád nahoru?“ volala z kuchyně, odkud bylo slyšet, že napouští do konvice vodu.

„Tím je ovšem vražda vašeho švagra opět otevřenou záležitostí. Nebo se máme vrátit k naší

hypotéze?“ položil otázku Bidlo.

98

„Jak zněla vaše hypotéza?“

„že měl Závorka jistý zájem o jednu dívku, se kterou chodil koncipient Růžička, a ten ho ze žárlivosti zavraždil a pak pod tlakem výčitek svědomí se sám sprovodil ze světa.“

„Zajímavá hypotéza. Můžete mi říct jméno té dívky?“

„Je mi líto, musel jsem jí slíbit, že ji nikomu neprozradím.“

„Co když to je opravdu tak, jak říkáte, jak potom chcete pravdu utajit? U soudu se nic zakrývat nesmí.“

„Uznáte jistě, že na tak malém městě, jako je naše, se všechno s člověkem vleče a to děvče tady chce žít. Sotva by tady obstála, kdyby vyšlo najevo, že měla pletky se ženatým mužem. To není Praha, kde se člověk ztratí a kde je mnohé dovoleno.“

„Najednou hájíte čest jakési studentky, která se nebála navazovat vztah se ženatým mužem, opakuji přibližně vaše slova, a vám nevadí, že navazujete vztah s právě ovdovělou ženou, která je pod dohledem veřejného mínění celého města.“

Profesor zrudl a myšlenky mu v hlavě klokotaly ve vysokém stupni varu. Vstal a pronesl neuváženě a hlasitě: „Já svůj vztah k vaší sestře obhájím i před veřejností. Jestli z této veřejnosti vyloučím vaši osobu, bude to proto, že…“

„Nic neříkej!“ křikla Karla právě včas, protože Bidlo netušil, proč by měl z veřejnosti vylučovat jejího bratra. Jenom proto, že ho právě rozčílil tím, že mu nastavil zrcadlo?

„My si to tady, bratříčku, mezi sebou vyřešíme. Ty se postarej, aby Závorkův vrah seděl v base. My dva se tím přestáváme zabývat. Našli jsme ti plno lejster, ve kterých bude asi nějaká stopa. Tak se, páni policajti, snažte, a nechte na pokoji mladou holku, na které si chtěl starej kocour brousit drápy.“

Pili kávu a všeobecné rozčílení pozvolna opadalo.

Profesor přesto pokládal za nutné situaci trochu odlehčit. Řekl: „Říman Invenalis kdysi pronesl moudrá slova: Facit indignatio versum. Rozhořčení samo plodí verše. Psal satiry na neudržitelné poměry římské. Rozhořčení nad nimi mu vnucovalo odsuzující verše. O dva tisíce let později jiný evropský klasik tento výrok trochu pozměnil: Indignatio facit poetam. Rozhořčení dělá básníka. Nejsem si však jist, zda právě tohle je namístě citovat.“

Oba jeho hostitelé teď na druhé straně stolu uvažovali o jeho slovech, usmíval se jenom jeden. Paní Karla se ptala sama sebe, čím asi tak nahradí staré Římany v Bidlově vědomí, a jak dlouho jí to bude trvat.

„Zní to hezky,“ řekl posléze Pastušek, „jenom nás to k řešení případu neposouvá.“

„Nic podobného jsem ani neměl v úmyslu. Chtěl jsem jenom odvést vaši pozornost od věci, která je konfliktní a nevnášet už do tohoto společenství další rozpory. Nebo spíš

99

vznikající napětí uvolnit. Nikdo z přítomných nemá podíl na situaci, která souvisí s oběma neštěstími. Myslím aktivní účast. Tak proč máme být ve sporu?“

Teď paní Karla na profesora pohlížela s mírným obdivem, Pastušek chvíli uvažoval o veršujícím Římanovi, pak nad ním mávl rukou jako nad putovní záhadou a zeptal se:

„Kdyby můj švagr nezemřel, byl by těch čtyřicet tisíc dolarů investoval do podniku, který by zaměstnal řadu lidí. Kdyby se těch peněz zmocnil někdo druhý, kdo o nich věděl a patrně po nich šel,byl by udělal něco podobného. I v tom případě by město na tomto zločinu profitovalo. Není to zajímavé, pane profesore?“

„Proč nějaká vlivná strana nevyhlásí jako svůj program beztrestnost pro lupiče, kteří se zaručí, že nakradené milióny vloží do zdravého podnikání? Možná, že by vyhrála volby. Náš

člověk je už z těch nepřehledných poměrů dost zblblý, aby tomu naletěl. Konečně, bylo by to jako v Americe za prvotní akumulace. Mnozí z dnešních slovutných amerických podnikatelů

měli své prapředky na pirátských lodích. Tady to je jenom malá varianta téhož.“

„Jo, jenže pokud nejsou tvoje slova pouhou pomluvou, protože nemůžeš jeden případ zobecnit do takových rozměrů, pak je tu rozdíl. Ti naši si za takhle získané peníze kupují vily ve Španělsku, nebo je ukládají v cizích bankách. Zloděj zlodějům nevěří.“ Paní Carmen uplatnila názor opřený o veřejné mínění.

Seděli proti sobě, každý myslel na něco jiného, ale vcelku mysleli na totéž.. Nahlas to posléze řekl profesor Bidlo: „Řekl bych, že příčinou tohoto zločinu, byl-li to ovšem tento důvod, je všeobecně rozšířená touha po zisku, která je větší než legální možnosti jeho dosažení.“

„To je ovšem všeobecně rozšířený názor, milý pane,“ řekl Pastušek s mírnou ironií v hlase.

„Problém lidstva proto je dosáhnout toho, aby společenský řád, který tu je a který má

tendenci se upevnit, nestál na krádeži jako východisku. Zatím tomu tak není a já mám obavu, zda se to vůbec kdy podaří. Já, například, jsem honorován způsobem, který mne nutí vážně

pochybovat o spravedlivé odměně za práci. Stát mne zjevně okrádá. Mám to trpět? Nebo mi radíte, abych vyšel demonstrovat a nechal se od vašich kolegů mlátit po hlavě? Divíte se. Takové myšlenky v hlavě středoškolského učitele. Jsou to myšlenky trvale přítomné, stovky let přítomné a patrně je dáno jim být věčnými. Pochybuji, že lidstvo objeví takový způsob organizace lidských věcí, který by tyto myšlenky nahradil něčím vyšším, lepším, spravedlivějším. Pokusy tu už byly a víme, jak skončily.”

„Četl jste dnešní noviny?“ zeptal se Pastušek. Dopil kávu a požádal sestru o sklenici vody.

„Nečetl. Proč bych měl číst to, co o sobě kdejaký klouček odrostlý z krátkých kalhot novinářské fakulty vypravuje? Vždyť tam většinou nejde o to, co se skutečně děje, ale o to,

100

co si dotyčný o věci myslí. To je mi, odpusťte, šuma fuk. Jakým právem mi to strká pod nos?“ Bidlovi se podařilo rozčílit se. Byl to nějaký vnitřní tlak, do té doby potlačovaný, který

najednou vyvřel? Nahromaděná protivenství, která si najednou uvolnila cestu, patrně

v nevhodnou chvíli. Kdyby o tom přemýšlel, byl by asi žasl.

Na to Pastušek: „S vámi je potíž. Já nevím, co to s těmi lidmi dneska je. Za každou cenu v opozici proti všemu.“ Roztáhl náruč a pak dal rukám rezignovaně klesnout. „To je přece záležitost všeobecných svobod. Dotyčný má právo říkat, jak věci vidí a co si o nich myslí.“

„Správně. Mně ovšem stačí nekomentovaná fakta. Ne to, co si o nich kdo myslí,“ teď mávl resignovaně rukou, „omlouvám se. Nechtěl jsem se vyjadřovat drsně.“

„Zbytečně se rozčilujete. Když s něčím nesouhlasím, nečtu to. Vyslovený poznatek nejste přece povinen respektovat. Tak to dneska chodí.“

„Proč tě to rozčiluje?“ přidala se paní Karla. „Proto, že vrahem je zahradník? To se přece dalo čekat. Měli jsme dobrou vůli a málo faktů. Tadyhle brácha má asi faktů dost, ale stejně je vedle. Už mu to trvá moc dlouho a vrah se asi někde za bukem směje. Jak dlouho to trvá

v Čechách, než chytnou vraha?“ Karla byla spokojená s vývojem věcí. Byla spokojená i s profesorem, kterému zatím neříkala křestním jménem, protože se rozhodla pro něj nějaké

přijatelné vymyslet. Jméno Oskar bylo obtížné vyslovit, znělo to, jako by měla v hrdle kartáč.

„Připravte tu studentku na to, že ji budeme muset vyslechnout, pane profesore.“ Pastušek byl přece jenom úředník, který nemohl dávat přednost citům, které ho poutaly k sestře.

„Jestli to udělám, budu trvat na dvou podmínkách. že ji budete vyslýchat až po maturitě, ta se koná posledního května. Druhá: že u toho výslechu budu přítomen. Já jsem jí slíbil, že o věci pomlčím a pro mne jako učitele je kruté slib porušit. Chápete mne?“

„Chápu. Protože se však pátrání nemůže zastavit, nebo přerušit, přijďte zítra sem na stanici a já vás tam podrobně vyzpovídám. Dozvíme se patrně všechno to, co nám děvče potom řekne samo a tak budeme moci jednat dočasně bez ní.“

Když se rozcházeli, byli všichni spokojeni. Jenom Bidla tížila otázka, proč měl právě dnes číst noviny.

(30)

VE „SVATÉM TÝDNU“ doplňovali studenti zásoby energie a poznatků, někteří se hroutili, jiní chodili hrát volejbal a profesor Bidlo měl téměř jistotu, že jeho nezbedná studentka Jiřina Zvánovcová patří do této druhé skupiny. že jí nevědomě křivdil dokazuje pouze to, že i odborník na studentskou duši se může mýlit. V tomto týdnu se však razantně změnilo počasí,

101

jako by se „zmrzlí“ někde zatoulali a přišli se zpožděním. Na sídlišti na kraji města začali dokonce i topit. Po předčasných letních vedrech z poloviny května to byla studená sprcha dokazující, že příroda se rozhodně nemíní uchýlit do vyběhaného řečiště meteorologického stereotypu.

Ve škole už věděli, kdo bude předsedou zkušební komise a proto hloubali nad nedostatky své vzdělávací práce. Byl to fyzik. Bidlo to bral jako štěstí, ovšem věděl z praxe, že to je štěstí

problematické, protože podobní páni dohlížitelé se obvykle snažili vyniknout v oborech, ve kterých nebyli odborníky. Takže se může šťourat v poezii osmnáctého a devatenáctého století, protože si něco rychle přečetl o osvícencích.

Skupina studentů požádala Bidla o poslední kolektivní konzultaci vedena naivní vírou, že uvolní nějakou podnětnou informaci. Sešli se ve třídě, kde celý rok sedali a odcházeli nespokojeni. Mnozí se vraceli do přítmí svých domovů těšíce se nadějí, že za týden budou pány světa.

Podle Karly běželo vyšetřování smrti jejího muže jako stroj. Bidlo byl vyslechnut a pokusil se vzpomenout na všechno, co studentka na dané téma řekla, a přesně oddělil své závěry od faktů od ní získaných.

Říkali, že jim hodně pomohl. Jak hodně? Čím hodně? S Karlou vzpomínali, co všechno bylo v papírech, které byly v obálce spolu s dolary. Ji omámily peníze, proto si téměř na nic nepamatovala. Bidlo věděl, že tam bylo zpracováno jakési schéma možného zločinu, který

lze provést s malým rizikem potrestání. Jak prokličkovat mezi paragrafy. Legální zlodějnu však může provozovat jenom ten, kdo vidí do složitého prostředí obchodu a trhu. Do vlastnických vztahů a do zákonů, které, neustále opravovány a obnovovány, vytvářejí příležitost ke zmatku a proto snad i k legálnímu zločinnému obohacení. Není termín legální zločin jakýsi protimluv? Kdo ovšem tvrdí, kamaráde Bidlo, že zločin je jen a pouze záležitost nelegální? Copak všechno, co se kolem děje, je věc veřejně prospěšná a přijatelná? Vykradené banky s mnohamiliardovými škodami se mezi lidmi veřejně probíraly. Stát patrně musel platit, i když neměl na důstojné platy učitelů a lékařů. Jenže miliarda je suma tak veliká, že si ji občan neumí dost dobře představit. Milión, to by šlo, ale miliarda? A nikoho snad ani nezavřou. Peníze jsou stejně pryč, pečlivě ukryty v různých bankách nebo podnicích. Třeba na jiná jména. Mnohý z nás by šel klidně na pár let do basy s vědomím, že si pak po zbytek života bude žít jako v bavlnce.

Úřední razítko má obrovskou moc. Velké aféry se rozvinou a pak je rázem ticho jako když utne. Když voda stoupne až k prahu pomazaných, nikdo rázem nic neví, noviny píší o

102

povodních v Asii. Proč by tedy nekradli ti malí, po jejichž hřbetech vylezli ti velcí do sféry nedotknutelnosti?

Přibližně tohle bylo téma, které Bidlo a jeho kolegové probírali ve sborovně a podobně

mluvili spolu s Karlou. Svorně přitom doufali, že se mýlí, že to je snad trochu jinak.

„Kdo se má starat o to, aby došlo na všechny lumpy?“ volala hlasitě, aniž ji napadlo, že její

někdejší manžel zřejmě do podobné kategorie občanů také patřil. To s ohledem na papíry schované pod květinovým stolkem.

„Není tu žádná neomylná strana, na kterou se můžeme spolehnout. Každou cloumají

skandály. Pokud necloumají, tak na ně ještě nedošlo, ale dojde,“ zvedal skeptik Bidlo obočí a tvářil se zasvěceně.

„Ráda bych věděla, kdo shodí ty ministry s hroší kůží. A nejen ministry.“

Bidlo netušil, koho má na mysli, stačilo jí zjištění, lépe řečeno přesvědčení, že každý, na koho je vidět, je lump. A ministr byl přece na vrcholu moci. Vyjadřovala tak své pravověrné

přesvědčení potomka bojovníka z barikád, opojeného předchozími vítězstvími a deptaného následnými porážkami.

„Tady se asi nedá nic uspěchat. Podívej se za humna. Jestli se díváš na americké filmy, díváš, vidíš, že tam mají stejné problémy jako máme my. Mají lepší auta a bohatší papaláše, ale krade se tam stejně a taky vraždí. Snad se podaří, aby vzniklo silné veřejné mínění, které

pak bude shazovat ty, o kterých jsi přesvědčena, že jde o podvodníky, kteří znají voliče jenom jednou za čtyři roky.“

„Bóže, co náš ubohý národ? Nemyslíš, že se tohle všechno, i to, co není pravda, ale on věří

že je, na něm podepíše? Bylo to tady vždycky, nebo je to výraz zklamání, které národ zažil po osmašedesátém, a konečně í po osmdesátém devátém roce?“

S touto otázkou si Bidlo nevěděl rady.

. Tyhle debaty však nikam nevedou, člověka jenom zbavují víry v lepší svět, říkala si Karla v duchu, nahlas řekla pouze: „Neříkej mi, že s tím prodejem drůbežárny tady ve městě neměl nějaký potentát co dělat. Pár korun to muselo hodit. Vždyť se o to ucházeli Holanďani a kdo ví kdo ještě. A přiklepli to nějakému kamarádovi. My do toho ovšem nevidíme a čekáme, že se v někom hne svědomí.“

Maturitní zkoušky dopadly tak, jak dopadají vždycky. Zděšení, smrtelný pot, blekotavé

odpovědi, suverénně vyslovované názory, smutek nebo radost. Nakonec uspokojení z toho, že je to za námi. To platilo pro učitele i pro studenty, teď už absolventy, kteří ještě nepřišli na to, že jim bohužel končí radostný čas bezstarostného mládí. Mládí ovšem trvá dočasně dál, ale teď už bude všechno vesměs jenom na nich.

103

Maturitní třída uspořádala hned po zkouškách večírek na rozloučenou. Dřív, než se rozprchnou, sejdou se v zahradní restauraci Na Zavadilce, krytém zahradním stánku místní

omladiny. Bidlo z toho neměl velkou radost, protože bude muset Jiřině Zvánovcové říct, že ji čeká výslech na policii. Odkládat to nemohl, policie se dožadovala svého.

„Je mi to líto, ale nešlo to jinak,“ říkal šeptem, když se mu cukala v náruči. Musel ji svírat silněji než chtěl, měl strach, že vyvolá skandál. Taky asi nebylo rozumné říkat jí to ve chvíli, kdy

vyzván k tanci ji držel tak, jak se na učitele slušelo.

„A co sliby, ty jako neplatěj?“ volala a on si všiml, že vzbudila oprávněný zájem nejbližších tanečníků.

Sliby, proboha, co to tady vyk řikuje? Co si ti lidé pomyslí? Volání po nesplněných slibech může vést ke kardinálnímu omylu. Však se také tvářili, co stačil zahlédnout, tak měli na mysli přesně to, čeho se teď obával.

„To se vám povedlo, Zvánovcová. Právě jste mne dostala do řečí. Ještě štěstí, ale ne. Vzal to čert. Řeči se vedou a voda teče.“ Vzal ji v podpaží a vedl na její místo na kraji pavilonu, odkud si pro něj před chvíli přišla. „Pokuste se svým kamarádkám objasnit, co jsem vám sliboval.“

(31)

VĚCI SE ŘÍTILY k závěru. Bratr Pastušek si sbalil zavazadlo a loučil se, po kolikáté už, se sestrou i s městem, které mu k srdci nepřirostlo. Nemohl samozřejmě vynechat profesora Bidla, k němuž jeho sestra plála nezřízenou vášní. S tímto názorem se v úzkém rodinném kruhu nijak netajil.

„Já jsem tady skončil. Jak s případem švagrovy smrti, tak se záležitostmi své sestry,“ řekl vážně na Bidlovu otázku proč tak náhle pospíchá do Prahy. „A pak, počasí je mizerné. Slibovalo krásné jaro a bylo z toho předčasné léto, a teď je zima a prší. Nic mne tady nedrží. Sestra se mi nevěnuje, což chápu, i když bych mohl mít řadu otázek, které se nehodí položit.“

„Souhlasím. Nebudu jistě daleko od pravdy, že jste si na ony nepoložené otázky sám odpověděl. Cením si toho, že jste mne přišel navštívit do školy, i když jste mohl po sestře vzkázat, abych se měl dobře, což se mít určitě budu. Samozřejmě, že mít se dobře je termín, který vybízí k úvaze o relativitě obsahu téhož.“

Nad poslední větou vrtěl Pastušek hlavou, ale nic neříkal. Šli spolu parkem, kdo je viděl, viděl dva mužské, zřejmě přátele, kteří se chvílemi plácají po zádech, to udělal jednou

104

Pastušek, když s jistým obdivem v hlase chválil profesorovu intuici při luštění případu vraždy a sebevraždy.

„Nepřišli jsme na nic, co by vyvracelo vaši hypotézu. Taky ovšem na nic, co by ji přímo potvrzovalo. Jenom to, že koncipient měl nůž na řezání papíru, kuchyňský nůž, který měl červenou nálepku s cenou. Zvláštní. Vzpomněla si na to sekretářka, která nůž vídala na jeho stole a který jsme nenašli. Od doby vraždy mého švagra se nůž neobjevil. Alespoň ne v advokátní kanceláři, kterou před tím opouštěl jen když si ho bral koncipient domů do kuchyně. Pak se opět objevoval, když si koncipient vzpomněl. Nůž to byl venkoncem přenosný.“

Bidlo se musel smát, ne tomu, že měl snad pravdu ve své úvaze o zločinu, ale tomu, že nůž

opouštěl kancelář. Představa, jak nůž odchází z advokátní kanceláře mu připadala směšná.

„Ten mládenec,“ pokračoval Pastušek, „měl trochu extrémní povahu. Nebyl emocionálně

pevný. To se v jeho práci muselo projevit, i když jeho šéf nic nepozoroval. Taky mu věřte, chcete-li. že byl švagr mírně postižený, potvrdil lékař, kterého jsme vyslechli. Nebudu to rozvádět, týká se to mé sestry. Alespoň do jisté míry. To ostatní už není moje věc.“

„Nespěchejte, tady je lavička, můžeme si na chvilku sednout. Takže můžete potvrdit, jak to vyjádřit, že váš švagr zemřel rukou…, mně se to nechce říct, že ho zkrátka připravil o život…“

„Ovšem. Někdo ho připravil o život.“ Teď se Pastušek usmíval, Bidlo si byl jistý, že zbytečně. „Mohl to být ten mládenec. Vždyť jste na to sám přišel, i když jste tomu nechtěl věřit.“ Seděli ve stínu a Pastušek klátil nohama, jako by ho řeč sváděla k bezstarostnému pohledu na

svět.

„Jde potom skutečně o sebevraždu?“ pokračoval Bidlo otázkou.

„Myslíte samozřejmě na koncipienta. Nebyly zjištěny žádné důkazy, které by ji vylučovaly.“

Bidlovi bylo proti mysli mluvit tak neosobně o člověku, který byl jeho spolubesedníkem, jako by šlo o sčítání nějakých položek na běžném účtu. Co však mohl dělat? Každá profese má svoje. Pastušek mluví o mrtvých, kteří za živa patřili do nějakých lidských, společenských souvislostí, jako o běžných údajích jakési faktografie.

„Co však vaše boule na hlavě?“ Bidlo se pátravě zadíval na Pastuškovu hlavu, bouli nenašel. „Loupežná návštěva ve dvou bytech po sobě?“

„Asi to je jiná věc, která s vraždou nesouvisí. Pokud s ní souvisí, je to potom jiný příběh.“

„Mám tedy věřit, že jste před těmi, s odpuštěním, lumpárnami, které váš švagr naznačil ve svých poznámkách, ucouvl a myjete si ruce?“

105

„Vážený pane,“ Pastušek se nadechl, Bidlova řeč o couvání ho patrně popudila. „Ty poznámky jsou nebo budou pohnutkou pro další šetření. Zůstali jsme u toho, co se samo nabízí. Nevím, jestli právem. Prozatím to stačí. Nepřímé důkazy nabízejí další varianty případu. Policie bude hledat pohnutky pro jejich otevření, i když tomu bude jistě řada lidí

bránit. Však se někde někdo podřekne, nějaký argument se objeví. Neříkejte mi, že by nějaký

mladý kluk vraždil kvůli holce, která ho navíc nechce. Všechno může být jinak, ale to už je věc dalšího šetření, které nebudu provádět já. Já jsem tady vlastně soukromá osoba, která

nemá, konec konců, ani právo o tom takhle mluvit. Proto bych byl rád, abyste tyhle představy nezveřejňoval, namočil byste mne do pěkné kaše. Dostal bych přes nos, že by mne dlouho brněla hlava.“

Vítr jim trpělivě povíval kolem uší a profesora napadaly takové myšlenky, jako že nejlepší

by bylo nechat to být a myslet na příjemnější věci. Přesto mu to nedalo a po chvíli řekl: „Jak to vypadá, mohlo by jít o značně složitou záležitost. Nechtěl bych být v kůži toho, kdo to dostane na starost.“

„Pokud vůbec někdo tuhle záležitost na starost dostane. Verze, se kterou jste přišel, je přitažlivá svou naivitou. Venkovský intelektuál myslí přímočaře. Lezeš mé holce pod sukně?

Tady ji máš,“ přitom Pastušek naznačil ránu do příslušného nosu, „a dáš pokoj. Co můžete mít proti tomuhle řešení? Je to ze života. Až příliš.“

Pak zase mlčeli a Bidlo uvažoval, zda by byl koncipient schopen takhle smýšlet.

„Na starost to bude muset dostat ten, kdo nepodlehne snadným schématům a kdo zná

poměry. Taky asi nesmí nadměrně povolovat uzdu fantazii.“

„Teď míříte na mne a Berana.“

„Proč se rozčilujete? Vy dva jste se jenom bavili. Na fantazii jste měli nárok, protože jste nedostávali žádná fakta. Vy jste si stopy sami konstruovali. To vás chválí. Jsem dalek toho, abych vás nějak ponižoval. Odborník bez fantazie není odborník, alespoň v tomhle oboru. Řeknu to jednoduše a nebudu se přitom červenat. Musí být schopen v kapce vody zaslechnout hučení oceánu.“

„Teď si odporujete,“ řekl Bidlo, protože ho nic jiného nenapadlo.

„Mýlíte se. Jestli rozumíte věci, pak se vám v detailu musí rýsovat celek. Detail je vždycky součástí většího celku, prostoru, kam detail patří. To je jako dětská skládačka. Tady máte oko a musíte zjistit, ke které hlavě to oko patří. Na maličkostech však nesmíte ulpět a

přehlédnout, kam vlastně směřují.“

„To jsou řeči o ničem,“ řekl Bidlo rozhodnut tu řeč skončit.

106

„Mýlíte se. Stavební parcely u nádraží nejsou zanedbatelná položka. Kdo je za co koupil?

Kdo potom, když byly prodané, rozhodl o tom, že byly dány do plánu rozvoje města a tím stoupla jejich cena?“

„Rozvoj města nemůže být proti zájmu města.“

„To máte pravdu. Jenže se počítalo s tím, že se město roztáhne na sever, tam vznikne průmyslová zóna. Intervenovala tam firma Hošek, která má značný podíl ve fabrice na střešní krytinu. U nádraží bude stavět nějaká zahraniční firma. Než dojde na Hoška, může být dotyčný po smrti.“

K tomu neměl profesor co dodat. Měli řečtí klasikové podobné problémy? Rozhodně ne se stavbou průmyslových zón na severu od Athén.

„Jenže to není zdaleka všechno, do čeho mohl můj švagr mluvit. Je dost možné, že někomu došla trpělivost.“

„Pochybuji tedˇ, když jste mi poodhrnul závoj, který obtáčel můj zrak, že by tu byl někdo tak naivní, jak jsme byli já a pan Beran.“

Jo, hochu, řekl Pastušek, ale jenom v duchu, teď už vím, proč se do tebe moje sestra zakoukala. Protože poznala, že jsi jako člověk dobrý a nevinný. Jo, nevinný. Samozřejmě, že každý chlap o tobě prohlásí, že jsi trouba.

„Věřte nevěřte, ale právě ten naivní způsob odstranění mého pana švagra může být doklad rafinovanosti pachatelů. Kdyby šlo o střelnou ránu, řekne každý hned, že jde o vraždu na objednávku. Ale nůž v zádech? Koho napadne jiné řešení, něž jaké napadlo vás?“

Po chvíli, kdy se Bidlo hloubavě zahleděl na svou obuv, dodal: „Taky od vás chci, abyste s mou sestrou o tomto případu už nemluvil jinak, než jak praví oficielní verze. žádné dohady nevkládat do té kudrnaté hlavičky.“

„Já jsem žil v naivní představě, že každý občan, který narazí na něco, co je v rozporu se zákonem, má povinnost ohlásit to příslušnému orgánu, který je od toho, aby se chyby napravily a zločiny potrestaly.“

„To se samozřejmě stane, že podezření, opakuji zřetelně, podezření, která z těch papírů snad vyplývají, budou prošetřena. Není tam žádný důkaz o vině kohokoliv. Kdyby byl můj švagr živ, bylo by mu dost horko. Musel by říci všechno, co ví a on toho asi o zdejších poměrech věděl dost. Jenže kdyby byl živ, nedostalo by se to na světlo. Alespoň předpokládám.“

„Od včerejška visí na dveřích obchodu vaší sestry tabulka oznamující, že podnik je v likvidaci. Myslíte, že je sestra dost zkušená, aby to zvládla?“

„Udělají to za ni jiní. Když jsou peníze, jde všechno.“

107

„Chtěl jsem se jí zeptat, co bude s jejím prodavačem. Je to už dost starý člověk a sehnat pro něj místo bude jistě obtížné.“

„Je od vás hezké, že na něj myslíte. Ten člověk má syna v Kadani, syn tam má obchod a vezme si otce k sobě. O tom jsme se sestrou mluvili. Nový majitel obchodu o prodavače neměl zájem, protože se věnuje zcela odlišnému typu podnikání.“

„Mohu se zeptat jakému?“

Pastušek se zasmál. „Na to byste nepřišel. Po jistých nevelkých úpravách tady bude pobočka nějaké cestovní kanceláře.“

„My tady nemáme cestovní kancelář?“ divil se Bidlo.

„Něco tady samozřejmě je, ale tohle bude reprezentační záležitost. Bude sem spíš vozit cizince než vyvážet našince do Afriky. I když, kdo ví? Už je tady dost bohatců, kterým zdejší zápecí začne vadit.“

Bidlo se zamyslel. Na tohle se Karly neptal a ona sama s tím nezačala. Asi ho nechtěla zatěžovat malichernostmi.

„Když se už bude bourat, měl by se opravit celý dům. Nemyslíte?“

Pastušek se zasmál.. „Bourat se asi nebude. Menší stavební úpravy určitě. Taky fasáda. Nevím, jestli do toho bude sestra chtít vložit víc peněz. Máte přehled o její finanční situaci?“

„Dovolte?“ Bidla se otázka dotkla. „Tyhle věci jdou zcela mimo mne a nejsem ani schopen vaší sestře poradit. Byl bych nerad, abyste odtud odjel s pocitem, že se vaší sestry chopil potenciální…“ tady se zarazil, správný, odpovídající výraz se mu někde v hlavě zasekl a nechtěl ven.

„Chápu,“ řekl Pastušek vážně. „Na tuhle myšlenku jsem vás nechtěl přivést. Taky nejsem obvykle podezíravý. Přijdete dneska večer?“

„Myslíte, že bych měl? Nemluvil jsem s Karlou a proto mne nepozvala. Bez pozvání bych raději…, no, chápete. I s ohledem na to, co jsme si právě řekli.“

„Prostě váhavý intelektuál. Takhle to nejde, milý pane profesore. Když člověku o něco jde, ať už to je ženská nebo pytel peněz, musí za tím jít drsně a dravě. Taková je doba, my jsme si ji nevybrali, změnit ji můžeme těžko, proto se jí musíme podřídit.“

Viděl, že Bidlo zmateně zamžikal a dal se proto do smíchu. Byl to smích nevázaný

konvencemi, smích tak zvaný od plic, dokazující, že smějící se člověk je vyrovnaný se světem a se svým místem v něm.

108

2. POST SCRIPTUM.

SEN PŘIŠEL po špičkách. Seděl jsem u stolu, hlava mi padala, až mi docela upadla. Někam se zakutálela, nehledal jsem ji. Když bude potřeba, v koutě ji najdu. Jak je hlavě v koutě, kde se třemi plochami sousedí? První, druhá, třetí, nahoře by byla čtvrtá, ale je daleko pro moji hlavu v koutě.

Naše babičky říkávaly: Anka je už zase v koutě. Proč právě v koutě? Copak se tam rodilo?

Potomek přicházel na svět s tímhle zařazením? Teď je tam moje hlava a nečekám od ní nic velkolepého, co by ten kout osvobodilo od nezbytnosti držet dvě kolmé a dvě vodorovné

plochy.

Hlavně, že srdce zůstalo tam, kde má být a kde ho slyším, jak dupe. Ten podivný, zmítající

se hlavonožec. Pod rentgenem kardiologa tak vypadá, stále sebou cloumá, nedá si pokoj a nevadí mu, že je samo ve Vesmíru, že ho k životu vyzvala nějaká mně záhadná síla a vybavila energií, patrně sluneční. Sám člověk ve Vesmíru. Je to tak: bez hlavy i s ní to není jinak.

„Jo, pane, s tímhle nic nesvedu. Měl jste přijít hned. Tak do tří hodin.“

To se mu snadno řekne. Nemá člověk zkušenost. To mi právě padala hlava na stůl a já

jsem tomu nebránil. Bodejť, když nemám zkušenost. Nic mi nevyčítal, profesionál. Vidí tu změť

nečitelných obrazců, nad kterými ležím v úžasu. Tohle že je moje srdce? Teď tam k němu zavedl drát ašťourá se v něm. Perfektní příklad soustředění. Snažím se mu vyprávět, že než

přijela sanitka, přibalila mi žena Ciceronovy Tuskulské hovory. Protože je asi nečetla, nevěděla, že se v nich autor zabývá posmrtným životem. Smál se zdvořile. Pak slyším dvě

hodiny: nadechněte se a zadržte dech. A moje srdce, chudinka, se tam na obrazovce dál zmítá

a hlásí se k životu. Proč mi přibalila knížku ve chvíli, kdy nemohla tušit, jestli ji budu ještě

někdy potřebovat? Protože počítala s tím, že ji otevřu. Hodná holka. Zvláštní je, že mi ani na chvilku nepřišlo, že bych to nemusel ustát. Asi to bylo tím, že hlava zůstala někde v koutě a jen to ubohé, zmítající se srdce mne vábilo. Jsi v dobrých rukou. Mělo pravdu.

Pak mne napadlo zeptat se, kdo přišel první s touhle nesporně progresivní metodou. Nedal si záležet na intonaci, na půl úst odpověděl, že před třiceti léty doktor Born. Nebo Bohr?

Možná, že někdo jiný, jehož jméno mi znělo podobně. Ptát se ještě? Neměl jsem odvahu rušit jeho soustředění, s nímž hledal chybu v mém organismu. Přemýšlel jsem, jak ten někdo zkoušel svůj teoretický nápad v praxi. Přirozeně, že to musel nejdřív vymyslet a pak vyzkoušet. Na kom? Kdo byl ten, kdo poprvé na sobě podstoupil tuto metodu? Kdo si nechal

109

otevřít tepnu a nasoukat tam trubičku, kterou pak chirurg vedl nástroj do srdce? Jestli dotyčný

ještě žije, posílám mu pozdrav tady odtud, ze stolu kardiologie naší nemocnice. Napadají mne různé myšlenky. Ještě to nemám za sebou. Už to trvá skoro dvě hodiny a pořád nic. Ovšem musím říci, že lepší smrt si neumím představit. Mrkneš a máš to za sebou. Jen jestli. Horší by byla mozková příhoda. Vléci se zbytkem života jako invalida, který nemá

ani sílu vylézt na okno… Takhle vyběhnu do sedmého poschodí a tam mne najdou. Předem je lituji.

Zvláštní je, že zdejší lékařky mají tak masivní pozadí. V těch bílých kalhotách vyčnívají

jejich zadečky do kraje jako smyslné orgány prazákladní lidské fantazie. Takové myšlenky napadají člověka, který by měl mít nahnáno. Dokazuje to jedno, že život pořád nad námi vítězí. No jasně. Zato sestry jsou spíš vyhublé. Alespoň ty dvě, které jsem viděl. Moc jsem toho zase neviděl, aby to šlo zobecňovat. Ty dvě dívky, které se pohybovaly kolem nás tří, co tu ležíme na pokoji, byla mláďata spíš hubená. I u lékařek jsem se ukvapil s hodnocením. Jsou to všechno profesionálové, toho si musím cenit. Profesionál se nezabývá zbytečnostmi. Jestli má zadek jako za tři sta valach, jak by se řeklo mezi mými vesnickými předky, je úplně

irelevantní. Z tohoto zjištění by na mne mělo padat nadšení. Jenže ještě není konec. Ještě tu pořád je nejistota. Povede se to, nepovede? Mého souseda na pokoji trápili tři hodiny, aby mu nakonec řekli, že se to nepovedlo. Nepodařilo se ucpanou trubičku prošťouchnout, uvolnit krvi cestu.

Je mi líto, dělal jsem, co jsem uměl, ale nepovedlo se. To mu řekl chirurg hned na sále. Mně taky oznámil, že nemyslí, že se mu to podaří. Pokusí se o padesátiprocentní průchodnost. Měl jsem v krvi nějakou látku, která mne nechala k tomuto sdělení lhostejným. Když padesát procent, tak padesát procent. Spíš zvláštní bylo, že všechno mělo v mém případě premiéru. Pocity a tak. Všechno ostatní jsem už znal, měl jsem leccos za sebou, ale tohle, kdy máš před sebou dveře, které se mohou zavřít, ještě ne. A díky těm látkám, co mi napumpovali do krve, mi to bylo jedno.

Po dvou hodinách spustil ruce do klína a řekl, že se to povedlo.

„Nehýbejte se!“

Proč se nemám na posteli hýbat? To jsem pochopil, když mi tahali z tepny trubičku, která

měla v případě nutnosti vodit ty dráty, kdyby bylo třeba zákrok opakovat. Ráno jsem měl tlak 100/50. Tolik jsem neměl, ani když jsem opustil matčino břicho. V třísle jsem měl bouli, jizvu, která se musí vstřebat. Soused na levoboku měl krev rozlitou po celém zadku.

„Musíme vám od toho pomoct.“

110

Sestra si ke mně sedla a kotníkem dvou prstů mi tu jizvu zatlačovala. Nemohl jsem přece skučet. Bylo to stejně velice intimní jednání. Víte, kde je tříslo? Tak prosím. Doufal jsem, že nesklouzne kousek stranou. Když se otevřely dveře a někdo vešel, sousedovi nesla manželka holicí strojek, decentně mi frantíka zakryla. Smála se přitom.

„Věřte nebo ne, ale máte neobyčejně krásný úsměv.“

Byla to pravda. Rovná řada bílých zubů, tvar úst a oči. Zářily jako, vymyslete si nějaký

neotřelý výraz. Byla trochu vychrtlá, blížila se čtyřicítce, ale z anfasu byla opravdu krásná. Skoro jsem litoval, když řekla, že to pro dnešek stačí. Nestačilo to jenom pro dnešek, bylo toho dost.

žena mi do aktovky dala pyžamo a župan. Taky trepky. V jednom pyžamu jsem přijel, protože si nebyla jistá, jestli má všechny knoflíky, dala s sebou nové. A hnědý vlněný župan. Až dosud visel v koupelně, kde sloužil za úkryt molům. Člověk je záhada nad záhady. Cicerona mi dala s sebou, ale kartáček na zuby ne. Když mi pak řekli, že jdu domů, vzal jsem na sebe župan a čekal na chodbě a pak v čekárně pro pacienty. Tak vyvedeni jsme na tom byli tři, kteří jsme čekali na sanitku. S každým to praštilo doma v posteli a sanitáci nemysleli na budoucí rozpaky člověka bez přiměřeného odění. Kolem pobíhali rodinní příslušníci a usilovali o to, abychom byli co nejdřív pryč. Doufal jsem jenom, že teď bude moci vůz zajet až ke mně před dům. Moje žena auto neřídí, proto mne doveze sanitka. Sousedé, kteří mne na ulici až dosud lhostejně míjeli, budou vidět, co se mi přihodilo. No bóže!

NEMOHL jsem se smířit s tím, že jsem vlastně už invalida. V tomhle věku! Měl jsem ovšem kamarády, kteří byli dokonce už po smrti a byli mladší než jsem já. Jak jim asi bylo, když

leželi na té zatracené posteli? Měli jistotu, že umřou rychle. Taky rychle umřeli.

„To si nesmíš dát ani panáka?“ ptala se moje žena Libuše.

„Říkala doktorka. Taky mluvila o dietě. To všechno jistě po nějakou dobu. Než se zapomene.“

„Kdo jako že zapomene?“

„Kdo, prosím tě. Než já zapomenu. Já, vždycky já. Doktorka mne vidí jednou za čas. Cholesterol mi měří jednou za čas. Mezitím si já ze své vůle, vědom si kypícího pudu sebezáchovy, upravuji své tělesné poměry. Myslím tím vztah mezi jednotlivými orgány, co mi fungují v těle.“

Dívala se na mne rozpačitě, měla pochybnosti o tom co říkám. Jestli to dává smysl. Upravuji si vztahy mezi orgány. Fakt je, že mám občas sklon mluvit více méně nesmyslně. Tedy proti ustáleným pravidlům lidského dorozumívání.

111

„Psal tvůj bratranec z Třeboně,“ oznamovala. „Oskar? A co chtěl?“

„Asi se bude ženit.“

„No nazdar.“

Novina stála o zevrubnou úvahu. Dojde na ni později.

„O dietě jsi slyšela? Slyšela. Tak alespoň měsíc. Někde si něco přečti a ber ohled na svého ochránce a občas i živitele.“

„To si ani panáka nemůžeš dát?“

Tu otázku mi položila už jednou, podezírat ji, že myslí na to, že jsem zapomněl, se mi nechtělo.

„A taky žádný uzeniny a podobný svinstvo.“

„Uzeniny jsou svinstvo?“

Nic se nesmí přehánět. Omezíme černou kávu, kterou mi lékařka zakázala, na jeden šálek denně. No, dál se uvidí. Lámat si tím hlavu a skončit jako hypochondr? Jmenoval se dotyčný

pán Hyppochondros? Tak nějak. Samozřejmě, že to byl Řek. Člověka žene strach o život k přehnané péči o tělo. Pusť to z hlavy a dýchej zhluboka.

Zajímavé je, jak my chápeme Řeky, alespoň ty starověké, v izolaci od ostatních národů. Přitom jich kolem bylo plno a všechny měly na Řeky vliv. Třeba židé. Jejich dějiny trvají

bratru deset tisíc let, takže židé museli být v tomhle koutě světa znát. Jenže my jsme si dějiny rozškatulkovali, co se nám hodí vypreparovali, a myslíme si, že to, co jsme uznali za hodné

pozornosti, je historická pravda. Možná, že je. Nejsem odborník.

Moje žena je přirozená blondýna, a jak by řekl jeden můj někdejší učitel kreslení, kafebraun do zelena. Nic na jejím zjevu není výjimečné. Postavu má střední, ani silnou, ani hubenou, prsa, no, má prsa, na její věk, což je třicet osm let, vypadá zachovale. Jen kdyby o sebe víc dbala. Doma chodí v propínacích šatech, které vykazují věk. Na mé výzvy, aby si koupila něco slušnějšího, reaguje nerudně. „Mně to vyhovuje.“ Tak jsem asi pod jejím vlivem přešel na podobnou notu. Mně to vyhovuje. Nosím jedny šaty tak dlouho, dokud ze mne nespadnou. Košili si peru denně, a proto nosím neustále jenom dvě. Jedna schne, druhou mám na sobě a naopak. Ti z bližních, kteří mne neznají, si musí myslet, že jsem chudák ubohý. Přitom mám plnou almaru svršků a košil, ani neodhadnu kolik je toho. Teď tu ležím a do myšlenek se mi hrnou události posledních dnů. Jak jsem na tom?

Jak bys na tom byl? Dobře jsi na tom. Menší příhoda. Děje se to neustále. Když si dáš

pozor, tak se nic nestane. A co ty dechové potíže? Nemůžu chytit dech. Lapám po dechu. To má časem přejít. Stříkám si něco pod jazyk a věřím, že to pomůže. Houby pomůže. Na nic to

112

nemá vliv. Chodím tu skoro s vyplazeným jazykem a dýchám jako pes. Zavírám se v pokoji, aby to Libuše neviděla a nezačala naříkat. Když ženská naříká, to je konec. Pak to na mne hned přeskočí a musím se toho zbavit tou nejsnadnější metodou. Jsem na ni hrubý. Ona říká, že sprostý, možná, že i sprostý. Vřískající baba, no, neznám nic horšího. Telefon.

„Prosím tě, zvedni to. Jestli je to pro mne, řekni, že je pohřeb v úterý.“

„To jsou skutečně blbý vtipy.“ Zvedla se a pak přišla, že to je Roman. Bratranec.

„Slyším, že žiješ,“ řekl s hraným nadšením.

„Co mám taky dělat jinýho? Mám vám všem udělat radost a natáhnout bačkory? Stejně se toho jednou dočkáte, tak zatím si pohřební řeč schovej, jednou ji uplatníš.“

Bla, bla, bla a měj se dobře.

„Co ti chtěl?“

„Nic. Jen se zajímal, jestli jsem neumřel. Ujistil jsem ho, že se k tomu pomalu blížím, ale jistého zatím nic nemám.“

„Píše knížku o povodních.“

„To říkala Růžena?“

„Růžena. Máme v knihovně od něj dvě knížky. Jestli chceš, tak je přinesu.“

„Ještě to. Mně vrchovatě stačí jeho řeči. Ještě sledovat, jak se intelektuálně přetvařuje?

Mockrát děkuju.“

„Myslím, že mu ubližuješ.“

„Jestli sis toho nevšimla, tak právě tohle dělám pravidelně a rád.“ Vypadalo to jako nadsázka, ale myslel jsem to doopravdy.

„Ty jsi ale v podstatě hodný člověk.“

Zadíval jsem se na ni upřeně. Když jsem nabíral dech, projevila snahu odejít, ale nestačila záměr uskutečnit. Jenže jsem sklapl. Kolikrát jsem svoji Libušku poslal do háje a kolikrát to mělo smysl? I když jsem se ji snažil přesvědčit, že jsem v podstatě hulvát a ničema, nikdy se mi to úplně nepodařilo.

„Počkej. Jestli píše knihu o povodních, tak to určitě nebude sám. Kdybych byl spisovatel a kdybych stál za něco, tak bych se tomuhle tématu vyhnul. Na tomhle koni určitě rajtuje kdekdo. Kdekdo pokládá za nezbytné svěřit se národu a příštím generacím se svými pocity. Jak ráno vstal a šlápl do svinstva, které k němu do pokoje přiteklo z kanalizace. Jak ho ty nohy zábly. Jak si nevěděl rady a jak ho paní domácí vysvobodila, protože si zabouchl dveře a ona měla náhodou klíč od hlavního vchodu. Nebo od čeho.“

„Děláš si legraci z vážných věcí.“

113

„To je možné a neměl bych. Nějakou dobu se nebudu rozčilovat. Myslíš, že to vydržíš?“

„Co jestli vydržím?“

Co jsem to na ní chtěl? Co má vydržet? Nerozčilovat mne? Když mne rozčiluje už jenom ta moje zatracená existence! Jsem, a příští vteřinu nebudu. Mám se přitom rozčilovat, že nějaký

Roman se rozhodl psát o povodni, která mu nepřidá na schopnostech? Nebo je to tak, že velké, vzrušující, nezvyklé téma samo o sobě pozvedne jeho schopnosti do výšky přibližně

průměrného spisovatele?

„Co mi uděláš k večeři?“ Věcné, racionální téma. Konečně jsem na to přišel.

„Co bys chtěl? Nebo se necháš překvapit?“

Mám se nechat překvapit? No, děj se vůle boží.

Boží vůle se děla pomocí, nebo spíš prostřednictvím bramborové kaše a zeleniny. Ve špitále mi dávali dušené hovězí, Libuška si ještě neopatřila kuchařku, která by ji poučila, jak pečovat o manžela hypochondrického ražení.

„V naší rodině se vypravuje, jak za války jedli dušenou kapustu s bramborem a říkali tomu psí blaf.“

Položila nůž a opřela si hlavu o pravou ruku. Pokračoval jsem v jídle; snad jsem neřekl něco tak zlého, aby musela bědovat? Dušená kapusta, kdo ví, jestli to nezvedá cholesterol. Toho jsem měl požehnaně. Měl bych to Libušce říct.

Zuřivé zvonění u dveří. Libuše vyskočila, někde hoří! Z požáru měla panický strach a vše nenadálé a zlověstné spojovala s ohněm.

„Zaplaťpánbu, že jsi doma.“

Vitásková z patra nad námi.

„Honem pojď k nám. Vitásek se pověsil.“

Libuše se po mně ohromeně ohlédla.

„Ty nikam nechoď. Je po infarktu.“ Oznámila novinu, Vitásková ji ani snad

nezaznamenala. S županem přes ruku, který jsem neuklidil a nechal viset na věšáku u dveří, se

hnala Libuše za sousedkou odvázat viselce.

Tak. Soused se pověsil. Jako obraz. Nebo se tak věší na zeď parohy. Pomalu jsem se obouval, vzal klíče a opatrně stoupal do schodů. Jak vypadá pověšený Vitásek?

Seděl u stolu a brečel. Obě ženské seděly kolem a pomáhaly mu s tím.

„Kde máte děti?“ zeptal jsem se vědom si prozaických stránek života.

„Ježíšmarjá,“ zakvílela Vitásková. „Já na ně zapomněla. Co teď?“ podívala se na hodinky.

„Nemohla bys pro ně skočit?“ To platilo Libuši. Měla na sobě můj župan a domácí trepky.

114

Když se půjde domů převléci, uteče patnáct minut a učitelka s dětmi bude stát u dveří. A způsobí další rozruch. „Buď tak hodná. Já ti dám něco na sebe.“

Dala jí něco na sebe i n ěco na nohy. Jen aby se nezdr žovala. Libuše, dobrá duše, vypadala v jejím kabátě velice svérázně, až jsem se musel smát. Boty jí na nohou čvachtaly, no, ten kousek cesty to vydrží.

„Co s tebou, sousede. Blbý je, že ty ženský neodešly obě. Nemám pravdu? Ukaž mi, jaks to udělal. Ať si taky vezmu mustr.“

Lano, které měl ve voze a kterým ho na silnici dobrovolní pomocníci roztahovali, přivázal za kliku zevnitř koupelny, přehodil přes dveře a do smyčky strčil hlavu. Pak chtěl skočit ze židle, kterou si přistavil.

„Řeknu ti, Vitásku, žes pěknej vůl. Takhle blbě sejít ze světa. Vždyť by se ti to možná ani nepovedlo. A pak, přijdou děti a co uviděj. Tatíčka viselce. Fuj tajbl. Viděls někdy oběšence?

Jak nechutné. Obvykle se počurá, protože mu povolí svěrače. Počuraný tatíček-zážitek na zbytek života. Už nikdy. Pamatuj si, už nikdy!“

Myslel jsem v tu chvíli, že mi dá pár facek. Kéž by se k tomu byl odhodlal. Jenže se neodhodlal. Zase se rozbrečel a jeho žena, skoro vdova, ho chlácholila.

„Jdi mu nalejt něco, co mu rozproudí krev,“ vyzval jsem Vitáskovou. Rozproudit krev nepotřeboval, ale bylo třeba to slzavé údolí trochu omezit, jinak by se tu vylily řeky ze břehů.

„To zase Anča?“ šeptl jsem k němu. Kývl. Zase Anča. Jestli by si ta baba nemohla dát pokoj. Jenže jak si dát pokoj, když jí to všechno normálně funguje a on to bere z nějakých prestižních, více méně nereálných příčin jako hřích proti manželskému slibu. Nebo proti čemu. Svěřila se Libuši, že je impotentní. že prodělal nějakou operaci a tím to zhaslo. Manželské radovánky vzaly za své a tím i klid v jejich domácnosti. To to ta baba musí dělat tak blbě, že se Vitásek všechno doví?

Sklenku, kterou přede mne postavila, jsem přešoupl k Vitáskovi.

„Jo, děvče, já mám na nějakou dobu utrum. Musím držet dietu.“

„To ses zase přežíral,“ řekl viselec normálním hlasem budoucího alkoholika.

„Něco v tom smyslu. Ale kde je ta Libuše? Kolik těm vašim holkám je vlastně let?“

Kolik je jim let, mi bylo samozřejmě jedno. Byla to dvojčata a chodila ještě do školky. Takže mám naději, že pokud brzy nenatáhnu bačkory, budu s nimi častěji ve styku. Občas jsem je slyšel dělat kravál, házet hračkami a křičet, když je Vitásek vychovával. Teď jsem jenom odváděl pozornost od toho, co bylo hodno pozornosti. Jenže to si musí oba vyřešit spolu. Do toho sousedi nemají co mluvit.

115

„Jsem rád, že jsme nemuseli volat doktora. To bys skončil na psychiatrii. Stejně si tam ale zajdi. Dají ti prášky a za čas se uklidníš.“

„Prášky mi nepomohou.“ A zase ten pohled oddaného psího přítele. Tak to je, když si

chlap myslí, že je ženská jeho věc. Je to zvláštní říci o někom, ten je můj. Co je v tom slově všechno obsaženo? Je toho plno, jenže ona, jak jsem věděl, ho má snad pořád ráda, má ho za drahého člověka, jenže co s tím, když si čas od času potřebuje uvolnit napětí v těle? Proboha, Vitásku, ten někdo je jistě hygienicky nezávadný a ona k němu necítí

to, co k tobě. Když s tím nemůžeš nic dělat, tak bys měl právě k tomuhle mlčet. Nebo ne?

Jedna menší záhada stará tak jako lidstvo. O tom by měl Roman psát a ne o povodních. Budu mu muset zavolat. Ale to je blbost. Nikdo si nedá poradit, v tomhle určitě ne. Přišla Libuše s děvčaty. Nastal normální domácí rachot. Výkřiky: Vy jste na nás zapomněli! Já bych něco jedla.

„Hele, nezabydluj se tady. Máš dělat něco k jídlu.“ Rozloučili jsme se a zdálo se, že je všechno v pohodě.

Jídlo bylo na stole, stačilo ho jenom přihřát v troubě.

„že si ta holka nemůže dát pokoj. Dvě děti má, po čem to pořád touží? Co na to řekneš?“

Seděla nad svou kapustou a rozhodla se, že povede hlubokomyslné úvahy o morálce.

„Co chceš slyšet? že ji jako odsuzuji?“

Odstrčil jsem prázdný talíř. Měl jsem hlad, proto byl teď prázdný. Zahleděl jsem se přes stůl. Viděl jsem to, co jindy. Paničku, knihovnici. Opřenou lokty o hranu stolu hned za talířem. Povzbudivý pohled.

„Takže jí to schvaluješ. To jsem si mohla myslet. Možná, že tam nahoru taky zaskakuješ. Jde přece o přátelskou službu a lidé si musí navzájem pomáhat.“

Čekala, co na to řeknu. Měl jsem něco říkat? Měl jsem se rozčílit, ale to jsem prý neměl dělat. Normálně by to bylo na pár facek. Ale od jisté doby svoji ženu nefackuji. Možná, že na to hřeší a proto takhle začíná. Vpravila se do přijaté úlohy a vypadalo to, že začne pobrekávat.

„Co mám na takovou ubohou řeč říct?“ To byla otázka, kterou jsem si nahlas položil.

„Nejspíš nic, protože to nestojí za to. Zvlášť, když mne před chvílí pustili ze špitálu.“ To byl mírný úder pod pás. Viděl jsem, jak zaváhala. „Ale když už jsi tuhle řeč spustila, tak ti povím, že kultura lidského chování, jak říkají vznešení duchové, nebo lépe: kultura lidského jedince roste přiměřeně tomu, jak dalece dokáže zužitkovat svoji sexuální energii. Nemyslím přímo v reji na prostěradle, ale v myšlení a v práci. Rozumíš?“

Věděl jsem, že mi teď nerozumí, ne, že by byla přímo pitomá, ale nedal jsem jí čas k tomu, aby se přeorientovala. Čekala morální odsudek a dostalo se jí poučení, které ji zaskočilo.

116

„Tedy k nějakému ušlechtilému účelu nebo k vyšším mravním principům.“

Po chvíli, když už jsem myslel, že to máme za sebou, se ozvala.

„Nemohl bys mi vyložit, co si mám představit, k jakým mravním principům nebo snad výšinám se Anka natahuje, když tomu svému troubovi zahýbá?“

„Já netuším, co se to v člověku za těchto okolností děje. Jestli tam máš kafe bez kofeinu, tak mi ho taky udělej. Patrně trpí výčitkami svědomí a po tu dobu, co jsou výčitky v běhu, je ochotna všechno snášet, odhánět mu mouchy, vyvařovat, možná, že má rád psí blaf, no, dočasně povýší tu svoji manželskou aktivitu na posvátný obřad uctívání králů.“

Seděla proti mně, bradu opřenou o dlaň pravé ruky, přemýšlela. K vaření kávy se nechystala. Neměl jsem na ni ani chuť. Pořád jsem byl z toho špitálu utahaný. Teprve teď to na mne dolehlo. Malátně jsem se zvedl a vydal se do pokoje, kde jsem se s hekáním složil na lůžko.

„Je ti něco?“

To je věta, která na mne platí. Mobilizuje mne k nadměrným výkonům. Jenže teď jsem měl všeho dost a ještě se hádat, na to už ve mně nezbyla chuť. Budu ovšem muset zajít za Ankou

a pohovořit s ní z očí do očí. Až bude Libuše v práci. Někdy dopoledne.

TO NĚKDY dopoledne bylo daleko. Jak se mi to právě teď jevilo, někdy v příštím životě. Tím dávám najevo, asi sám sobě, že mám všeho dost, plný zuby. Toho pustýho života svýho. Ale co. Musíš zvednou hlavu, jinochu. Nesmíš na Libuši přenášet svoji skepsi. Víš přece, jak je v tomhle směru chytlavá. Sedla si ke mně a starostlivě mne pozoruje. Chápu. Kdybych natáhl bačkory, co by si nějakou dobu počala? Už jen vynášet odpadky, luxovat, hádat se s úřady, pokud to ovšem bylo kdy třeba. Jenže teď jsem byl jaksi pohotový věřit, že se s nimi hádáme.

„Cos říkala?“

Bylo jedno, co říkala. Každé jednotlivé slovo má jednotlivý obsah. Je ovšem velice neurčitý, jako laik bych řekl, že příliš abstraktní. Teprve jejich zřetězení do vět dává nějaký

smysl. Ale i věty mohou jen tak plynout, kanout a nic neříkat. Věta kane. To mne zaujalo.

„Čemu se směješ?“

„Čemu bych se smál? Člověk se směje a nemusí se něčemu posmívat. Tak jsi to myslela. Nebo ne? Já se směju proto, že jsem najednou rád na světě. Ne na světě přímo, ale na tomhle kanapi, které je už zatraceně proleželé. Nebo je v tom proležení obsažen kus tragiky naší

existence?“

117

„Plácáš nesmysly a to je dobře. Je vidět, že jsi už tak trochu v pořádku. Kdybys mluvil vážně, musela bych se jít podívat, jestli mi černý šaty nesežrali moli.“

Když chce, je ta Libuše docela vtipná. Bohužel jenom někdy.

„Odhadla bys, kolik jsme na tomhle kanapi odehráli zápasů?“

Svým způsobem to byl ode kopanec.. Jsou věci, o kterých se nesmí s Libuškou mluvit. Mohou se „dělat“, ale nesmí se o nich mluvit. Proto se stalo to, co jsem sice neplánoval, ale mohlo to tak být. Zeptala se mne, jestli mám na něco ještě chuť nebo jestli už půjdu spát, a šla mi připravit lůžko.

DALŠÍ dny uplývaly naplněny úpěnlivými pohledy vrhanými ze strany, jimiž se snažila zjistit, zda se nechystám umřít, a které jsem od sebe zaháněl drsnými výroky. Telefony známých a příbuzných. Nestačím vymýšlet optimistické fráze, kterými naznačím, že se sice umřít nechystám, ale že si svoji smrtelnost uvědomuji. Tak tohle je skutečně

zajímavé. že člověk umře, ví každé školou povinné děcko. Jenže to jako ví a neví. Rozum mu říká, že je všechno do času. Ale kdo ví, kdy. Ještě ne. Když tě však položí na stůl a řeknou, tak zatím se nám to povedlo, tak vidíš, že se to podruhé nemusí podařit. A je to tu! Najednou je tady poučený jedinec, člověk vědoucí. Poznal, vcítil se do role člověka smrtelného. No jo, pánové, tak je to. Ono ubreptané, nesmyslné, usliněné MUSÍME TAM VŠICHNI najednou dostalo smysl. Pochopil jsi to? Pochopil, tak se podle toho chovej!

Čtu si, koukám z okna a čekám, až Libuše přijde z práce. V knihovně, kde utrácí čas, toho asi moc nenadělá, ale musí tam být. Mne se taky Bezděk ptal, kdy budu moci začít dělat. Hned, jak mi doktorka řekne, že se mohu rozčilovat.

„Člověče, copak se musíš rozčilovat? V bačkorách si sedneš ke stolu, spustíš mašinu a trochu potrápíš mozkovnu. My si to tady prohlédneme a vrátíme ti několik dobrých rad. A co dál? Ty si lehneš na kanape a budeš trochu uvažovat. Jenom trochu. Nadávat přitom nemusíš. Ale ty nadávat musíš. Takže si za to všechno můžeš sám. Ten posranej srdeční sval ti nevadí, protože namáháš jenom hlavu a ta je od toho tvýho srdce kus dál. Nebo ne?“

Myslel to se mnou dobře. Věděl jsem, že když budu jen tak ležet a tvářit se jako marod, že

si najdou někoho jiného a pak mi řeknou, jo, milej zlatej, doba je taková. Tadyhle je pan Vonásek, kterej si sed na tvoji židli. Zeptej se za čas, možná, že to tady s někým taky praští.

„Vydrž tak dva tři dny. Jak se mi uleví, zavolám a budu dělat doma. Dneska jsem byl na kontrole, naměřili mi sice vyšší tlak, ale to ujde. Sám zavolám. Připravte mi menší porci, abych to tady stačil.“

118

Abych to tady stačil. Bože, jak jsem naivní. Copak dneska bude někdo živit invalidu, který

nestačí? K smíchu. To mohou být přátelské vztahy pevné jak řemen, ale nestačíš? Jdi do háje. Kolik dělá invalidní důchod?

Udělalo se mi blivno. Takhle ne! Ani náhodou.

Třetí den byla středa a Libuše měla ten den odpolední směnu, přesně od dvanácti do osmnácti. U domovních dveří zazvonila naše Beruška. Jmenuje se správně Marcela Březinová a je naší společnou dívkou pro všechno. Ne sice pro úplně všechno, ale pro takové

ty práce, jako je donést tomu invalidovi papíry.

Libuše, která ji pouštěla do domu, se tvářila asi dost nejistě.

„To má jako doma pracovat?“

Byla to otázka naprosto zbytečná, protože jí do toho z funkčního hlediska nic nebylo; mohla mít námitky jako manželka a taky je uplatnila, jenže na místě, kde nic neznamenaly.

„Fajn, dítě, budeš se mnou ve styku. Projdu si to a pošlu na co přijdu. Nemusí toho být dost, ale budu mít dobrou vůli. Chceš kafe? Nechceš. Tak pozdravuj všechny a řekni, že se tu jenom tak povaluju a že se přijdu podívat.“

„Já vím, že to se mnou myslíš dobře,“ hlaholil jsem potom, když se už za Beruškou zavřely dveře, „ale za těchhle poměrů si nemůžu dovolit se tu jen tak povalovat. Rozumíš mi?

Povalovat. To znamená jen tak asimilovat, utrácet duševní síly. Mně vadí tělesná námaha. Kdybych kopal brambory, tak to bych asi neměl. Ale brnkat na klávesy počítače, to mne nic nestojí.“

Z dopisní schránky z přízemí přinesla Libuše nějaký leták. Normálně to zahazuje hned za dveřmi do krabice, kterou domovník jednou týdně odnáší vysypat do kontejneru. Tohle vzala nahoru. V sousední ulici otevřel nějaký dobrodruh nový obchod Hardware a Software. Výpočetní technika, mobilní telefony. To se snad může dneska hodit. Nevěděl jsem, co můžu a co ne. Od doktorů se toho taky člověk doví. Jednejte tak, abyste se nenamáhal a dobře jste se cítil. To je řeč jako rozprávka. Abyste se dobře cítil. Dobře se můžu cítit, když si dám frťana a plácnu babu po zadnici. Víte, co tím myslím. Jenže frťana jsem měl zakázaného a na tu babu nepříšla řeč. Pochybuju, že by mi doktorka dala radu, jak to udělat, abych si nenamáhal srdce, proto se raději zdržela.

Pročítal jsem papíry a chystal se do práce. Od kanape ke stolu s počítačem to mám zhruba půl druhého metru, proto se mi všechno zdálo být v pohodě. Na Andulu a její životní

problémy jsem si ani nevzpomněl. Pak jsem si šel ve středu v půl deváté do schránky pro noviny a u dveří jsme se potkali.

119

„Tys byla se psem?“ Otázka svědčící o mimořádném důvtipu. Pes byl na vodítku a vrtěl přátelsky ocasem. To se o jeho paničce nedalo říct.

„Kamarád jak se patří,“ řekla a myslím, že rozladění nepředstírala. „Slíbí a neplní.“

No jo. Slíbil jsem, že za ní zajdu, někdy až bude Libuše v práci, a zapomněl jsem.

„To je přece lidské, slibovat a neplnit. Dokonce je v tom jakási lidská přednost. Představ

si, že vy, ženy, byste musely splnit všechno, co jste kdy nám chlapům slibovaly.“

Mohla si myslet, že narážím na její manželské sliby, a proto raději zapudila chmury.

„Tak za jak dlouho přijdeš. Já mám čas jenom dopoledne.“

„Kolik je hodin?“

Podívala se na hodinky. „Čekám tě za půl hodiny. V půl desáté.“

„To se nestačím ani navonět.“

„Prosím tě. To je to poslední, co potřebuješ. Jen si přines dobrou náladu.“

„Moje dobrá nálada je závislá na hostitelce. Počítej s tím, že alkohol a černý kafe je v mém případě dočasně tabu.“

Nahoru šla pěšky, já jsem jel výtahem.

Doma jsem měl mail od šéfa. Začetl jsem se do toho a málem jsem návštěvu zmeškal. Shora se ozvalo bušení na ústřední topení, které by probudilo mrtvého.

„No jo, dyť jdu.“

„Měl jsem tam vzkaz z práce, musel jsem to přečíst. Máš pravdu, málem jsem zapomněl.“

Měla na sobě propínací květované šaty a skutečně se navonět nezapomněla. Slušelo jí to.

„Máš štěstí, že jsem po tom infarktu. Jinak bys snad ani nedošla ke kanapi.“

Vrtěla nad tím hlavou.

„Takového tě neznám. Překvapuješ mne.“

„Tvůj zveřejněný názor mne udivuje. Mohla bys vědět, že hlavní a podstatný úkol muže je plodit děti. Vždycky a všude, za všech okolností. To není na něm, ale na přírodě, která to tak zařídila. Jinak bychom jako druh vyhynuli a to nemůže připustit. Mám k tomu odpor, ale musím, i když nechci. Samozřejmě, že civilizace to všelijak pokroutila, zušlechtila, ozdobila poezií, nebo co. Ale to není podstatné. Hlavní je, že to tu pořád je a dělá to divy.“

„že tys těch dětí tak zplodil!“

Byl to dloubanec dost nešetrný.

„Co můžeš vědět?“

„Chystáš se mne ještě něčím překvapit?“

120

„Překvapovat je moje specialita. Zejména opuštěné vdovy a pak moji Libušku. Ta je ze mne pořád na větvi. Už jsem si říkal, že jí na Vánoce koupím ten hliníkovej žebřík, co mají

železáři za výkladem, aby si doma připadala jako v knihovně.“

„Pán je samej humor. To je asi součást terapie? Tak co ti nabídnu?“

Rozhlédl jsem se kolem sebe. Nevypadalo to, že by se chystala něco mi nabídnout. Pokud neměla na mysli své rozkvetlé tělo. Jako nabídka to patrně bylo jenom v mé ochablé fantazii. Kdyby došlo na věc, tak potěš pánbu.

„Mohli bychom si vypravovat. Je tu plno věcí, které nás třeba trápí. Naše lidský poměry jsou zatraceně zapeklitý. Máš dvě krásný holky a já nic. To jen proto, že, no, však buď víš, nebo tušíš. Do jisté míry je to nehoda. Možná, že jsou chvíle, kdy si to zúčastněné strany vykládají jako neštěstí. Co já vím, že je dobře? Hledali jsme s doktory příčinu, bohužel nebyla na mé straně.“

„Proč bohužel?“ zeptala se se zájmem.

„Protože by se to dalo snadno napravit. Umělé oplodnění je dneska bez problému. Nebo bych řekl nějakému osvědčenému otci. Ale to by Libuše nesouhlasila. Alespoň myslím. Tak mi oči zatlačí nějakej lapiduch.“

„No tak,“ vzdychla a pohladila mi ruku.

„Kdybys nebyla takovej divoch, byla bys docela fajn ženská.“

„Divoch? Já jsem jenom normální ženská. Ovšem není normální, když ti řeknu, že kdyby

to tomu mýmu valachovi alespoň trochu duplo, že bych byla ochotná ti to dítě porodit a ty bys ho chodil nahoru hlídat, kdybych šla nakoupit.“

Panebože! Myslím, že jsem se musel červenat. Netušil jsem, že je možné, aby ji něco takového napadlo. Nemohla to myslet vážně. Samozřejmě, že to nemyslela vážně. Byla to normální, vzdělaná žena, pohledná žena, žena obdařená jistě nadměrnou sexuální žádostivostí, ale stane se, že si příroda s člověkem zažertuje. Co mám s tím dělat? Říct, že to nepřichází

v úvahu? že je tedy dobře, že Vitáskova indispozice je tak důkladná, že to nejde? Ono by to v principu šlo, ale s ostudou, s rachotem, s přehazováním nábytku. Ještě tu byla možnost, že si dělá legraci. Určitě si dělá legraci a to dost nevybíravým způsobem.

„No jo. Tak co mi nabídneš? Mně, invalidovi?“

Když jsem za dvacet minut odcházel, nezdržovala mne. Patrně to mne přimělo, že jsem ji ve dveřích objal a přitiskl k sobě. Zadrnčelo to v jejím těle úplně slyšitelně. Jenže jsem se vymanil a šel.

Ještě ve výtahu jsem slyšel, že jsem bestie.

Zastavil jsem tu posuvnou krabici a vrátil se. Ona však už zavřela dveře. Patrně naštvaně.

121

Sedl jsem k počítači a pracoval. Myslet na ženské má člověk, až když je na to čas. Jenže nebyl všemu konec. Přihnala se Libuše.

„Proč nebereš telefon?“

„Proboha, vidíš přece, že visím na internetu.“

„Když jsem volala, na internetu jsi nevisel. Zvonilo to normálně. Cos dělal?“

Mám jí říct, že jsem byl u Anduly? Asi by to nebylo dobře. Alespoň ne vzhledem k náznakům, kterých jsem se tam dopustil.

„Seš si jistá, že to zvonilo tady? Občas to přece skočí někam jinam.“

„Když teď přečíslovali telefony, tak by se to dít nemělo.“

„Sundej si kabát. Jak vidíš, tak žiji.“

„Já jsem měla tak hrozný strach. Musím tam hned zavolat, zblbla jsem všechny kolem.“

„Zavolej, ale mobilem. Já tady mám práci.“

Tak vidíš, člověče. Já měla tak hrozný strach. A tys tam málem plodil bastardíka. Fuj, to je hrozné slovo. To může použít jenom nenávistná, podvedená manželka. Libuška je hodná

ženská. I když slovo hodná může být synonymem pro, no, nechce se mi to slovo říct.

„Vezmu si kus chleba a uháním.“

Vzala si kus chleba, poslechla mou radu a zakrojila k němu kus šunky a šla. Klidně, rozvážně, beze spěchu, jednak to neměla daleko a jednak odešla uklidněna, protože já, pán lidstva, nebo snad i tvorstva, jsem byl asi v pořádku. Jo, jestli.

Když to tak vezmu kolem a kolem, měl bych cítit výčitky svědomí. Jenže kde nic tu nic. Nedostavily se proto, že tam nahoře k ničemu nedošlo? Opravdu k ničemu nedošlo? Je snad normální navštívit sousedku a málem Zvláštní je, že se tady pořád uplatňuje staroslovanský slovník. Tenkrát se ňadrům říkalo koze. Patrně ta shoda mezi ňadrem a domácím zvířetem téhož jména vznikla až někdy později. Teď je to vulgární termín, který

používají vagabundi ze čtvrté cenové skupiny. Tak jsem se ponížil na čtvrtou cenovou skupinu. Byl jsem v ní vůbec někdy? Patrně nebyl. Tak proč ovládám její slovník? Protože je to jazyk demokratické složky našeho národa. Jinými slovy, náš národ má ke čtvrté cenové

skupině blízko.

Uvažoval jsem, ale přemohlo mne spaní. Lehl jsem na kanape a usnul. Unavený, jako bych kácel v lese strom. Samozřejmě, že jde o přirovnání hypotetické. Tak bych byl asi utahaný,

kdybych kácel strom. Nikdy jsem to nezkusil, proč bych si to nemohl alespoň představovat?

Vzbudil mne telefon. „Jestli tam nemáš co dělat, tak mi alespoň nevolej. Najdi si nějakou jinou oběť.“

122

Usoudila, že už musím být zcela zdráv, protože jsem opět normálně sprostej. A práskla sluchátkem. Tím mne překvapila, protože sluchátkem normálně nemlátí. Pustil jsem si v koupelně na hlavu studenou vodu, do sucha ji vytřel ručníkem a kymácel jsem se k počítači. Normální chlap by si teď zapálil¨cigaretu a nalil panáka. Pokud jde o cigarety, nejsem normální, pokud jde o panáka, však víte. Alespoň dočasně dodržovat pravidla. Třeba i manželského soužití? Třeba.

Pracovat se mi nechtělo. Koukám tedy z okna. Pod sebou vidím Prahu, skoro celá se mi do výhledu vešla. Neurčité obrysy staveb, věží a kdo ví čeho. Značně nejisté informace. Spíš

podněcují představivost než co jiného. Tak támhle někde stínal kat Mydlář ony zvěčnělé

pražské pány. Škoda, že se historie neopakuje častěji. Po pěšině, která se táhne podél vnější

strany čtyřproudové silnice, jede na koních parta holek. Samé mladice. To je taky móda jezdit na koni. V Praze ovšem dost drahá. Koně dneska nemá nikdo na balkoně. Kůň se na balkoně

vyskytuje jenom ve fantazii nějakého písničkáře. Tady, v místním areálu psychiatrické

léčebny, koně chovají, patrně z léčebných důvodů. Nevím, jak to správně říct. Člověk v kombinaci s koněm se stává zdravějším? Stačí i pes, nemusí to být kůň, zvíře jako hrom s velikými nároky. Sotva stačí přijít, nasednout a cválat. Ty holky se o ty koně musejí starat. Asi. Doufám, že to dělají a to je dobře. Taková holka v sobě pěstuje odpovědnost za živého tvora. Jsou z nich potom dobré manželky. Nebo taky ne. Kůň je kůň, manžel je někdo jiný.

Večer jsem se zeptal Libuše, jestli by nechtěla psa.

„Proboha, ještě to!“

„Proč takový odpor?“

„Víš jaká je to odpovědnost za živého tvora?“

Když to říká, tak to asi myslí vážně.

„Dáš mu nažrat a místo na spaní. Vyvedeš ho na vzduch a co ještě? Číst noviny mu nemusíš.“

„A ještě něco je hlavní! Je to starost. Jen kvůli tomu, abys měl někoho, kdo tě nekritizuje a bez výhrad miluje? Ani náhodou.“

Ani náhodou. Možná, že má pravdu. Je to živý tvor a s živými tvory se jedná odpovědně. Tak nevím. Copak se chci starat o psa? Koukám z okna a vidím zástupy důchodců, jak za sebou vlečou psy. Nebo naopak, psi vlečou své důchodce.

Taky si připadám jako důchodce. Důchodce je člověk z objektivních důvodů vyřazený

z pracovního jednání. Já sice nejsem vyřazený, ale skoro jsem. Stačí, aby doktorka řekla a začnou ve mně fungovat zábrany vůči tomu, čemu říkám pracovní jednání. Nesmysl. Tohle mne přece nemůže unavit a vyčerpat. Zbavit sil. A mám jich dost. Když právě nelapám po

123

dechu, tak jich mám dost. Je to stejně záhada, proč nemohu chytit dech. Když mne přešla ta nepříjemná bolest, zůstala dušnost. Slovo silně emocionální. Duch, duše, dušnost. Paní

doktorko, jsem dušný. A to silně. Tak si foukněte pod jazyk. Jenže to nepomáhá. Tak to musíte nějak překonat.

Lehl jsem si na kanape a koukal do stropu. Nahoře se nic neděje. Ani nezavolá. Asi jsem

ji urazil. Nebo jí došlo, že nevhodně žertovala.

„Jak to vypadá nahoře?“ Libuše vaří večeři a nemíní se zdržovat řečmi o tom, jak to nahoře vypadá.

„Neměla bys tam někdy zaskočit?“

„Proč bych tam měla skákat? Taková léta tady bydlíme a nikdy jsem tam neskákala.“

„Máš pravdu. Ale stejně, šlo tam o život a v takových chvílích mají k sobě lidé blízko.“

„Tobě taky šlo o život a blízko k tobě měl saniťák s doktorem. Co ti to chodí na mysl?“

„Asi máš pravdu, i když dobře nevím v čem.“

Patrně o tom, v čem má pravdu, přemýšlela, protože dál řeč nerozvíjela. Libuška občas přemýšlí a co vymyslí, to zveřejní.

„Chceš tím asi říct, že by měli lidé k sobě mít blízko. My se tu v domě prakticky s nikým nestýkáme. Lidi se navštěvují, hrají spolu karty…“

„….vyměňují si manželky…“

„…jenže my nemáme na to čas. Já bych ho, konec konců, měla, ale tys byl pořád ve větru. Já na tebe čekala a chuť na nějaký drb mne dávno přešla.“

„To jako než jsem přišel domů z práce?“

„Nevím, jestli jsi přicházel tak pozdě z práce.“

„Jak kdy.“

Chlap má široký rejstřík záskoků a odskoků. To teď nebudeme rozebírat. Chlap má svůj svět, do kterého by chtěla žena zasahovat. Jakmile na to přistoupí, stane se jejím vazalem. Ne, nemusí být přímo vazalem, ale už je to něco jiného. Už je to člověk závislý. žena je závislá od přírody, myslím si, i když to neříkám, proto chce chlapa dostat na stejnou úroveň. Teď nevím, jestli je to dobře.

„Slyšela jsi o tom, že Adam, myslím toho z bible, měl před Evou už jednu manželku?

Neslyšela? To je moc zajímavý a vyzývá to k rozmanitým myšlenkám. Takže náš prapředek byl dvakrát ženatej. To první manželství mu nevyšlo, protože onu dámu pánbu udělal zvlášť, patrně taky z hlíny, a vybavil ji svébytným charakterem. Byla to ženská svéhlavá a asi i hádavá. Chtěla, aby všechno bylo po jejím. Tak tu novou mu udělal z jeho vlastního žebra. A byla tu manželka poslušná, se kterou mu to šlo, protože byla součást jeho těla.“

124

„Kdes to vzal, takovou…“

Chtěla říct pitomost, ale zdržela se. Co kdyby to tvrdila nějaká církevní autorita a církevní

autority měla v úctě.

„Jmenovala se Lilith a mám to z nebiblických pramenů.“

Nebiblické prameny, nespolehlivé prameny. Protože však měla o nich méně informací než

jsem jich měl já, věc dál nerozvíjela a raději dávala na stůl.

„Jak dlouho ještě budeš vařit tyhle blátivé rozkoše?“

„Tak dlouho, jak dlouho to bude třeba. Ještě ses ani nerozkoukal a už máš výhrady.“

„Kdybys řekla, že mám řeči, nebo dokonce kecy, tak bych se ohradil. Ale výhrady patří do civilizovaného prostoru, proto nic nenamítám. Mít výhrady si netroufnu, protože vím, že to se mnou myslíš dobře.“

Řeči, řeči. Vznášejí se nad lidským prostorem, který by měl být zabydlený zhmotnělými myšlenkami. Napadá mne, jestli by to bylo k životu, kdyby se tu míhaly jenom perfektně

artikulované myšlenky. Člověk by se za chvíli unavil, protože myšlenky mají své nároky, vymáhají si pozornost s nezvyklou energií a stejně by pak jeden sklouzl do prostoru nic neříkajících zvuků, kterými zaplňujeme svoji mysl.

„Nemlaskej.“

Ještě tohle. Uvažuji, jak se ohradit. Nic slušného mne nenapadlo a proto jsem raději mlčel. Asi nejsem ve formě. Normálně bych se rozčílil. Vlastní žena se ke mně chová jako k dítěti. Nemlaskej!

„Někde ve světě, možná že v Číně, lidé mlaskáním dávají najevo, že jim jídlo chutná.“

„Nejsme v Číně, ale v Bohnicích.“

Zřejmě se rozhodla, že mne rozčílí. Normálně jí to nedá práci. Myslím, že se ovládnu a odejdu od talíře; aniž bych dál mlaskal. Hrdě jsem odešel, ani pohledem jsem se jí nedotkl.

DNY NEJDOU jeden za druhým, jen se líně loudají, jako když noha nohu míjí. Dostávám obden úkoly, obden je vyřešené vracím. Takže jsem dostatečně vytížený. Nevýhodou je, že se nemám na co vymluvit. Sedím a sedím. Občas se protáhnu.

„Jó, to jsem ráda, že jste na světě!“ Jásavý hlas paní Bernáškové. Co zase zvorala?

„Představte si, normálně, všechno jde normálně a najedou mi to všechno zmizelo. Ta zatracená bedna mi všechno sežrala. Všechno, co jsem měla na stránce, ani nemám odvahu se podívat, jestli tam něco zbylo.“

U paní Bernáškové je běžné, že se jí „všechno“ ztratí. Sáhne vedle a neví si pak rady.

125

Mé rady jsou standardní. Sáhněte sem, tam, enter, co vidíte? Když to trvá chvíli a zdá se, že mé rady nejsou k ničemu, řeknu, aby to všechno vypnula.

„To myslíte vážně?“

„Přece tam máte něco uloženého. Nebo ne?“

„Já nevím,“ řekne zničeně.

„Pak to budete dělat znovu. Vypněte to.“

Slyším, jak u toho vdychá. Po chvíli přístroj uvádí do pohybu a pak jásá. „Ono se to chytilo! Jste zlatej hoch, až vás uvidím, máte u mne pusu.“

Pusa od paní Bernáškové je terno.

„Kdybyste dala na mé rady, nemusela byste pusami hýřit,“ řeknu a zavěsím. Jenže mi vstoupila do děje. Něco jsem dělal, nad něčím přemýšlel. Utíkalo to všechno někam pryč, nejspíš do proudu času. Taky fajn. Proud času. Někam plyne, naráží na peřeje a zmizí v rozlehlých prostorách ticha. Tady jsem se dotkl něčeho, o čem se mi přemýšlet nechce. Vlastně o tom přemýšlet ani nejde. Není tu smyslová odpalovací rampa. Kdyby to bylo tak snadné, byl by Vesmír plný myšlenkového balastu. Myšlenka je přece taky hmota. Nějaké odpoutané částice nervové hmoty? Součásti vyprodukované myšlenkové plazmy se tam rozprchnou a někde se musí hromadit jako doklad naší existence. Nějaké nadzemské

bytosti si tím ucpávají díry ve střeše.

Musel jsem se smát. Takové dětinské nápady.

Dvě rány do ústředního topení mne probraly z vytržení.

Nebyly to ani rány, jen takové připomenutí, o kterém ten, komu patřily, věděl, o co jde. Ostatní sousedé si mohli klidně myslet, že jde o nahodilý zvuk vyvolaný nešetrným jednáním. Už dlouho se neozval.

Mám všeho nechat a běžet nahoru? Zůstal jsem sedět. Řeknu hned, že jsem čekal, co bude. Co by bylo? Zvonek u dveří.

„Pojď dál. Na kousek řeči.“ Ani jsem si nevšiml, že by se tvářila rozpačitě, jak by člověk předpokládal.

„Přišla jsem zkontrolovat, co si vaříš k obědu.“

„Pozoruhodná starost o občana. To za nějakou organizaci?“

„Ze své osobní vůle.“

„Tvá osobní vůle tě táhne do konfliktů. Do osobních průšvihů. Jsi milá osoba,“ jaksi se nehodilo říct, že je milá holka, i když i holky, a milé taky, mohou mít podprsenku číslo čtyři.

„Já milým ženským přeju jen to nejlepší.“

126

„Pracuju na tom, myslím, že dělám všechno pro to, aby tvé předsevzetí došlo naplnění. Můj Vitásek si nemá na co stěžovat.“

To znamená, že amanty pustila k vodě.

„Udělej si kafe.“

„Ty ho pořád ještě nepiješ?“

Zkontrolovala vodu v konvici a zapnula ji. Z kredence si vzala šálek. Vidím, že se tu cítí

jako doma. Ale co, žijeme v kolektivistické době. Přehnaný individualismus je korigován sklony k uměřenému kolektivismu. Tomu se marně bráníme. Všichni kupujeme stejné zboží, čteme stejné noviny, myslíme stejně jak nám radí pánové, jejichž okruh je silně omezený a kteří uvažují v podstatě na jedno brdo. To, že si čtenář myslí, že je tu nějaký rozdíl, no, ať si to myslí. Rozcházíme se v blbostech typu: státní rozpočet by měl být o pár desítek miliard menší. Vláda krade. Politické partaje jsou soubory vychytralých šibalů.

„Někde tam je kafe bez kofeinu.“

Sedli jsme si v kuchyni ke stolu. Byl na něm modrý ubrus, slánka a teď i cukřenka. Naproti na stěně ťukaly hodiny značky prim. Pamětník minulých časů. Prostě pohoda.

„Neboj se, nebudu tu dlouho. Pokud ti přijde Libuše udělat oběd, budu dávno pryč.“

Podíval jsem se na hodinky. Přijde nejdřív za hodinu, spíš později. Může jenom o polední

pauze. Už jsem jí říkal, aby se neštvala, že si všechno udělám sám, ale zatím si nedá říct.

„Nevím, zda je dobře dělat si starosti s věcmi, na které nemáš vliv. Myslím na tenhle podělanej svět, ve kterým musíme žít, protože lepšího není.“

Řekla na to: „Lepšího není. Už jsem měla strach, že budeš konkrétní. Pokud jde o svět, to si užij. Tady máš otevřenou cestu. Nad současným světem naříká kdekdo. Jeden další se v tom chumlu ztratí.“

Čert vystrčil drápek. Natáhl jsem přes stůl ruku a cvrnkl ji do kotníku. Dělala, že si toho nevšimla.

„Čím to voníš, sousedko?“ zeptal jsem se.

„Neříkej, že se v tom vyznáš. Voním svou přirozenou vůní. Mé tělo a mé myšlenky voní

po louce. Luční kvítí asi nevoní, ale mysli si, že voní. Tak to jsem já, rozkvetlá zahrada.“

„Kdyby tu náhodou neseděl imunní jedinec, popletla bys mu hlavu. Na tomhle bolavém světě ovšem není nic krásnějšího, nic kouzelnějšího, nic tak bohatého na city a pocity, než je zmíněné pletení hlavy. Schválně jsem to řekl tak, aby povaha věci zůstala zastřena. Ale když

se zamyslíš, když se vnutíš do toho lásce předcházejícího období, pak musíš uznat, že to stálo za to na tom světě pobývat.“

Dívala se na mne a bylo vidět, že neví, co si má myslet.

127

„Jestli mne chceš zase vyprovokovat a pak prásknout dveřmi, tak se netěš, že se ti to povede.“

„Pochybuji, že jsem tě kdy provokoval k nějakému neuváženému jednání. Jen jsem teď

popustil uzdu své poetické povaze.“

„Jak vypadá poetická povaha? Poetičnost jako charakteristika lidské povahy, no, nevím. Myslíš tím, že dotyčný má sklon k poezii? že dotyčný dává přednost snovému oparu před drsnými stránkami života, které raději nevidí a dělá, že nejsou? Pokud si to o sobě myslíš, pak si zcela určitě nekriticky fandíš.“ Řekla a byla na to pyšná.

„Co ty víš o mužských? Usuzuješ jenom podle toho svého. Pana Vitáska rozšiřuješ na celé

mužské pokolení. To ti ovšem nemám za zlé. Každá žena tuhle svoji osobní zkušenost generalizuje. Pak se to v ženské literatuře hemží smyslnými bídáky, zkostnatělými byrokraty, kteří v posteli úřadují s razítkem má dáti, dal. Nebo tam máme plačtivé cherubíny, kteří si zapomněli vzít na procházku drobné, a pak se schovávají za křoví, protože by si jinak načurali do kalhot.“

Kriticky si mne prohlíží.

„Víš co?“ přišel jsem na vhodné téma. „Vypravuj mi něco o svých holčičkách.“

„Proč sem, proboha, pleteš moje holčičky?“

Viděl jsem, že jsem ji zmátl.

„Holčičky přec patří k tobě. Já sám děti nemám a, jak je vidět, mít nebudu, tak se chci potěšit z cizí radosti.“

„To, cos právě řek, mne bolí asi víc než tebe.“

Jenže mne to nebolelo. Přesto se dala do vypravování. Příhody, historky.

„Tuhle jsem tu starší…“

„Starší? Já myslel, že jsou to dvojčata.“

„Jsou to dvojčata, jenže Zuzka vylezla na svět první a proto je starší a taky toho umí využít. Takže jsem ji kvůli něčemu kárala. Já děti nebiji, jen jsem ji kárala. A ona na to: proč mi nadáváš? Vždyť víš, že jsem malá a blbá. To mi vzalo dech. Jsem malá a blbá. Nikdy dětem neříkáme, že jsou blbé. Co bys na to řekl?“

„Asi bych se jenom smál a byl bych rád, že mám malé a blbé dítě.“

„No jo, vtipálek.“

Sedíme a vedeme řeči. Nebo jen si tak v duchu uvažujeme.

„Jsem rád,“ řekl jsem k jejímu překvapení, „že ten tvůj imaginární milenec vyklidil pole.“

Vypadala zděšeně.

„Nebyl vůbec imaginární a taky nevyklidil pole.“

128

Svůj údiv jsem nemusel ani vyslovit.

„Poslala jsem ho k vodě. Tvé vyjádření vyklidil pole vychází z předpokladu, že dotyčný

opustil pozice z vlastní vůle.“

„Jako chlap ho skoro lituji. Každý, kdo je ženou vypuzen, se musí cítit blbě. Odchází

nikoliv ze své vůle. Je ponížen vyhazovem. V tu chvíli kypí pravěké pudy. Jsem zkrácen na svých právech. Vracím se a začínám boj. Boj o ztracené pozice. Až je dobudu zpět, ochotně

se jich vzdám. Tentokrát ze své vůle. Jak se tvářil?“

„Nezabývala bych se tím. Ani se to nehodí a taky to není vkusné. Vzpomeň si, jak ti bylo, když tě nějaká žena poslala k vodě.“

Měla pravdu.

Tím jsme vyčerpali skoro všechna témata, která nás napadla.

Teď mi došlo, že jsem v jejím pokoji viděl doklady o tom, že je malířka. že tam má

vlastně pracovnu se vším všudy. Starodávný psací stůl, jeho pracovní plocha byla zakrývána stahovací dřevěnou roletou. Viděl jsem tam řadu poliček se zásuvkami, několik bez zásuvek a plných papírů. Na pracovní ploše, pokryté zeleným suknem, se vrstvily papíry v deskách i papíry ležící volně. A všude barvičky, tuše, inkousty, sklenice plné násadek s pery i bez,

štětců a štětečků.

„Takže přece jenom asi budeš malířka.“

„To z nepořádku, který tam nahoře mám, nepoznáš.“

„Jak to uchráníš před holčičkami?“

„Obtížně. Celý prostor je zaminovaný, kdo tam vstoupí, ten prohloupí.“

Nevím proč, ale všechno to nářadí, všechny ty papíry pokreslené i zatím čisté, všechno usilovalo o něco, co ve mně vyvolávalo smutek. Bylo v tom něco dojemného. Někdo tady zavíral celou svoji existenci dřevěnou žaluzií.

„Takže tam tou žaluzií zavíráš svoji dušičku?“

Podívala se, jestli si nedělám legraci. Honem jsem se zasmál, jako že to nemyslím vážně. Jinak v jejím pokoji jsem si nevšiml ničeho, co by připomínalo malíře. Bylo tam pár artefaktů, které mohly ukazovat na sběratele. Nevím, jestli jsem všechno dobře pochopil.

„Uživíš se tím?“

„Když mi o to půjde, tak jistě. Jsem přece ilustrátorka. Pracovala jsem v jednom nakladatelství jako výtvarná redaktorka. Můžeš tady mít nějakou knížku, na které jsem dělala. Ještě dneska mi dohazují kšefty.“

„A obrazy maluješ? Myslím takové, které se dají pověsit na zeď.“

Nad naivitou mé otázky zavrtěla hlavou.

129

„Když k tomu budu mít důvod, tak určitě. Chceš udělat portrét?“

Smáli jsme se oba. Mně ani nebylo divné, proč?

Výtvarné umění byla oblast, které jsem nepřiznával význam a ani jsem nebyl schopen o něm něco říct. Mne spíš mohla zajímat malířka.

„Abych nezapomněla. Půjč mi něco ke čtení. Sice bych si mohla zajít do knihovny, ale když mám knihovnici v domě, tak mohu vyrabovat její knihovnu.“

Nabídl jsem jí, aby si něco sama vybrala.

„Budeš to číst?“ díval jsem se kriticky na knížku, kterou měla v ruce.

„Neboj se, že to nevrátím. Já romány nečtu, je to ztráta času. Člověk čte o tom, co se autor snažil prožít a co se mu vesměs nepodařilo.“

„Pozoruhodný vztah k literatuře.“

„Ochotně se dám přesvědčit, že žiji v omylu.“

Netušil jsem, že ji může zajímat filozofie. Získali jsme vzdělání za socialismu, který

nerozvíjel naše myšlení dost uspokojivě. Myslel jsem širokou paletu názorů, které formují

lidský duchovní svět. Takové devatenácté století, hlavně jeho konec, bylo podle mých představ nesmírně bohaté. Taky jsem to nějak podobně řekl.

Dívala se na mne udiveně.

„Mně socialismus příliš nevadil,“ řekla. „Vadilo mi, že se zpronevěřil zásadám svého učení, že po negaci kapitalismu měla přijít negace socialismus. Byla to přece negace kapitalismu. Nebo ne?“

„Myslím, že se to tak dá říct. Jenže to asi nešlo tak snadno a proto se toho chopil tento hltavý neokapitalismus. A máme to.“ Smál jsem se, co taky dělat jiného? „Představa, že všichni ti tajemníci a nomenklaturní kádrové se dobrovolně vzdávají svých prebend v zájmu naplnění nějaké poučky, mne uvádí do vytržení.“

Litoval jsem, že jsme na toto téma nepřišli dřív. Taky jsem se nemusel předvádět. Byla už

na odchodu, a až přijde knížku vrátit, dávno na tuhle myšlenku zapomenu. Přede dveřmi jsem ji mírně objal a políbil na tvář. Obrátila na mne pohoršený pohled a tím mne vyvedla z míry.

Stála a koukala. Jinak nic.

Tak to jsem z toho jelen. Pochybuji, že ještě kdy dobrovolně přijde. Ale nevěřím tomu.

KDYBYCH nevěděl, že mi něco je, tak bych se cítil být zdravý. Až na ty dechové obtíže mi skutečně nic není. Nikde mne nebolí. K zemi mne tiskne vědomí, že to může znovu přijít. Jenom si to nepřipouštěj, říkají ti, kteří to zažili. Nepřipouštěj. Snadno se řekne, nepřipouštěj. Až to přijde, tak to tu bude. Když dojdu až sem, tak pak už jenom čekám. Jsi umanutý

130

vzdychálek, bačkora. Jakými termíny by bylo možno označit chlapa, který byl zasažen tím, co většina? Tuším, že polovina všech nebožtíků byli kardiaci. Mysli na samé hezké věci. To je taky pěkně blbá výzva. Mysli na pěkné věci. Odtrhni mysl od nerudné reality a vnuť tam něco, co by bylo s ní v rozporu.

Myslím, že toho už i Libuše začíná mít dost. Taky asi čeká, kdy to se mnou sekne. Vidím ty postranní pohledy.

„Počkej, nech to ležet, já to udělám!“ to zvolá, když se chápu vysavače, abych koberce zbavil prachu. Pak si vyzkoušela, že se obávaná recidiva nedostavila, a proto mne podruhé

nechá práci udělat. Cítím to tak trochu jako křivdu.

„Ten cholesterol je skutečně nepříznivý. Jinak máte všechno v pořádku. Domluvíme si kontrolní termín. Vezměte si támhle lahvičku na moč.“

To byla moje lékařka, za kterou jezdím na Smíchov. Už dvacet let mi nahlíží do útrob, má

moji důvěru. Člověk musí žít ve shodě se svým lékařem, jinak senedočká pomoci. Ale vždyť

mně vlastně nic není. To všechno dělá strach z nemoci, strach ze smrti. A pak něco jako stud. Opravdu, stydím se za to, že mi to zatracené tělo zase špatně funguje. Jako pacient pozoruji, jak mé lékařce přibývají léta, a sleduji to s mírným zaujetím. Lékař stárne se svými pacienty. Co všechno o mně ví tahle paní, jejíž vrásky ve tváři s dojetím pozoruji? Jen to, jak vypadám, jak mi to v těle funguje. Všechno ostatní je utajeno a všechno ostatní před ní skrývám. Taky po tom ohleduplně nepátrá. Ještě to!

Ovšem přidala mi seznam doporučených a nedoporučeným potravin. To je horší. Všechno, čemu jsem bujně holdoval, je na zakázané listině. Zajímavá shoda s lékařkou z nemocnice.

„Až ODPOLEDNE přijdu z práce, pojedeme nakoupit.“

Překvapila mne. Upřesnila svůj požadavek: „Já si zajdu k holiči a ty odvezeš nákup domů.“

Bylo to celkem logické. Auto stojí před domem a ona se má tahat s taškami až odněkud od nákupního střediska, které je v Odře. Souhlasím, i když vím, že mne tenhle odpolední nákup zbaví parkovacího místa. Tady má kdekdo v rodině několik aut a o místo na ulici se téměř

fackujeme. Většina motoristů raději nejezdí, než aby auto nechala stát kilometr od domu a od oken, ze kterých mohou sledovat, jak jim ho kradou.

Ani nepřipomínám, že nemám těžké věci nosit. Ale to nic. To snad ani tak moc těžké

nebude, aby mne to poškodilo.

„Taky můžeš zavolat Anče, jestli nechce s námi jet nakoupit. Třeba se jí to hodí.“

Dával jsem pozor, jak se přitom tváří, neviděl jsem nic nezvyklého.

131

„Má doma děti,“ řekl jsem na to. „A auto taky.“

„No tak je vezme s sebou. Počkáš s nimi ve voze.“

žasnu, ale nechávám si žasnutí pro sebe.

„Zavolej jí sama. Co já bych se vnucoval. Ještě by v tom mohla něco vidět.“

Libuše dala najevo údiv nad mou otázkou, chvíli hlasitě přemýšlela o tom, co by asi mohla Andula vidět, ale pak jí skutečně zavolala.

„Dokonce se jí to trochu hodí. Má děti ve školce a až pojedeme, vlastně až pojedeš od Odry domů, tak je vyzvedne. Může ti i pomoci s taškami. Uděláme nákupy na celý týden. Máš něco proti tomu?“

Bylo mi to jedno. Snad před domem někde zaparkuji.

Pak už jsem byl doma sám jen se svými myšlenkami.

Když si tu poslední větu zopakuji, tak vidím tu poušť, jak se rozkládá kolem mne. Nemyslím, že bych byl myšlenek prost, ale když člověku zůstanou jenom myšlenky, tak co na to říct? Myšlenka musí mít variantu. V jednání, samozřejmě. Mně, alespoň prozatím, zbyly jen ty zatracený myšlenky. Nebo ne?

Samozřejmě ne!

Je to vynucený imperativ. Ani ty myšlenky nejsou vždycky k zahození, když s nimi umí

člověk pracovat. Teď bych si dal panáka. Když si ho dám, co se stane? Umřu hned nebo až

za chvíli? Blbosti.

Z práce mi nic nepřicházelo, dneska na mne zapomněli. Nebo mne šetří. Zavolal jsem tam. Zvedla to paní Bernášková .

„Copak, že jste na mne zapomněli? Nebo tam není co dělat?“

Zdá se, že není ve formě. Oslovila mne pane Smetano. To se dlouho nestalo. M á utrápený

hlas, na který jsem nebyl zvykl ý. Buď má něco se zdravím, nebo jiný důvod ke starostem. Odpovídá jen tak na půl pusy. Až něco bude, zavolá. Zatím nemá na řeči čas, nebo snad chuť. Ještě tohle. Plná porce nejistoty. Co se to tam děje? Měl jsem se nechat spojit s Bezděkem. Teď jsem si to však rozmyslel. Z nějakých nevhodných tenzí paní Bernáškové nebudu dělat rozruch. Dotírá na ni klimakterium a lidé kolem tím trpí. Dnes je to tak, že lidé, kteří mají

zdravotní potíže, je skrývají, protože by je šéf mohl vyhodit. Co s takovým marodem? Podnik musí fungovat, nějaká přehnaná péče není na místě. Vždyť si právě proto nechávám posílat práci domů. Jako bych zapomněl, kde to žijeme. Drsná doba, drsné vztahy. Pracovní i lidské. Jenže ouha! Pracovní, no, s jistým sebezapřením to beru na vědomí. Tenhle systém si podobné řešení vynucuje. Ale proč i lidské? Právě vztahy mezi lidmi by měly tenhle, vlastně

nelidský systém kultivovat. Člověk není stroj, i když to francouzští racionalisté tvrdili, jenže

132

ti to asi mysleli jinak. Jak, to jsem stačil zapomenout. Člověk je kulturou opracovaný

živočich, a proto trpí takovou nehorázností, jako je soucit. Co říkáte, pánové politici?

V zákonech trhu se soucitem nepočítáte? Posmívaný sociální stát by na něj zapomínat neměl. Jenže se to asi nedá do paragrafů začlenit. To musí být v lidech. Kolem je to samý klerik a proto i klerikál, ale na tuhle stránku politiky to asi nemá vliv. Nebo má a já jsem si toho zatím nevšiml. To až mne budou vyhazovat z práce se budu soucitu domáhat.

Vztah člověka ke stroji musí být stejně zajímavé téma. Člověkem jistě zevrubně

promyšlené a propracované. že jsem si toho zatím nevšiml, neznamená, že to někdo už za mne nerozpracoval. Můj vztah ke stroji, třeba tady k tomu počítači, předem někdo zakalkuloval, vyvodil z něj podstatné závěry, o kterých já nemám ponětí, ale kterými se nevědomky řídím. Jako

když mi do žíly vstříkli nějaký preparát a já pak ležel pod tím rentgenem klidně jako ovce. Myslel jsem jenom na příjemné věci a ne na to, že bych mohl vzápětí natáhnout bačkory, jak teď dodatečně usuzuji.

Snažím se přijít na to, co s tím vztahem člověk-stroj odborníci mohou udělat, ale nejsem odborník a uvažovat o tom je bohapustá ztráta času.

Nějak mne to však vzalo, má neschopnost rozumět tak existenčně nezbytné věci mne naplnila úzkostí. Nemám sílu nějak si téma rozčlenit na srozumitelné položky. Nevím, co by takovou položkou mohlo být. Snad moje připravenost stroji porozumět, možná že i konstrukci stroje podle schopností, vzdělanosti a praxe člověka.

Tak mne to vzalo, že jsem na kanapi ani neusnul. Zapomněl jsem na běžící čas a k životu mne přivedlo zvonění telefonu.

„Ohřál sis ty knedlíky?“

„Jak bych mohl, když jsem zapomněl. Měl jsem jiné starosti.“

„Myslíš, že bych tam měla skočit?“

„Ani nápad. Já se obstarám.“

Hlad jsem neměl. Ani jsem ledničku neotevřel, abych se podíval, co mi připravila k obědu. Ani do schránky pro případnou poštu jsem si nedošel. Svět kolem mne se uzavřel, netuším, kdo by mi mohl psát.

Naši předci měli psané slovo v úctě. Kam se to všechno podělo? Zmizelo to s mladostí

lidstva? Je možné s pochybnostmi nahlížet do lidské budoucnosti? Možná, že je to tak, že se člověk, lidstvo vyčerpalo. Dosáhlo vrcholu a dál nemůže. Dál je jenom smrt. Individuální a kolektivní.

133

DOPADLO to tak, že jsem nejdřív s oběma dámami zajel ke školce a pak i s dětmi na parkoviště před samoobsluhu. Holčičky byly samozřejmě štěbetalky, a když byly spolu, nebyly k udržení. Než obě ženy vystoupily, předcházela obligátní rada, spíš výzva, která

neměla samozřejmě žádoucí odezvu: „Ať na vás, holky, nic neslyším. Tenhle pán si myslí, že jste slušně vychovaná děvčata, tak mi nedělejte ostudu. Jinak s ním už nikdy nepojedete.“

Starostlivě se Anna za autem ohlížela. Obě dámičky seděly jako slepice na vejcích, ani se nehnuly, dokud byly obě ženy vidět. A pak nastal normální rej, mumraj, cirkus a binec. Vykřikovaly, pokusily se o zpěv, tahaly se a dokonce padla nějaká ta facka, to vše doprovázeno nejen křikem, ale i pokusy o vysvětlení. Např.: „Ona je ještě malá a proto neví, co je to Taus.“

Ptám se té „starší“, co je to Taus.

„No přece železo, má zlatá Terezo.“

Měl bych ji opravit, ale nemusím svou převahu pořád dokazovat.

Za chvíli mi šla hlava kolem.

„Tak holky,“ chápu se zoufale nápadu. „Jakou jste dneska zpívaly ve školce písničku?“

„To nevíš, strejdo, nic lepšího? Třeba nám dávej příklady z počtů.“ Týna prý v sečítání

vynikala.

„Jak se vlastně jmenuješ? Týna, Valentýna, Leontýna nebo modelína?“

Tím jsem způsobil výbuch smíchu, který na můj vůz soustředil pozornost kolemjdoucích.

„Já se jmenuji jako ta, na kterou jsi zapomněl.“

„Já ti napovím,“ řekla Zuzka.

„Ne! Tys ale pitomá husa.“

A byly v sobě. Vlasy byly škubány, oděv ničen. Samozřejmě, že obě brečely a mně nebylo

veselo. Dostanu za úkol je uchránit před nebezpečím a ony si samy dostatečně poničí

fyziognomii. Zápasily na zadním sedadle a já jsem musel vystoupit, abych na ně mohl a tenhle zápas ukončil. Stálo mne to něco vzduchu z plic a jedna mi málem vyškrábla oko.

„Dámy, tohle jsem tedy nečekal. Co si o vás moje žena pomyslí? Vyrostou z vás pěkné

čarodějnice. Celé okolí se vás bude bát. Teď mi, Týno, řekni, jak se vlastně jmenuješ.“

„Kristýna. Jak to, že tě to nenapadlo?“

„To už není obvyklé jméno, proto mne to nenapadlo. Ty jsi první Kristýna, kterou znám.“

„A Zuzanu taky neznáš?“

„Zuzana je moderní jméno. Tak se jistě ve školce jmenuje plno holčiček.“

„To máš pravdu. A mámě to chceš opravdu říct, že jsme se tu praly?“

„Až se na vás podívá, tak na to přijde sama.“

134

Zbylý čas byl od nich pokoj, protože napravovaly navzájem chyby na svém odění i zjevu. Já jsem pomáhal se hřebenem, který jedna měla u sebe, něco bylo třeba umýt destilovanou vodou, která byla v kufru. Lékárničky naštěstí nebylo třeba.

„Strejdo, nás dvě ve školce vůbec nikdo nepřepere. Ale vůbec nikdo. Kluci se nás bojí, skutečně se nás bojí, tomu věř.“

Tomu jsem věřil ochotně.

„Proč se tedy perete spolu? To vám to nestačí ve školce?“

„Protože ona je mladší a mne nechce poslechnout. Ani když mám pravdu.“

„To je, holky, těžký. Člověk má poslouchat jenom někoho, kdo má autoritu. Z toho, žes starší o dvě minuty, z toho nekouká žádná autorita.“

Přemýšlely. Měl jsem obavu, že o té autoritě. Taky jo.

„Co to je, strejdo, ta autorita?“ Zuzanka, všetečka.

Na takhle malé holky nejsem odborník. Nějak se z toho musím vykroutit. Autorita, autorita. Naštěstí moje dobrá žena vzala za kliku a já jsem vyskočil plný radosti, že nebudu muset přemýšlet o autoritě a šestiletých slečnách.

„Dáme to do kufru, aby bylo ve voze místo. Ty jdeš k holiči, jestli se nemýlím,“ obracel jsem se na Libuši. Šla k holiči, nemýlil jsem se.

„To byl zážitek,“ špitl jsem k ní, když se odvracela od auta. Smála se vědoucně. Anna ve voze bedlivě zkoumala vzhled svých dcer. Zaparkoval jsem na chodníku. Těšilo mne, že tam spolu se mnou stálo několik jiných aut a s jejich majiteli jsem doufal, že v noci nepřijede nějaký ortodoxní stoupenec zákonů a nevylepí nám tam oznámení o přestupku.

„Holky, měly bychom tady pánovi pomoct s taškami, protože on nesmí nic nosit.“

„Strejdo, ty nesmíš nic nosit?“ vykřikla jedna nevěřícně.

„Vidím, žes je už dostatečně zdomestikoval, holubičky.“

Chopil jsem se Libušiných tašek, zatím co mi je obě dívky tahaly z rukou.

„Já vím, že jste hodné holčičky, ale raději to ponesu sám. Vy jste zatím moc nenarostly a tahaly byste tu tašku po zemi.“

To vzaly jako celkem dostatečné vysvětlení, které nesnižovalo jejich autoritu.

„Vysvětli jim, co je to autorita. To jsem jim zůstal dlužen.“ To jsem jejich matce řekl ve výtahu, zatím co se obě slečny tahaly o to, která zmáčkne jaký knoflík.

„Doufám, že se brzy uvidíme,“ řekl jsem na rozloučenou, aniž bych upřesnil, komu je ta výzva určena.

„My taky, my taky,“ křičely slečinky a výtah klesal na cestě k mému poschodí.

135

LIBUŠE se vrátila až večer, ve své dočasné kudrnatosti mi přišla být trochu směšná. Co s člověkem neudělá móda. ženy vybavené tlustýma nohama chodí v minisukních a vědomí

moderního ošacení zakryje neestetické okolnosti. Fakt, jen se koukněte kolem sebe. Ostatně

ani nevím, jestli jsou minisukně právě teď ještě v módě.

Ohleduplně jsem se k barvě a úpravě jejích vlasů nevyjadřoval.

„Ty sis ani nevšiml, jak vypadám?“

„Ovšem, že všiml. Některé skutečnosti přehlédnout nelze.“

„Takže hrůza, co? Ani netušíš, kolik mne to stálo.“

„Pokud se ptáš, zda mi něco na tobě vadí, pak pravdivě sděluji, že nic. Snad by mi vadilo, kdybys přišla s hlavou jako koleno. Jakou ji má jedna pokladní v samoobsluze.“

„Děkuji pěkně.“

„Napadá mne, že taky potřebuji zajít k holiči. Ovšem experimentovat se svou hlavou nemíním.“

Pochopila to správně a taky po zbytek dne s ní nebyla řeč.

Jednu chvíli si na sebe vzala baloňák a sjela dolů pro poštu.

„Všimla jsem si, že tam něco je, ale Bárta mi držel dveře výtahu, tak jsem nechtěla zdržovat. Ty sis toho taky nevšiml.“

Byla tam jenom obálka s účtem ze spořitelny. Pravidelná měsíční informace.

„To je zajímavé. Vidíš to, co já? Oni mne převedli na nemocenskou, i když pracuji normálně, jako by mi nic nebylo.“

„Čekal jsi něco jiného? To zařídili už ve špitále. Alespoň myslím. No a v podniku na tom vydělají. Ty jsi rád, že tě nevyhodili, proto budeš dělat jako mourovatej.“

„Myslíš, že je to morální?“

„Takové otázky mi nedávej. Já nevím, co je v tomto případě morální. Zní to hezky, ale co to znamená?“

Krájela cibuli a palčivá vůně se kolem ní šířila jako závoj třaslavé mihotavosti. Pochopil jsem, že definice jsou venkoncem na kočku. Jistě jich už mezi lidmi padlo moc a měly na něco vliv? Dobré jsou jenom k tomu, aby se někdo mohl přesvědčivě vytasit s ostrou kritikou svých protivníků. Chová se Bezděk morálně? Určitě. Přece neosahává paní

Bernáškovou. A to mu dává právo o sobě tvrdit, že je morální? Redukovat morálku na mimomanželské vztahy - ale co to sem pletu. Ovšem je to oblast, která člověka v souvislosti s morálkou první napadne.

Teď uvažuji, proč právě takhle uvažuji. že by tady něco předbíhalo události? Zaujetí, se kterým jsem se chtěl vrhnout na Bezděka, mne opustilo.

136

V noci jsem měl optimistický sen. Zdálo se mi, že ležím ve vaně, labužnicky se protahuji, tu vešla jakási žena, upozorňuji, že jsem ji neznal, což nemá na nic vliv a prohlásila, že mne jde umýt. Taky se dala do práce. Přitom jí ze županu koukala ňadra neobvyklých rozměrů. Myslím, že jsem se ani nestyděl. Proč taky. Probral jsem se a uvažoval, jestli mám být zděšený nebo ne. Vzbudil jsem Libuši s otázkou, jestli by se s tím nedalo něco dělat. Samozřejmě, že se dělat dalo a ona se taky hned chopila iniciativy.

Ani se neptala, jestli mi tím ubližuje.

Lidé jsou přece jenom normální živočichové. Celá ta civilizační vrstvička jde do háje,

když to na člověka přijde a on si vydatně užije toho, co mu jeho tělo nabízí. Tady nám, lidem, asi křivdím. Copak je posláním a smyslem civilizačního usilování zbavit člověka libida? Jen to nedělat na veřejnosti. To proto, aby druzí nedostali taky chuť? To licoměrníci, nějací katoličtí věrozvěsti rozhodli, že souložit je nemravné. Sami to pak dělali ve skrytu. Asi. Souhlasím, že veřejně to mohou provozovat jenom exhibicionisté. Ale proč to zavrhovat vůbec, když to jednak je podmínka zachování druhu, jednak je to nezbytné pro zdraví a vnitřní rovnováhu člověka?

Konečně, ani nevím, jestli to dneska někdo zavrhuje. Možná, že páterům křivdím. Pokud dělá pohlavní půst někomu starosti, budou je mít nejspíš oni a to sami se sebou. Těch průšvihů, které církev v poslední době řeší! Pederasti, fuj! To dělá ten potlačovaný pohlavní

pud. Pokud jde o mne, potlačovat ho už nebudu. Viď, Libuško?

Jenže s Libuškou o tom nemohu vést řeč. Mohu ji v noci vzbudit, ale nesmím o tom mluvit. Čert ví, kde se to tady vzalo. Patrně tady zapracovala katolická výchova někdy v raném věku. Přitom právě řeči o tom v člověku navozují tu správnou náladu a vyvolávají

patřičnou chuť. To není nic sprostého. Celá ta opěvovaná milostná poezie není nic jiného. Jiná forma, jiné zástěrky, ale věc nebude jinde než ve snaze vyvolat prudké toužení. Mámení, potřebu se milovat. A to nejen platonicky.

Málem jsem sáhl do knihovny a lovil mezi Libušinými knihami.

Jak to ten mnohý básník uměl parádně schovat. Sprosťák. Sahal ženě pod sukně a tvářil se, jako by tam hledal svatý grál. Však to bylo víc než svatý grál.

Cítil jsem, jak se mi hrudn ík rozpíná. Nikdy jsem básně nečetl, zdálo se mi, že toto patlání

se ve slovech není pro mne. Možná, že to někoho uspokojuje, proč ne? Já jsem byl přece jenom víc pro konkrétní čin. Třeba zazvonit na Aničku. Nic od ní nechtít, jenom zjistit, jestli mám pravdu, když vidím svět tak, že mi připadá dobrý a v pořádku. Napadla mne otázka: Kde se to tady vzalo? Dlouho jen sousedka a najednou Anička? Někde to ve mně dřímalo, utajeno čekalo na příležitost? Neměl bych zatáhnout za brzdu dokud je čas?

137

Jenže proč ji trápit?

Nadšení tedy upadalo. Nebo spíš opadalo. Rozhodl jsem v sobě potlačit bezprostřední

choutky a vyrážel jsem do přírody. Kardiakům svědčí střídmý pohyb nohou po rovině. Náš

les, vlastně lesopark, neoplývá zvěří lesní, zato zvěří domácí. Za každým stromem pes. Když

to člověku nevadí, tak je tady docela příjemně. Zvlášť když svítí slunce a nefouká vichřice. Ta, když si nedá říct, uláme vršky smrků a borovic a chová se i jinak nevlídně. Jenže to dělá

jednou za deset let a na nejbližší dobu si svůj podíl vybrala. Proto jsem se tam procházel a lovil z paměti přijatelná témata k úvaze.

„Ahoj, strejdo!“

No ovšem, Vitáskovic křepelky. Táhly s sebou psa na vodítku a někde poblíž by se měl zdržovat někdo z rodičů. Za ohbím cesty Vitásek.

„Kde jste nechali matičku, děvčata? Tatíčka jste vytáhly na vzduch. To je záslužný čin.“

„Matička uklízí,“ informovala mne Zuzanka. „Strejdo, neslíbil jsi nám něco?“

Netušil jsem, co jsem jim slíbil, a přiblíživší se Vitásek jim další debaty rázně zatrhl.

„Nesmíš na ně dát. Tyhle děti jsou schopny vymámit z jalové…, éé, však víš. Když jim podáš prst, přijdeš o ruku. Tys jim něco sliboval?“

Přiznal jsem se, že mám paměť dost pochybnou, jenže on jim zabránil, aby vzpomínaly za

mne.

„Tatí, co se dá vymámit z éé?“

„Zuzko, buď tak hodná a mluv, až když budeš tázána.“

Zatím co jsme vedli tuto povzbudivou řeč, pletl se nám pes pod nohy, vyhledával pozadí

míjejících nás psích slečen a dával najevo, že nejlepší by bylo, kdybychom ho pustili z jeho zajetí. I když většina běhajících psů byla vodítka zbavena, soused Vitásek pokládal za svou občanskou povinnost psa držet nakrátko.

„Strejdo, slyšel jsi, že tady někde v pravěku žili Keltové?“ ptala se Týna.

„Ovšem. Tady kus stranou vyráběli hliněné hrnce. Odkud to máš, to vám vyprávěl tatínek?“

„To jsme slyšely ve školce. Táta o Keltech nic neví.“

„Jo, při tom všem se mám zabejvat takovejma volovinama,“ řekl otec Vitásek.

„Oni tu prý žili v pravěku. Co to je ten pravěk?“ to zase Zuzka. „Kde to je přesně.“

„Pravěk je doba, ze které nejsou žádné psané zprávy. Alespoň si to tak představuji. Mohlo to být tady i někde jinde. Jenže Kelti asi nežili v pravěku, ale ve starověku. To už tady byli Římani a ti o nich psali.“

138

„Joj, to je zajímavý. Pravěk je starej věk. Mohl bys nám o tom někdy vypravovat? Až

s náma nebude táta, protože toho to otravuje.“

„Tak a máš to. Až s náma nebude táta. Máš štěstí, že nemáš děti,“ řekl Vitásek a chystal se rozloučit. „Proč jsi jim dovolil, aby tě oslovovaly tak nechutně familiérně?“

Co jsem na to měl říct? že mi to dělá dobře? Neříkal jsem nic.

Domů jsem šel taky, jenže jiným směrem. Vzal jsem to delší stranou, abych se s Vitáskem nepotkal. Pak mne napadlo zavolat Andulce. Neznal jsem číslo jejího mobilu, volal jsem na pevnou linku.

„Právě jsem se rozloučil s holčičkami. Napadlo mne zavolat dřív, než dojdou domů. Stručně: Mohu se zítra zastavit?“

Uvažovala. Nevypadá to dobře. Proč taky. Pán si zamane a otrokyně počká.

„Proč stručně?“

„Protože za moment otevřou dveře. Tak v kolik?“

„Kdykoliv mezi devátou a dvanáctou. Ale spíš v půl deváté.“

Stručně a jasně. Jak to mohla s tím Vitáskem vydržet? Napadaly mne všelijaké varianty řešení jejích problémů. Jenže co já mám s jejími problémy společného? Svých mám dost. Každou chvíli mne může zradit srdce a měl bych spíš myslet, co bude potom. Já už nic, ale moje vdova. Je to ale stejně pitomost takhle uvažovat. Až to přijde, tak to tu bude. Potká to každého a každý by podle této zásady, která se mi rodí v hlavě, měl od chvíle, kdy začne nabírat rozum, myslet na zadní kolečka. Nejsou to katolíci, kdo myslí od chvíle, kdy vstoupili do kostela, na poslední soud? Tedy na moment svého lidského, pozemského konce? Protože na to myslí všichni, není to tak adresné a tak konkrétní, jako je srdeční slabost. Ta se netýká

všech. Jenom některých, takových jako jsem já. Bože, vždyť je mi teprve čtyřicet. Vidíš. Je ti čtyřicet a už tě to kleplo. To má někde příčinu. Rozumíš? Buď je to dědičnost, nebo životospráva, stresy, čert ví, co všechno. A pořád dokola.

„Stejně jsi mne udivil,“ řekla Libuše, když jsem se v předsíni zouval. Zasmál jsem se vědoucně, protože jsem myslel, že naráží na dnešní noc. „Kdy jsi byl naposled venku, myslím takhle odpoledne? Máš dobrou vůli žít zdravě, a to je dobré přiznání osobních slabostí.“

Jednak není odpoledne, ale večer a pak do mne zase ryje. žádné přiznání osobních

slabostí. Jenom nejistota, nejistota, která člověka užírá. Užírá? Jistě. Nejistota z toho, zda to všechno má smysl. Co všechno? No, všechno, co se k tomuto světu váže. Lesopark, který byl asi dřív lesíkem se srnkami a zajíci. Kopce, pod kterými plácali hrnce zmínění Keltové. Pak Slovani a Germáni nebo naopak. Nějakou dobu tady žili spolu. Durynkové na druhém břehu řeky. Řeka,

139

která se rozlévala do stran, kam to až šlo, nikomu nepřekážela. Bylo to přirozené, bozi si to tak přáli mít, proto to tak bylo.

Byl jsem rád, že je den pryč, a byl bych dal nevím co, kdyby už bylo ráno. Ráno přišlo, jak bylo jeho zvykem. Ráno.

Ještě nebylo půl deváté a já jsem už stoupal po schodech. V polovině schodů jsem se musel zastavit, protože nade mnou někdo čekal na výtah. Bylo slyšet, jak se dva lidé spolu baví. Sotva odjeli, zvonil jsem u dveří.

„To je dost, že jdeš.“ Vzala mne kolem krku a zatřásla mnou. Řeknu hned, že se mi chvěly nohy.

„Co holčičky?“ vypravil jsem ze sebe nedočkavě.

„Holčičky. Ani nemluv. Holčičky tě už vzaly do rodiny. Nejsem si jistá, jestli mi to má být milé. Ptají se, kdy k vám mohou přijít. Asi tušíš, jak se na to Vitásek kouká.“

Rozvalil jsem se v klubovce, která patřila do jiného světa, k rodině, která nebyla moje. To bylo podivné, že mi právě tohle v tu chvíli došlo. Je to jiný svět a já jsem v něm cizinec. Ne jako návštěvník, ale jako cizinec. Podivné pocity. Když jsem tu byl minule, tak mne nic takového nenapadalo.

Měla na sobě župan, jako by se ještě nestačila obléct. Byl jsem si téměř jistý, že pod županem nemá nic. Snad jenom vůni, kterou staví mezi sebe a ten vnější svět.

„Co by za to nějaký poeta dal, kdybych mu nezištně poskytl obraz, který mne právě teď

napadl. Mezi sebe a okolní svět, ale ne. Když si to myslím, tak se mi to zdá být v pořádku, ale když to řeknu nahlas, tak je to pitomost.“

Samozřejmě, že na mne dotírala, dokonce si ke mně přisedla a mámila ze mne tu nedopovězenou větu. Vzal jsem ji kolem ramen a pozoroval jsem své tělo, jak na tom pracuje. Bylo tři čtvrtě na devět a my jsme byly už v jakémsi myšlenkovém útlumu. Stačilo, abych rukou sjel tam, kam se mi dostat strašně chtělo, a nic by nezabránilo požáru.

„Víš, Aničko, jaké je číslo rychlé záchranné služby?“

Zřetelně ochabla.

„Proč?“

„Jeden musí se vším počítat. Když přijedou, tak na kardiologii k doktorce Bezpalcové. Tam mne srovnají. Pokud to bude brzy.“

„To myslíš vážně?“

„Samozřejmě, že ne. Až ji opět uvidím, myslím tu lékařku, tak se zeptám, jestli už mohu všechno, co si žádám.“

„A ty si to opravdu žádáš?“

140

„Jistě. Jenže člověk nemůže mít všechno, co si žádá.“

Viděl někdy někdo takového pitomce?

Podepřela si teď hlavu oběma rukama, jejichž lokty opírala o kolena. Ze strany jsem viděl to, na co jsem mohl před chvílí bezbolestně vztáhnout ruce. Ten pohled by v mém postavení

musel rozdovádět i stoletou almaru.

„Když si představím, že katoličtí kněží, věrni svým církevním zákonům, drží celý život celibát, tak je mi jich skoro líto.“

Otočila se ke mně prudce.

„Jich je ti líto, co? Odříkavý život pročišťuje krev, nebo co. To je zdravé, co?“ Tvářila se přitom tak, že jsem si raději odsedl. „Neujasněné, přesto přátelské vztahy, to je to správné. Člověk to myslí dobře, jenže nesmí zajít až na hranu. Pak si nabije hubu. Rozumíš mi?“

Přiznal jsem se, že nerozumím. Přisedl jsem k ní zpátky a objal ji kolem ramen. Přitáhl jsem si ji k sobě a dýchal jí za krk. Nalehla mi na hrudník a chvíli byla v klidu. Pak se však odvrátila a řekla, že to nemá cenu. Usoudil jsem, že si právě teď řekla, že jeden impotent v jejím životě je právě tak akorát.

„Podruhý za mnou s katolickou církví nechoď. Zvedá se mi z nich žaludek, když vidím ty pokrytce, jak na vypaseným pupku drží sepjaté ruce. Peníze, peníze. Vždy a všude. Stoupenci svatých řádů, které tenhle druh podnikání zajišťují, chrání a udržují. S nimi ke mně nechoď.“

žasl jsem potichu a nevěděl jsem, jak v tomto případě žasnout nahlas. Dostali to, chudáci, za mne.

„Já myslel, že věříš v Boha.“ Ptal jsem se na něco, o čem jsem neměl tušení. Proč by měla věřit v Boha a proč jsem si to právě já měl myslet?

„Věřím, ale ne v toho jejich pokryteckého boha. Bez nich je to bůh čistý a plný lásky a naděje, víry, že lidstvo má pořád ještě nějakou perspektivu. S nimi? Ale co. Nepřišel jsi sem na nějaké kázání. Nebo přišel?“

Musel jsem se zamyslet.

„Kdybych měl říci pravdu, tak jsem za tebou přišel kvůli tomu, cos právě řekla. Někde ve mně dřímá něco, cos právě v souvislosti s bohem připomněla. Já jsem odjakživa ateista. Ale zajímá mne, jak je to s láskou, kterou u svého boha, myslím, že křesťanského, vidíš. My přece známe lásku na několikerý způsob. Podobně jako pečené kuře připravujeme taky na několikerý způsob.“

Zasmála se a prohrábla si rukou vlasy. Musím říci, že jí to pořád zatraceně slušelo, i když

má řeč o pečeném kuřeti ji, vzdělanou ženu, mohla rozhořčit.

141

„Láska na několikerý způsob. Kdybys býval nezačal řeč o tom zatraceným infarktu, tak bych ti ukázala lásku na jeden konkrétní způsob. Možná, že jsem ti to řekla, ale strašně jsem až do téhle chvíle po tobě toužila. Bez ohledu na to, že máš doma pode mnou ženu, odpustila jsem ti dávno, že se s ní miluješ, taky jsem si dala postel nad tvou ložnici, abych ti byla alespoň v noci blízko. Řekneš, že je to posedlost, možná že zvrhlost. Ale proč to mám tajit?

Jsme lidé a lidé jsou smrtelní.“ Zmlkla na chvíli, jako by jí došla slova. Nebo jako by přemýšlela, jestli toho neřekla víc, než chtěla. „Nejsem nic jiného než obyčejný živý tvor. Člověk. Mám něco rozumu a fůru citu. Kdybych se tě zeptala, co je to láska, asi bych tě

uvedla do rozpaků. Chlapi vidí pod slovem láska jenom to jedno. Příroda je tím vybavila a proč to tedy neprovozovat. Samozřejmě bez rizika. Fajn. Je to něco, co vyhovuje oběma stranám. Proč to tedy nedělat? Otázka je, jestli se tahle tělesná láska má nebo nemusí vázat s tou láskou prvotní. S tím zaujetím, které je vyvoláno citovým vzplanutím. Nebo myslíš, že se to dá oddělit?“

„Vidím, že tady provozujeme seminář na téma láska. Ale budiž.“ Z nějakých důvodů, o nichž jsem nechtěl uvažovat, jsem dostával vztek. „Samozřejmě, že to oddělit jde. Taky jsem to už párkrát zažil.“

„A jak ses pak cítil, když ses probral?“

„Jak?“ zapátral jsem v paměti.

„Ale mluv pravdu. Ber to jako sociologický průzkum, který pořádá skupina feministek.“

„No, nerad bych to přeháněl, ale jednou mi bylo spíš k zblití. Nerad to říkám a nikomu jinému bych se nepřiznal. Prostě nic moc. Už jsem to nechtěl podruhé zkoušet.“

„A přesto jsi to zkoušel?“

„Ani ne.“

Přemýšlela o tom. Jestli byla chytrá, a to opravdu byla, pak musela přijít na to, proč jsem se jí až dosud bránil. Rozhlédla se po pokoji, vstala a šla ke knihovně. Než si sedla s knihou v ruce, stáhla si pečlivě župan kolem kolen. „Slyšel jsi někdy, co svatý Pavel napsal Korintským? Neslyšel? To si poslechni.“

Chvíli v tlusté knize hledala, pak četla. Poslouchal jsem se zájmem, co apoštol pravil o lásce. že láska je trpělivá, laskavá, nezávidí, že se nevychloubá a není domýšlivá. Nejedná

nečestně, nehledá svůj prospěch, nedá se vydráždit a nepočítá křivdy. Nemá radost ze špatnosti, ale vždy se raduje z pravdy. Ať se děje cokoliv, láska vydrží, láska věří, láska má

naději, vytrvá. A nikdy nezanikne.

Chvíli jsem přemýšlel.

142

„To platí pro lásku an sich, jak by řekl někdo, nebo pro lásku konkrétního člověka ke konkrétnímu člověku?“

Mlčela. Bylo to téma nad naše síly?

„Zní to hezky, ale pochybuji, že to napsal ten nevzd ělaný žid, prý tkal plátna, nebo co. Napsal to za něj nějaký vzdělanec a připsal to apoštolovi. Ale to je dneska u ž jedno. Co všechno se od časů Pavla stačilo proměnit. I Bůh se asi mění podle okolností. Ale k tvému citátu. Já bych řekl, že by docela stačilo, kdyby jeden člověk zvládl jenom něco z toho. To by muselo vrchovatě stačit. Jak nemám být domýšlivý, když mi jedna, neříkám kdo, řekne, že mne má ráda. V tu chvíli se mi třeba chce skákat do stropu radostí a vykřičet to do světa. Myslím zase jako, ne řvát tady na chodbě. Ale mít vevnitř takovou potřebu. To ten svatý

Pavel psal, přiznejme mu to, pro tehdejší židovstvo a ne jako pravidla správného chování

žákyň nedělní školy. V tom případě to schvaluji a věřím, že to má smysl. Jenže nevím, jestli se dá tahle abstraktní láska skloubit s tou konkrétní, tělesnou. Pardon. Dá se skloubit. Chtěl jsem říci, že nejdřív tady musí být tohle citové zaujetí, tedy láska v tom vyšším smyslu, teprve pak přijde to, v čem je její smysl. Jinak je to jen taková řeč pro uspokojení slečinek z lepší

společnosti. Ale k životu to nestačí.“

„Nejsem si jistá, jestli to musí platit právě takhle. Může se stát, že nejdřív přijde jako požár to tělesné mámení a teprve potom vzkypí onen cit. Jenže když to takhle naznačím, tak to vypadá jako kalkul. Jako hra na náhodu. Jenže lidem, kterým se tohle přihodí, jde sotva o to, aby pak následovala ta citová vlna. Už toho mají většinou dost. Co chtěli mají, tak jaképak další hry.“

„Pozoruji, že jsi schopná se na věc dívat pěkně z nadhledu. No, možná, že se mýlím, ale probudit lásku v člověku, kterého jsem dostal na lopatky proti jeho vůli jenom kvůli svému, jak to říct, libidu, to je snad téma pro román, ale ne téma ze života.“

„Samozřejmě, že osoba, kterou někdo znásilnil, nevzplane láskou a touhou. Je ponížená a citově zraněná. Bylo by to nelogické, možná, že zvrhlé chtít od ní nějaký zázrak lidskosti. A láska je výlučně lidský cit.“

Teď jsem si uvědomil, že vedle už delší dobu škrábe na dveře její pes.

„Neměla bys ho sem pustit?“ ukázal jsem na dveře.

„Neměla. Příšerně se vnucuje.“

„Jinými slovy, psí oddanost je nižší typ lásky živého tvora ke mně jako jinému živému

tvoru. Když se budu chovat oddaně a kňučet ti u dveří, tak mne odmítneš jako nedůstojného, méněcenného jedince.“

„Přibližně tak.“

143

Co teď? Měl bych to zabalit a s omluvami vycouvat. Bylo zřejmé, že idyla skončila. Dál opět normální sousedské vztahy. Dobrý den, jak se máte, co dětičky.

Sám sobě musím přiznat, že jsem nic takového neplánoval. Plánoval-li jsem vůbec něco, tak nic, co by mne poškozovalo. Co by mne v jejích očích snižovalo. Jenže, co by mne snižovalo? Když se na ni vrhnu a dostanu se jí pod kůži, tak ji to poškodí. Když to neudělám, tak jí to taky ublíží. Alespoň vzhledem k náladě, kterou dávala najevo. Řekne, že jí pohrdám. Tak tedy: dobrá rada drahá. Nejlepší by bylo padnout na zem a skučet. Nepadl jsem sice na zem, ale vzal jsem se za srdeční krajinu a hlasitě dýchal.

„Proboha!“ Začala zmateně běhat, z koupelny přinesla ručník, dala mi ho pod košilí na srdce. Chladilo to a mne nutilo do smíchu. Pod hlavu mi naložila polštáře.

„Nic se neděje, neblázni, to je jen taková chvilková slabost. To je z přemíry citové…, no, angažovanosti. Fakt. Zní to blbě, ale jak vypadá infarkt, vím, tohle nic není. To přejde.“

Když mluví mužský v podobné situaci o citové angažovanosti, tak to určitě nemá v hlavě

v pořádku, měl by se svěřit někomu poučenému.

Pak jsem udělal to, co jsem vůbec udělat nechtěl. Šel jsem domů. Šel jsem, aniž bych se o ni pokusil. Šel jsem, i když jsem věděl, že pokus by skončil úspěšně. Šel jsem a spílal jsem si vybraně i méně vybraně. Ale měl jsem jistotu, že jsem dvěma lidem zachránil…, no, co jsem komu zachránil? Po Vitáskovi mi nic nebylo. Nebylo to ovšem nijak jednoduché. A pokud jde o Libuši, té jsem ublížil, i když jsem nic neprovedl. Myšlenkový experiment je praktikovaná

metoda v sociologii. Odborník si spočítá všechna pro a všechna proti v jednotlivých fázích předpokládaného děje. Celkem přesně odhadne, jak to dopadne. Tahle metoda supluje praxi tak dokonale, že sociolog šetří síly a dosáhne pak úspěchu, aniž plýtval energií. Jestli jsem teď na Andulce uplatnil tuhle metodu, pak jsem sketa sketoucí. Jenže mne to napadlo až teď

a proto se to nepočítá.

Doma jsem pročetl mail, který jsem dostal v době, kdy jsem nahoře experimentoval. Měl jsem tedy práci na celý zítřek. Ale že bych byl sám se sebou spokojený, to jsem tedy nebyl. Zcela určitě ne.

SLUNCE se ubíralo k západu, když mne Libuše vyzvala, jestli bych s ní nevyšel na vzduch. Tím mne dostala. Bylo to zcela nezvyklé tohle její přání. Zíral jsem na to v údivu.

„Věříš mi, že za tu dobu, co tu bydlíme, jsi na mně nechtěla nic podobného? Stalo se něco?“

„Proč by se mělo něco stát? Copak lidé nechodí na procházky? Nebyl jsi včera venku sám?“

144

„Lidé samozřejmě chodí na procházky. Jenže ty ses z této sorty pohybujících se občanů

dávno vymanila. Ale já s tebou půjdu a pokusím se tě vyvětrat. Nesmíš mi ovšem odbíhat do křoví a plašit ptactvo.“

No tak jsme šli. Vybral jsem delší a málo mnou navštěvovanou trasu. Bylo to naproti prostoru botanické zahrady, říkalo a říká se tam snad Hrubá skála nebo Velká skála, to si nikdy nezapamatuji. Ten kus krajiny, to říkám s nadsázkou, dělá dojem rozrytého, téměř

horského prostoru, který je zarostlý a svažuje se prudce do údolí. To údolí končilo dole v Tróji, tam jsme však nešli. Museli bychom zase nahoru a zase pěšky, to až jindy. Bylo tady méně psovodů, ale i tady měli snahu se množit, protože poblíž vzniklo další moderní sídliště.

„Tady to musí být příjemné dopoledne, když jsou lidé v práci a není tu ani noha.“

„Jak je vidět a slyšet, potkáš tu i kukačku, jenže ta přelétá z jednoho konce údolí do druhého. Ale zajíci tu asi taky nejsou.“

„Věř nevěř, kdybychom měli psa, byl by teď se svým upokojováním potřeb asi hotov, a my bychom mohli vyrazit na večeři.“

„Příšerný realismus. To tě už bolí nohy? Včera jsi byl venku podstatně déle a na nohy sis nestěžoval.“

„Jenže včera není dnes.“

„A dneska tam chcípl pes?“

„To bylo něco jako infantilní pokus o poezii?“

Jaksi se to nevydařilo a přiznám, že mou vinou. Výčitky svědomí jsem cítil, bohužel jenom mírné.

Doma jsem opět musel přemáhat děsnou chuť na panáka.

„Co kdybych si jednoho dal? Vždyť to nemá logiku. Alkohol přece rozbíhá srdce do vyšších obrátek. Ten pohyb nemůže škodit. Až půjdu na kontrolu, nechají mne šlapat na rotopedu a budou měřit, jak si mé srdce počíná. To bude asi stejná zátěž, jako je pro ně

sklenička vizoura.“

Nesnášela tu slovní zpotvořeninu, jevila se jí být vulgární asi tak jako závoznická hantýrka. Prý se tenhle slovník dostává i do literatury, myslela tím českou literaturu, kde to představuje lidovost. Cítila se tím být ohrožena. I teď mi to dala najevo.

„Stále usiluješ o to, abych si na leccos zvykla. Vím, že nejsi tak úplně špatný člověk,“ tady se zarazila, jako by chtěla uvážit, jestli použila vhodný výraz. Mně tahle zdánlivě pozitivní

hodnocení byla hrubě proti mysli. Poznámku, kterou jsem proto rychle navázal, zda tím myslí, že nejsem asi úplnej blbec, přešla. „Ale na tvé jazykové úchylky si zvyknout nemohu.

145

Ani po tolika létech. U vás v rodině se tak mluví, ale to neznamená, že to budeš přenášet sem a že já to budu snášet.“

„Jsou všechny knihovnice tak netolerantní? Nebo má tvé momentální nadšení pro spisovnou češtinu jiné důvody? Není to náhodou zástupný problém? Nemáš mne už náhodou plné zuby?“

„Mohl bys vědět, že můj vztah k tomu, co rozumíš spisovnou češtinou, pokud ovšem víš, co to je, není vyvolán nějakou konjunkturální situací. A taky to, že trvale narážím na tvoje nepochopení a dokonce na zjevně projevovaný nesouhlas.“

„Tak se, sakra, nevyčerpávej marným snažením o moje polidštění a nech věci tak, jak jsou.“

Křičel jsem. Byl jsem rozčílený. Měl jsem vztek především na sebe. Chápal jsem, že poměry nezvládám, že ji urážím a taky jsem dobře věděl proč. Především, že je v tom všem nevinně. že jsem to všechno vyhrotil záměrně, abych…, proč záměrně? Co jsem tím sledoval?

Věděl jsem to? Nevěděl. Jenom tušil.

„Já jsem prostě idiot.“

Vzal jsem ji za ruku, uraženou a ponižovanou. Vyprostila se a dívala se na mne zaraženě. Zkrátka jsem nebyl na úrovni.

Tlak mi skákal mezi sto padesáti na devadesát a sto čtyřiceti na šedesát, tep jsem měl

jednou šedesát, podruhé devadesát za minutu. Div mi to nelomcovalo košilí. Nevěděl jsem, komu se se svými starostmi svěřit. Libuši? Vyloučeno. Začala by běhat a kvokat a já bych dostal vztek a bylo by to horší než lepší. Jít s tím k lékařce? Za pár dní tam stejně mám přijít. Nějak to vydržím, jen se nerozčilovat. Problém byl v tom, že jsem neměl zkušenost. Moc nemocí jsem až dosud neměl, ale o všech, které mne potkaly, jsem věděl, jak to s nimi bude. V tomhle případě šlo o premiéru, a kdyby mi na dveře zaklepala derniéra, neměl bych tušení, jestli mám otevřít.

UDĚLAL se krásný den. Viděl jsem, jak se stromy v parku začaly vybarvovat, tmavě zelená

se kombinovala se žlutou a červenou. Bylo mi líto, že jsem tak dlouho na světě a nevím, o jaký druh stromu tady jde. Byly tam jistě duby, lípy a javory, ještě jiné listnaté stromy jsem viděl, určitě smrky a modříny. Modřín na sebe bere barvu svého smutku. Loučí se se svým listím, které je pichlavé a přechodné, tak jako každé listí. Vybavil jsem si, jak tam šel přede mnou kdosi, vedl zřejmě vnuka za ruku. Klukovi mohlo být tak pět, šest a ukazoval na jednotlivé stromy a vykřikoval: Lípa, dub, dub, dub, lípa. Byl to jistě městský kluk a ten chlapík musel mít radost. Jako já závist, která byla v tu chvíli intenzívní. Představil jsem si,

146

jak držím kluka za ruku, ale on se mi z ní vymaňuje, přestaň, táto, vždyť tady nic není, co by mi ubližovalo. Ale takhle by nemluvil. To je moje interpretace myšlenky. Co by mi ubližovalo? Všechno člověku ubližuje. I to, co ubližovat nechce. Je to nějaký přírodní zákon. Já taky nechci Libuši ani Anně ubližovat, a přesto jim oběma ubližuji. Už tím, že jsem? Asi tím, že se naladily na moji, tedy nesprávnou notu.

Filozof by mi to vysvětlil.

Je to snad moje vina, že Anna trpí zvláštním zaujetím vůči mé osobě? Jak k tomu, chudák, přišla? Nijak jsem se o to nesnažil. Mně to jenom dělalo dobře, že mohu v někom podobný cit podnítit. Bože, vždyť je to snad lidské. To jsem měl jít za jejím mužem a říci, hele, Vitásku, tvoje žena mne obtěžuje? Dělá mi nevhodné, patrně nemravné návrhy. Dělej s tím něco. Udělal by to někdo? Idiot možná. Fanatik nějaké víry jistě.

Proč taky nejsem věřící? Teď bych si řekl: je to tak, jak to má být. Bůh to se mnou myslí

dobře, spravedlivé odměňuje, nespravedlivé trestá. Všem, co si zaslouží. Jediná spravedlnost, boží spravedlnost.

Začínalo mi být jasné, proč si lidé vlastně boha vymysleli. On za ně řešil jejich problémy. Nabídl jim víru ve věcech, které se sice rozcházely s jejich rozumem, ale v tom je ono pravé

kouzlo. Já vím, že to tak není, ale když tomu věřím, tak to tak je. Co já se svým omezeným rozumem, s omezeným poznáním?

Tuším, že se tady dotýkám něčeho podstatného. Není tam vidět, jenom ocásek myšlenky se mihne. Kolik lidí tak přede mnou uvažovalo? Místa svých zastavení označili symboly. Nebudu to po nich opakovat, nechce se mi být trapný jen pro dočasný klid duše. Mně stačí, že když budu věřit, že se z téhle své šlamastyky dostanu, že se tak opravdu stane. Víra má mne uzdraví. Tak to asi proroci nemysleli, ale budiž. Jejich slova si vykládá

každý tak, jak se mu to hodí, a mně se hodí věřit, že se z tohoto svého průšvihu dostanu. Tak proč bych se z něj nedostal? Srdce přece pořád šlape.

Taky nemá důvod, proč by nešlapalo. Když jsem se na ně ve špitále díval, tak šlapalo docela povzbudivě.

S vírou je to ovšem zapeklité. Jak by se ten jev dal definovat? Jako jednosměrné, nekritické, typicky lidské zaujetí? Věřím tomu, o čem vím, že je správné. Nemusím ani vědět,

stačí, že jsem přesvědčen. Tady to je trochu sporné. Stojí to všechno na úrovni mého poznání, které je omezené a konečné a na mém zaujetí. Na důvěře. Jak se poznání posune, posouvá se i moje víra ve správnost úsudku. Jestli dnes ráno vyšlo slunce, pak mohu s jistotou počítat, že vyjde i zítra. Sice to nebude na vteřinu tak jako dneska, ale bude to. Ověřovat si tuto zkušenost nemusím. Takže i když nevím, proč se tak stane, věřím, že se tak stane.

147

Libušce věřím, protože mne ještě nikdy nepodvedla a tak mne taky nepodvede. Věřím jí

proto, že na nějaké záskoky nemá povahu. A pak k tomu nemá důvod.

Proč si tím mám, sakra, lámat hlavu? Proto, že mi něco hrozí, něco, co musí stejně někdy přijít. A já chci věřit, že to zatím počká. To jsou věci!

Někde jsem četl, šlo o pravdivost dokladů, zda rubáš, který se údajně zachoval po Kristově

smrti, je pravý. No, zachovalo se jich asi dvacet a všechny si dělaly právo na pravost. Tak tenhle rubáš, který mám na mysli, je uchován někde v Turinu a tamější biskup v roce 1969

sestavil komisi, která měla prověřit jeho pravost. Mluvčí komise byl profesor Cordiglia. Ten řekl vysvětlující větu. Jako věřící odpovídám, že je pravý. Jako lékař ještě prosím o okamžik strpení. Tak co? Ten okamžik se protáhl až do dneška.

JAKO NEMOCNÝ člověk bych měl polehávat. Proti tomu, abych ulehl, měla námitky paní

Bernášková. Zavalila mne svým sopránem a ptala se, jak na tom jsem se zdravím. Měla chvilku pauzu a vzpomněla si. Dobrá duše. Pak ještě dodala, že bych si měl s tím posledním záznamem pospíšit.

S tím „záznamem“ jsem se trápil do devíti hodin.

„Nemyslíš, že je na čase připravit se na noc? Udělám ti čaj.“

Tím čajem mi pravidelně hýbala žlučí. Nehledě na to, že jsem, vyrušen její pozorností, dloubl do chybné klávesy a celá neuložená stránka mi nenávratně zmizela. To jsem v duchu ryčel jak zabíjené podsvinče.

„S tím svým nočním čajem mi už jdeš na nervy. Namouduši. Vy ženský musíte mít v těle kanystr, do kterýho jste schopný pumpovat netušený dávky toho bledýho odvaru,“ zdržel jsem se a svinstvo jsem včas ubrzdil. „Když to já vypiju, budu celou noc běhat na záchod a nevyspím se. Děkuju pěkně.“

Pak se stalo, s čím jsem nechtě počítal. Začala se ke mně lísat. Je to odporné slovo, ale měl jsem v tuhle chvíli vztek. Vzala mne kolem krku a žvatlala nějaké nesmysly, které nedávaly smysl, neměly logiku, vlastně měly, měly mne uchlácholit, vyloučit mi z těla jedy, které

produkuje rozčílení.

Přece ji nemohu praštit. Kolikrát jsem měl chuť, ale, no, není to právě ono mlátit ženu, která má snahu vás uklidnit.

Pozorováním, obratně vedenými rozhovory a především praktickou zkušeností jsem si ověřil, že Libuščin svět se scvrkl do našich asi sedmdesáti čtverečních metrů obývané plochy. Mám na mysli svět, no, jak to říci, svět materiální? Není to tak docela, protože i venku byl její

svět. Chodila přece do práce, míjela lidi, mnohé z nich zdravila, nakupovala, chodila na poštu

148

a někdy do divadla. Do kina ne, ale do divadla ano. A četla jenom literární časopisy. Ale

jinak o světě nechtěla nic vědět.

Zvláštní stav. Mezi Libušku a svět byl vložen filtr. K ní se dostávalo v podstatě jen to, co přefiltrovala literatura. Stál jsem nad tím dílem s údivem, dílem se zděšením, málokdy s nadšením.

Měl jsem přirozeně snahu s ní rozmlouvat o politice. Politika mi ani tak nevadila , spíš mi vadili politici. Tímhle světem však upřímně opovrhovala. Její odmítání se opíralo o systém. Nikdy neřekla, že politika je svinstvo, pro tohle hodnocení jsem se ji snažil získat. Prostě se pouze od politiky oddalovala. Zavírala se do svého světa, do světa svých myšlenek a hodnocení, která přede mnou netajila, ale kterým jsem málokdy rozuměl. Provokoval jsem ji často a někdy i úspěšně. Jenže člověk, který si je vědom své pravdy, i když je to pravda objektivně pro kočku, se jí drží a nedá se zviklat. Rozestýlala lůžko, natřásla peřiny, protože jsem odmítal spát pod pokrývkou.

„Měl sis vzpomenout dřív. Teď už na tyhle debaty není čas.“

Pak jsem pod peřinou bloudil světem a žasl nad jeho složitostí. Proč se Kristovi nepodařilo judaismus zcela nahradit? Asi proto, že tu byl už o ty dva tisíce let dřív a měl své principy perfektně propracované. Jenže když byly tak propracované, proč se Kristovi podařilo se od něj odtrhnout?

Jo, hochu, bloudíš v této civilizaci a nevíš, co bys vědět měl. Jak to s námi lidmi vlastně je. Obracel jsem se z levého boku na pravý, pak opět na záda, poslouchal jsem, jak vedle mne Libuška oddechuje, vyrovnaná se světem a se svým svědomím. Nahoře nad námi bouchlo něco o podlahu, možná že Anna vstává k dítěti, které se vzbudilo a žádá si její pozornost. Před časem byly tyto zvuky zcela anonymní, teď se staly konkrétními, obalily se mými pocity, zkušeností, kterou jsem až donedávna postrádal. Někdo rozjel výtah, který jsem, normálně

soustředěný na práci neslyšel. Počítal jsem poschodí, spíš odhadoval podle doby jízdy. Jel buď do sedmého patra, nebo odjížděl odtud. Někdo jel v tuto dobu ven. Mají v sedmém patře psa? Nemají. Tak tam měl někdo návštěvu. Vstal jsem z lůžka a koukal ven s tváří na skle. Za chvíli jsem uviděl ženskou postavu. Zachoulená do kabátu krčila hlavu do límce. To aby ji nikdo nepoznal? Nějaká ilegalita. Přejme si navzájem všechno lidské, co se nám normálně

vyhýbá.

Pak to šlo ráz na ráz. Nejdřív klepla dvířka zavíraného auta, prostor se rozsvítil zapnutými reflektory a místo startéru se ozval ohlušující výbuch. Celý dům, a nejen náš, byl na nohou. Lidé tiskli nosy na okna a viděli plamen vozu naplněného benzínem. Měl jsem pocit, jako by

149

se auto změnilo ve vanu plnou ohně. Bože, ta ženská si šla pro smrt. Bomba, určitě jí někdo nastražil bombu.

O takových věcech jsme slyšeli a viděli jen v amerických filmech. Ale tady, v naší ulici?

„Zavolej hasiče.“ Libuška stála vedle mne a chvěla se rozčílením. Hasiče. Jen vědět, jaké mají číslo. Zavolal jsem policajtům, ti už hasiče uvědomí. Záchrannou službu nebylo třeba. Ta žena, dbalá rad a předpisů, se jistě po nastoupení do vozu připoutala. Otázka jenom je, jestli by se stačila z vozu vykulit.

Přijela zřejmě pozdě v noci, protože zaparkovala podél kontejnerů na odpadky. Věděl jsem, že tam večer nebyla, toho bych si možná všiml.

Kolem kontejnerů se to teď začalo rojit, chlapi v pyžamu se snažili svá auta rychle vzdálit od plamenů. Jeden překážel druhému, zmatené troubení prokládali nadávkami. Ještě štěstí, že přijela pozdě. Kdyby se jí podařilo nacpat se někam mezi vozy, bylo by tu teď ohně jistě víc. Přijely dva hasičské vozy, ale měly potíže. Tou naší bramboračkou se nemohli hasiči protlačit k

ohni. Museli vyběhnout s ručními přístroji. Pak zaječel sedan policajtů a za ním další. Na oheň musela přijít technická skupina. Až ho udusí, budou vyjímat tělo. To muselo být na škvarek.

Škoda jí. Litoval jsem anonymního člověka. Snad víc, než kdybych věděl o koho jde. Oblékli jsme se a čekali, až k nám někdo dorazí. Policisté si rozdělili domy a začali se dobývat dovnitř. Obcházeli všechny, tak jsem usoudil, kdo měl okna na tuhle severní stranu. Konečně zazvonili u nás. Libuše jim otevřela. Byli dva, jeden měl na náramenících dvě

hvězdičky a stříbrný prýmek, takže to byl asi důstojník.

„Můžeme dál?“ Na souhlas nečekal, zavřeli za sebou dveře a já je zavedl do ložnice, kde Libuše zatím ustlala lůžko.

„Podle záznamu jste nám volal. To jsme poznali podle schr ánek v přízemí. Tak co jste viděl?“

Sedli jsme si, oni odmítli, tak jsme stáli s nimi.

„Nejdřív jsem slyšel. Víte, nemohl jsem usnout. Ve dvě hodiny jsem slyšel výtah. Jednou jel tam, podruhé zpátky. Nepoznáte, jestli jede nahoru nebo dolů. Teď vím, že si ho někdo přivolal do posledního patra.“

„Jak poznáte, že jel až do posledního patra?“

„Podle toho, jak dlouho jede. Už to mám za ta léta v uchu. Během dne, když je dům v pohybu, ho tady slyšet není. Ale v noci docela dobře. O tom se můžete přesvědčit.“

„Dobrá. Jel tedy nahoru a vzápětí dolů. A kdo jel tím výtahem?“

150

„To mne taky zajímalo. Nevím proč, normálně je mi jedno, kdo kam nebo ke komu jede. Nenapadlo by mne koukat z okna. Jenže jsem se obracel na lůžku v marné snaze usnout a tak jsem vstal, abych se podíval, kdo to v noci otravuje.Viděl jsem ženu v baloňáku, myslím, že jí byla zima, protože měla vyhrnutý límec, a snad jsem viděl blond hlavu. To říci přesně

nemohu. Vzhledem k okolnostem je to asi jedno.“

Dali mi za pravdu. Uvažovali. Co taky v tuhle chvíli mohli dělat jiného?

„Ještě zkusíme tohle. Ty sjedeš výtahem dolů a pak zase nahoru až pod střechu a zase dolů. Pak se vrať.“ Obrátil se důstojník na mladšího kolegu.

„Do posledního patra a zase do přízemí a sem.“

„Sem můžeš jít třeba pěšky, to je jedno. My si tady zkusíme, jak dlouho jede výtah nahoru a jestli to tady pánovi,“ podíval se do papírů, „něco řekne.“

Když mladší z policistů odešel, zeptal se, kdo tam nahoře bydlí.

„V obou krajních bytech jsou asi rodiny s dětmi, uprostřed v garsonce je někdo, nevím kdo. Asi tam bude sám. Kdyby to byla dámská návštěva,“ podíval jsem se na Libuši, která se tvářila neutrálně, „pak jedině do té garsonky. Musela to být návštěva, protože zaparkovala u popelnic, tedy přijela až v noci.“

„Jaká návštěva?“ zeptal se.

„Tuhle otázku si položte sobě. Já tady nic nevymyslím. Návštěvy mohou být různé, ale v noci se navštěvují jenom lidé důvěrně známí. Alespoň si to myslím.“

„Hele, vy jste všímavej člověk,“ zasmál se polda a ani se neurazil. Mně to ovšem neznělo nijak pochvalně.

„Poslední moje pozorování zní, že je docela možné, že ten jeden spí a nic neví, protože nemá okna na tuhle stranu. Možná, že nebral na vědomí ani vaši sirénu. Tady se to normálně

policajty a sanitkami hemží. Kdyby měl během dne člověk běhat k oknu kvůli vaší siréně, uběhal by si nohy.“

Otevřel dveře na chodbu, aby byl výtah lépe slyšet. Teď stoupal nahoru, pak zase sjížděl

dolů. Černou uniformu za sklem kabiny bylo dobře vidět.

„Tak co? Je to tak?“

„Asi jo.“

„Jak to asi. Prve jste říkal, že to bylo poslední patro.“

„Říkal, ale můžete vsadit kůži? Buď poslední, nebo předposlední. Řekl bych, že poslední, ale kdo ví? Třeba jsem tomu nevěnoval takovou pozornost, jako teď.“

„Co vy, co na to řeknete?“ obrátil se na Libuši.

151

„Co já řeknu, není důležité. Já jsem spala. Jenom mohu říct, že v tom posledním patře v garsonce právě teď asi nikdo nebydlí. Majitel je někde v cizině.“

Vypadalo to, že prohlásí, že když manžel nespí, má jeho věrná žena bdít. Jenže pokud to měl v úmyslu, tak od toho upustil.

„Co se dá dělat. Děkuji za dobrou vůli. Ráno přijďte k nám na stanici.“ Podal mi lístek s telefonem a adresou.

„Je tam místo na parkování?“

„Když budete mít štěstí, tak jo.“

„Když je to tak, tak nikam nejdu. Pane, já jsem po infarktu a už nemám, co bych vám řekl. Všechno, co vím, víte taky. Tak proč se mám někam tahat,“ podíval jsem se na lístek, „do Vysočan?“

Zvažoval to.

„Kdyby tam nebylo místo, tak z vrátnice zavolejte a my vás už někam uplacírujeme.“

A před námi byl zbytek noci. Spát se ovšem nedalo. Pod okny bylo hlučno, někdo tam klel, motory dělaly kravál, netuším, jestli jsem vůbec usnul. Libuška si nařídila budíka a zbytek noci opravdu dospala. No jo, to jsou ti s čistým svědomím, říkal jsem si nepřejícně.

SAMOZŘEJMĚ, že mne ráno vzbudila, i když se snažila nehlučně se umýt a nasnídat. To vyzařuje nějaké vlny, které dráždí mé senzory. Pokoušel jsem se ještě usnout, ale marně. Po osmé hodině jsem konečně vylezl z nory a šel jsem dolů pro noviny. Právě v tu chvíli, nevím proč se mi to zdálo být samozřejmé, tam otvírala schránku i Anna. Měla na sobě světle modrou halenu nějakého extravagantního střihu, a červenou rádiovku.

„Odvedla jsem holky do školky. Slyšeli jste tu ránu? Byli u vás policajti, tak slyšeli.“

Neměl jsem náladu to všechno znova probírat.

„Máš na to nějakou teorii?“ To jsem se ptal už ve výtahu, který pak zastavil v mém poschodí a ona bez váhání vystoupila se mnou.

„Tisíc a jednu. Jenže nejsou k ničemu.“

„Máš chuť na čaj?“

„Mám ho na stole. Ale jestli ho vaříš jinak než já, tak…“

„Jak ho vaříš ty?“

Uvažovala.

„Jestli ho vaříš jinak, tak nám ho udělej. Já zatím namažu chleba.“

Zatím co jsem krájel a mazal chleby, začala opět s tou noční příhodou.

152

„Hele, děvenko, dej mi svátek. Teď se tu nebude mluvit o ničem jiném než o výbuchu, který zdemoloval jednu ženskou.“

Tím jsem ovšem přilil oleje do ohně. Podnítil jsem její zvědavost. Jak to víš, že šlo o

ženskou a tak dále. Stručně jsem naznačil situaci.

„Ale teď už opravdu dost. Chápu, jsi zvědavá osoba. Fantazie pracuje na plný plyn. Tak proč se ještě víc rozčilovat?“

„Proč, proč? Protože vím, komu ten auťák patřil.“

Můj údiv neměl mezí. Teď už to ovšem vědí i policajti. Přece z espézetky muselo něco zbýt.

„Patřil jedné kolegyni, malířce, taky jsem jí hned v noci volala na mobil. To bylo zděšení

na jedné straně a překvapení na druhé, když se mi ozvala. Takže ona v tom autě neseděla. Jenom ho někomu půjčila. Když jsem to ráno zjistila, měla jsem strach, jestli mne náhodou nepřijela navštívit a nezůstala v tom ohni. Už jistě polišům volala, takže toho vědí tak akorát jako my.“

Čaj nestál za mnoho. On ostatně nikdy nestojí za nic. Lepší je bílá káva, kterou Libuše nepije.

„A tvoje teorie?“

Polkla své sousto, kterým by se normální člověk musel udusit. Zapomněl jsem se zeptat, jak v tom hořícím autě poznala auto své kolegyně. V takovém případě je snad auto jako auto. Leda že by na něm byly nějaké extravagantní úpravy.

„Až někdy jindy. Až se vrátíš od policajtů.“ Dodala ještě: „Dodatečně mne napadlo, proč

by mne jezdila navštívit po půlnoci.“

„Proč myslíš, že se vrátím od policajtů?“

„Protože uvažuji, alespoň někdy. Protokoly se sepisují tam, a protože u tebe byly takovou dobu, jistě jsi jim toho požehnaně navykládal. To Vitásek nebyl tak ohleduplný ke státní

moci. Stručně a jasně řekl, že jsme spali, to mluvil kupodivu pravdu, a vyhodil je.“

„Pojeď se mnou. Rozšíříš jejich informace z místa činu.“

„Jela bych s tebou, ale ne k policajtům. Kdybychom tam jednou šli, kdo ví, kdybychom zase přišli.“

Uznal jsem, že má asi pravdu. Umyl jsem šálky a uklidil chleba i máslo. Až Libuše přijde, nemusí vidět, že jsem tu měl návštěvu.

Cestou k policajtům jsem uvažoval, jenže ne o nočním výbuchu. Vzpomněl jsem si, jak mi Libuše položila otázku, jestli je Anna židovka nebo ne.

153

„Proboha, jak to uvažuješ? Něco takového by mne vůbec nenapadlo. Nemáš náhodou sklon k rasismu? A pak Anna je určitě křesťanka jako ty.“

„V tom se můžeme shodovat. Jenže já mám na mysli její schopnost racionálního jednání, rozhodnost a vůbec vlastnosti, které jsou typické pro lidi téhle rasy. Nejde o náboženství. Ale o záležitost rasy. Chápeš? Nechápeš? Někdy v minulosti, a může být dost vzdálená, tady byl nějaký semitský předek. Ty máš taky někde v historii předka mongolské rasy. Netvař se dotčeně. Někdy před tisíci léty se to tady nájezdníky z Asie jen hemžilo. No, co je?“

Tak já mám v sobě něco z nájezdníka, který vraždil ve střední nebo jaké Evropě. To se tady dělo často a hojně. Jenže jak na to přišla?

„Podívej se do zrcadla. Tvar očí. Já mám oči slovanské, ty mongolské. Už je to setřené

věky, ale základ je tu. Přečte to každý, kdo tomu trochu rozumí. Když jsi byl mladý, musel jsi být skutečně fešák.“

Tak a bylo to. Mimo všechny své vlastnosti, kterými mne uspokojovala, byla Libuška i potvůrka vypočítavá. Nebo ne? Prohlížel jsem se v zrcadle. Pak jsem zkoumal její tvář a zejména oči. No, bože, každý nějak vypadáme. Od té doby jsem koukal po lidech vybaven těmito

informacemi a žasnul nad tím, co vidím.

Zaparkoval jsem bez potíží. Zločinci se nechávali dovážet. Komu ten auťák patřil, už

věděli. Za kým byla ta žena v domě, neřekli. Asi v zájmu vyšetřování. Podepsal jsem, co na mně chtěli, a vypadl jsem.

Za těchto okolností je člověku všelijak. Je vybaven informacemi, které jsou vzrušující, ale nemá klíč k jejich uzavření. To je pohnutka pro vznik všelijakých dohadů, které se mohou měnit v legendy. Lidé si dělají závěry podle svých zkušeností, temperamentu a sousedských informací, jejichž význam je jenom v tom, že je řekl někdo, kdo měl takovou nebo makovou prestiž, proto byly buď přijímány nebo odmítány. A hlavně šířeny, s příslušným obalem osobního významu předávány dál. Člověk přece nemůže čekat, až mu poldové řeknou definitivní závěry. Musí si je udělat sám, aby mohl klidně jít do práce nebo večer usnout. Nezáleží na tom, jestli vymyslel volovinu.

Když jsem dorazil domů, zavolal jsem Libuši a zjistil, že mám na stole mail z podniku, ale nebral jsem ho na vědomí. Zatloukl jsem na radiátor a počkal, až přijde.

„Takže si tě tam nenechali?“

„To bys mi přála?“

„Sobě bych to přála. Nosila bych ti tam buchty a posílala ti dopisy. Jenže dopisy by ti nedělaly dobře. V tom ryze mužském prostředí by ti taková psaní, jaká mám na mysli, dělala potíže.“

154

„Můžeš si psát deník, když už nemáš komu bys vylíčila stav své rozhárané mysli. Já jsem si ho psal asi ve dvanácti letech a žasla bys, jak jsem se bavil, když jsem na něj nedávno přišel. Nejčastější zápis zněl: Dnes se nestalo nic zvláštního. Dostal jsem kouli z matiky.“

„Pozoruhodné. Kouli z matiky. Mně matika šla výborně.“

„Jak tě znám, tak mne to nepřekvapuje.“

„Ještě jsi mne nepoznal, holoubku. Až mne skutečně poznáš, budeš žasnout.“

„Hele, víš co? Mně je děsně mdlo. Usnu ti tady a nebudu brát ohled na návštěvu. Já se dnes vůbec nevyspal a je mi příšerně. Ten výbuch a vůbec.“

Natáhl jsem se na lůžko tak, jak jsem byl. Jenom boty jsem neměl. Netuším, co se to se mnou stalo, nepřemýšlel jsem o společenské stránce faktu, že se tady urovnávám na lůžko.

„Tak klidně spi. Já tě budu uspávat.“

„Až budeš odcházet, zaklapni dveře.“

To bylo všechno, na co jsem se zmohl. Co se dělo dál, to byl jenom sen, který jako obvykle ke mně přiskočil, když se mi podařilo usnout. Dodatečně jsem si ho rozšifrovával. Zní to divně. Tak jsem spal nebo nespal? Spal i nespal. Víte, co se s vámi děje, když spíte? Jakoby z dálky k vám přistupuje skutečnost vnějšího světa. Nevíte jistě, jestli se děje to, co se vám zdá. Já jsem do snu zapadl jako kámen do studně. A zdálo se mi, že ke mně přichází jakási světlem oděná, bože ne, proč právě světlem oděná? Měla rozostřenou tvář, vnímal jsem ji neurčitě a přesto jsem věděl, že je to ona. Kdo? To tak vědět. Něco mi říkala, nerozuměl jsem. To bylo dobře, protože jsem si mohl v jejích slovech číst všechno, co se mi chtělo. Co se mi chtělo? Vždyť jsem všechno měl. Jenom to srdce stálo za bačkoru, ale to mi v tuto chvíli bylo jedno. Cítil jsem její ruce na svém těle. Vyvolávala ve mně pocit radosti z lidského dotyku. Takto přece má být. Z člověka proudí nějaká životodárná síla. Buď u mne. Ještě víc. Ještě

trochu. Ale čeho? Máš té síly pro sebe i pro mne dost. Nejen pro mne. Pro všechny lidi. To by musela být nějaká světice, říkal jsem si odhodlán se probudit a vypudit ji ze sebe. Jenže tomu bylo naopak. Ona si mne vtáhla do sebe a já jsem se ztrácel někde v hlubinách. Čeho?

Oceánu blaha, lidskosti, nebo snad pekla, které je tak silné a drásající jako nebe?

Pak jsem silně vykřikl a zoufale jsem zíral na Annu. Co to dělá?

„Tys mne, ty jsi mne…“

„Neboj se. Já jsem si jenom vzala, co mi patří. Malinký kousek pozemské radosti. Neřeknu přímo štěstí, protože štěstí je víc. Proč ses probudil? Nechtěla jsem tě vzbudit, když jsi tak krásně spal.“

„Snad jsi mne?“

155

„Co to říkáš? Nebuď zlý a klidně spi dál. Tak krásně jsi spal a já jsem tě hýčkala, abys měl krásné sny. Já za sebou zavřu. Jenom se převleč, ať se tu neválíš v obleku.“

Podle toho, jak jsem měl zastrčenou košili do kalhot, jsem viděl, že tu nebylo všechno jako dřív.

Pane bože. Je tohle vůbec možné? Ta ženská se nezastaví před ničím. Ovšem spánek mne přešel. Teď jsem byl dokonale vzhůru. Jak se teď mám chovat?

K Libuši a k Anně? Nebyl jsem si přece ničeho vědom. Nic jsem ze své vůle nespáchal. Jestli jsem v duchu…, člověk má přece erotické sny a v nich jedná tak, jak je ve bdění zvyklý. Nejlíp bude, když se o to nebudu starat. Copak neříkal Vitásek s odporným úsměvem, za který bych mu rozbil hubu, stačí říct a ona ti vymlaskne dědka?

Ten výraz mi teď zkazil náladu.. Mohl patřit do slovníku lidské spodiny. A nezáleželo na tom, jestli šlo o spodinu společenskou. Vitásek nosil kravatu a oblek jistě nekupoval v sekondhandech, kde jsem si já kupoval džíny. Přesto se tímhle výrazem mezi spodinu zařadil. Ještě navíc ho uplatnil v souvislostech, které ho drtivě diskvalifikovaly. Nic podobného se mnou nemohla udělat. Prostě mne jenom laskala. Hladila a mně se zdálo o nebesích.

Šel jsem se umýt a dopotácel jsem se k počítači. Byl tam další urgentní mail. Odpověděl jsem, že jsem obcoval s policajty, protože před domem došlo k vraždě a já v ní figuruji jako svědek. Ať si lámou hlavu. Přesto jsem sedl ke stroji a dělal jsem to, co jsem kolegům doporučil. Lámal si dutou hlavu. Po hodině práce se ozvala Libuše s otázkou, jak bylo u policajtů. Řekl jsem, že se nic nedělo. Další dotaz: Jestli jsem obědval. Nemám hlad ani chuť. Dutost mé hlavy se neukázala být přechodná.

Po zbytek dne do mne nic nebylo. Mohl jsem si to vysvětlit tou bezesnou nocí. Taky srdce se hlásilo, nemohl jsem chytit dech, foukal si pod jazyk a nadával na svět.

„Ten svět je strašně složitej, Libuško,“ opakoval jsem několikrát, až jí to bylo divné.

„O jeho složitosti víme, jenže složité je především to, na co nevidíš. Hleď si svého a ono se to zpřehlední.“

„To je mi tedy filozofie.“ Rozčílila mne. Ostatně mne takhle rozčilovala pravidelně a už

jsem si měl zvyknout.

„Co to žvaníš? Jako vzdělanec bys měl vědět, že to, co jsem řekla, nebyla žádná filozofie, jenom upozornění na překážky, které jsou v tobě a které mají snahu se kombinovat s tím okolním světem.“

Po chvíli, když jsem její kritickou poznámku v duchu rozebíral: „ Stalo se ti něco? Vzal sis všechny prášky, které si máš brát?“ Začala se starostlivě rozhlížet; svoji „lékárnu“ jsem měl

156

na kuchyňském stole hned vedle přenosného televizoru. To abych nezapomněl si vzít

denní

dávku. Jenže tam celá dávka byla. Ráno jsem na to zapomněl.

„Pak ti nemá být špatně.“

Uznal jsem, že je to asi tím, že jsem zapomněl. Chudák Libuše. Jak se s tím vyrovnáme? Vyrovnali jsme se snadno. Nepřišla na to už řeč.

A žIVOT šel jako obvykle.

Druhý den v podvečer někdo zvoní.

„Podívej se, kdo to je.“

Libuše se podívala, skoro nic neviděla. Nějaké hlasy, ale komu patřily?

„No děvčata, co se děje?“

Holky Vitáskovy.

„Přinesly jsme vám koláč. Máma pekla, to je prej svátek. Táta ji tak pomlouvá a my vám tedy neseme sváteční koláč.“

Na talíři, který jedna opatrně držela, byl opravdu koláč. Vypadal vábně. Jak se v takové

situaci zachovat? Zvolání: to nemuselo být, jak je v kraji zvykem, jsem samozřejmě

neuplatnil. Vyzval jsem je, aby šly dál, a Libuše přendala koláč z talíře na talíř. Neváhal jsem kousek ukrojit.

„Teda, to je dobrota. Jak to ta vaše máma dělá? Něco takového jsem nikdy nejedl.“

Samozřejmě, že Libuše, jinak taky kuchařka, mne následovala a musela se s chválou přidat.

„Maminka mi musí dát recept. Tohle se hned tak nevidí. Jsou v tom jablka, ale v čem? To není jen tak.“

„Já ti to řeknu,“ zatvářila se tajemně Zuzka.

„Ne, to nesmíš. To je tajemství naší mámy.“

„Týno, přece nemůžeme na mamince chtít, aby taky pro nás pekla koláče?“

„Ať vám to prozradí sama.“

Na tom jsme se dohodli. Jenže pak jedna objevila rotoped a bylo po klidu. St řídaly se na tom zařízení, šlapaly a dělaly kravál. Po nějaké době, kdy mi už šla hlava kolem a rozhodl jsem se rezignovat na eventuální výchovné působení, zazvonil opět zvonek. Otec Vitásek šel pro děti.

„Musím vás vysvobodit od toho našeho nadělení. Holky, mažte nahoru. Máma tam pro vás něco má.“ Když holky odešly, přiznal se, že to něco je úkol utírat nádobí. Budou mít jistě

radost. Zdržel jsem ho proto, že se, podle mého názoru, nehodilo dárce koláče jen tak vyprovodit. Měl jsem tam láhev, načatou sice, ale pořád dost plnou whisky značky Peters.

157

Odkud to bylo, nevím, ale mělo to 40 grádů, tak to mohlo nabídnout přiměřené přátelské

gesto.

Chvíli mluvil o otcovských, rodičovských radostech a pak přešel na paní Vavřincovou ze sedmého patra.

„Ta viděla ženskou, která se dobejvala do té garsonky, co tam bydlí člověk, který je právě

na delší dobu v Indii. Ona, Vavřincová, čekala na výtah, z něj vystoupila nějaká blondýna, ani nepozdravila a hned si to hnala ke dveřím té garsonky. Vavřincová jí ovšem hlásila, že tam nikdo není doma.“

„Kdy to bylo?“ ptám se, jako by datum téhle návštěvy něco znamenalo.

„Minulej tejden, myslím že v úterý.“

„Jestli to bylo po ránu, tak jsem tuhle osobu pouštěl do domu. Šel jsem si pro noviny a ona stála za dveřmi. Pustil jsem ji dovnitř a zamkl za ní.“

Uvažoval. V hlavě mu jiskřilo, patrně po té whisky.

„Měla klíče od bytu, ale neměla klíče od domovních dveří. Jak se potom dostala ven?

Nebyla to ta, co vybouchla v tom auťáku?“

„Nestraš,“ přidala se Libuše, která až dosud mlčela a věnovala se přípravě večeře.

„Jak ji Vavřincová popsala?“

„Jako odulou, rozteklou, vyšísovanou blondýnu.“

„Chápu. Byla při těle. Má ta Vavřincová vůbec nějaký poprsí?“

Vitásek se smál a Libuše mne okřikla.

„To byste měli říct těm policajtům, co to vyšetřují. Byla to asi ta, která v tom autě vzala za své. Měli by prohledat tu garsonku. Jenže kdo nastražil pekelný stroj, když byla v domě?

Otázky pro detektiva drsné školy. Odkud to máš, tuhle informaci?“

„To víš, Anna. Ta vyšmejdí všechno.“

Libuše se na něj pohoršeně podívala, on si toho nevšiml.

Nalil jsem mu ještě do druhé nohy, jak s uspokojením řekl, a propustil jsem ho s výzvou, aby přišel zas. Je toho v lahvi dost, já to pít nesmím.

„Proč bys nesměl?“ vyzvídal ve dveřích.

„Ty nevíš, že jsem po infarktu?“

Nevěděl, teď se to dozvěděl.

„No nic. Ten koláč ovšem stojí za to. Musíme z ní ten recept vypáčit.“ Řekl jsem to s rozvahou a taky s vědomím, že se to v poslední době u nás příslušníky Vitáskovic rodiny jenom hemží.

158

Teď, když jsem s tím infarktem doma, jsem si začal všímat věcí, které jsem předtím neviděl. Byly tady neviděny. Třeba jsem zjistil, jak si Libuše organizuje na talíři krmi. Sedí

proti mně a způsobně nabírá, přihrnuje na vidličku a vkládá do úst. Nejdřív si to ovšem zorganizuje. Aby jí jedno, třeba zelí, nevstupovalo do brambor. Všechno pečlivě rozliší a pak to teprve pomalu a uváženě likviduje. Tři její sousta tak zhruba odpovídají jednomu mému. Jím a nekoukám kolem. Nejraději bych všechno zvládal lžící, protože se na ni vejde pořádné

sousto a já musím mít všeho dost. Plnou pusu.

„Nehltej, nepospíchej,“ ozývá se z druhé strany stolu. Nemohu si pomoci. „Zaskočí ti.“

To se mi opravdu stává často, že mi zaskočí. Dívá se na mne vyčítavě a čas od času utrousí

na mou hlavu nějaké odsuzující prohlášení. Jako že mne v dětství nenaučili jíst.

„To víš, ve mně se podivným způsobem projevuje postupná barbarizace. Máš ušlechtilou snahu mne civilizovat a já ti v tom nesmyslně a ke své škodě bráním.“

„žertuješ o věcech, o kterých žertovat není vhodné.“

„Ale já se upřímně přiznávám k tomu, že se u mne projevuje úplně opačný postup vývojových změn. Jestli jsem se zprvu ubíral k civilizované fázi, teď pozoruji opak, posun k primitivnímu začátku.“

„Tím mi dáváš najevo, že se přestaneš mýt a počkáš, až ti zuby vypadají, aby sis je nemusel čistit?“

„Nevím, kam to až dojde, ale vidím, že je mi děsně protivné čistit si boty. Myslím vzít kartáč a krém a dát se do nich.“

„Tohle pozoruji už dávno. Tvůj proces barbarizace vůbec nezačal, protože by to znamenalo, že tu před tím nebyl. Ty v něm jenom pohodlně pokračuješ. Jenom doufám, že se nevyvine v katastrofální formy.“

Takové jsou manželské pošťuchy, kdy se věc, která je třeba vážná, řekne, jako že se nic neděje.

Povzdechl jsem. Nic jsem tím nemyslel, jen jsem ulevil napětí, které ve mně bylo. Zadívala se na mne pozorně.

„Je ti něco?“

„No, je a není. Doufám jenom, že mne nedají do invalidního důchodu. To by mne dojalo. V tomhle věku.“

„Dělá ti to starost?“

„Občas mne to napadne. To když se mi blbě dýchá nebo když ta pumpa začne příliš silně

pracovat. To pak mám všelijaké nápady.“

„Nesmíš na to myslet.“

159

„Dáváš mi samé dobré rady. Tuhle si musím pamatovat.“

Srdce mi opravdu začalo pracovat nezvykle útočně. Zvláštní pocit. Jako by se chtělo utrhnout a osvobodit se z krunýře mé dočasnosti. Představil jsem si, nedávno jsem ho přece viděl pracovat, jak se tam uvnitř zmítá rozhodnuto dát mi vale. Nepříjemný pocit, který

vyvolával obavy. Přitom o nic nemuselo jít. Snad to souviselo s počasím. Venku teď řádil vichr, který pronikal četnými šachtami a průduchy v domě a skučel, že všichni psi jistě tahali své pány za nohu se starostlivým výrazem v očích. Podle zpráv ve večerním vydání v televizi, to mělo ráno přejít.

Vrak spáleného automobilu byl dávno pryč a tragedii jednoho lidského života připomínalo jenom černé místo tam, kde ho ta nešťastnice zaparkovala. A očouzené kontejnery. Někteří

řidiči, zejména ti hubení, se před jízdou taky dívali pod vůz. Kupodivu se tomu nikdo nesmál. Potížemi se má člověk zabývat jenom tak, jak to bezprostředně vyžadují. Čím se v nich člověk víc babrá, tím ho víc trápí.

Vypadalo to, že pro firmu budu pracovat souvisle jenom odpoledne a večer, až se Libuše vrátí z práce. Má dopoledne si začala přivlastňovat Anna.

„Budeme muset vyrazit za tou Markétou. Bydlí někde na Smíchově, je to dost daleko, ale bude to asi nutné.“

O existenci nějaké Markéty jsem netušil, proto jsem ani nevěděl, proč bychom za ní měli spolu chodit.

„To je holka, která půjčila té nešťastnici, která tady na ulici vzala za své, vlastní auto a teď

dočasně musí žít zdravě a chodit pěšky.“

Na mou otázku, co si od toho slibuje, protože s ní jistě jednali policajti, vrtěla chvíli hlavou; z toho jsem usoudil, že na důvod návštěvy příležitostně přijde.

„Myslíš, že přijdeš na něco, na co se poldové zapomněli zeptat?“

„Možná. Ale znám Markétu, vím, že když se dostane do styku s úřadem, že zkoprní a není

s ní řeč. Když jsme spolu před věky bydlely, musela jsem všechno vyřizovat sama.“

„Kde bydlí?“

„Jmenuje se to tam Dívčí hrady. Je to na Smíchově, nahoře na kopci.“

„Jsi přesvědčená, že tam musím jít s tebou?“

Samozřejmě, že mne prohlédla.

„Dvakrát za hodinu tam jede autobus od Anděla. Už jsem nás objednala na zítra ráno. Vylíčila jsem tě v příznivých barvách, myslím, že se na tebe těší. Taky bychom mohli jet autem, ale mám pocit, že je to teď kolem Anděla nějak složitější.“

160

Co jsem na to měl říct? Jenom jsem mohl položit otázku, že když Vitáskovi takhle přičinlivě organizuje čas, že mne udivuje jeho příchylnost. Chvíli jsem o tom uvažoval, ale pak jsem od dotazu upustil.

Směrem Dívčí hrady jezdí autobus od Anděla a během dne opravdu jenom dvakrát za hodinu. To ráno, bylo půl deváté, jich jelo víc a my jsme přišli asi deset minut před odjezdem. Lidé se tu tísnili, a jak jsem za jízdy poznal, šlo většinou o čerstvé důchodce, protože na trase byla pro ně významná budova Úřadu sociálního zabezpečení. Tam se autobus vyprázdnil, takže jsme si mohli sednout.

Drápali jsme se někam do kopce, do míst, odkud byl sice dobrý výhled na Prahu, ale jinak tam nebylo nic k vidění. Pouze doklady toho, že si mnozí spoluobčané dost pomohli, aby svá

sídla učinili pozoruhodnými.

„Příští stanice jsou Dívčí hrady,“ dloubám Annu do boku, protože název téhle stanice už

zasvítil nad šoférem.

„Vystupujeme až o dvě stanice dál.“

Záhada, o které se mi nechce uvažovat. Nejdřív Dívčí hrady, pak o dvě stanice dál. To kvůli utajení? Nebo jde o totéž, jako když si Libuše dává v kuchyni hodiny o deset minut napřed? Tiše jsem nad tím vrtěl hlavou a pak vystoupil o ty dvě stanice dál. Domy tady byly ve svahu, zahrady, bílé ploty, silnice, vlastně ulice v zimě obtížně sjízdná. Ale idyla venkova tu byla jistě silně rozvinutá. Možná, že i vzduch tady byl svěží a bez zplodin, které mají sklon ubližovat živým tvorům.

Když jsme pak seděli v celkem útulném pokoji, měl jsem dost času prohlédnout si malířku, což mi nezabralo moc času, protože na ní nebylo mnoho zajímavého. Osoba, která mohla být taky učitelkou, lékárnicí a kdo ví čím ještě. Některé profese se na lidech zjevně nepodepisují. A pokoj o její profesi neprozrazoval už vůbec nic.. Malovala někde v domě. Když obě ženy skončily s nezbytnými vzpomínkami na mladší léta, dostali jsme se konečně k věci.

„Chudák Anděla Zimová. Kdybych tušila, co se jí stane, auto bych jí nepůjčila. Jenže co kdo ví o příští vteřině?“

Musel jsem se chopit iniciativy.

„Tak nejdřív: co byla zač?“

„Tím myslíte, čím se živila? Bude jistě užitečnější, když vám stručně řeknu, na co se mne ptali policajti. Abychom se neopakovali.“

Tím mne překvapila a s tímhle řešením jsem ochotně souhlasil. Anna se přidala.

161

„Anděla byla svobodná, tedy přímo teď bez manžela. Nějakého chlapa asi měla, ale o něm nic nevím. Na Poříčí pracovala jako magistra v lékárně. Tam jsem se s ní poznala a postupně

blíž seznámila.“

Osvícen nějakým nápadem jsem se zeptal: „Omlouvám se, ale vzájemná upřímnost může pomoci objasnit smrt té dámy. Nevím, v jakém stavu byl váš automobil, ale celkem se nestává, že vybouchne, když otočíte klíčem startéru. Nenabízela vám drogy?“

Anna zděšeně odsedla, Sovová však zůstala klidná.

„Prodávala mi Rohypnol. Když to vezmete kolem a kolem, tak jsem na něm asi závislá. Bez toho šmejdu neusnu. Myslím však, že nejsem narkomanka. Uvedl jste však v souvislost výbuch vozu s otázkou, zda mi neprodávala drogy.“

Měla přímý pohled, a jak jsem si všiml, ruce se jí nechvěly. Má otázka se musela jevit

jako nepřípadná.

„Má otázka byla nepřípadná. Omlouvám se.“

„Dělala to proto, že se mezi námi vyvinul celkem přátelský vztah. Taky jsem ji vloni v zimě portrétovala.“

„Máš to tady?“ zeptala se Anna.

„Odnesla si to domů. Vlastně, asi domů. Leda že by to dala nějakému chlapovi. Kolem ní

se leckdo motal.“

„Narkomani?“ opět má impertinentní otázka.

Pokrčila rameny jako člověk smířený. I když byla odbarvená na tmavou hněď, i když měla oční stíny a všechno, na co žena dbá, když čeká pánskou návštěvu, pořád to byla jenom šedivá myška bez větších šancí, že jí zjev v životě nějak pomůže.

„To jsou věci, na které se policajti neptali. Vykládala jsem jim o tom, že jsme byli někde na výletě, že je to osoba společenská s mnoha známými, dala jsem jim řadu adres. No a když

přišla s přáním, že by si půjčila na pár dní moji káru, neměla jsem důvod ji odmítnout.“

„Měla jste to pojištěné?“

„Neměla. Byl to ojetý krám, který držel pohromadě jenom silou vůle. Tady však popojížděl celkem spolehlivě. Ale vybouchnout sám od sebe nemohl. Někdo mu k tomu musel pomoci.“

„Stručně řečeno: když si od vás auto půjčila, chtěla ho využít na nějaké popojíždění po městě. Proč zaparkovala u nás v Bohnicích, netušíte. Byl tam někdo, koho přijela navštívit. Patrně tam byla víckrát. Jezdila tam autem, i když tam jezdí autobus.“

„O tom nic nevím, někudy s autem jezdila. To je všechno. Taky jsem to uvedla do protokolu.“

162

Vypadalo to tak, že dopijeme kávu, kterou nám během řeči nabídla, a vypadneme. Už z ní

nic nedostaneme.

„Nemáte tu nějakou skicu k obrazu, myslím k jejímu portrétu?“ To mne napadlo jen proto, že stálo za to se jí odměnit trochou chvály.

Přinesla složku, ve které byly čtvrtky papíru s nakreslenými detaily lidského obličeje. Šlo patrně o ženu s naivním výrazem ve tváři, především v očích.

„Dá se říci, že to byla osoba cílevědomá, rigorózní nebo naivní?“

„To jste usoudil na základě těch náčrtů? Myslím, že byla důvěřivá. Kdo o to usiloval, otočil si ji hravě kolem prstu. Myslím tím chlapa. Pořád byla svobodná, stejně jako já. To nás trochu sbližovalo, i když náš vztah nebyl nijak důvěrný. Takže na otázku, zda vím, že byla narkomanka, kterou mi položili policisté, odpovím; nevím. Jak jsem to měla poznat? Kdybych byla lékařka, patrně bych to poznala.“

„Mám vážnou obavu, že to policajti nevyřeší. Alespoň podle toho, na co se vás ptali. Budou pátrat po teroristech. Jenže proč by nějaký terorista plýtval výbušninou kvůli naivní

narkomance? Protože by musela něco vědět, o čem zase pro změnu nevíte vy. To jsou radosti.“

„Všechno to může být samozřejmě jinak. Vy jste přišel na jeden motiv. Na něco, co by na něj mohlo ukazovat, a přitom nevíme, zda o to opravdu šlo. Narkomanů je v Praze plno a proč

by vraždili osobu, která jim mohla z lékárny leccos donést? Nemyslíte?“

„Má pravdu, kamaráde. Jenže kde budeme hledat další motivy pro vraždu?“

Anna vypadala starostlivě. Čekal jsem, že řekne, abychom se na to vybodli. Jenže tenhle expresívní výraz z jejích úst nezazněl.

„Jestli tomu dobře rozumím, tak vy dva nejste kamarádi.“

Zírali jsme na ni s Annou asi dost vyděšeně, protože se smíchem pokračovala: „Já mám pro to smysl, já poznám, když je mezi lidmi nějaké citové pouto. A mezi Annou a vámi určitě je. Všiml jste si, že tu až dosud seděla jako koroptvička pod mezí? To není v jejím stylu.“

Bylo na Anně, aby se celá červená ohradila: „Proboha, Markéto, já se z tebe zvencnu. Ty ses vůbec nezměnila.“

„Mám obavu, to mluvím za nás, chlapy, když jste vybavena takovým smyslem, jak jste řekla, že by vás žádný mužský nepodvedl. Má to však jeden háček. Člověk vykazuje určité

tendence, aniž by docházelo ke skutkům. Třeba v samoobsluze se musím držet na uzdě; když bych se pustil, nacpal bych si kapsy zbožím. Jsem tedy zloděj? Každý chlap je

163

potencionální cizoložník. Co když tíhnu k výtvarnému umění a zítra vás zavolám, jestli byste mne nenamalovala?“

„Kdybyste neřekl to, co jste teď všechno s rozpaky povídal, tak bych vás pozvala.“

Smála se. Byla to potvora jako každá druhá.

Tu potvoru jsem zamlčel, ale výsledek pozorování, že je normální jako každá druhá, jsem zveřejnil.

„Co si o ní myslíš?“

To jsme už šlapali úzkou uličkou mezi zahradami; byla samý schod a táhla se kolmo dolů

na úpatí kopce.

„Máme nepatrně informací, jenže pokud šlo o narkomanku, tak na to policajti taky asi přišli. Ale my s nimi přece nemíníme soupeřit. Radím, abychom se o to přestali starat.“

„Počkej.“

Ta výzva byla na místě, protože jsem začal mimoděk zrychlovat a každý, kdo kdy běžel s kopce, ví, jak to dopadne. Nebo může dopadnout.

„Nemyslím narkomanku Zimovou, ale malířku Sovovou.“

Uklouzl jsem na jednom schodu, bylo na něm trochu rozmoklého jílu a Anna měla příležitost mne podepřít.

„O té si nemyslím nic. Myslím, žes mi neuváženě zachránila reputaci, ne-li život. Asi jsem si poškodil kotník. Co se mnou uděláš?“

„Nechám tě tu na pospas vlkům. Nebo zavolám Markétu, aby si pro tebe přišla. Co ty na to?“

„Myslíš, že by si mne odnesla na zádech? Byl bych, tuším, zajímavá kořist. To raději shromáždím do houfu všechny síly a dokulhám dolů.“

Kulhal jsem kulhal, ale málo, za chvíli se to rozchodilo.

Uvažoval jsem, co v hořícím autě může požár přečkat v takovém stavu, aby se z toho poznalo, že jde o narkomanku. Stříkačka? Je nesmyslné usuzovat o věcech, o kterých nic nevíš.

„Zastavíš se?“

„Nemůžu, děvenko. Mám doma plno práce, resty z konce minulého týdne, už mi tam jistě

volali. Tak se nezlob.“

Anna zamířila do samoobsluhy pro mléko, já jsem to vzal přes trávník k našemu domu. Podezíral jsem ji, že nechce být se mnou viděna, ale to jsem jí možná křivdil. Zcela logicky se nabízelo, že dotyčná Zimová, patrně narkomanka a snad i naivka, byla častěji u nás v domě, a snad docházela někam do sedmého patra. Možná do šestého. Tam se

164

asi konaly reje narkomanů. Sjezdy čarodějnic. Nebo tady provozovala nějaké obchody. Ale s kým, když majitel garsonky byl v Indii? Možná, že někomu nechal klíč. Anna bude muset pátrat. Jenže proč jsme se upnuli na drogy? Proto, že to je rozšířené téma a sobotní detektivky v nočním televizním programu už pomalu nejsou o ničem jiném. Vavřincová bude jistě něco vědět. Určitě přiložila nejednou ucho na zeď, když se odtud šířily nekonvenční zvuky. Garsonka jako obchodní centrum je k smíchu. A ještě k tomu se obchoduje v noci! Posupný

chechtot je na místě. Balíček mu strčím v tramvaji a on mi na stanici dá prachy. Večer mi to nedalo a zavolal jsem Anně: „Prosím tě, proč se ta Sovová vlastně nevdala?“

Otázka ji ani moc neudivila.

„Protože vdát se umí každá pradlena.“

„To je její stanovisko? Gesto a vůbec ne originální. Tenhle názor šířila kdysi Marie Baškirceva. Jako vzdělanec bys o ní měla vědět. Zeptej se jí na to. Kdejaká feministka tak argumentuje, aniž by kohokoliv citovala.“

Zeptala se, koho že se má na to zeptat? Neměl jsem však náladu se o tom bavit. Řekl jsem jenom, že dotyčná dáma je už dlouho po smrti a že tento a podobně vyhraněné názory vyjadřovala už v pětadvaceti létech, kdy umřela. Odkázal jsem ji na nějaký slovník, kde to ovšem nebude.

Tak.

BĚžNÉ denní starosti, člověk je za sebou vleče jako kometa svůj jiskřivý ocas. Dole na Zemi vidíme blýskavý chvost a nevidíme jeho příčinu. Zdroj té oslňující energie. Možná, že jsem řekl nesmysl, laskavý čtenář, bude-li jaký, snad promine.

Zase zvednou povinné ručení aut.

Má to vůbec cenu vozidlo ještě provozovat? Alespoň v našich podmínkách, kdy jedeme jenom k holičce, která je kilometr od našeho domu? Bič veřejného mínění. Všichni auto mají, tak je musíme mít i my. I když je nám vcelku k ničemu. Když mne ten infarkt opět praští, nechám se dopravit. Jaké číslo má rychlá záchranná služba? To bych měl vědět. Na něco jsem přišel. Může se to přece vrátit. Ne sice na stejném místě, ale těch kanálků, které se mohou ucpat, je tam hojně. Vždyť jsem to viděl. Nesmím na to myslet. V prvním případě mi tam dali nějakou trubičku, která to potrubí zprůchodnila. Nemohli takhle preventivně vyztužit i ostatní?

Místo abys myslel na pozitivní věci, promítáš si do hlavy nesmysly. Nic si nepromítám, jen si je připouštím. To jsem už zjistil, že když je člověku úzko, podléhá působení iracionálna.

165

Ale mně není úzko. Já jsem se přece smířil s tím, že mám poškozené srdce. Jenom jsem se nesmířil s tím, že se to může kdykoliv opakovat. To je to. Nejistota, která nad člověkem visí

a šeptá mu, nevíš kdy…

Alkohol cévy roztahuje. Tak co.

Nalil jsem si pořádnou porci a vypil ji dřív, než to mohla Libuše zpozorovat

„Proč tu poleháváš, je ti zase špatně?“

Co jí mám říci?

„Cítím na sobě apoštolův krutý hněv. Mám obavu, že jsem jeho oběť. Nikde ani stopa po lásce k bližnímu, odpuštění a shovívavosti. Jenom nekompromisní fanatismus a bezohledná

přísnost.“

Stála ve dveřích a dívala se na mne zaraženě. Ležel jsem na pohovce a koukal do stropu.

„Tak bych ve své slabé chvilce popsal rozzuřeného boha z barbarských dob.“

Něco říct musela. Nemohl bych spoléhat na to, že se otočí a půjde loupat brambory. Pak popošla blíž a chvíli nasávala vzduch. Věděl jsem, že na to přijde, a když nepřijde, že se přiznám.

„Chápu. Barbarští bohové mají k nekompromisnosti sklon. Ty se tady na tom kanapi můžeš oddávat snům a vidinám, které dají tvému životu hlubší a vznešenější význam.“ Řekla to vztekle, tak, až mne to posadilo. Zatápal jsem po ní rukou, ne abych ji káral za nedostatek tolerance, ale abych se ujistil o tom, že tu s ní pořád jsem a že to je snad dobře. Jenže mi uhnula a stroze odkráčela směr kuchyně.

„No, když myslíš, tak dobře. Vezmi tě čert.“

Jindy bych řekl vem tě čert, teď jsem zvolil spisovnější variantu. Obracel jsem se přece na knihovnici. Hrom tě ťuk, hrom tě ťuk, hrom tě po patě ťuk!

NĚJAK jsem se z toho vyspal. Jenže můj poklesek chápala Libuše jako útok na svoji bezpečnost. Možná že na bezpečnost, ale asi nejen bezpečnost. Prostě jsem zradil nějaké

ideály. Přece jsem se neopil do němoty. Neřval jsem tu jako zvíře, jako opilec, který neví o sobě. Jenom jsem pokojně usnul a odmítl jít na večeři. Pravda, ona se s večeří dělala, dokonce si na ní dala záležet a já jsem se ani nezeptal, co to tam tak voní. Bylo to ode mne nehezké a budu se s ní muset usmiřovat. Kát se, litovat své bezohlednosti. Přece vím, jak nerada vaří, a teď to musela podstoupit a ještě navíc zbytečně. Protože jí by k večeři stačil kus sýra se skývou chleba.

Hlavní je, že dechové potíže mají snahu odeznít. Možná, kdybych víc uplatňoval alkoholickou léčbu, že by se proces uzdravování urychlil. Musím se na to zeptat své lékařky.

166

Myslím, že v tomto případě bude rozumné nepátrat po radách odborníků. Odborníci žijí ve svém odborném světě, a když přijde laik s nějakou radou, zatváří se shovívavě, že by si jeden dal raději pár facek za to, že se ozval. Dělat pokusy se svým zdravím se samozřejmě

nedoporučuje. Tak jak to tedy bude? Mám tu flašku schovat někam do knihovny a dělat, že jsem zapomněl, kam jsem ji odložil? Nebo ji dopít a pak s léčbou skončit? Anna mi navrhne, že bychom ji měli zneškodnit spolu. Aby už neprovokovala a neubližovala dobrým lidem.

„Neměl bys bratranci Bidlovi odpovědět na dopis?“ zeptala se mne Libuše.

„Nevím, že mi bratranec Bildlo nějaký dopis poslal.“ Tím jsem případnou otázku bratrance vyřídil. Ať odpoví ten, kdo dopis četl. Stručně a jasně.

Zašel jsem si ke své lékařce, dívá se na mne s jistým nadhledem člověka poučeného, který bere mé nářky s rezervou. Samozřejmě počítá s tím, že jí všechno neřeknu, protože by toho bylo na ní moc vědět o všem, co mne trápí. Přesto mne má prohlédnutého, myslím jako

prokouknutého, a já s tím taky trochu počítám. Ona zase o mně ví věci, o kterých já nemám ani potuchy. Dozvěděl jsem se však novinu, že tak asi za měsíc, jestli dobře dopadne vyšetření v nemocnici, co tam se mnou budou tentokrát dělat, jsem neměl odvahu zjišťovat, mne pošle do práce. Smůla. Už jsem si zvykl na domácí polohu ležícího střelce. Takže musíme pohnout kostrou.

Tohle pokleslé zvolání směřovalo k řešení případu vybuchlého automobilu. Nadsazuji, že ano. Mluví-li člověk sám k sobě, ztrácí objektivní korektiv svých možností a schopností. Ale tentokrát jsem se rozhodl a zazvonil u dveří paní Vavřincové.

Ve vzduchu bylo cítit něco jako aceton. Někdo něco čistil, nebo na co je aceton?

Zatím co jsem čekal za dveřmi a naslouchal ruchu, který se ozýval zevnitř bytu, zjistil jsem, že dotyčná se jmenuje Růžena. To samozřejmě nemělo na nic vliv a v pátrání nehrálo žádnou úlohu. Když se dotyčná dáma konečně ujistila, že asi nebudu násilník, ale jen soused ze čtvrtého patra, na půl pídě otevřela dveře.

„My tady spolu žijeme léta a ze schůzí nájemníků konaných v sušárně vím, o koho jde. Neměli jsme však možnost spolu si promluvit.“ Tak nějak jsem řečnil předstíraje rozpaky.

„Přišel jste na sousedskou návštěvu?“ Dotaz byl strohý a pochybuji, že by mne po tomto

zvolání ochotně pustila dovnitř.

„Je mi líto, bohužel ne. Ale přesto bych vám byl vděčný, kdybyste mne pustila alespoň za dveře.“

Pak se dveře váhavě otevřely. Za nimi stála suchá šedesátnice, s vlasy spoutanými vzadu za hlavou do uzlu, upřený pohled černých očí připomínal trnky . Včetně jejich pichlavosti. Když

dveře váhavě zavřela, čekala, co jí důležitého mohu prozradit.

167

„Počítám s tím, že to, co vám řeknu, nebo o co vás požádám, zůstane mezi námi.“

Zavrtěla nechápavě hlavou a řekla, abych šel dál. Dál znamenalo jít do pokoje, jehož

rozměry se shodovaly s největší místností mého bytu. Tancovat se tam rozhodně nedalo, což

mne ani nenapadlo jí navrhovat. Sedla si způsobně do jedné klubovky a mně ukázala na druhou. Pořád na mne upírala soustředěný pohled.

„To máte tak, milá paní.“ Teď už jsem byl ve formě, už mne nemohla překvapit. Už jsem se s ní jako s člověkem zkontaktoval, přehrál jsem si na svém osobním počítači její pocity a byl jsem na cestě vykázat přiměřenou převahu. „Tady před domem došlo k vraždě. To samozřejmě víte.“ Kývla. „Já jsem byl poslední člověk, který zavražděnou viděl ještě živou..“

Zvedla obočí. „Teď už vím, kdo to byl, a nevím to, co nevědí ani policisté, s kým se to tady scházela. A proč.“

„Mám otázku. Proč vás to zajímá? Jste si jistý, že je to vaše věc?“

„Správná otázka,“ zajásal jsem. „Proč má do takového kriminálního činu strkat prsty laik, amatér, člověk v řešení kriminálních činů asi málo zběhlý? Na to jsem se ptal taky, ale pak jsem zjistil, že to policie vzala za špatný konec a protože se to všechno dotýká zájmů jedné

mé známé. To auto si paní Zimová, to je ta nešťastnice z toho auta, od ní půjčila, byly to přítelkyně. Jde o delší historii, kterou vás nebudu zatěžovat.“ Tady jsem mávl rukou, jako že kdyby to šlo, že by žasla. „Někdo té ubožačce nastražil do vozu bombu. Jaksi tušíme, o co šlo, kde byl motiv, ale nevíme nic jistě. Asi v tom mají prsty drogy.“

Neklidně se ošila.

„Co já s tím mám společného?“

„Nic, samozřejmě. Jenom byste mohla, když tu žijete vedle té garsonky, občas něco slyšet, co by nás k pachateli přivedlo.“

„To myslíte…?“

Otázku nedopověděla, ale já jsem kývl hlavou, jako že myslím.

„Jistě vás v noci občas rušil hluk tady odtud,“ ukázal jsem na zeď. „Možná, že jste slyšela jednotlivá slova. Možná, že jste zahlédla někoho z domu, kdo tam docházel. Zřejmě jenom v noci, možná že i přes den, kdy je dům prakticky vylidněný. Dospělí jsou v práci a děti ve škole. Co říkáte?“

„Dělat drby nebudu.“

Šlo o výrazně zaťatou osobu.

„Paní Vavřincová, uvažujte se mnou. Když to tak, jak si myslím, že to je, naznačím policii, co myslíte, že udělají? Nastěhuje se sem k vám policajt, na zeď připevní odposlouchávací

zařízení a bude tu sedět celé noci. Vy mu budete vařit kafe…“

168

„To určitě.“

„A když budete chtít jít spát, dáte mu klíč od bytu, ale ten už stejně teď mají. Přijde a

odejde podle toho, jak se jim to bude hodit. Skončí to, až zjistí, o koho jde. Pak ho vyzvednou a my budeme mít pokoj.“

„Víte, něco na tom je,“ vypadala zamyšleně. „Mně se jednou stala taková podivná věc. Slyšela jsem odtud hluk, a tak jsem za dveřmi čekala, až odtud někdo půjde, abych si ho prohlédla. Slyšela jsem je zamykat dveře a koukám a nic nevidím. To je divné, protože se světlo na chodbě rozsvěcuje automaticky. Je tam v koutě nějaké čidlo, které reaguje na pohyb. A ono nic. Divné, co? Počkala jsem tedy, až výtah odjede, a pak jsem otevřela dveře. A hele, ono to svítí. Samozřejmě, že jsem se hned podívala na špehýrku. Víte, co tam bylo? Na špehýrce byl flastr. Na mou duši. Taková černá lepenka, kterou si tam dali, aby je nikdo neviděl. To mi bylo divný. A na protějších dveřích taky. Ani jsem se sousedů neptala, co si o tom myslí.“

„Stalo se to před tou vraždou, nebo někdy v poslední době?“

„Před. Od té doby odtud není nic slyšet.“

„Ale úplně jistá si nejste, že ne?“

Rozhlédla se neurčitě kolem sebe.

„Něco člověk spíš tuší, než ví. Proto je těžké vám na to odpovědět. Fakt je, že odtud někdo chodil. Jednou jsem si všimla, že odtud šel a byl bez kabátu, i když venku lilo jako z konve.“

Takže nešel daleko. Buď měl venku auto, nebo měl deštník, nebo to byl někdo z domu. Když jsem se jí se svým dohadem svěřil, kývla souhlasně hlavou.

„Dívala jsem se za ním. Normálně zvědavá nejsem, ať si lidi dělají, co chtějí, když mne to ovšem nepoškozuje. Když si sem někdo vodí děvky, je to jeho věc a já z toho žádnou nemoc nedostanu. Ale tenhle ven nevyšel. Přece vidím ven a vidím pořád dost dobře.“

Uvažoval jsem. Určitě ví, o koho jde. Řekla toho dost, ale neřekla všechno. Bydlet tady po zbytek života s člověkem, na kterého podá udání, se jí samozřejmě nechce. On se za čas vrátí

z vězení a pak běda. Taky čte detektivní povídky.

„Tak co uděláme? Víme toho dost, víc než policajti. Kdo ví, po jaké stopě se loudají. Abych vás nezdržoval až moc,“ podíval jsem se na hodinky, „domluvíme se tak, že vy budete tak hodná, a když odtud něco uslyšíte, že mi zavoláte? Já sám dobře nevím, co v tu chvíli udělám. Asi tam zazvoním a počkám, jestli mi někdo otevře, a pak na něj přijdu s nějakou vymyšlenou hádankou. To všechno je však záležitost dalších úvah, které nepovedu sám.“

169

Naznačil jsem, že za věcí jde ještě někdo, nějaká osoba nebo instituce, která věc z pozadí

sleduje.

„Tušíte, o co tady jde?“ vstávala připravena mne vyprovodit.

„Tuším, ale raději bych mlčel. Myslím, že nemá cenu vás strašit. Rozhodně jde o něco, co stálo za to uzavřít to vraždou. Normálně se s ženami rozcházíme trochu jinak. Ten někdo musel mít zatraceně dobrý důvod k tomu, aby se zbavil svědka.“

„No vidíte, a mne byste do toho zatáhl.“

Co jsem na to měl říct? Svým způsobem měla pravdu.

Pak vyjádřila ještě jeden oprávněný postřeh: „Jen se divím, že tohle všechno slyším od vás a ne od policajta.“

Rozešli jsme se přátelsky. Podivila se, že tu žije tak dlouho a mluvila se mnou teprve až

teď.

Řekl jsem nějakou trapnost, jako že to už tak je, že lidi kolem sebe chodí a netuší, s kým se to míjejí.

Tak se věc trochu pohnula, ale zase ne moc daleko.

Když jsem Annu informoval, ohradila se nejdřív proti Andulce, jak jsem ji oslovil, pak

optimisticky dodala, že každý dosažený posun je úspěch, i kdyby byl hodnocen jako neúspěšný. Ohlásil jsem, že má inteligence je na takové úrovni, že nechápu obsah, smysl a dosah jejího sdělení. Řekla, abych si tím nelámal hlavu. To se mi zdálo být rozumné.

„Patrně to dopadne tak, že za ní zajdu. Občas spolu poklábosíme, snažím se v domě působit jako důvěryhodná osoba.“

„To je jako poslání mladé ženy užitečné předsevzetí.“

„Už přišla Libuška?“

„Přišla a zase odešla. Ale vrátí se co nevidět.“

Podle toho, jak rychle jsem ji o příchodu své choti informoval, poznala, že o případnou návštěvu nemám zájem. Chápu, je to drsné tvrzení, kterému by se měl člověk vyhnout, i když

není zveřejněno. Zůstane to v podvědomí, ulpí to na daném objektu a dělá to neplechu v citové oblasti. Mám zájem, ale v příhodnou dobu. Ve chvíli odpovídajícího naladění. Teď

jsme s Libuškou trochu, jak to říct, no, v jistém stavu citové deformace. Co jsem to, proboha, plácl?

S Annou se nejraději stýkám, když je doma pohoda. Když na mne nepadají výčitky svědomí. Teď bych si tak docela nebyl jistý, jak bych se zachoval, proto raději Andulku zapudím. Má stejně doma slečničky, a kdyby je přivedla, obrátily by mi byt vzhůru nohama.

170

„Musíme to s tou paní promyslet. Přimět ji, aby nám řekla, kdy tam kdo přijde. Nejlépe by bylo tam vniknout, nějaké stopy tam musejí být.“

„Co tvůj cválající hlavonožec?“

„Vidím, že sis osvojila můj slovník. Zatím je v klidu. Něco na něj beru, na potvoru.“

„Takhle neurvale mluvíš o svém nejdůležitějším tělesném orgánu?“

Na to jsem už neměl co říct a tak jsme po několika bla-bla zavěsili. Co dál?

Jediné podstatné: zjistit, kdo z domu tam ještě dochází. Nebo kdo tam docházel. Znamená

to vzít partaj po partaji a uvážit zevrubným rozborem, kdo asi přichází v úvahu. Nebude jich mnoho. A na ty nemnohé se soustředit.

Zdálo se mi to být jednoduché. Před vchodem do domu visel seznam n ájemníků. Když

padlo šero, vplížil jsem se tam a předstíraje, že otvírám obtížně otvíratelnou dopisní schránku, jsem přemýšlel, jak přišroubovaný seznam sejmout. Pak jsem dospěl k rozhodnutí, že stačí

přinést si šroubovák a buď naráz, nebo snad postupně, podle toho zda bude vchod volný, celou tu věc odšroubovat, sundat, strčit pod kabát a důstojně odkráčet. Kdyby mne tam někdo přistihl, došlo by k nepříznivému trapasu, který by mohl ovlivnit veřejné mínění vztahující se k mé osobě. Podotýkám, že zatím neposkvrněné.

ČAS SE pomalu loudal. Mně se však zdálo, že najednou dýchám jiný vzduch. Jako by se nad námi vznášelo nějaké kouzlo, které mělo náznaky dramatu. Byla to samozřejmě hloupost, nebyl jsem nijak citlivý na atmosféru a mimosmyslové vnímání mi bylo cizí. Jen jsem o něm někde četl, a neměl jsem představu, jak to může vypadat.

Aniž bych se s Annou poradil, rozhodl jsem se zavolat Markétě Sovové. Myslel jsem na ni pod vlivem své nedávné zkušenosti. Znal jsem jednu paní Sovovou, byla to nádherná ženská. Takovou krásu snad mohl vymyslet jenom básník. Měla mohutnou bílou hřívu, přirozeně

šedivou a drobný snědý obličej. Těžko jsem si ji už vybavoval, protože zemřela dávno před tím, než jsem na ni teď vzpomínal. Záludné choroby zaskakují nevinné. S touto Sovovou měla společné jenom jméno, ale k nostalgické vzpomínce mě malířka přivedla. Zavolal jsem ji a

přesvědčil ji, aby mne pozvala.

„A kdy chcete přijít?“

„Co nejdřív. Třeba zítra ráno.“

„Annu vezmete s sebou?“

„Nemám to v úmyslu.“

„Může to být zajímavá zkušenost.“

171

„Souhlasím. Hodně si od toho slibuji.“

„Jen abyste nebyl zklamaný.“

„Mé případné zklamání není tak docela na vás.“

„Do téhle chvíle jsem si naivně myslela, že vám asi rozumím.“

Konec tlachů. Jel jsem tam, nevěděl jsem dobře, proč.

Ráno stočtyřiačtyřicítkou, byla plná, sotva jsem se do ní vešel, až na holešovické nádraží, přejít na druhou stranu křižovatky, museli jsme počkat, až se semafor umoudří, protože proběhnout mezi vozy, které se valily v obou směrech jako stádo plechových býků, bylo o život, který nikdo neriskoval. Dopravní soustava této části města byla teprve ve výstavbě. Tušil jsem za zády nějakou tramvaj jedoucí od Libně, proto jsem to vzal během, aniž bych si vzpomněl na srdce, které jsem podobným výkonům neměl vystavovat. Taky jsem na to mohl na nejbližší křižovatce doplatit, protože řidič jedoucí zprava nevzal ohled na to, že tam na přechodu mají chodci přednost. Jenže tramvaj jedoucí za mnou nebyla dvanáctka. Proto jsem si na refýži postál hodnou chvilku. Alespoň jsem se vydýchal. Když pak přihrkala, vnikl jsem do prvního vozu, u Anděla jsem měl kousek pokračovat ve směru její jízdy. A pak cesta přes půl Prahy. No, nebylo to přes půl Prahy, ale bylo to dost daleko. Metro vyřazené povodněmi z provozu bylo vzpomínkou na blahé dopravní časy.

A zase smůla. Když jsem dorazil k nádraží, viděl jsem dvěstějednatřicítku zavírat dveře. Běžel a mával jsem. Řidič byl ohleduplný člověk, zastavil a otevřel zadní dveře. Prodral jsem se k němu a hlasitě poděkoval. Ani se neohlédl. Někteří jedinci dělají dobré skutky jako že se nic neděje. U Ústavu sociálního zabezpečení se vůz z poloviny vyprázdnil, tak jsem si sedl a myslel na to, o co půjde, až vystoupím.

Proč jsem řekl, že mé případné zklamání nezáleží tak úplně na ní? Vyložit se to opravdu dalo všelijak. Jestli mi přijde otevřít v županu, tak mne naštve.

Nepřišla v županu, otevřela mi bzučákem. Čekala mne u dveří zahalena jakousi malířskou zástěrou. Nemám pro ten kus oděvu jiný název, protože to byl háv, který kryl podstatnou část její postavy. Patrně tu, která mohla přijít do styku s jejím pracovním jednáním. Bylo to ovšem směšné, protože pracovala se štětečky, které ji nemohly ušpinit na zádech. No, ale pojistka to byla dostatečná, zejména když čekala návštěvu dona Juana.

„Trpím nezrušitelným pocitem životní marnosti,“ řekl jsem posléze.

„Myslíte, že bych vám od toho mohla pomoct?“

„Ne. Mohla byste mi jenom pomoci vrátit důvěru v lidi. Je to samozřejmě nadsázka. Ničím byste mi pomoct nemohla. Ale pravda je, že se my, lidé, snažíme do jednoho člověka soustřeďovat víru ve veškeré člověčenstvo. Pardon,“ zarazil jsem se. „Teď nevím, jestli jsem

172

řekl právě to, co jsem měl na mysli.“ Seděla a nevyjadřovala se. Cítil jsem, že žvaním. Ale jak z toho ven? Statečně jsem pokračoval: „Nebo to tak není? Každý v sobě vězníme symptomy doby, znaky všech lidí. A, omlouvám se, tohle jsem nechtěl. Nějak jste mne přiměla, proti své

vůli, samozřejmě, tady poodkrýt, co jste to vlastně poodkryla?“

Musel jsem si říct, že jsem skutečně kus pitomce. Takhle blábolit. S ní to určitě nehne. Kdyby to byla osoba se základním vzděláním a s praxí ve čtvrté cenové skupině, tak by zírala. Ale tahle ne. Vzala to jako mou úlitbu bohu intelektuálské žvanivosti a zeptala se, jestli si dám kávu nebo něco jiného.

Co jiného? Omezil jsem se na kávu.

Přinesla, ji, postavila přede mne, přišoupla ke mně cukřenku a vyčkávala. Sama si šálek nepřinesla. To mi mohlo mnohé naznačit.

„Jde mi o tu slečnu Zimovou. Jak dobře jste se znaly?“

Protáhla se, až její ňadra vyvstala pod tenkou látkou té ohavné kazajky.

„No znaly. Jak se ženské znají. To, že jsem jí tu káru půjčila, nebyl doklad nějakého přátelství. Byl to vůz v takovém stavu, že bylo celkem jedno, kdo s ním a jak jezdí. Rozhodně

jsem nemohla nic ztratit tím, že ho někde odře nebo jinak poškodí.“

Nemohl jsem si vzpomenout, jak ji hodnotila, když jsme u ní byli s Annou.

„Neříkala jste náhodou, myslím při poslední naší návštěvě, že to byla vaše blízká

přítelkyně?“

„Nepamatuji se, jak jsem náš vztah hodnotila, ale rozhodně jsme si nijak blízké nebyly. Ona měla nějaké mužské, jejichž jména a společenský status mi byly neznámé.“

Tak. Šlo o cizí osobu.

„Chcete tím naznačit, že byla sexuálně mimořádně aktivní?“

Mírně zrudla.

„Ten výraz se mi nelíbí. Nemohu vědět, s kým se kde stýkala. Nebyla jsem její kurátorka. O co vám však jde? Jestli praktikovala sexuální promiskuitu? To netuším. Kdybych to zjistila, přerušila bych s ní styky.“

„Pokud byste zjistila podobnou tendenci u některé jiné důvěrné přítelkyně, taky byste s ní

skoncovala?“

„Tím nechutným slovem myslíte, jestli bych se s ní rozloučila? Skoncovat je termín definitivního rozchodu s násilným provedením. Nejsem ochotná přemýšlet o tom, co tím naznačujete. Jestli máte tohle na mysli, tak prosím raději odejděte.“

Člověk mluví a někdy se mu stane, že vysloví slovo, které vyslovit nechtěl. Skončit –

skoncovat. Musel jsem se omluvit.

173

„Nechtěl jsem použít to slovo, proti mé vůli mi vypadlo z úst, ačkoliv jsem na nic podobného nemyslel. Chraň Bůh. Snažil jsem se jenom poznat blíž oběť. Jestli uplatňovala nadměrnou sexuální volnost, pak se nabízí řešení. Nějaký zákazník, kterého mohla vydírat, se chopil činu. Co tedy dělala u nás v domě? Tam žijí samí usedlí občané, kteří mají rodiny. Ovšem je tam několik svobodných pánů. Ty si už policie prověří.“

Seděli jsme v pokoji, kde jsem už jednou byl. Setkání dávno ztratilo ráz důvěrné návštěvy. Důvěrné. Proč důvěrné? Viděli jsme se podruhé. Jestli jsem od toho něco čekal, tak se nic nedostavilo. Co se dostavilo, dovím se až doma, až to všechno znova sám proberu. Měl bych si začít dělat poznámky, než všechno zapomenu.

„Bylo to vaše auto, zřejmě bezpečně jste s ním jezdila. Jak se mohlo stát, že po otočení

klíče v zapalování vybuchlo? Proč se to nestalo vám?“

Položil jsem jí ruku na její předloktí. Ucukla s nechutí. To jsem ji tak rozčílil? Musel jsem se omluvit a vstal jsem. Nezdržovala mne. Byla mnou zřetelně znechucena.

„Vidím, že jsem vás výrazně znechutil. Je mi to líto, protože to sám nemám rád. Normální

člověk si nerad dělá nepřátele.“

„Myslíte, že nejsem normální člověk?“

„Mluvil jsem o sobě. Vás se neodvažuji hodnotit, protože o vás nic nevím.“

Věděl jsem toho o ní dost. Proč to však zveřejňovat? Jen jsem doufal, že se s ní už nikdy nesejdu.

DOMA jsem si druhý den vzal papír a tužku a sepsal jsem všechno, co jsem si o případu pamatoval. Libuše mi nezavolala, otázka mého oběda jí byla najednou lhostejná. Proč, to jsem se dozvěděl, až když přišla z práce.

„Tváříš se jako sedm čertů. Stalo se něco?“

Ovšem, že se něco stalo. Mohl jsem hádat, podle jejího výrazu to mohla být docela středně

velká katastrofa. Ale pořád jsem měl ještě humor. Alespoň zbytky humoru. Tušil jsem, že mne to za chvíli přejde, jenže jsem zatím nevěděl o co jde.

Libuše mlčela, ukládala si svršky a po straně loupala očima. Chápu, že jde o strašný výraz, prakticky jenom v řeči použitelný, ale nic jiného mne v tu chvíli nenapadlo. Něco se přihodilo, to už za čtvrt hodiny bylo jisté. To něco s námi dvěma souviselo a patrně nás i ohrožovalo.

„Tak povíš mi konečně, co se děje?“ Nasadil jsem výhružný tón. Není snad tohle, co tu předvádí, vydírání? Přijde, nepozdraví, prokazatelně mne sráží do kolen.

174

„Sedni si!“ vyzvala mne konečně. Takže dojde na věc. Ať je to co je to, chce mi to říct vsedě.

Místo řeči vyndala z kabelky dopis. Začal jsem prudce dýchat. Dopis slibuje vždycky zradu. Někdo třetí, místo aby se postavil přímo čelem k čelu, napíše zprávu.

„Od koho to je?“

„Není to podepsané, ale stojí za přečtení.“ A šoupla mi ho přes stůl. Panebože! Udavač. Samozřejmě anonymní. Trochu se mi třásly ruce, když jsem list papíru vyjímal z obálky.

„Nezlob se, na tohle já nemám žaludek.“

žaludek jsem měl v pořádku, ale cítil jsem, jak se mi srdce zběsile rozběhlo. Co by se stalo, kdybych se teď přiznal z nějakého zvěrstva, z krádeže softwarového programu, z manželské nevěry, jak by se asi zachovala?

„Budeš se muset přemoct. Jde totiž o tebe.“

Samozřejmě, že udavač byl přesvědčen, že mezi mnou a Annou je nemravný, cizoložný

vztah, že spolu pravidelně souložíme, zatím co děti jsou zamčené v kuchyni.

„Mám to celé číst? Děti jsou zamčené v kuchyni. Kdyby napsal, že jsou ve školce, ale on asi neví, že vodí děti do školky.“ Protože na tuto logickou chybu nic neříkala, pokračoval jsem už jen poznámkou, že jde patrně o básnickou licenci.

Taky tam bylo o podváděných manželích, kteří chudáci nic netuší a tak dále a podobně. Taky hodně místa věnoval anonym morálce. Psal o výchově dětí v rodině, to měla být rodina Vitáskova.

Cítil jsem, že na mne jdou mrákoty. Bylo by to všechno k smíchu, kdyby se Libuše přidala. Jenže se tvářila mrazivě vážně. Když se člověk setká se zlem, pochybuji, že mu může být veselo. Kdo nás může tak strašně nenávidět? A když už nás nenávidí, co tím sleduje? Copak může být nenávist ke mně dostatečnou pohnutkou k tomu, aby poškodila Libuši? Vždyť ta by nikomu nezkřivila vlas na hlavě!

“Co mi na to řekneš?“ Zaznělo teď útočně z druhé strany stolu.

„Zatím nejsem schopen něco říct.“

„Tak. Nejsi schopen něco říct. Tady se dozvídám, že jsi cizoložník, a ty k tomu nemáš co říct.“

Stál jsem tam jako opařený.

„Jak se mám bránit pomluvě, když jí věříš?“

Teď bylo ticho, jenom moje srdce šlapalo, že jeho dupot muselo být slyšet až za dveře. Libuše se teď zachovala jako vždy v situacích, které se zdály být kritické. Začala pobrekávat.

175

Něco se tady bez přípravy hroutilo. Když člověka opouštějí iluze, vždycky je tu důvod k nářku.

Její brečlavost mne vždycky rozčilovala.

„Jestli tomu blábolu chceš věřit, tak klidně věř. Až se přesvědčím, že tomu tak opravdu je, že tomu opravdu věříš, začnu si zvykat na to, že mi to bude jedno.” Samozřejmě, že to ode mne bylo surové. Ona přece byla napadena stejně jako já. Otázkou ovšem je, kdo byl víc poškozený. Ale na to jsem v tuto chvíli nemyslel. Zvedla hlavu a vykulila oči.

„Co ti bude jedno?“

„že jsme opustili svět naivní důvěry. Rozumíš? Vzájemná důvěra musí asi vzít za své. Budeme vedle sebe žít jako dva cestující v lůžkovém kupé. Vedle sebe. Není to tak? Na noc si budeme dávat peníze pod polštář, aby nás ten druhý ve spánku neokradl.“

Zbytečně jsem situaci dramatizoval. Taky jsem to, co jsem v rozčílení řekl, ani nemyslel vážně.

„To bych nesnesla. To se raději rozvedu.“ S výkřikem vyběhla z místnosti. Vzápětí se však vrátila s kapesníkem v ruce.

„Tady jde o jinou věc.“

Teď už jsem byl skoro klidný. Jen to srdce, potvora, si nedalo říct. Tělem se mi rozlévala nepříjemná tíseň. Kdybych věděl, kde mám v těle duši, řekl bych, že ta cizí zloba zasáhla právě ji. Měl jsem několik krabiček léků, ale nebyl jsem si jistý, který bych si právě teď měl vzít. Ani to zatracené číslo záchranné služby jsem si nenapsal.

„O jakou jinou věc jde?“

Už se taky uklidnila. Přece jen to nebyla pitomá slepice náhodou omezená ve svých právech.

„Co tím ten někdo sledoval. Přece musel mít nějaký záměr. Komu mohu tak velmi překážet, že neváhá ublížit jenom mně? Co jsem udělal v poslední době takového, že sedl k počítači a napsal tak svatouškovský hanopis? Vitásek to musel dostat taky. Chudák holka.“

Pak jsem se asi dopustil neuváženého jednání. Vytočil jsem Vitáskovo číslo. Chvilku trvalo, než k telefonu doběhl. Bylo slyšet, jak nad námi dupe; patrně se ani nepřezul, jak přišel domů, hned jednal.

„Vitásek,“ zadunělo mi do ucha.

„Taky jsi dostal ten hanopis?“

Chvíli lapal po dechu.

176

„Nestydíš se mi ještě volat? Ještě se musíš připomínat? Ty zasranej lumpe, zkurvysynu. Až

tě potkám, rozšlapu ti hubu.“

„Nemusíš čekat, až mne potkáš. Stačí sejít o patro níž, my tady na tebe čekáme. Vyměníme si názory a odhadneme své možnosti. Ať to máme hned za sebou.“

Praštil sluchátkem.

„Myslíš, že přijde?“ zeptal jsem se. „Doufám, že nám nebude rozbíjet zařízení. Je to divoch a primitiv. Tohle je jeden z důvodů, proč se ta osoba obtěžovala sesadit ten hanopis. Vyvést nás z míry. Povedlo se. Jenže to asi nebude všechno.“

Nečekal na výtah, seběhl se schodů a místo zvonku si posloužil pěstmi. Celý dům musel být na nohou.

„Jdi mu, prosím tě, otevřít. Tebe bít nebude. Jestli však na tebe přece jenom sáhne, tak uvidí.“

Byla vystrašená, ale poslechla.

Vřítil se dovnitř, div Libuši neporazil, vytřeštěný zrak toho říkal víc než slova. Tam nahoře to muselo vypadat. Otevřel ústa, aby vyřval své výčitky. Přiskočil jsem k němu a natáhl proti němu dlaň, jako bych mu chtěl v křiku zabránit.

„Neřvi nám tady, Vitásku. Sedni si ke stolu, a když nejsi schopen rozumně uvažovat, tak alespoň poslouchej.“

Nevím, jak bych se zachoval, kdyby se začal prát. Bylo by to ubohé, všestranně

ponižující. Jenže najednou proti mně nestál rváč, ale schlíplý Vitásek, který se chystá zhroutit a rozplakat.

„Libuše dostala stejné svinstvo, Vitásku a neběhá po domě a nepokřikuje na lidi. My máme stejný důvod k rozhořčení jako ty i tvoje žena. Proto musíme být schopni uvažovat.“

Zvedl hlavu a bylo vidět, že shání energii k dalšímu výbuchu.

„Co je tady k uvažování? Odpověz mi: šoustal jsi tu moji děvku, nebo ne? O nic jinýho teď

nejde.“

Uvažoval jsem, co na to říct. Moje odpověď byla důležitá jak pro něj, tak pro moji ženu. Samozřejmě, že se nabízela záporná odpověď. Je na nich, jestli tomu budou věřit. Jak to říct, aby to neznělo blbě?

„Víš, Vitásku, muž a žena si buď věří, nebo nevěří. Jestli si věří, tak je takováhle pomluva nemůže rozházet. Když si nevěří, tak by měli jít každý o dům dál. Přiznej se, žes ji tam nahoře zase zmlátil. Jestli jsi to opravdu udělal, tak bys neměl čekat na nějaké soudy, ale dát si do kufru pár košil a jít. Bylo by to pro tebe určitě lepší než tohle neustálé podezírání. A ona ti to jistě doporučí.“

177

Viděl jsem, jak se svět kolem mne začal náhle měnit. Už aby tahle trapnost skončila. Zaboha jsem si nemohl vzpomenout na pocity kolem prvního infarktu. Cítil jsem krutou tíseň

někde kolem žaludku. Nebo to nebyl žaludek? Bolest, ale nejvíc strach. Může strach bolet?

Musel jsem asi vypadat dost příšerně.

„Libuško, mám k tobě prosbu. Dej mi do aktovky holení, mobil s dobíječkou a pyžamo. A zavolej sanitku. Už to na mne zase leze.“

Dívali se na mne zděšeně, ani se nehnuli.

„Tak dělej, sakra!“

Sirénu bylo už z dálky slyšet. Vitásek zkrotlý do polohy napraveného hříšníka, jim jel dolů

otevřít. Vyjeli nahoru s pojízdným křeslem. Pokynu, abych nevstával, jsem nedbal. Sedl jsem si do toho zařízení s aktovkou na klíně. Otázky jako vždy. Co a jak. EKG mi udělají už ve voze. Teď tady bude Libuše truchlit, řekl jsem si a dal si záležet, aby to neznělo mstivě. Vždyť jsi, člověče, jednou nohou v hrobě, proč tedy myslíš na takové pozemské

malichernosti? Bylo mi skutečně zle. Nejistota mne svírala. Přežiju to, nepřežiju? A tak dobře se to vyvíjelo. Zatracený anonym. Nejhorší na tom bylo, že měl skoro pravdu. Svým způsobem měl pravdu. Ne úplnou, ale blížil se k ní obloukem.

Dál bylo všechno jako poprvé. Na pokoji mne sestry svlékly, natáhli na mne košili a hned mne na ležáku transportovaly na sál. Už ze sanitky dostali v nemocnici zprávu, jak jsem na tom. Čekala na mne jiná směna než posledně. V takovém frekventovaném podniku musí být několik chirurgických týmů.

Když mne sestry na stole poutaly, prohlížel chirurg moji dokumentaci.

„Vidím, že se vám u nás zalíbilo. Co jste to dneska prováděl? Dodržoval jste pokyny, které

jste tady dostal?“

Neviděl jsem mu do tváře.

„Dostal jsem sprostý anonym, který mne vyvedl z míry.“

„Ale ne. Takové věci přece patří dneska k životu. Primitiv by vás praštil klackem po hlavě. Dneska vás praští anonymním dopisem. Dýchejte zhluboka.“

Dýchal jsem, jak si přáli.

„Přišel jste včas. Netrvalo to dlouho a už jsem to našel. Mohlo by to jít spravit.“

Zase mi nařízli tepnu, vsunuli do ní trubičku a pak se v tom zmítajícím se hlavonožci šťourali dráty. Taky řekl, kde to našel. Pár nesrozumitelných výrazů obdobně jako minule. Vypadá to, že tu budu stálý zákazník. Vyměnil si místo s lékařem, který seděl za přepážkou, a sledoval mé srdce na obrazovce. Pokud jsem mohl říci, tak se nijak nezměnilo. Zmítalo se tam

178

v tom vesmírném moři zcela bezbranné a osamělé. Já bych jenom dodal, že bylo taky netrpělivé. Dělejte, dělejte, ať to už mám za sebou.

. Za necelou hodinu to bylo hotové. Opatrně mne přesunuli na postel, dostal jsem něco na spaní a mohl jsem se loučit s iluzemi. Zkuste si lehnout na nemocniční postel a mějte jasnou perspektivu! Když má člověk zlomenou nohu, ví, že mu to sroste, když bude mít potíže, vždycky to nějak dopadne. Když však už máte za sebou dva infarkty, pak můžete dostat třetí. A co potom? Prostě jste si jenom vyzkoušeli, že všechno může být i jinak, než je zvykem. Zjistíte, že ten okolní svět, který vás až dosud zajímal, vzrušoval nebo trápil, vám může být ukradený. Tak podobně jsem uvažoval, než jsem usnul.

Pak mne sestra šetrně vzbudila, protože mi chtěla změřit tlak, teplotu a dát nějaké pilulky.

„To máte první?“ ozvalo se ze sousedního lůžka. Chlápek starší než já, šedivý vous ukazoval na to, že tu leží několik dní.

„Druhý,“ odpověděl jsem nepříliš pyšně.

„Ha! To já mám za sebou už čtyři pokusy. A furt nic. Nechce se jí, potvoře.“ Smál se a mne nechal hádat, komu že se co nechce. Raději jsem se neptal. Člověk se čtyřmi pokusy by měl být smířený s osudem.

Odpovídat jsem nemusel, protože od dveří se ozval vysoký ženský hlas: „Takže vy jste tu zas? Vaše příchylnost k našemu oddělení je pozoruhodná.“

Doktorka Bezpalcová. V ruce měla zřejmě moje papíry, do kterých zaujatě nahlížela.

„No jo, tak jo. To jsem si mohla myslet. Ale ani teď to nijak hrozivě nevypadá. Čím jste to nastartoval? Kopal jste studnu?“

Na vizitu přišel jeden z obou chirurgů, ani se na mne nepodíval. Všechno se točilo kolem informací, které vyčetli z papírů. Rezignovaně jsem se díval z okna a nevšímal jsem si jich. Patrně to byla spontánní snaha jim odplatit nezájem o mou přítomnost.

MOBIL mi u hlavy zadrnčel až ráno kolem desáté. Všichni kolem pospávali, schoval jsem hlavu pod pokrývku. Libuše.

Podal jsem zprávu, aniž bych situaci zlehčoval. Bylo to proti mému zvyku, vždycky jsem svoji ženu šetřil. Teď se mi zdálo, že k tomu nemám důvod.

„Vitásek z toho byl pěkně zdrcený. Sok mu tady skoro umře před očima. Ráno vedl děti do školky, takže Anču tak zohavil, že nemůže mezi lidi.“

V tónu jejího hlasu jsem cítil mírné zadostiučinění. Ale možná, že jsem se mýlil. Chápu, že jsem celý svůj život až dosud viděl strašně zjednodušeně. Pro mne byl takový, jaký se mi zdál. Jak se mi jevil. Lidé kolem mne byli mihotavými stíny spletenými z dojmů.

179

Co jsem věděl o Anně? Nic. Jak vypadá, co udělá v tuto chvíli, když jsem u toho, ale nic víc. Jak žila do té doby a co na ni mělo vliv? Byla tady tisíc a jedna pohnutka pro určité chování a pro zaujetí postoje. Svět šel kolem nás a my jsme se chovali jako zvědaví cestující

v autobusu, který nás veze na konečnou stanici. Na hřbitov.

To dělá ta nemocnice.

Málem jsem dospěl k tomu, že bych vyhlásil nepostižitelnost, nepoznatelnost člověka. Absolutně někoho poznat je nesmysl. Vždyť ani ty sám sebe neznáš, nerozumíš si. A to bys chtěl beze zbytku poznat druhého člověka až na dřeň jeho myšlení? Stanov si rovinu nezbytného poznání. Bude tak vysoko, kam jsi schopen dosáhnout. Třeba: Jak se zachovala, když ji Vitásek nazval děvkou. Nemohla mu dát pár facek, protože si sama nemohla být jistá, zda nemá pravdu. Obstála tedy, nebo neobstála ve zkoušce? Co znamenalo v tomto případě: obstát ve zkoušce? Buď zalhat, nebo se přiznat. K čemu se však mohla přiznat, když v jejím vztahu ke mně žádné věcné doklady nevěry nebyly. Možná, že stačilo říct, že mne má

z nějakého záhadného důvodu ráda. A nebyla by to pravda, protože mít někoho rád předpokládá oboustranný vztah. Když je to jenom z jedné strany, taky se tomu říká láska, ale není to láska. Může to být jednostranně obtížný cit. Nenaplněná touha. Tušil jsem, že to s Libuší bude podobné. Věděl jsem toho o ní dost, ale taky nic podstatného. Samé nepodstatné detaily. Jak se třeba zachová, když pustím televizi na vyšší

výkon. Její literární potřeby mne čas od času obtěžovaly. Nerozuměl jsem tomu a bylo mi to celkem jedno. Ovšem její civilizovaný slovník mi byl dost často protivný. Dělal jsem obětavě

všechno, co ode mne chtěla. Byl jsem ochoten kdykoliv zasáhnout v její prospěch, strachoval jsem se, když nepřišla včas domů. Byla však pro mne pořád záhadný, tedy cizí člověk. Tady jsem se ve svém uvažování zarazil. Cizí člověk, to zní nepatřičně. Jak by mohla být cizí člověk? Člověk ve svém cizím těle. Přece jsem se nemohl navléct do její kůže? Sakra, jak to mám říct? Naopak. Její tělo mi bylo vlastní, s ním nedělala tajnosti. Ale kdo vůbec je v tom těle? Proč pořád brečí, i když k tomu není podle mne důvod? Proč propadá záchvatům smutku? Jaký má vztah ke své rodině a její rodina k ní? Proč o některých věcech odmítá ze zásady mluvit? Přitom jde, podle mého názoru, o nepodstatné detaily běžícího života. Nejdřív jsem se tomu snažil porozumět, nutil jsem ji k větší otevřenosti. Pak jsem si zvykl, že už je taková. Sakra, jsem já nějaký psycholog?

Když jsem tu ležel poprvé, nepřišel za mnou nikdo. Libuše se nemocnice bojí. Jsem tady druhý den a hned dvě návštěvy za sebou.

Trochu jsem pospával, když se od dveří ozvalo vysokým dívčím hlasem: „Kuk!“

180

Všichni tři, víc nás na pokoji nebylo, jsme vyvalili oči. Beruška! Přihnala se ke mně

s kytkou a dala mi mlaskavou pusu. Zíral jsem. Nemohl jsem se s tím nějak rychle vyrovnat. Beruška byla vždycky veselá, ale taky vždycky korektní. Držela si chlapy od těla, což taky jinak nešlo.

„Všichni tě pozdravují, řekla jsem, že tě jdu navštívit; že tu ležíš, jsem nikomu neřekla. Copak to musí každý vědět? Dozvěděla jsem se to od tvojí ženy. Tak máš radost?“

„Sedni si buď na postel, nebo si támhle vezmi židli.“

Sedla si na židli, kterou postavila těsně k posteli. A spustila. Ani jsem ten vodopád informací nestačil sledovat. Snad si dodatečně na něco podstatného vzpomenu.

„Až se vrátíš domů, začnu ti zase posílat maily. Budeš se mít čím zabývat. Nebo to snad nepůjde?“

„Bez obav. Je to asi stejného rozsahu jako v prvním případě. Bude mi to dělat dobře, pozvedne se mi sebevědomí a tak.“

Byla u mne ještě deset minut a pak se srdečně rozloučila.

„To byla milenka nebo dceruška?“ Samozřejmě, že soused.

„Moje nemanželská dcera. Měl jsem ji ve třinácti letech.“

Dál se na nic neptal. Zavolal jsem sestru a požádal ji, aby si tu kytku dala na sesterně do vázy.

Návštěvy takřka končily, když se opět ozvalo od dveří zaklepání. Opět návštěva. U obou mých společníků někdo seděl, tak buď dojde ke zdvojení, nebo jde někdo za mnou. že by přece jen Libuše?

Jo, Libuše. Roman. Spisovatel.

„Co tu děláš, člověče? S tebou jsem opravdu nepočítal.“

Tvářil se rozpačitě, asi bude něco chtít. Ode mne nic chtít nemůže. Já rozdávám jenom dobré rady. A to jen když mám náladu, což v tomto případě nepřichází v úvahu.

„Nemocné navštěvovat, a tak dále. Řekla mi Libuše. Tak jsem si řekl: prostředí zajímavé, nové podněty nasnadě.“

Libuše. Sama tu nebyla.

„K čemu ti je nemocniční prostředí: Do těch tvých ufňukaných srágor se ovšem bílé pláště

hodí. Více méně vlající bílé pláště a rozhodný krok.“

„Nebuď zlej, náhodou se to čte.“

„Tomu ochotně věřím. Čtivost má být otázka kvality? Když se to čte, musí to být dobré. Je to tak? Lidi většinou nečtou proto, aby dosáhli nějakého zušlechtění, ale aby utratili marnotratně čas a aby zapomněli na starosti. V tom případě děláš dobře.“

181

Seděl a já jsem měl pocit, téměř jistotu, že jsem na něj zbytečně zlý. Taky jsem to hned řekl. Bože, vždyť kýč teď plane jasnými barvami a kýčaři si žijí. Mají morální podporu, nevím sice čí, ale někoho vlivného jistě, protože lidi soustřeďují na oddychovou oblast, kde je jim přechodně dobře.

„Libuše říkala, že u nich v knihovně mají bednu s tímhle čtivem. Tam to skladují a půjčují

jen tak podle počtu kusů. Ani to neevidují. žena z domácnosti, dítě na ruce, si tam vybírá a nosí toho domů tašky.“

„Já vím, že mnou opovrhuje. Ale vynáší to. Něčím se musí člověk živit.“

„Ono to funguje jako droga. Když to taková čtenářka dočte, realita jejího života jí dá ránu, až se jí zajiskří před očima. Musí honem sáhnout po další dávce a rychle se vrátit do země snů

a modravých dálek. Možná, konec konců, že opravdu děláš záslužnou práci. Hlavně aby o

tom nezačal přemýšlet nějaký protidrogový úřad.“

„Ta nemoc tě omlouvá, kamaráde.“

O žádnou omluvu jsem nestál, ani v tom smyslu, jak ji naznačil. Jenom aby už brzy vypadl.

POSLALI mne domů v úterý. Byl jsem tady o den déle než minule. Obvykle se při vizitě u postele radili, jako bych tam nebyl. V tu chvíli jsem to hodnotil jako nešvar, omlouvám se dodatečně. Oplácel jsem jim to tím, že jsem nezúčastněně koukal z okna na slunečný den. Já

vím, že jsem měl chirurgovi poděkovat, ale nepoděkoval jsem mu. Dělal přece svou práci, ve které nebylo nic z osobní účasti. I tohle mne mrzelo až potom.

Stejně mne však zaujala otázka, na kterou jsem neměl odpověď: Do jaké míry může a musí

být v lékařově výkonu osobní zaujetí? Nesmí přece překročit jistou míru účasti, protože by mi nemohl dělat bolest, která je podmínkou mnohého zákroku. A zase být tak daleko nad věcí, až se vytratí lidská účast? No, raději nepřemýšlet. Je to stejně pitomost myslet na takové

věci, když už jdu konečně domů.

Když jsem si natahoval kalhoty, zazvonila Anna.

„Jedu domů.“

„Hurá, kdo tě veze?“

„Až se nás trochu víc nastřádá, rozveze nás sanitka.“

„Čekej, jedu pro tebe!“

Seděl jsem na chodbě. Přiběhla plná záviděníhodné svěžesti. Chytla mne kolem krku a dost se mnou lomcovala.

„Pozor na něj, milá paní!“ ozvalo se za námi, „nesmí se rozčilovat. Alespoň nějakou přiměřenu dobu.“ Byla to doktorka Bezpalcová.

182

„žádný strachy. Já ho už vezmu do ruky.“

„Jenom aby,“ řekl jsem napůl vážně. „Tahle osoba za to může, že jste mne museli mít zase v práci.“

Jenže Anna si mne majetnicky podržela v náruči a smála se s doktorkou, které to nakonec taky přišlo k smíchu.

U výjezdu z areálu Anna odevzdala papír, který ji opravňoval parkovat v prostorách nemocnice třicet minut bez placení. Takže jsme to stihli včas.

„Jsem ráda, že máš to nejhorší za sebou,“ řekla, když se zařazovala do proudu vozů

jedoucích od Libně.

„Co mám za sebou? Nic nemám za sebou. Zase to, co už znám. Potíže s dechem, dieta, tentokrát asi přísná a vůbec. Jak to tam vypadalo, když mne odvezli?“

Soustředěně sledovala provoz před sebou. Stavba metra na Kobyliském náměstí omezovala dopravu a vozidla jezdila v zúženém prostoru pomalu.

„To je už taky za námi. Až se trochu zotavíš, najdeme toho člověka, který to všechno zavinil.“ Na vteřinu se ke mně obrátila a vypadala šťastně.

„Vypadáš šťastně, i když sis musela vytrpět své. Vitásek je zřejmě paranoidní typ.“ Chtěl jsem dodat, že mne udivuje, že si takového poděsa vůbec vybrala, ale zdržel jsem se. Taky jsem bezpečně nevěděl, co to vlastně paranoia je.

Jako by mi četla myšlenky, stručně věc vysvětlila: „Bludné představy. Ustálil se v přesvědčení, že s tebou souložím a věří tomu.“

„To mu přece hravě vymluvíš. Nebo nemůžeš? Máš nějaké škraloupy z minulosti. To se potom špatně vysvětluje, že se mnou nic nemáš.“ Nemusel jsem to říkat, příliš ohleduplné to nebylo, ale byl jsem z toho špitálu pořád ještě trochu mimo hru.

„Já jsem nikdy neuměla dobře lhát.“ Řekla a přeřadila jaksi nesmyslně na nižší stupeň, než

bylo třeba. Asi jí naše řeč bránila v soustředění.

„Odboč tady do vedlejší ulice. Na chvilku si v klidu posedíme a popovídáme si.“

Uznala, že je to dobrý nápad, včas dala znamení, což jsem kvitoval s uspokojením, a odbočila do příčné ulice mezi vily tam nakupené. Našla volné místo mezi vozy a zastavila.

„Tak,“ oddechla si hlasitě. „Jak vidím, když sedíš vedle mne, nemohu bezpečně řídit. Máš

na mne nepříznivý vliv. Myslím jako na řidičku.“

„Tady můžeme chvilku postát, nikdo nás tady nezná. Pochopil jsem dobře, cos řekla? Proč

bys musela lhát, kdybys řekla, že jsme spolu nic neměli?“

„Protože by to nebyla tak docela pravda.“

183

„Co to s tebou je?“ Divil jsem se. Sem tam nějaká ta pusa se přece v dnešní době nepočítá

za manželskou nevěru.

„Musím se ti přiznat. Myslela jsem, že to bude moje tajemství, ale řeknu ti to. Ty jsi usnul.“

„Kdy, prosím tě?“

„Ležel jsi v šatech jako zabitý.“

To se mi jednou stalo. No a co? Nebylo to spole čensky vybrané jednání, ale mohla mne omluvit.

„A já jsem se tě tam zmocnila. Nekoukej tak. No, zmocnila. Vid ěla jsem, že se ti zdá něco eroticky významného; řekla jsem si, zdá se mu o mně, tak“

„Proboha!“ Zvolal jsem hlasit ě a vypadal jsem ur čitě značně vyjeveně.

„Byla bych zbourala barák. Ležela jsem v křeči na koberci.“

Uvažoval jsem. Zděšení se mísilo s pocitem podivného uspokojení. Teprve po chvíli jsem se zmohl na to, co jedině přicházelo v úvahu: Vždyť jsem se vzbudil a měl jsem takový pocit, který by potvrzoval její řeč.

„To je nesmysl. Přece bych se hned vzbudil. A kdyby ne, pak bych to hned poznal, myslím, až bych se probudil.“ Teď jsem jenom předstíral, že o ničem nevím. „Máš neobvykle vyvinutou fantazii.“

„To je pravda. To teprve poznáš,“ zněl její výrok obdařený několika významy. V tu chvíli jsem rozhodně nemínil cokoliv poznávat. Cítil jsem, jako by se mi něco přilepilo na duši, něco, s čím jsem si nevěděl rady.

„U žádného soudu by mi to nevěřili.“

„To opravdu ne. Jedině Vitásek by ti uvěřil.“

Stáli jsme tam dost dlouho a probírali ten případ ze všech stran. Až mi to bylo protivné. Znásilněn v nepřítomnosti. Dorazili jsme domů a já jsem měl dost práce ji přimět, aby šla k sobě do pátého patra a tak jsem se vyhnul bouřlivým projevům její náklonnosti. Výtah páchnul něčím, co vypadalo jako aceton, ale mému nezkušenému čichu podobně mohlo páchnout leccos. V bytě bylo vše při starém. Jenom přibyl pocit mírného odcizení, který se dostaví, když je člověk delší dobu pryč ze svého hnízda. Do ledničky jsem nenahlížel, tam mne nic nemohlo překvapit. Pak jsem si v domácích kalhotách lehl na lůžko. Sotva jsem usnul, zadrnčel mi pod hlavou mobil. Z nejasných příčin jsem si ho dal pod polštář.

„Chtěla bych tě dneska přijít navštívit. Jak se cítíš?“

„Nechoď, leda bys šla domů.“

184

A ZASE DÁL a pořád dokola. Stroj času se točil, aniž pořádně věděl proč. Za ním klopýtal můj individuální strojek, ta smršťující se a pulzující věc nadaná životem. Kdyby byla nadaná

rozumem, tak by s tím snažením dávno skončila. Nemá možnost volby. Musí až na doraz. Je to dobře, není to dobře?

O čem to přemýšlím? Nikdy dřív mne něco podobného nenapadalo. Na jedné straně

pochybující rozum, na druhé straně rozhodné a vytrvalé centrum života. Srdce může rozum ohrozit, rozum může se srdcem skoncovat. Když se poruší rovnováha mezi nimi. Amatérské úvahy, zbytečné úvahy. Jitří to city a nepřináší úlevu. Den se vleče. Ráno se probudím, den ještě ani nezačne a já už vidím jeho pouť v čase jako marnou. Tak se dívám z okna, kde je obrovské staveniště bytového komplexu a kde desítky dělníků nemají starosti podobné těm mým. Až dosud jsme na této straně bytu viděli volný

prostor, pohybující se lidi a auta. Až stavbu dokončí, budeme koukat stovkám lidí do oken. Spíš jenom na okna, za kterými budeme tušit lidi. Třeba se budeme ptát, co tam asi právě teď

dělají, a budeme předstírat údiv, když si odpovíme: totéž co my. Co děláme za svým oknem?

Odráží světlo nebo láme tmu, jako všechna okna lhostejná k tomu, co za sebou zavírají. Jaká neúcta k člověku může někomu vložit do úst větu, že tady žijeme v králíkárnách. Myslel tím, že se páříme jako králíci? Nebo ne? Jenom nám někdo dal najevo, že nemáme rodinné domy se zahradami s šesti či více pokojích?

Nemá cenu na to myslet.

Ráno vstanu a žasnu. Hele! Já jsem ještě živ? Možná, že se mi to jenom zdá. Ale to jsou řeči chtěné, směšně nepatřičné. Není v nich vhodná dávka upřímnosti. Počítám přece s tím, že když podruhé, tak i potřetí. A basta!

To slovo bude asi z italštiny. Basta-fidli. Jakási lidová varianta z českého venkova. Proč nás ten člověk tak nenávidí? Pomluva mířící na tak citlivé místo musí přece bezpečně

ranit. Je manželská věrnost citlivé místo v lidském životě?

Manželství vidím jako uzavřený systém. Vztahy mezi lidmi, kteří manželství uzavřou, jsou předem dané, a i když jsou neopakovatelné, jsou přitom univerzální. Na toto téma muselo být napsáno tisíce spisů. Vždyť manželství je v civilizovaném prostředí asi nejrozšířenější

soustava vztahů. Bohužel jsem si žádnou takovou práci nepřečetl. Do manželství jsem vstupoval jako amatér, který v jeho prostoru je s to uspokojit nejzákladnější city. Proč jen city? Nešlo taky o pudy? O přísně individuální touhy a snad i sociální potřeby? Proto se snad jako účastník mohu vyslovit. Mohu mluvit o svém manželství.

To bylo taky všechno, co jsem ráno na toto téma vymyslel.

185

Bylo třeba něco vymýšlet? Libuše už byla v práci a nechala mi snídani na stole. Stačilo ji vložit do mikrovlnné trouby a nastavit správnou teplotu.

Je manželství skutečně uzavřený systém? Co to vůbec je uzavřený systém? Neopakuji tady nějaká slova, kterým nerozumím? V našem prostředí mohou fungovat různé okrajové varianty manželských vztahů. Kolik jsme toho přečetli kdysi z přeložené, teď z domácí literatury o

tom, jak manželé odbíhají od rodinného stolu za svými milenci. Pak se opět setkávají ve své

posteli šťastni, že se opět našli. Nebo se potkávají u dětských postýlek. To je taky dost dojemné. Možná, že je takový vztah obohacuje a oni necítí vinu.

Jenže manželská nevěra musí vyvolat krutý nápor na psychiku. Oslabuje člověka. Člověk ztrácí jistoty nezbytné k životu. Bez určitých jistot, které jsou samozřejmě relativní, ale jsou, nepřejdeš, kamaráde, bezpečně ani ulici.

ZAVOLAL jsem do práce a oznámil, že jsem v pohotovosti. Paní Bernášková jásala; vycházel jsem z toho, že bude dobře, když budu soudit, že upřímně. Přidala se Beruška a slíbila, že mi hned zítra něco pošle. Bylo třeba naprogramovat nějakou výstavu elektrospotřebičů, firma, jmenovala ji, nikdy jsem o ní neslyšel, to potřebuje až za měsíc, ale dala nám to s předstihem, takže když se na to kouknu, mohu uvážit, do kdy se to dá stihnout. Staré zaběhané firmy odcházejí, nové vznikají jako houby po dešti. Inu, tak to už chodí. To mi ale může být jedno. Každý se stará o sebe a dělá dobře.

Kdo nás může tak nenávidět?

Musí to být někdo z domu, protože ví o Anně a o mně. O Anně v práci neví nikdo. U

Vitáska, kde to vlastně pracuje?, zase neví nikdo o mně. Musí to být nějaký náš společný

známý.

Udělal jsem si seznam lidí, kteří tady s námi bydlí. Příšerně moc lidí. Jsme vlastně tři domy. Lidé se tu stýkají na domovních schůzích, kde mne nikdo nikdy neviděl. Zdravím každého, koho v domě potkám. Když ho potkám na ulici, míjím ho asi lhostejně, protože mi tam všichni lidé splývají. Třeba jsem někoho nepozdravil a on mi to tak vrací. To je ovšem nesmysl.

Na tom seznamu jsem našel šest jmen, která mi připadala nějak zvláštní. Byli tam dva, kteří

mi odpovídali na pozdrav jen tak na půl huby. Osobní antipatie přece nemusí být důvodem k takovému svinstvu. Byly tam tři svobodné ženy, osamělé ženy v garsonkách, uprostřed každého patra jedna, ale ne, to je nesmysl. Takhle nemohu uvažovat.

Papír jsem roztrhal a hodil do odpadků. Nebude to nikdo z domu. Ale potom tady je kardinální otázka, odkud ten člověk může být?

186

Zavolal jsem Annu a svěřil se jí s pokusem něco najít.

„Chápu. Já jsem uvažovala podobně, ale usoudila jsem, že hledám špatně. Nemůžeš soudit, že to udělal někdo, koho jsi nepozdravil. Hele, naklusej sem. Já si vařím oběd a nemohu od toho odbíhat.“

Volal jsem na pevnou linku. Má telefon v obývacím pokoji.

Libuše mi tu oběd nechala, bylo půl jedenácté, na skok tam mohu zajít.

„Co to vaříš?“ nasával jsem ve dveřích vůni. Hned jsem usoudil, že mohu jenom brát v potaz vůni a mísit ji s nadějí, že se opět někdy vrátím k vepřové pečeni.

„To mi vnutil takový vlezlý prodavač vepřové ocásky. Je na tom plno masa a stojí to dost málo. Mohu ti nabídnout, ale ty asi pohrdneš.“

„Milá sousedko, já nemohu ani mizerného buřta. Kvůli cholesterolu. Chápeš to, co mne čeká? Já teď budu s blaženým výrazem ve tváři chroustat mrkev. Vidím to všechno velice nadějně.“

„To tě opravdu lituju, chudáčku malej. Tak si alespoň sedni. Nabídnu ti sklenici minerálky.“

Minerálkou jsem pohrdnul a řekl, že bychom se měli dát do díla. „Do těch úvah o

zločinu,“

opravil jsem se hned, abych neobrátil její případné uvažování nesprávným směrem.

„Sestavil jsem seznam lidí, kteří by z domu přicházeli v úvahu. Nikam to ale nevede.“

„Když přijdeme na pohnutku, se kterou to někdo psal, tak zjistíme, kdo to byl.“

„To je velice moudré. Chceš jako říct, když zjistíme, jak se dotyčný jmenuje, tak pravděpodobně poznáme, kdo to byl.“

Jak bylo vidět, chystala se míchat těsto na knedlíky. Mé srdce teď trpělo dvojitě a skoro nahlas.

„Přestaň blbnout a uvažuj. Někdo nás chtěl jen tak potrápit. Nějaký pubescent se chechtá, jak nám to zavařil.“

„žádný takový kluk tady není. Jaké sklony mívají dívky, netuším. Třeba mne některá

zvrhle miluje a takhle se mi mstí za to, že ji míjím, aniž bych si jí všímal.“

Nevšímala si toho, konečně, ani já jsem tuto možnost sebekriticky nepřipouštěl.

„Musíme hledat mimo dům. Někoho ze svých přátel. Třeba nějaký tvůj odmítnutý milenec, který je seznámen s poměry.“

„To je pravděpodobné, že to tak bude. Je tu ale ještě jedna věc.“

Sledoval jsem ji, jak vkládá knedlíky do horké vody. Proč s tím vařením začala tak brzy?

Na oběd bylo dost času.

187

„Přemýšlela jsem o tom, když jsi úpěl ve špitále. My jsme na to šli úplně blbě. Muselo nás napadnout, že jde buď o škodolibost, o radost z cizího utrpení,“ tady se zarazila, ale to slovo s ohledem na mne bylo na místě, „nebo o mstu. To první by snad v úvahu přicházelo, jenom takového člověka nemůžeme najít. Ani pomsta snad v úvahu nepřichází, i když kdo ví. Takže!

Dávej pozor, na co moje hlavička přišla.“ Odklopila poklici, aby jí vroucí voda nepřetékala na sporák. „Někdo nás chtěl zaměstnat, odvést pozornost od něčeho, do čeho jsme vrtali. A víš, co to bylo? Ten výbuch pod okny.“

Koukal jsem na to překvapeně.

„Víš, že by na tom mohlo něco být? Ale jak jsme do toho vrtali? Copak jsme měli možnost?“

„Jak to tam mám dlouho? Zapomněla jsem nařídit budíka. Když si to všechno

zopakujeme, kdy kdo o tom s někým mluvil, na něco už přijdeme. A pak tu je ještě ta garsonka, odkud asi ta blondýna vyšla. Pokud ovšem odtud v noci jela výtahem. Jo. Je toho tak akorát. Já jsem taky mohla někoho rozčílit.“

Její poslední poznámku jsem taktně přehlédl.

„Byla jsem strašně činorodá. Domluvila jsem se s paní Vavřincovou.“ Na můj nechápavý

výraz dodala, že to je ta paní ze sedmého patra. „A už mám něco, co se podobá stopě. Elektroměr.“

Přiznal jsem se hned, že pobyt ve špitále měl vliv na mou chápavost, která byla, patrně

různými lektvary vpravovanými do těla injekcemi, silně oslabena. Zřejmě tam do mne cpali všelijaké opiáty, které snižují jak sexuální aktivitu, tak intelektuální pohyblivost.

„Ty skutečně nevíš, o čem mluvím?“

„Mluvíš o elektroměru. To jsou takový ty hodiny, který říkají, kolik budu platit za elektriku.“

„Především říkají, jestli někdo v bytě svítí, jestli tam něco vaří na sporáku, protože tam není plyn jako u nás. Tak. Opsala jsem si čísla, k tomu potřebuji jenom tužku, papír a baterku. A výsledek? Někdo tam dochází a zatraceně plýtvá elektrikou.“

Musel jsem přiznat, že jsem se na ni díval s jistým obdivem.

„Tys vlastně mohla přijít na motiv. Někdo si všiml, někdo, ten pachatel, že slídíš kolem té

garsonky a poštval na tebe pana chotě. Zatím cos doma léčila modřiny, odklidil případné

stopy.“

„Může to tak být. Paní Vavřincová se mnou poctivě spolupracuje. Už má ucho celé oteklé, jak ho pilně přikládá k hrnečku, který tiskne na zeď. Všechno si zapisuje. Čas a datum, kdy tam koho zjistila. Teď je třeba jen udeřit.“

188

Jen udeřit.

„Ví o tom tvůj Vitásek?“

„Ještě to. Nejhorší je, že tam ten někdo přebývá ve dne. To asi proto, že večer chodí kolem domu lidé se psy a viděli by ho tam svítit. Nosí zrzavou paruku a tlustý brejle. Paní

Vavřincová si ho vyčíhala. A víš, co je zajímavý, že je to někdo z domu.“

„To by tu musel být krátkou dobu, protože mezi námi nikdo zrzavý až dosud nežil.“

„To je jedna věc. Nežije, druhá věc, že nevychází z domu. Když odejde z té garsonky, vystoupí z výtahu někde dole. Buď tu paruku sundá už ve výtahu, nebo vystoupí někde dole a jde klidně domů, jako že byl nahoře někoho navštívit. Z okna jsi nekoukal jenom ty, i paní

Vavřincová je občas zvědavá.“

„Ach bože, to jsou složitosti. Už vyndej ty knedlíky, budeš je mít rozvařené.“

Vyskočila s křikem a vrhla se ke sporáku.

Dohodli jsme se na tom, že v tomto a podobném jednání je třeba pokračovat.

PODZIM se povzbudivě rozvíjí. Postávám u okna a pozoruji, že se naproti objevil na zdi rozměrný obraz jakési pubertální existence. Někdo tam přes noc dokázal zvěčnit svoji představu o nesmrtelnosti. Alespoň dočasné, protože omítka tam byla nová stejně jako celý

dům a nebylo možno předpokládat, že to urychleně přetřou. Zatracení parchanti! Nic jim není

svaté.

Další problém: „Koho půjdeme volit?“ To pátrá Libuše a čeká, že něco odpovím.

„Volit? Koho volit a proč?“

„Nevíš, že jsou za dveřmi volby?“

„Nějak mi to ušlo.“

Volby do senátu. K čemu je mi senát? Zatím jsem o něm slyšel jenom ve zprávách, když

jsem je omylem večer pustil.

„Starostu bych volil, ale senátora ne.“

„Však se bude volit taky do místních zastupitelstev. Které straně dáš přednost?“

„Co tě to posedlo? Výron občanské odpovědnosti? Myslím, že ti dám potvrzení a hodíš to tam za mne.“

„žertuješ. Možná, že by s urnou přišli za tebou, když budeš dost hlasitě naříkat.“

„Rozhodně nebudu volit stranu, kde je to samý politický subjekt a žádný člověk. Jak tam všichni legračně vnímají realitu. Taky se to v jejich řečech hemží koaličním potenciálem a všechno jde šejdrem napříč politickým spektrem. Je mi z toho tupohubého slovníku na, promiň, chtěl jsem říci na blití, ale musím se opravit. Je mi z toho všeho žvanění nanic. Tak

189

je to celkem srozumitelně řečeno a já asi k volbám nepůjdu. Nejsem dost občansky

uvědomělý. Je to správný výraz? Asi není, ale mně je to jedno. Však si ty posty stejně rozdělí

podle svého. Já jsem nemocnej člověk.“

Libuše: „Tys zapomněl na odpolední poštu. Máš tu dopis od bratrance.“

Dopis od bratrance. Bratrance mám jen jednoho. „Co píše?“

Slyšel jsem ji trhat ob álku. Pak nadšený výkřik: „Představ si. On se oženil!“

„Cože? Bidlo se oženil?!“

„Je to fakt. Máme se na něj přijet podívat.“

„To mne zajímá, kdo je ta oběť.“

Měl jsem v tu chvíli tlak 115 na 58. žasnul jsem nad oběma informacemi.. Vidím z okna, že Anna vyvádí psa, táhne ho za sebou, protože pes má snahu přebírat vedoucí úlohu, což je termín ze slovníku minulé politiky. Když tak na ni koukám, uvědomuji si, že mi začíná být podezřele blízká.

Raději jsem si před sebou rozložil papíry, které jsem si vytiskl z posledního zadání, které

mi Beruška poslala. Stihnout se to v termínu dalo, jen kdyby se chtělo. Snad se chtění

dostaví.

Kdysi jsem z okna v dálce viděl horu Říp. Tu baňatou kupičku národní legendy, která

v člověku probouzí dojemnou nostalgii. To už je minulost. Teď mi v pohledu brání stavba, kterou nějaký pubeles přes noc ponížil. A vedle stavbaři úspěšně betonují sérii základových desek pro mamutí obytné bloky. To už nebudu vidět ani na to, jestli se ženou k ohni hasiči nebo tam ječí policajt, který spěchá zabránit domovní loupeži.

Co mám co koukat z okna? Až budu v důchodu, tak si koukání užiji. Večer přišla Anna. Libuše ji přivítala, jak se sluší na sousedku.

„Vitásek učí holky anglicky, tak mám chvilku volno. Možná, že je i vykoupe, i když o tom pochybuji. Mám něco novinek.“

Vytáhl jsem obočí, Libuše udělala totéž.

„Než začneš s novinkami, naliji ti trochu ohnivé vody. Tenhle člověk to nesmí a přitom pořád z lahve upíjí. Já mám přehled o jeho neřestech.“

Z několika důvodů mi ta věta nezněla příjemně. Přesto jsem nenamítal a přinesl dvě

sklenice. Jednu pro Annu a druhou pro Libuši.

„Přeji vám to, pokud budete pít na mé zdraví.“

Odpověď zněla shodně s tím, co jsem čekal.

Chvilku jsme vedli takové ty řeči o ničem, jaké se vedou, když se potkají lidé, které něco spojuje.

190

„Ta moje novina je celkem zajímavá,“ řekla Anna konečně. „Vydala jsem se dopoledne za policajty.“

Samozřejmě, že toto sdělení vyvolalo zájem.

„Nejdřív jsem někam zavolala, protože jsem nevěděla, kam vlastně mám s tím svým sdělením jít. Tady na místním oddělení nevěděli, o co by se mohlo jednat. že někdo něco dělá

v opuštěném bytě přece není zločin. Asi jen přestupek. Vniknutí a užívání cizí věci. Cvalík, se kterým jsem to probírala, byl zjevně nesvůj. Bude tam muset jít, zaklepat na dveře a slušně se zeptat, co tam kdo dělá.“

„Tys poznala, že mluvíš se cvalíkem? Pozoruhodná schopnost,“ řekl jsem mírně ironicky.

„Poznala jsem to, až když jsem tam za ním zašla, přirozeně. Tam jsme to probrali a on se tvářil skepticky do té doby, než jsem si vzpomněla na auto, co tu vybouchlo.“

„Přičinlivě jsi spojila obě věci. Počítám, že s tebou slušně vycouvali.“

„A víte, že ne? Bylo to samozřejmě přitažené za vlasy, ale ten chlapík tady zavětřil a dal mi číslo na nějaké vyšší velitelství. Dokonce tam zavolal, dal mi adresu a jméno. Ten výbuch vyšetřuje někdo, kdo sedí na čísle, které jsem dostala. Mám tam přijít zítra ráno v devět hodin.“

„Myslím, že ten někdo nevyjde z údivu nad tím, co mu budeš vypravovat. Hlavně nad bujností tvé fantazie.“

Byl jsem si vědom, že vše trochu přeháním. Ironizovat jsem ji opravdu nemusel, zejména proto, že jsem až dosud proti tomuto hodnocení věci nic nenamítal.

Libuše, která dosud jen tak seděla a teď dolévala sklenky mou žádoucí lihovinou, řekla:

„Výbuch jako záminka jak se dostat k nějaké odpovědné osobnosti? Vždyť to tak může opravdu být. Copak ta žena…“

„Zimová,“ skočila jí Anna do řeči.

„Copak ta Zimová nejela těsně předtím, než to auto vybouchlo, ze sedmého poschodí?

Vyšetřovali to vůbec z tohoto pohledu? Ať se na to ten někdo podívá. Uvidí, že tady asi přece jenom něco je. Přinejmenším zjistí, jestli má ten někdo, kdo tam tak záhadně hospodaří, že si musí nasazovat paruku, souhlas majitele.“

„Dneska se lumpové ohánějí nějakými právy, lidskými či jinými. A policajti ze strachu, aby někoho náhodou v jeho právech neomezili, raději šestkrát měří, než by jednou řízli.“

„To, Aničko, přeháníš. Už přece jenom uteklo trochu vody a policie si zvykla na tyhle poměry. Už taky nehledají ztracené děti za pomoci jasnovidců.“

Díval jsem se se zájmem, jak moje whisky mizí v obnažených ženských hrdlech.

191

„Tak si to ještě jednou probereme,“ doporučil jsem. Ale Anna namítla, že je jí všechno jasné, že si to probere v duchu ještě několikrát v noci, až nebude moci rozčílením usnout.

„Ještě musím od paní Vavřincové vyzvednout soupis údajů o pobytu toho zlosyna vedle v garsonce. A pak jít se psem. Myslíte, že přinutím Vitáska, aby vytáhl paty? On se snad za toho psa stydí.“

„Ochránil by tě, kdyby tě někdo přepadl? Nevím, jestli je to tady v tom háji bezpečné,“

zajímala se Libuše.

„Snad si nemyslíš, že bych šla potmě se psem do lesa. Ani za boha. Kdyby na mne na ulici někdo vybafl, tak by byl pes doma dřív než já.“

Smáli jsme se společně a bylo nám v tu chvíli dobře.

„Pes má přirozeně nějakou soustavu obranných reflexů, které by se musely ozvat v případě

ohrožení. Jak to je ale s těmi zhýčkanými pokojovými psy, to netuším.“

„Raději mlč, ono to zní přesvědčivě, ale nevíš, jestli mluvíš pravdu.“

„Vidíš, sousedko, jak o mně moje žena smýšlí. Seď v koutě a mlč, pokud si nejsi jistý, že máš pravdu. Co to je ta pravda, na kterou čeká? Takže jsem odsouzen k trvalému sezení

v koutě. Možná, že si mne tam někdo všimne a vyzve mne, abych taky něco řekl. Nesmí však být Libuše na doslech.“

„CO SI O NÍ myslíš?“ zeptala se Libuše, když se za Annou zavřely dveře.

„Co si o kom mám myslet, o Anně?“ Byla to zbytečná, zdržovací otázka, rychle jsem se chtěl dotázat svého osobního počítače, o co jí jde. Nic mi nenabídl. Nezbylo mi než

odpovědět.

„Pořád to, co dřív. že má velké poprsí, to především.“

„To teda má,“ řekla s ironickým úsměvem, spíš úšklebkem. Řeknu hned, že mne

překvapila. „Není tu nic jiného?“

Nesmíš se rozčilovat, nesmíš se rozčilovat! Mám to říct nahlas? Ne, to se nehodí.

„Díky těm fackám, které Vitásek tak štědře rozdával, jsme poznali, že jsou to lidi zvláštních vlastností. Ona má rozhodně sklon k družnosti, který právě tobě chybí.“

„Aha! Sklon k družnosti. Jak ohleduplně řečeno. Kde jsi měl možnost tento sklon k družnosti poznávat? Já jsem osoba dost chápavá, nic podobného jsem nepozorovala.“

„Na některé věci jsi zkrátka málo vnímavá. Co mne však překvapuje, je tvůj náhlý sklon k žárlivosti. To jsem zatím nezažil. Předpokládám, že tyhle řeči mají tady někde příčinu.“

Čekal jsem na to, co udělá. Co odpoví, jenže ona začala cosi přerovnávat v kredenci. Tady to je oblast jejích jistot. Někde koupila sadu skleněných kořenek a teď se chystala přesypat

192

papriku, majoránku, kmín a ostatní produkty, kupované v holešovické tržnici, do nádobek, které předtím vypařila v horké vodě.

Dál už nic? To znamená, že s tím půjde spát, že tu zátěž v sobě ponese a ona se jí bude v hlavě množit jako bakterie žárlivosti.

„No tak, Libuško,“ přistoupil jsem k ní a položil jí ruku na ramena. Netrpělivě mi ruku shodila. „Co to do tebe vjelo?“

„Nejsem slepá a nejsem ani blbá,“ vykřikla.

„Ani z jednoho, ani z druhého jsem tě až dosud nepodezíral.“ To jsem už měl vztek. Náhle vyvřel a byl tu. Vztek. Něčím praštit. Ale musíš brzdit. Ten zatracený hlavonožec se tam zmítá jako pes na řetězu. Takže tak.

Šel jsem rozestlat lůžko. Natáhl jsem prostěradla, natřepal pokrývky, složil její noční

košili, i když se mi chtělo ji jen tak vztekle pohodit. Nikdy jsem nepřemýšlel, proč nespí

v pyžamu, teď mi to došlo. Měl jsem vztek, proto mi tento mírně rafinovaný přístup k manželskému soužití připadal směšný. Umyl jsem se a vlezl do postele. Světe, vlez mi na záda.

Pak jsem ještě vstal a vzal si prášek na spaní. Byla to jenom pojistka, která taky nemusela fungovat. Kdo vymyslel šperklapku, pojistku u pušky? Manlicher. Určitě Manlicher. Nevím, kdy přišla do postele. Vím jen, že mne nebudila a to bylo rozumné. Byl bych asi surový.

Když jasem se ráno probudil, byla už pryč. Na stole v kuchyni ležely dnešní noviny a na okraji velkým písmem stálo: OMLOUVÁM SE. Za co se omlouváš? Vždyť jsi na to měla právo. Zatím co se mi hřála snídaně, jsem ji zavolal.

„Prosím tě, za co se to omlouváš? Vždyť jsi na to měla právo. Jsme jenom lidi a ti se občas podezírají.“

„Na co jsem měla právo? Takže jsem tě podezírala právem?“

„To ne,“ sakra, tady jsem asi šlápl vedle. „Ale měla jsi právo na podobné nálady a já zase povinnost ti to buď rozmluvit, nebo prominout.“

„Hele, pán je velkorysý.“

Rychle jsme skončili a já jsem musel uznat, že mne to nijak nepotěšilo. Měl jsem celou věc nechat být a nerozmazávat to.

Ten den nezačínal šťastně. Když jsem se oholil, vyhlédl jsem z okna, abych odhadl počasí. Bylo tam pod mrakem s nadějí, že se vyčasí. Jako vždy. Viděl jsem Annu, jak táhne psa ke vchodu do domu. Postavil jsem se ke skleněným dveřím výtahu, aby mne viděla. Sklo bylo

193

sice matné, ale když stál člověk těsně u dveří, bylo možno poznat, o koho jde. Když mne míjela, zahlédla mne a zastavila výtah.

„Dovez psa domů a zastav se u mne.“

„Za chvíli pojedu do města a zastavím se.“

Změřil jsem si tlak, byl v pořádku, ale tepová frekvence byla mimořádná. V poslední době

jsem měl 60 tepů za minutu, teď najednou devadesát. Mám si dělat starost? Uvažoval jsem o tom. Nerozhodl jsem se pro nějaké stanovisko. Přišla, připravená na cestu.

„Pojď na moment a sedni si.“

Výzva nebyla příliš vhodně formulovaná, ale tím jsem si nelámal hlavu.

„Až se budeš vracet, zastav se. Jsem celý netrpělivý.“

„Nevypadáš dobře. Máš nějaké starosti?“

Jak to na mně poznala?

„Libuše mi včera dělala žárlivé scény. Ale to nic. Nesmíš sem chodit v těsných svetrech.“

Seděla u stolu a tvářila se vážně.

„Nelíbí se mi to. Jinými slovy: Nesmím sem chodit. Až dosud to nikomu nevadilo,“

ukázala na svůj hrudník, schovaný v kabátku kostýmu, který měl šedomodrou barvu a velice jí slušel. „Nejvíc mně. Víš, co to je? Každý chlap na to čumí. Ani utíkat nemůžeš, někdy je problém udržet rovnováhu. Ve vodě tě to táhne ke dnu. A teď ještě tohle.“

„Ale mně se to líbí.“ Nevěděl jsem, jak ji zastavit, vyčítal jsem si neuváženost svého výroku.

„To je mi hodně platný. Tak jdu. Drž mi palce.“

Teď musím čekat, dokud některá z těch ženských nepřijde. Nejdřív to bude Anna, ve spěchu, protože si musí udělat něco k jídlu a pak uhánět pro holčičky. Možná, že zavítá i Libuše, ale to by byla mimořádná náhoda. Být závislý na druhém člověku - je to dobře nebo je to špatně? Někdy dobře, jindy špatně. Dynamika věcí a vztahů. Jsou pevné povahy, které

závislost odmítají. Vůdcovské povahy. Jaká jsem já povaha?

Nechal jsem to jako otevřenou otázku, protože by mne odpověď patrně neuspokojila. To srdce mi dalo zabrat. Cítil jsem, že se ve mně leccos změnilo, ale přiznat jsem si to nechtěl. Však mne to přejde.

Pak mne něco napadlo a zavolal jsem Annu. Seděla v tramvaji; první, co jsem slyšel, bylo hlášení, že příští stanice je Nemocnice na Bulovce. Jak symptomatické!

„Napadlo mne, že by ses měla zeptat, jestli v bytě té nebožky, která tu u nás vybouchla, není její portrét.“

„Proč, proboha?“

194

„To se takhle těžko vysvětluje, ale zeptej se, za to nic nedáš. Když se budou divit, něco si vymysli. Snad ti to nedá velkou námahu.“

„Bóže, to jsou mi starosti.“

Teď se mi vrátila dobrá nálada. Rozjížděl jsem pátrání.

Prohlédl jsem ledničku, byl tam kastrol napůl plný lívanců. Když jsem šel spát, Libuše se snažila. To přece nemohu sníst. Zavolal jsem Libuši. Dozvěděl jsem se, že na oběd nepřijde, že mám ty lívance všechny sníst. Přece je mám rád s tvarohem a tvaroh tam je, jihočeský ve vaničce.

A marmeláda tam byla taky. Nezbylo než čekat na vhodnou dobu.

Než přijde Anna, uteče plno času. Počkám s těmi lívanci na ni. Co dělat do té doby?

Vzal jsem si list papíru a nahoře ho nadepsal: Nájemníci.

Přízemí: (1) Úředník. Byl to mladík neurčitého věku, chodil v černém obleku, což je uniforma bankovních úředníků, s deštníkem, a nezdravil nikoho. Vzhledem k tomu, že v přízemí

byl vchod a mělo proto rozdílnou dispozici od ostatních podlaží, byly tam dvě

garsonky, v jedné bydlel dotyčný černokabátník.

(2) Ve druhé garsonce byli staří manželé. Oběma bylo jistě přes sedmdesát. (3) Ve třetím bytě starší vdova. Protože jí do bytu foukalo, tvrdě trvala na tom, aby každý, kdo přichází nebo odchází z domu, zavíral dveře. Uměla si to vynutit. Tady nikdo jako přestupník zákona nepřicházel v úvahu.

První patro:

(1) Rodina se dvěma výrostky. Matka vypadala solidně, kluci byli loupežníci, ale nebyly na ně stížnosti. Normální postpubertální období, kdy se teprve rozhoduje, na jakou dráhu se dají. Co dělali, ví bůh.

(2) V prostřední garsonce tři studentky.

(3) Podle jmenovek na dopisní schránce rodina nějakého univerzitního docenta. Těžko je z něčeho nevlídného podezírat. Přistěhovali se nedávno.

Druhé patro:

(1) Tahle dáma vypadá na prostitutku, ale prý není. Mívá podnájemníky, kteří se poměrně

často střídají. Má však taky dceru, která někde studuje.

(2) V garsonce opět studentky. Zvláštní, někdo si koupí byt a pak s jeho pomocí vydělává

dceři na výbavu.

(3) Tady šel ve výdělečné aktivitě někdo dál než ostatní. Obýval sám jednu místnost a tři pronajímal studentům. Každá mladá dívka je v mých očích studentka. Majitel bytu je taxikář. Parkoval před domem a jezdil bůh ví kdy.

195

Náš dům – vysokoškolská kolej.

Jestli měla Vavřincová pravdu a ten výtah sjel jenom do druhého patra, tak kdo to byl?

Dál jsem si tím přestal lámat hlavu. Vždyť jsem ani nevěděl, jak se ti lidé jmenují. Taxikář

byl bez ženy, bydlel tam s ní předtím, než se nastěhovaly ty dívky. Kam se poděla manželka mi bylo jedno. Kam se manželky mohou podít? Mohou umřít, nejspíš se rozvedou a najdou si štěstí jinde. Ten chlap taky nevypadá, že by s ním ženská ulovila terno. Ulovila terno, není to nesmysl? Dá se terno lovit? Vida, člověk mluví a neví o čem. Neváhal jsem vstát a ve slovníku hledal význam slova terno. Dozvěděl jsem se, že to je trojice čísel, sázka a výhra na ně. Pane jo.

Znechucen sám sebou, a zejména tím ternem, jsem ulehl a čekal, až někdo zazvoní. Trvalo to celou věčnost, ale nakonec přece jen přišla Anička. Pohled špehýrkou mne ujistil, že je to opravdu ona, a otevřel jsem jí s infantilním výkřikem: „Aničko, sluníčko!“

„Takhle vykřikoval nějaký vodník v jedné z českých pohádek. Nebo alespoň podobně. Počkej, mám noviny.“

S jistou nelibostí jsem zaznamenal, že mne poprvé od sebe odstrčila.

„Tak spusť,“ vyzval jsem ji, když se usadila za stolem. Nevím, co ji to táhlo do kuchyně, kde byly snad ještě cítit lívance, protože Libuše asi dostatečně nevyvětrala.

„Všechno jsem tam řekla, všechno, na co jsem si vzpomněla. Dával pozor, velmi pečlivě

mne sledoval.“

Tomu jsem se ani nedivil. Musel jsem se však nějak tvářit, protože najednou řekla, že si dělám legraci.

„Proboha, z čeho? On si zapsal to, co se mu hodilo a co říkal nakonec? že by si s tebou ještě rád popovídal. Určitě tě ještě pozval. Ale to já půjdu s tebou.“

Po chvíli přemýšlení: „Rozebrali jsme to podrobně. Hlavně ten elektroměr ho zajímal, pak

pozorování paní Vavřincové a to druhé patro. Už se o nic nemusíme starat, všechno si to zjistí, i tu garsonku v sedmém patře. Když bude třeba, spojí se s námi.“

Neřekla se mnou, ale s námi. Chytrá holčina.

„Zeptala ses na ten obraz?“

„Vidíš, na to jsem zapomněla. Taky jsi mi neřekl, jaký měla mít ta otázka význam. Proto jsem to zapomněla.“

Ach jo, s ženskými jsou patálie. Ani já jsem ovšem nevěděl, proč mne napadlo se na obraz ptát. Kdybych soudil, že je za tím intuice, byl bych směšný.

„Co máš k obědu? Už je pomalu čas. Nabízím ti lívance.“ Vstal jsem rychle, mohla by se zvednout a odejít.

196

„No, jestli to myslíš upřímně, tak bych si dva vzala.“

„Proč dva? Proč ne tři nebo čtyři?“

„Protože se po nich asi tloustne.“

„Na ženské je nejlepší, když má chlap co vzít do ruky.“

„To se říká, ale nesmí se to přehánět.“

Snědli jsme jich dobrou polovinu. Po prvním lívanci přestala na svou linii hledět. „Budu se muset Libuše zeptat, jak je dělá. Pokud na to nezapomenu.“ V duchu jsem usoudil, že by bylo asi lepší, kdyby zapomněla.

TEĎ JSEM bral léky pravidelně. Ráno na tlak, v poledne na srdce a večer na cholesterol. Postupně se propracovávám k poloze zasloužilého hypochondra.

„Prosím tě, doraz tu flašku,“ nabízel jsem Libuši láhev whisky, která byla asi ze třetiny plná. „Mně nedělá dobře, když se tu na ni mám koukat.“

„Až zase někdy přijde Andula.“

„Měla by přijít, protože je třeba pohnout s tím pátráním.“

Vyprskla smíchy.

„To myslíš vážně? S pátráním? Hrajete si na detektivy. Já se ti celkem divím. Člověk, který předstírá přiměřenou rozumnost…“

„Předstírám přiměřenou rozumnost? Rozumnost? Co to je, paní knihovnice? Přiměřená

rozumnost?“

Tak mne opět rozčílila a to nemá dělat. Nechal jsem řeči a raději jsem koukal z okna. Anna přiběhla druhý den večer. Byla celá divá, měla novinu, kterou vysypala hned ve dveřích: „Tak mne pozvali hned na zítra. Už to začne.“

Měla ve tváři napětí, já jsem tušil, o co jde.

„Zítra na druhou hodinu. Ten poručík je strašně utajený. Říkal, abych nikomu nic neříkala, ani manželovi. Tomu to říkat ani nejde, protože je v Brně. Proboha!“ Chytila se za hlavu v nefalšovaném zděšení. „Já jsem zapomněla na holky. Ach, to je průšvih.“ Sklesla na židli, zatím co my jsme kolem ní stáli jako ty mýtické bytosti nad Jezulátkem. Některé situace se zkrátka pravidelně opakují.

„Vydýchej se trochu a řekni, o co jde.“ Libuše chtěla vysvětlení.

„O co asi? Já vlastně nevím, na co přijdou, až tam nahoře vyrazí dveře. Oni něco mají, co mi neřekli. Ode mne chtějí, abych poprosila paní Vavřincovou, aby nedělala potíže. Ona je už

stará a má svoje představy o klidném životě. Ale já musím uhánět pro ty svoje holky!“

197

„Jako že odmítá pustit policajta do bytu, aby odtud pozoroval cvrkot?“ Přece jen jsem tušil, o co jde.

„Já nevím. To se dozvím zítra, pokud tam půjdu. Přece jsou mi moje holky milejší než

nějaký zločinec.“

„Předpokládaný, podezřelý, jak říkají v novinách, když někoho zašijou.“

Tušil jsem, co přijde, a taky to přišlo. Nejdřív na mně ulpěla svýma očima, nevím proč bylo mezi starými Řeky zvykem v podobných situacích mluvit o ženě volooké. Říci, že má oči jako kráva, by bylo v našich poměrech asi hanlivé. Ale fakt je, že kravské oko je velké oko. Jenže člověk si musí odmyslet to ostatní, co s tím okem souvisí, což je těžké. No, Řekové

tenkrát za Homéra žili v jiných poměrech a žádná Helena nenutila Achillea, aby jí

vyzvedával děti ze školky.

„Vždyť já, sakra, ani nevím, kde ta školka je?“

„Ty nevíš, kde je Krakovská ulice?“

„Jak to mám vědět? Já znám jenom tu naši. Tady je to všechno podle polského místopisu. Stavěli to asi Poláci a tak na jejich počest pojmenovali všechny ulice po jejich městech. To takový polír byl z Poznaně a ejhle, je tu Poznaňská. Jenže já nevím, která to je.“

Správně dámy pochopily, o co mi jde. Nakonec jsem usoudil, že si tu ulici najdu v plánu města a večer si projdu celou trasu. Na mou skromnou otázku, co takhle tatíček, že by pro dcerušky došel, mávla resignovaně rukama. Už přece řekla, že je v Brně. Vyjíždí málokdy, ale teď tam někoho služebně zdržuje. Málo uctivé hodnocení činnosti živitele. Samozřejmě, že jsem totální sklerotik. Vždyť jsem už u té školky jednou s Annou byl, a teď mne těšilo, že si na to žádná z obou žen nevzpomněla.

Když jsme to potom s Libuší večer probírali, tvářila se lhostejně, ani jí asi nevadilo, že ji Anna o tuto službu nepožádala. Znamenalo to ovšem, že děti budou u nás obracet byt vzhůru nohama do doby, než jejich matičku policajti propustí.

„Nejjednodušší bude, když tam s ní ráno zajdu. Řekne učitelce, že nejsem únosce dětí, ale soused, který zastupuje rodiče. Zavolej jí to. Divím se, že jste na to žádná nepřišla, že všechno musím vymyslet já.“

„žádná jsme na to nepřišla proto, že ty ráno spíš a my bychom to braly jako málo ohleduplné nutit nemocného člověka vstávat.“

Neměla to říkat. Mají mne za invalidu, kterého musejí šetřit.

„No bože, jednou vstanu dřív. Je to pro dobrou věc.“

Taky se tak stalo, já byl odpoledne s holkami sám doma. Je to zvláštní pocit. Přechodný, samozřejmě, za chvíli přijde jejich matka, ale pro mne to byla novinka. Lehlo na mne něco

198

jako odpovědnost. Když to tak promýšlím, zní to spíš hloupě než jinak. Jaká pak odpovědnost. Ale byly tu dva lidské životy, dva životní výhonky a co kdyby se něco stalo?

Nic se stát nemůže, ale stejně, co kdyby se jedna, ale ne, nože, nůžky, vše je pečlivě

odstraněno z cesty, dveře na balkon zataraseny křeslem. Mohl by spadnout dům, mohl by na něj naletět letoun, nejspíš bitevní, mohlo by se stát, čert ví, co by se mohlo stát, ty idiote!

Uvažuješ jako padlý na hlavu. Fakt, asi se se mnou něco děje. Taky mi zatraceně vyskočil tlak a srdce buší jak splašené. A přitom všude naprostý klid a pohoda. Holky jsou klidné, čtou si, což je udivující, ještě se číst neučí a už si čtou. Pomalu, ale čtou. Zvláštní.

„Strejdo, ty tu opravdu nemáš žádnou pohádku?“

Ujišťuji je, že nemám.

„Tak se alespoň podívej, třeba jsi ji přehlédl. Ten slovník je možná zajímavý, ale ne pro

nás. Věříš tomu?“

Uznal jsem, že encyklopedie je zajímavá a informativní, ale ne pro ně.

„Tak nám budeš muset nějakou vypravovat,“ rozhodla Zuzka.

Ještě jsem se pokusil najít něco v televizi, ale uznal jsou moudře, že tohle zírání na bednu sice rodičům a jejich zástupcům ulehčuje život, ale dětem spíš škodí. Tak jsme si sedli na pohovku, každá se usalašila pod jednou mou paží a já jsem začal vymýšlet pohádku.

Za tu hodinu, která pak následovala, se stalo to, že jsem byl ochoten matce obou dětí

vroucně, ať to zní jakkoliv blbě, poděkovat. Sám jsem se divil. Vzpomínal jsem na své dětské

pohádky, které se asi lišily od jejich pohádek. Společně jsme příběhy vytvářeli, přeli jsme se o konec, protože dávaly přednost dobrému konci před koncem drastickým, ke kterému mnohé

národní pohádky směřují. Když pak jejich matka zazvonila, bylo mi to skoro líto. Vzápětí

zahrčel výtah a objevila se Libuše.

„Utíkala jsem za tebou, ale ty jsi neviděla, neslyšela. Měla jsi strach o děti, to chápu.“

Anna se ještě ani nestačila zeptat, jak jsme to přežili. Do řeči oběma ženám skočilo jedno z děvčat, v tu chvíli jsem je nerozlišil:

„To jste tam nemohly ještě zůstat? Zrovna tady hážeme myslivce do studny, protože si do ní vyklepal fajfku, tak jsme ho tam za trest hodili. Jenže nevíme, jak ho vytáhneme. Je strašně

tlustej a vlk nemá žádnou sílu.“

„Chudáci děti,“ vzdychla Libuše. Anna se smála a řekla, že toho má dost na srdci a že mi moc děkuje. Holčičky se vzpouzely, ale byl čas k odchodu.

„Až je uložíš, přijď na chvilku. Nebo my přijdeme k tobě, abys o ně neměla strach.“ Ani jsem si nemyslel, že by se Libuši mohlo zdát, že péči o děti přeháním. Vypadalo to, že se

199

mnou souhlasí. Vzápětí vyšly všechny tři dámy Vitáskovy ven se psem, to bylo zřejmě

nezbytné a jak jsem z okna zahlédl, dcery o překot matce vypravovaly moje varianty lidových pohádek. Jen jsem doufal, že se jim Anna směje s pochopením.

„Stálo to za to,“ řekl jsem Libuši, když se ptala, jak jsem to přežil. „Šlo o jednorázovou a vyčerpávající zkušenost. Nemyslím tím, že bych já byl vyčerpán, ale zkušeností jsem naplněn až na doraz. Má fantazie není bezedná.“

„Být rodičem není žádná legrace, alespoň myslím,“ dodala s ohledem na svou neexistující

rodičovskou zkušenost.

Víc jsme to nerozvíjeli.

VÝSLEDEK Annina dlouhého pobytu na policii byl celkem kusý. Kdo ví, proč tam byla tak dlouho, když se to dalo říct stručně v několika větách.

Dál celou věc bere do ruky příslušné oddělení obvodního ředitelství policie. Nevím, jestli si tak říkají, ale to na věci, že nás celkem vyřadili ze hry, nic neznamená. Annu pouze požádali, aby něco domluvila s paní Vavřincovou. Elektroměr, jeho úprk, ucho na zdi v kuchyni, to všechno si oni už zajistí. Jenom vděčně děkují za spolupráci. Dům a veškerý pohyb u vchodových dveří bude pod kontrolou.

Viděl jsem, jak jakési auto zabralo místo, které si hájil předseda samosprávy, vybavený

kartou invalidy, cedulkou za sklem a štítkem na sloupku trčícím na kraji chodníku. Jak mu tam někdo stoupl, hned volal policajty a ti dali za stěrač dotyčného drzouna předvolání, doplněné výhružkou, že mu vůz odtáhnou.

I tentokrát obratem přijeli strážníci z místního oddělení. Koukal jsem se zájmem, jak

nahlíželi do vozu, jak se dohadovali s řidičem, který zůstal sedět za volantem, a jak pak odtáhli. Dlouhý nos jsem jenom předpokládal. Předseda samosprávy nic nevěděl. Jenom my jsme byli informováni, co se v domě děje.

Z policajtovy přítomnosti ve své kuchyni byla paní Vavřincová dost zdrcená. Byl to vpád moci do soukromí. Anna ji navštěvovala několikrát denně, i když to na ní policajti nechtěli. Rozkaz k zákroku dal poručík Vašek třetí den dopoledne. To se točil elektroměr jako divý. Anna ho kontrolovala, protože návštěvníkům garsoniéry nemohla být její přítomnost divná. Na chodbě u dveří výtahu vedla hlasité řeči o tom, že bude vařit škubánky a takové ty uklidňující tlachy, jestli bude chtít paní Vavřincová nakoupit, ať jí klidně řekne, že musí

stejně jít do samoobsluhy, protože jí došla polohrubá mouka.

S ohledem na nervy paní Vavřincové byl brzký zákrok nejvýš žádoucí. Byla to velkorysá akce.

200

Ulici zabrala tři policejní auta. Dva strážníci obsadili vchod a nikoho nepouštěli dovnitř. To samo o sobě vyvolá v přítomných důchodcích a ženách v domácnosti téměř zděšení. Dva zůstali ve druhém patře vedle bytu našeho podezřelého taxikáře, který se mimochodem jmenuje Loučka, ostatní vystoupali dílem po schodech, dílem výtahem nahoru. Tady projevila Anna mimořádnou jasnozřivost. Nemám v úmyslu naše policejní složky podceňovat, ale jaksi přehlédli, že když nemohou pachatelé ze sedmého patra uniknout oknem, mohou se zbavovat předmětů usvědčujících je z trestného činu právě touto cestou. Pod okny z této strany domu bylo husté křoví z různých jehličnatých stromů a podobných dřevin, které tam v přechodné horlivosti nasázela jedna pracovnice botanické zahrady, která

tady s námi v tu dobu bydlela. Zatím co policisté bušili na dveře hlasitě vykřikujíce své

policejní průpovídky, stála Anna na balkoně a sledovala létající krabice, lahve a podobné

relikvie právě skomírající živnosti soukromého výrobce drog.

Nechovali se sice k zatčeným surově, ale taky ne v rukavičkách. Postupně je odvlekli do skříňového vozu, který mezitím přijel, a na upozornění Anny pátrali mezi křovinami a vybírali z trávy doklady zločinného jednání.

Ve chvíli, kdy bušili na dveře v sedmém patře, druhá parta vyrážela dveře ve druhém poschodí. Ale to byla dramatická nadsázka, vyrážet je nebylo třeba. Dvě zděšené dívky, které

byly náhodou doma, jim ochotně otevřely.

Loučkova ložnice i kuchyň jistě poskytly něco usvědčujícího materiálu. Podobně se zachovali i k jeho vozu, černému automobilu značky Renault, který parkoval v ulici a podle vnějších znaků, tak obvyklých u vozů taxislužby, musel majiteli snad dost vydělávat. Jenže on se asi věnoval víc jiným, výhodnějším oblastem podnikání.

Policajti měli ovšem zašitá ústa.

Takže Loučka byl v báni, garsonka zapečetěná, tři křepelky z Loučkova bytu chodily jako schlíplé slípky kvokalky. Hodnocení je pouze projev bujnosti mé fantazie. Já jsem si jich nevšiml dřív, teď jsem je vlastně ani pořádně neviděl. Pouze jsem předpokládal, že jestli bude dotyčný jejich domácí v base delší dobu, bude se něco dít s jeho bytem, a tak by měly holky pátrat po něčem náhradním.

„Je to všechno?“ ptám se Libuše, která byla vcelku neutrální, nezaujatá vůči Loučkovi.

„Šíření drog je trestný čin. Ten, kdo je vyrábí, je na začátku zločinného řetězce. Tak asi dostane největší díl trestu.”

„Myslíš, že soudce vysadí souhrnnou taxu a rozdělí ji mezi ty loupežníky? To se mi nezdá.“

„Budu se muset za tím Vaškem vypravit.“ „Nemáš k tomu žádný důvod.“

201

„Možná, že by se nějaký našel.“

Jenom jsem dělal ramena. Což v klukovské hantýrce znamená, že se holedbám a vytahuji. Kdybych za ním šel a ptal se, jestli nemá náhodou taxikář v kuchyni obraz ženské tváře, díval by se na mne udiveně a položil by mi otázku, jestli mám podezření, že mi ho ukradl. Každý

jsme svou profesí poznamenaný.

Kdysi, ještě za školních let, jsem si osvojil verš, omlouvám se, že mi nezůstalo v hlavě

jméno autora, že člověk je zahrada širá. Ze své vlastní dílny teď dodávám: člověk je záhada čirá.

Když jsem to naznačil Anně, zajásala. Pátrání se rozšiřovalo a nabývalo v jejích očích masivní rozměry skutečného zločinu. Proč ti poldové nespojili drogy s vraždou? Výrobce drog zavraždil svoji milenku. Určitě! Vařit nějakou drogu, to není nic moc. Ale smrt v ohni, to je už důvod k zamyšlení. Až se srdce tetelí.

Nevyjádřila svůj názor takhle přímo, ale to, co naznačila, mi stačilo, abych se s nechutí

odvrátil.

„To jsem si zase jednou dal. že jsem raději nemlčel.“

Když se setmělo a moje žena se zabývala svými věcmi, kterými se ženy obvykle po setmění zabývají, řekl jsem, že jdu k předsedovi samosprávy zeptat se na nějakou prkotinu, a sjel jsem do druhého patra. Zvonek u dveří taxikáře Loučky nenesl žádnou stopu po pachateli zločinu. Jeho zvuk byl slyšet až za dveře, ale to taky bylo všechno. Představil jsem si, jak se za dveřmi zděšeně krčí tři grácie.

Zaklepal jsem. Zase nic. Pronesl jsem polohlasitě poznámku o vylízaném mozku kura domácího a odešel k výtahu. Ta dvě poschodí jsem mohl sejít pěšky, ale jsem člověk téměř

chorý. Počkám u vchodu, když budu mí štěstí, některá z nich přijde domů. Nešla žádná. Pak mne napadlo to, co mne mělo napadnout hned. Vrátil jsem se domů a nalistoval v telefonním seznamu taxikáře Loučku. Mezi houfy Loučků byl jenom jeden z naší ulice. Některá už musela být doma a ta musela telefon zvednout. Tři holky mají jistě dost rozvinutou skupinu ctitelů. Taky to zvedla.

„Slečno, mám k vám prosbu. Jsem nájemník ze čtvrtého patra,“ uvedl jsem jméno, „a potřebuji, abyste mne pustila dovnitř. Nebudu vás dlouho zdržovat, jenom se chci na něco zeptat, co budete vědět. Souhlasíte?“

Něco kuňkala o tom, že mají nějaké příkazy od policie a tak podobně. Patrně mají i okna neprodyšně uzavřena a na dveřích matrace ze svých postelí.

202

„Prosím vás, neblázněte. Já vím, o co jde, jenom se chci na něco podívat. Nemusíte mít starost a hned to můžete volat policajtům. Třeba ještě přede mnou. Já Vaška znám. Vy ne? To je ten vrchní polda, co tu tak řádil se svýma chlapama.“

Následoval starostlivý Libušin pohled.

„Víš, co děláš? Nezasahuješ náhodou do vyšetřování?“

„Neboj se, možná, že o nic nejde, možná, že o něco jde. Ještě nevím, o co.“

Na kolik zámků tam ty holky byly zavřené? Nepočítal jsem to. Nakonec povolily řetěz a mohl jsem za dveře. Dál jsem se nedral.

„To bylo strachu. Děvčata, kolik je vás tady? Tři? A kde jsou ty dvě?“

Ty dvě byly zalezlé ve svých norách. Všechny byly prodavačky a pracovaly v jednom obchodním domě někde na konci Prahy. Málo peněz, dlouhá pracovní doba, práce o sobotách a nedělích. Ani jsem se na to neptal, bylo mi jasné, že je dřou z kůže.

„Byl to pro vás šok, když vám zašili domácího, co?“

„To mi povídejte.“

Byla to hubená tmavovláska, prsa nikde, zadek nikde, jenom kosti opatřené sporým oblečením. Chudinka.

„Nepřišel jsem vám dělat potíže. Jenom bych se rád na něco zeptal.“

Stáli jsme za dveřmi, dál mne nepozvala.

„Neměl tady v bytě pan Loučka obraz ženy? Myslím portrét blond dámy?“

Soustředěně jsem pozoroval její tvář. Teď řekne, že neměl, a já půjdu. Pak se v její tváři zablesklo stopou zájmu.

„Měl tady v pokoji obraz své milé. Alespoň říkal, že je jeho milá. Musela to být příšera, alespoň podle toho obrazu. On říkal, že se v noci budí, a tak to dal pryč. Tvrdil, že modernímu umění nerozumí.“

Náhle se to v předsíni zahemžilo dívkami. Všechny tři byly stejného typu. Všechny tři se náhle svěřovaly se svými názory na moderní malířství.

„Holky, nejste vy všechny z jedné vesnice?“ zvolal jsem překvapeně.

„Náhodou jste na to káp,“ zašvitořila blondýna. „Dokonce jsme spolu chodily do třídy.“

„Teď tady spolu šetříte na jednoho zlodějskýho domácího. Jíte vůbec někdy?“

To samozřejmě byla zbytečná starost, šlo přece o obraz a ne o sociální poměry téhle omladiny.

„Dneska vaří Alena, tak máme špagety s buřtama.“

„Alespoň že tak. Můžu se na ten zázrak podívat?“

203

„Pokud myslíte na ty špagety, tak musíte přijít tak za hodinu. Pokud jste měl na mysli to umělecký dílo, tak visí támhle.“

Skutečně, mezi dvěma dveřmi, patrně do koupelny a na záchod, visel obraz. Nechtěl jsem se ukvapit, ale ani jsem nemohl potvrdit názor tří děvčat původem z Brázdimi, což bylo někde ve směru Kostelec nad Labem. Kdybych měl fantazii, řekl bych, že se autor snažil vcítit do malby Picassa z jeho posledního období. K poznání bylo jenom to, že jde o ženu, ale jak ve skutečnosti vypadala? Její skutečná podoba byla skryta ve vědomí těch, kteří ji znali.

„Jo. To je mi věc.“ Nevěděl jsem, co říci. Holky na mne ovšem dorážely, abych potvrdil jimi vyslovené názory.

„Viděly jste ji někdy živou?“

Koukaly udiveně.

„Jak to živou? Ona umřela?“

Nic nevěděly. Věděl Loučka, že mu jeho milá uhořela před domem? Určitě to musel vědět. Kolem vraku auta přece musel chodit. Otázka je, jestli hlásil policii o koho šlo a kde se dotyčná před smrtí zdržovala. Policajti přece věděli, že vyšla z domu chvíli před tím, než

nastoupila do auta. Budeme je musetpopostrčit. To Anička ochotně udělá.

„Už je to tak. Pan Loučka se o tom nezmínil?“

Nezmínil. Proč by se taky svěřoval svým podnájemnicím.

„Já si ten obraz půjčím, ofotografuji si ho a vrátím. Nebo ho dám policajtům. Každopádně

se dozvíte, jak jsem s ním naložil, abyste neměly nějaké potíže.“

Netvářily se nadšeně, taky si nebyly jisté, jestli dělají dobře, když mi tu věc z majetku

svého domácího půjčují.

„Abyste měly klid, dejte mi kus papíru a já vám napíšu potvrzení, že jsem si ten obraz vyzvedl, vlastně půjčil k badatelským účelům.“

Ty badatelské účely udělaly dojem, takže jsem je nemusel přemlouvat, aby mi ten papír a tužku vůbec daly.

Za dveřmi jsem si počkal na výtah, který mne odvezl o dvě patra výš. Obraz ani nebyl v rámu, na zadní straně byl nalepen kus tkalounu, na kterém visel na zdi. Byl to asi důkaz malého nadšení majitele pro tento typ umělecké tvorby.

Doma jsem obraz opřel o počítač a začal jsem ho studovat. Ne prohlížet, ale pečlivě

studovat.

První, co mne napadlo při zběžném pohledu, že to musel namalovat narkoman ve vrcholné

fázi drogového vzrušení. Těsně před tím, než se pozvracel. Hned jsem si však vynadal, takhle nehodnotí umělecké dílo vzdělanec. Jenže je tohle umělecké dílo? Dělala to umělkyně, tak to

204

asi bude umělecké dílo. Strašně jednoduché. Umělci plodí jen umělecká díla. Tak teď máš

opravdu právo se poblejt, kamaráde. Takovou pitomost jsem sám od sebe nečekal. Ta myšlenka se mi prohnala hlavou a vyvolala neklid. Umělecké dílo je takové dílo, které

já sám pro sebe jako umělecké hodnotím, a tím ho odliším od jiných děl. A konec řečí. Máš

tu obraz, který jsi skoro násilím vymámil na těch děvčatech. Proč jsi to vůbec dělal? Abys dokázal sám sobě, že jde nebo nejde o umění? Vždyť je to jedno. Nějaká malířka tady patlá

barvy hlava nehlava. Co na tom? Udělala to pro svou přítelkyni a udělala to zadarmo. Tak co se do toho máš co plést?

Mé poznatky ohledně výtvarného umění se neopíraly o zkušenost, ale jen a jen o představy. Takže jsou sporné. Přísně osobní. Bez nároku na objektivitu.

Proto je bez odpovědi další otázka, která mne napadla: Mohl by něco takového namalovat narkoman?

Proč by nemohl? Kdybych si dal práci a byl ochoten zajít do Národní knihovny, našel bych jistě řadu důkazů, že nejeden známý malíř podléhal kokainu či jiným drogám. Alkohol je přece taky droga. Teď, když se za ním zavřel hrob, mu to nemá nikdo za zlé. Zbylo po něm něco, co by člověk zaujatý mohl nazvat oslavou drogového rauše. Je to termín z oboru?

Myslím z narkomanského prostředí.

Portrét je, jak asi správně usuzuji, chaotické ztvárnění chaotické existence. Pokud metoda zpracování odpovídá charakteru malířova objektu. Může to ovšem být taky pouze doklad chaotického vztahu té paní Sovové k nebožce Zimové. Protože to malovala prokazatelně před smrtí té dívky. Možná, že se jí chtěla za něco pomstít. Tak bych se vyjádřil, kdyby mne takhle vyvedla.

že jde o hlavu a pod ní o ňadra jsem poznal. Nic divného nebylo ani na tom, že se tady hlava rozpadala na prvočinitele. To se už od dob Picassa malířům děje. Na hlavě jsou obvykle vlasy, čelo, oči, nos a ústa. To ostatní můžeme pominout jako nepodstatné. Jenže od obrazu, vlastně portrétu se čeká, že člověk pozná, o koho jde. To věděla jenom malířka a pak už

jenom model. Ta Zimová musela koukat dost vyjeveně, protože se určitě v tom, co viděla, nevyznala.

Rád bych byl u toho, když jí Sovová obraz dávala. Mařenko, jak se sama sobě líbíš? Vidíš, jak se mi to povedlo. Co tomu říkáš? A chudák holka koukala jak příslovečné tele a nebyla s to

vynést nějaký soud. Možná, že se za to i styděla. Proto si to neodnesla domů, ale dala to svému milenci jako umělecké dílo, jehož cena jednou závratně stoupne. Jen co se malířka stane slavnou. Cena uměleckého díla je regulována poptávkou, kterou lze uměle vyvolat.

205

Hlava jako meloun. Oči, dvě rozpůlené broskve bez stopky, zato s černou peckou. Každé

hledělo na jinou stranu. Zajišťovalo globální informaci o stavu věcí, které byly v dohledu. Ústa jako bolavá rána. Přinášela zjevně doklad nesouměrného, krvavého řezu nožem. Tou rozbitou masou prosvítá zub. Je to úsměv nebo škleb? Není snad úsměv krásky jenom šklebem její poslední chvilky? Možné je všechno. Bolest tu prosakuje, vydávat ji za radost ani při dobré vůli nelze.

Nedivím se, že se taxikář Loučka v noci budil a obraz pověsil vedle záchodu. Snad to nemyslel přímo jako hodnocení, ale podle jeho názoru tam byl na místě. S ňadry si ovšem malířka dala práci. Tady vynikla jejich základní funkce. Ňadro jako živitel. Pardon, ňadro je neutrum, jaký tvar se tady shoduje se živitelem? živitelka asi ne. Ale to není podstatné. Podstatné je, že když jsem zavřel oči, představil jsem si ta ňadra v akci. Vůbec mne nenapadlo, že by mohla někoho vyživovat.

Správně. Malířka si představovala ňadra své přítelkyně Zimové jak jsou drcena, drásána nenasytnou chlípností.

žádné dítě k nim nemohlo přilehnout. Určitě ne k ňadrům, která tady z toho obrazu na mne zírala.

Byl jsem skutečně zvědav, co tomu dílu řeknou obě ženy, Libuše a Anna, až jim ten obraz ukážu. Hodně by mohla vědět Anna, protože znala malířku. Podle mého laického názoru obraz neříkal o Zimové skoro nic, ale zato musel hodně napovědět o Sovové. Není to tak?

Jenže jak?

Tuším, že se tu dotýkám něčeho, co se blíží k podstatě. Někam se odtud dá nahlížet. Zatím tam nedohlédnu, ale tuším, že je odtud blíž. K čemu, sakra?

V tom aby se někdo vyznal. Nejspíš nějaký prorok. Psycholog nebo psychiatr. Všechno, co řekne, může a nemusí být pravda. Stačí si vybrat a pak se strefit. Proto jsou také komentáře odborníků tak rozměklé, rozbíhají se na všechny strany v balastu slov a vět. Co tam může být objektivní, když tu nic objektivního není? Objektivní je jen můj pocit a ten je vyvolán něčím, co samo o sobě je na facky. Nehmatná vášeň. Možná, že v reálu docela hmatná je, ale tady se o ní vypravuje jako o něčem, co je a není. Ano. Co je a současně není. Tak jak to je, když

to není, ale současně je?

Takže ono to asi přece jenom bude umění.

Koukal jsem na ten obraz a začínal se mi líbit.

Zavolal jsem Anně a zeptal se, jestli je už Vitásek doma a jestli může přijít večer na kus řeči.

206

„Řekni mi, co myslíš tím kusem řeči a kdy je pro tebe večer, když už je skoro večer a já

dělám holkám večeři.”

„S ohledem na to, že tu funguje něco jako relativita, přijď, až budeš moci. Mám tu něco, co tě bude jistě zajímat.“

Řekla něco v tom smyslu, že je jako zvědavá, ale dál jsme to nerozvíjeli. Doufal jsem jen, že nepřiběhne příliš brzy, protože jsem chtěl nejdřív mluvit s Libuší. Řeči o výtvarném díle takové povahy, jakou měl obraz Markéty Zimové, vedené v houfu žen, mohly ovlivnit názory

přítomných, kteří snad ani názor neměli. Tím jsem oběma dámám křivdil, ale kdo jednou za čas někomu nekřivdí, zejména vlastní ženě?

Anna malířku znala a mohla proto uplatnit něco ze své znalosti její osoby. Mohly se tu objevit i pohnutky pro vznik toho obrazu. Proto jsem chtěl dát slovo Anně až na konec. Libuše se někde toulala po obchodech, byl jsem přiměřeně netrpělivý, ale dělal jsem, že se nic neděje.

„Já jsem tiše doufala, že to prádlo, co je v kuchyni na židli, vyžehlíš. Viď, žes to chtěl udělat, ale nakonec jsi na to zapomněl.. že mám pravdu?“

„Nějak podobně si to můžeš vysvětlit.“

Samozřejmě, že jsem po prádle ani nevzdechl a pokud jsem si ho všiml, nic podobného, co se mi Libuše snažila vemluvit, mne nenapadlo.

„Celý den jsi byl doma. Měl jsi práci s počítačem?“

Utírala nádobí, které zbylo od oběda a které rychle opláchla. Moje žena je výkonná žena. Pokud šlo o počítač, ani jsem ho nezapnul, proto jsem se zdržel odpovědi. Abych zabránil dalším projevům její manželské ublíženosti, řekl jsem, že mám pro ni malé překvapení. Vyndal jsem ze stolu obraz.

„Proboha, co jsi za to dal?“

Ta věta vyjadřovala údiv a já jsem hned usoudil, že údiv je na místě. Taky už na toto téma nemusela mluvit, jenže já jsem od ní čekal něco jiného než klasifikaci mých uměleckých zájmů.

„To jsem si vypůjčil,“ řekl jsem důrazně s ohledem na srozumitelnost každého slova.

„Nekupoval jsem. To překvapení vězí v tom, že bych rád slyšel tvůj názor na toto umělecké

dílo. Pokud je ovšem shledáš být uměleckým.“

Samozřejmě, že nejdřív chtěla vědět, jak jsem k tomu přišel, a já jsem tedy nejdřív naznačil genezi tohoto portrétu. Udivilo ji, že to má představovat dívku, která tady před domem přišla o život tak drastickým způsobem. Měla na jazyku mnoho dalších otázek, ale já jsem ji požádal, aby se laskavě držela tématu. Vše, co ji zajímá, dodatečně vysvětlím. Teď se však

207

musí držet věci, jak jsem jí naznačil. „Pozval jsem taky Andulu, a až ta přijde, nikdo se nedostaneme ke slovu.“

Měla v očích otázku, proč právě Andulu, ale já ji přešel mávnutím ruky. Dočkej času a tak dále.

„Je to půjčené, ukrást to nemíním. Jenom bych se od tebe rád něco dozvěděl. Co si myslíš o vztahu malíře a modelu.“

„A myslíš to, jak předpokládám, vážně.“

„Samozřejmě, že vážně. Ochotně si budu dělat legraci, ale tam, kde jde někomu o kůži, legrace jde stranou. Toto tvrzení se už v podobných situacích mnohokrát osvědčilo.“

„No, co mám říct?“ Zamyslela se. „Tohle mohl klidně malovat bez modelu. Vždyť se to nikomu konkrétnímu nemůže podobat. Pokud tu opravdu o někoho konkrétního jde, pak to jasně vyjadřuje nenávist k osobě, kterou měl malíř na mysli.“ Zadívala se na mne, co tomu říkám. Neříkal jsem nic. „Já bych řekla, že jde o nenávist. Samozřejmě, že nemusím mít pravdu, ale chtěl jsi slyšet můj názor. Jde o určitý silný cit a mne napadla nenávist, protože ta dáma je tu vyvedena jako, no, jako zrůda, což je silné slovo. Malíř ji chtěl vypodobnit ve fyzické podobě. Ale jak? Tobě se to líbí?“

„No, když to vezmu kolem a kolem, já bych si to pověsil sem nad počítač. Ten chlap, co to vlastnil, to měl doma u dveří na záchod. To je, mírně řečeno, projev neúcty k člověku, i když

úkony tam prováděné jsou hluboce živočišné, potažmo lidské.“

Zarazila se, myslím, že ji má informace vyvedla z míry.

„Ten malíř?“

„Ne. Milenec dámy, která se tady prezentuje jako podivný svalovec.“

„Svalovce tu nevidím. Možná, že kdyby ji udělal do půlky těla, něco svalů by tu bylo. Ta zobrazená osoba je tady představována jako oběť malířovy senzitivity.“

„Nebo snad sexuality?“

„To nevím. Z toho obrazu toho moc jednoznačně nevyčteš. Je možné, že pohlavní pud vede lidi k tomu, že svou oběť mohou vypodobnit jako…, jako…, nenapadá mne vhodný výraz. Jako noční můru, která je trápí. Teď jsem se asi strefila. Netrpíš ty taky nočními můrami tohoto ražení?“

Začala žertovat a to jsem ch ápal jako konec lekce z estetiky.

„Kdyby se ke mně z dálky začalo blížit erotické tušení, znamenalo by to, že se začínám uzdravovat. Ale kde nic tu nic.“

„Dočkej času, není všem dnům konec.“

208

Tlak mi klesl, tepová frekvence byla taky pod obvyklou míru. Přesto nebo proto jsem se cítil bídně. Nepříjemná úzkost a nejistota mne svazovala. Svazovala – nepřiměřený výraz. Úzkost mne nemůže svazovat, ale trápit, vyvolávat strach, ale svazovat? Jak to vypadá, když

člověka něco svazuje? Asi tísní. Ano, z hrudní krajiny se mým tělem rozlévala tíseň. Ale to může mít příčinu v psychice. Copak na člověka neustále neútočí strach? Tak. Je to strach. Příčinu nemající, ale jsoucí. Jsoucí. To jsem si na něco zahrál. Na intelektuála, možná, že by Libuše použila tohle slovo. Co to je z hlediska gramatiky? Marně jsem pátral v paměti. Libuše mi něco říkala, neslyšel jsem ji. Vlastně slyšel, ale nevnímal.

„Co je s tebou?“ Stála nade mnou s rukama v bok.

„Asi bych si lehl. Jenže přijde sousedka.“

Najednou sousedka.

„Já ji zavolám, že se konzultace odkládá. Mám to udělat?“

„Lehnu si a budu přemýšlet vleže. Vždycky se mi nejlíp přemýšlelo v téhle poloze. Ona musí dát děti do postele a nejdřív je vykoupat, to zabere něco času. Já bych si dal krupičnou kaši, co říkáš? Nebudeš na ni mít chuť? Udělej si, co se ti hodí. Uvařit kaši není věda, to zvládnu sám.“

Vzal jsem si tabletku Anopyrinu, jaksi mimo plán, protože jsem si ji bral pravidelně

v poledne, a lehl si v pokoji na lehadlo. Díval jsem se do stropu a poslouchal Libuši, která ke mně promlouvala z kuchyně. Z její řeči, zbytečně hlasité, bylo znát, že se bojí. Čeho? Musel jsem sám sobě přiznat, že nejhorší ze všeho je nejistota. Jaká však nejistota. Všechno, co jednou začalo, někdy skončí. žádná nejistota. Trpký je pouze ten okamžik, kdy k tomu dojde. Není to v mém případě trochu brzy? Jestli máš srdce jako vandrák kabát, tak není brzy. Proč

to však vzdávat? Nikdy není brzy, stejně jako není pozdě. Prostě se zvedni z toho kanape a předveď se jako chlap. Jak to je?

Šel jsem do koupelny a opláchl jsem si obličej studenou vodou.

„Víš, čeho jsem si všimla?“ Libuše si mne teď bedlivě prohlížela, ale nechystala se mi svěřit, co na mně našla. „že ten obraz je vlastně namalovaný jen několika málo barvami. Příšerné kontrasty. Černá, červená, bílá, hnědá. V pozadí modrá. Říká ti to něco?“

„že jí ostatní barvy došly. Ale je tam taky jedovatá zelená. Možná, že to nějaký význam má, ale nevím jaký. Zvyšuje to však výsledný dojem, který je dost intenzívní.“

Uvažovala, byla zřejmě ráda, že jsem z toho kanape vstal.

Pak se ozval telefon. Byl to můj mobil.

„Vezmi to, prosím tě…“

Pohled na displej ji ujistil, že je to Anna.

209

„Jen to vezmi, něco jí do toho přišlo.“

Chvilku si povídaly, Libuše se smála a pak řekla, že Anna přijde asi dost pozdě, protože Vitásek trpí svou obvyklou menstruační tenzí.

„Chudák Vitásek,“ politoval jsem souseda.

„Spíš chudák Andulka. Takového chlapa mít, dávno bych od něj utekla.“

„To myslíš vážně?“ obrátil jsem se na bok, abych na ni viděl. Ale neviděl jsem nic, protože zmizela v kuchyni.

KDYž jsem teď na Annu myslel, rozplývala se mi v prostoru i v čase. Byl to zvláštní pocit, který mne zaplavil. Jako by byla tady všude a nikde. Až jsem se musel neklidně zavrtět, co to na mne zase leze. Podobné pocity přece člověk rezervuje, proboha, co se to děje? Já jsem chtěl říct, že něco podobného cítíme, když myslíme na světice! Alespoň my, bezvěrci, kteří si je, chudáky, vypůjčujeme, když chceme líp vypadat. Světci prostupují věřící svou milostí. Nebo je tomu jinak? Já, který nejsem věřící, bych tenhle pocit rezervoval Anně, neklidné a smyslné Andule. Omlouvám se ti, Aničko. Nejsi smyslná, jsi jenom živoucí, po životě

prahnoucí, život dávající a proto milování hodná. Neříká se tomu vznešeně milostiplná?

Myslím, že nějak podobně, vždyť Bible je taky dost erotické čtení i přes to, že po staletí

církevní otcové do textu zasahují. Tam, kde jde o živoucí lidi a jim odpovídající jednání, tam se přece nemůže erotikou šetřit. Asi se mýlím, protože hlasatelé těchto pravd se se svým erotickým chtěním uchylují do cel a sakristií. Jejich lásky jsou láskami duchovními. Tedy láskami jen tak na půl huby. Samozřejmě, že by mi dokázali, že se hrubě pletu. Jenže já se raději pletu, protože mýlit se je lidské a co je kde lidské, to je k světu a provoněno vůní tvé

pokožky, Aničko.

Cítil jsem, že to přeháním. Vedle mne, hned za přivřenými dveřmi, je moje žena a já tady nyji jako pubeles.

VSTAL jsem a změřil jsem si tlak. Opustil hranici, která mi dělala starost a přiblížil se normálu. No tak, jásejte, davy!

Nejásal nikdo.

Nejásala ani ta neforemná tvář, která byla pořád opřena o můj počítač a vydávala nějaké

svědectví, kterému jsme dosud nepřišli na kloub.

„Vydrž chvíli, holka nešťastná. Za chvíli přijde Andulka a pak se ti podíváme na zub. Nebo pod sukně. Jak kdo.“

„Cože?“ ozvalo se z kuchyn ě. „Raději se pojď najíst. Asi mluvíš z hladu.“

210

Počítám napevno s tím, že každý máme svého anděla. Je to krásná iluze a je dobře se jí

držet. V tom případě je Anna můj osobní anděl. Třeba o tom ani neví, protože s anděly je to složité, tuhle funkci mohou dělat v mezičasí mezi vědomím a nevědomím. Jako tajnou a tajemnou službu. A pak padlý anděl je taky anděl. Ne taky, ale řádný člen andělské rodiny. Ďábel přece není nikdo jiný než anděl se záporným znaménkem. Těžko lze člověku rozlišit okouzlení od prokletí. Všude kolem nás se to jimi jen hemží, jsme zmítáni vášněmi a nadějí

v něco nehmatného, co musí i nemusí přijít, nevíme dobře, co to má být a přesto čekáme a

čekáme. A když to přijde, ani to nepoznáme, že je to tady. Jenom žasneme, jak rychle se obrací rub na líc a naopak. Ještě že má člověk paměť a schopnost si to okouzlení vybavit, myslím to, o které přišel jen proto, že nebyl dost na úrovni, dost předvídavý, trpělivý a tak. Odvěký problém prostého dualismu, se kterým se pořád potýkáme, a když si nedáme pozor, tak si s ním ani nemusíme poradit. Kdyby se mi chtělo, vymyslel bych plno dokladů, že tomu tak je a že netrpěliví myslitelé, nebo snad proroci či věrozvěsti, to lidem pořád po staletí

vtloukají do hlav. Marně, samozřejmě. Kdyby to tam už konečně bylo, co by měli za práci ti další a další proroci a vykupitelé?

Do světa by se měla konečně vrátit láska. Vím, že to na tomto místě zní blbě, ale já to říkám pořád a pokud to neříkám, tak si to myslím. Jenže pořád nic. Pořád se to tu hemží

takovými, dnes si říkají politici, kteří slibují, že to konečně přijde, že je ten čas za dveřmi, jen ještě trochu trpělivosti, občané-voliči.

To poslední slovo jsem neměl vyslovit. Politika přece není dokladem lásky. Politika to je cílevědomé usmrcování lidí. Vždycky tomu tak bylo, že lidé v zájmu vyšších cílů usmrcovali své odpůrce. Každý zabíjí ve jménu lásky a svobody. Jen vezměte třeba Starý zákon. Kolik nebožtíků zůstalo za starým Mojžíšem? Desetitisíce. Chápu, že otcové zakladatelé přeháněli, deset tisíc není žádná míra, ale bylo těch nebožtíků požehnaně. A bylo to asi třeba. Jenže dneska? Proč dneska, když už víme jak to je a o co jde?

Vyznat se je člověku těžko.

Asi tomu nakonec bude tak, že ta láska bude jen záležitost osobního prostoru,

minimalizovaného vztahu, dva lidé a dost. Ale i tady, teď jsem pohlédl na strop a ruka mi klesla, to přece nejvíc jiskří.

Telefon se ozval až kolem deváté. Byl to Vitásek a zval nás oba i s obrazem nahoru. Bylo to podivné, ale už jsme byli na leccos zvyklí, alespoň co se souseda týkalo. Ve dveřích se tvářil jako sedm čertů. Anna měla pravdu, vášně tady planuly bílým plamenem. Litoval jsem, že se nesmím rozčilovat.

Nelitovala však Libuše a hned řekla, že jestli jdeme nevhod, že můžeme celou věc odložit.

211

Aniž by na to něco řekla, vztáhla Anna ruce k obrazu. Vzala ho Libuši z ruky a obrátila ho k sobě. Bylo vidět, že se skoro lekla. Možná, že přeháním, ale manželské rozpory vzaly najednou za své.

„Tohle že malovala Markéta?“

Stála tam u dveří jako Lotova žena. Libuše už byla v předsíni, já ještě venku na chodbě. Vitásek nahlížel zamračeně Anně přes rameno.

„Takovej kýč,“ utrousil pohrdavě.

Nikdo na to nic neřekl.

„Pojďte si sednout.“

Šli jsme před ní, ona pořád držela obraz na délku paží před sebou a šla pomalu za námi. Sedli jsme si všichni čtyři, stolek uprostřed, na stolku litrová láhev bez viněty. Čirá tekutina slibovala slivovici. Vitásek byl z kraje, kde rostly švestky a kde ji také v každé chalupě na černo pálili.

„Taková srágora a tolik řečí kolem toho,“ to opět Vitásek, nedobrovolný hostitel.

„Ty zavři klapačku! Ty jsi poslední, kdo se k tomu tady může vyjadřovat.“ Anna vykřikla hlasitě, snad až příliš. Bylo v tom výkřiku zřejmě něco, čeho jsme nebyli svědky a co nemělo snahu odeznít.

Libuše se neklidně rozhlédla, za dveřmi přece spala děvčata a ten křik je mohl vzbudit.

„Mám-li vzít v úvahu, co se píše o kýči,“ řekl jsem smířlivě, „samozřejmě, že nemusím znát všechno a hned se k tomu omezení hlásím, pak s tebou nemohu souhlasit.“ Myslel jsem Vitáska a taky jsem to potvrdil, když jsem se mu díval do zuřivých očí. „Kýč by to bylo, kdyby to bylo například prolhaně sentimentální. Ale nám tady nejde o to klasifikovat, rozhodnout, jestli to je nebo není umělecké dílo. Nám jde o to odhadnout, když už ne zjistit přesně, proč malířka malovala právě takhle. Malovala svoji přítelkyni. Kdyby mne takhle namalovala a byl bych náhodou jejím přítelem, asi bych měl výhrady.“ Řekl jsem to rozvážně, jak se na kardiaka slušelo.

Anna položila obraz na stůl a šla se podívat, jestli se děvčata nevzbudila. Pak odběhla do kuchyně a vrátila se se sklenkami.

„To je rozumný gesto,“ kvitoval jsem to s úsměvem. „Libuše, která normálně nepije, bude muset pít za mne. Bohužel.“ Čtvrtou skleničku jsem obrátil dnem vzhůru, dodávám, že s těžkým srdcem. Vitásek mne chvíli přemlouval, jako že jedna sklenička snad nemůže udělat žádnou škodu, až jsem nabyl dojem, že by mne asi rád viděl pod drnem.

212

„Můj muž má naštěstí pevnou vůli,“ zastala se mne Libuše a statečně pozvedla číšku. Představil jsem si, jak zase ležím a koukám na toho zmítajícího se hlavonožce, a chuť mne přešla.

„Co jste tomu říkali?“ zeptala se Anna konečně.

„My jsme se k tomu samozřejmě vyjadřovali, ale nejdřív bychom chtěli slyšet tvůj názor, neovlivněný našimi postřehy. Protože malířku znáš.“

„Pokud jsem viděla její obrazy, tak ona takhle nemaluje. To není její způsob. Sice nefandí

nějaké přílišné lyrice, ale nikdy ne takhle drsně. Tohle je na pár facek.“

S pochopením jsme se s Libuší smáli.

„Když to ta holka, myslím ten model, viděla, musela být dost zděšená. Co si o ní ta Markéta myslí. To ji muselo napadnout. Musela jí nějak ublížit, když z ní udělala takovou stvůru a ještě jí to věnovala. Je tady vzadu věnování? Není. Ani podpis tady není.To je divné.“

Tady jsem se musel ozvat.

„Proč stvůru? To je rozložená hmota do plochy. Mně se to tak jeví. Není to kopie reality, ale malíř jednotlivé její části vytrhl ze souvislostí a“ a dál mi došel dech. „Je tam všechno, co se mu zdálo být hlavní, tedy podstatné, myslím na té osobě.“

Ohradila se Libuše: „Vedeš řeč někam, kam zatím není třeba. Nejde přece o estetické

názory paní Sovové. Nebo jde?“

Zmlkli jsme. Ani Vitásek se neozval.

„Jde o to, že nějak až do té doby malovala a pak z nějakého důvodu změnila koncepci.“

„Koncepci? Spíš metodu. Ale možná, že i koncepci.“ Opět Libuše, která na ten názor měla asi právo, protože ho opírala o celou obvodní knihovnu. To mne v tu chvíli napadlo, ale neměl jsem odvahu to říci nahlas.

Vstal jsem od stolu a přistoupil k oknu. Tam ve tmě zářilo hlavní město. Když jsme se přistěhovali, byl jsem z toho pohledu celý pryč. Teď mi byl dokonale lhostejný. Člověk si zvykne na všechno, to je lidská přednost.

„Já bych ten obraz klidně koupil, jenže ho asi bude chtít policie jako důkaz.“

Řekl jsem to ledabyle, zády ke shromáždění. Jenom Vitásek vydal pohrdavý zvuk.

„Důkaz čeho? Prosím tě, tohle může dokazovat pouze, že ta malířka je cvok.“ Touto větou doplnil výsměšné citoslovce. Pokud ten zvuk bylo možno takhle nazvat.

„Taky se podle toho nedá poznat, koho vlastně malovala. Dala nebožce něco na památku. Věřte, že je to ona a budete mít štěstí, když vám někdo bude věřit.“

Vitásek se překonával. Poslouchali jsme ho trpělivě.

213

Po chvíli, kdy ti tři soustředěně upíjeli a já jenom uvažoval, jsem se ozval:

„Co jsme tedy zjistili? Nic podstatného. Z hlediska umění jde o něco, čemu tři z nás odborně nerozumíme, co se nám však může a nemusí líbit. Co se patrně nelíbilo ani té dívce, které obraz patřil. Neodnesla si ho domů, dala ho svému milenci, který si ho pověsil vedle záchodu, protože se v noci budil a bylo mu z něj nanic.“

„Jak to víš?“ zvolal Vitásek nadšeně.

„Pátral jsem, kamaráde, a měl jsem dílčí úspěch. Ten obraz jsem si vypůjčil z taxikářova bytu.“

„Chceš říci, že ukradl?“

„Vypůjčil, řádně a proti podpisu.“

Čas běžel a my jsme nic nového nevymysleli. Jenom hladina nápoje v lahvi pomalu klesala. Stejně pomalu jsem se smiřoval s tím, že za těchto okolností na nic nepřijdeme. Budu muset Annu pozvat dopoledne k sobě, bez lahve a s čistou hlavou.

„Ta malířka musela ten model nenávidět,“ ozvala se Libuše, a protože už měla prokazatelně

v hlavě, alespoň jsem ze zkušenosti usuzoval, nemínil jsem jejímu názoru věnovat pozornost.

„To sotva,“ prohlásila Anna rezolutně. „Vždyť to byla nějakou dobu její milenka.“

Všichni tři jsme vyvalili oči. Prakticky to jde těžko udělat, ale jak to má člověk říct, když

zírá vytřeštěně?

„Jak to? Ona byla lesba?“

„Libuško, snad touto čtyřprocentní menšinou nepohrdáš? Byla, alespoň si myslím, protože Markéta má tuhle orientaci. Nechci říct, že tím trpí, protože to bychom my mohli o sobě taky říkat, že trpíme svou orientací. No, prostě má nějak přeházené chromozomy. Nekoukejte tak udiveně.“

Najednou bylo ticho. Nevím, zda ostatním, ale mně to bylo rázem všechno jasné. Ten obraz byla vlastně pomsta zhrzené milenky. Zimová Sovovou opustila, ať skutečně nebo alespoň tu bylo podezření, že se uchýlila do náruče toho taxikáře, a Sovová se jí pomstila tím, že ji namalovala jako démona.

„Tohle jsme chtěli slyšet. To je klíč k tomu obrazu. Zhrzená milenka.“

„Takže žádné exkurze do nových estetických oblastí, ale pouhé zklamání z toho, že ji opustila milenka. A my můžeme jít domů, soused už toho má taky dost.“

Andulka koukala zadumaně z okna, za kterým byla z jejího místa vidět jenom světlá tma. Svítily tam žlutě lampy pouličního osvětlení; dá se říci, že tmu jsme tady zažili jenom když

elektrárna vypnula proud, a to bylo snad asi jednou za pět let. To pak tady nebylo vidět na špičku nosu a zloději aut se rychle obouvali do bot a vyráželi do ulic.

214

„Jen klid, klid,“ ozval se Vitásek, který té slivovice urazil prokazatelně nejvíc. „Mne ještě

zajímá, ne moc, ale trochu přece jen, jaký to asi může být, když,“ zatvářil se potměšile,

„když to ženská dělá s ženskou.“

„To se té malířky musíš zeptat. Já bych jí však tak blbou otázku nepoložil, kamaráde.“ Byl jsem střízlivý, ale zeptal jsem se přibližně tak, jak by se zeptal piják slivovice po třetí rundě.

„O jakou úroveň, prosím tě, jde, když se s ní důvěrně stýká moje žena?“

„Především se s ní nestýká důvěrně. A pak stýkat se s kýmkoliv neznamená zabývat se

jeho sexuálním životem. Nebo myslíš, že nás tady zajímá právě tvoje sexuální toužení? Ani za mák. Tak to nevnucuj druhým lidem.“

S ohledem na povědomí, které jsem získal díky Aniččinu důvěrnému sdělení, jsem se mohl Vitáska dotknout. Ale ten už byl tak opilý, že mu to nedošlo. Snad se z toho vyspí a do rána zapomene.

„Pokračování příště. Odpověděli jsme si tak na polovinu problémů. Nebýt té lahve, mohli jsme to mít za sebou.“

Rozloučili jsme se, bylo asi jedenáct hodin. Vitásek a Libuše ráno vstávají, děti jdou do školky, proto vstává brzy i Anna, jen já mohu lenošit. Ale neviděl jsem to jako perspektivu nadějně. Měl jsem doma resty z práce. Ležel mi tam jeden mail zatím mnou nepovšimnutý.

RÁNO jsem čekal u výtahu, až ho někdo opustí, chtěl jsem si sjet pro noviny, když shora jela Anna se svými štěbetalkami. S křikem přiměly mámu, aby zastavila.

„Zaspaly jsme a jedeme pozdě,“ informovaly mne.

„Počkejte na mne, vezmu si boty a kabát a doprovodím vás,“ zvolal jsem a vrátil se rychle do bytu. Libuše už byla v práci, měl jsem sice snídani na stole, ale tu mi nikdo nevezme.

„Strejdo, dělej, někdo už klepe na dveře!“

Přimáčkl jsem se k nim a už jsme mířili dolů míjejíce několik partají v poschodí, odkud bylo rychlejší sejít pěšky.

„Strejda se zapomněl oholit,“ zjistila Zuzanka, když jsme se tak k sobě tiskli.

„Musím se proto vrátit, abych neurážel vaše cítění, dámičky?“

„Nemusíš, nám to nevadí a mamince taky jistě ne.“

Vyšli jsme z domu. Den byl plný průzračného vzduchu a mé povznesené nálady.

„Děvčata, co se vám ve školce nejvíc líbí?“ Jak může člověk, který má právě v tu chvíli dobrou, ničím nepokřivenou náladu, vymyslet takovou otázku?

215

Uvažovaly. Anna se jenom smála. Už jsem myslel, že je mi souzeno jen tak vedle nich mlčky šlapat. Každá se držela mámy z jedné strany za ruku a já jsem mohl doufat, že moji otázku nehodnotí.

„Nám se ve školce líbí zoologická zahrada a pak hrad,“ řekla konečně jedna. Dalším otázkám Anna předešla vysvětlením, že tam mají soubor zvířecích figurek a že si s nimi hrají.

„To se pleteš,“ opravila matku jedna. „My si s nimi nehrajeme. My ta zvířata krmíme, pouštíme je na vzduch a vůbec děláme všechno, co se dělá se zvířaty.“

„Tadyhle Týna cvičí opice. To byste neřekli, co je s nima práce. Vůbec se nechtějí nic učit. Jen by lezly po stromech a žraly banány.“

„Nemohla bys slovo žraly nahradit nějakým jiným? O tobě taky nikdo neříká, že žereš

svačinu,“ pokárala ji matka.

„Jenže já nejsem opice.“

„Nejsi opice, ale jsi holčička, které takové slovo sluší dost málo.“ To jsem si omočil já. Pochybuji, že jsem s tím měl úspěch. Proto jsem hned pokračoval už směrem k Anně: „Dítě je v podstatě epikurejec. Dává přednost radosti a potěšení. Hra je jejich práce.“

„Co že jsme, strejdo?“

„Jejich svět je stejně opravdový jako ten náš.“

„Počkej, strejdo. Proč je slovo žraly sprostý slovo?“

„Slovo žraly není sprosté slovo, ale když ho vysloví holčička, jako jsi ty, tak může tak působit. Je to nevhodné slovo. Alespoň v určitých souvislostech. To pochopíš, až když budeš

uvažovat, protože to slovo vzbuzuje nepříznivý dojem o tom, kdo jí takovým způsobem.“

To jsem opravdu nemusel říkat, ale naštěstí jsme už stáli u dveří školky. Anna se zeptala, jestli na ni počkám, a já jsem ujistil obě děvčata, že se budu těšit, že je zase uvidím a že jim pak povím, kdo to je epikurejec.

„Je škoda, že nemáš děti,“ řekla, když po chvíli vyšla.

„Neměl bych s nimi trpělivost. Něco jiného je doprovodit je ráno do školky a mít je celý

den na krku.“

„Moje nabídka pořád platí.“

Dívala se soustředěně před sebe a já jsem uvažoval, o čem to mluví. že snad lékaři úspěšně

zapracovali na Vitáskovi?

„Co uděláme s tím obrazem?“ Tady byla neutrální půda, která neskýtala rizika pro mou srdeční krajinu. „Počkáme na Libuši?“

„Já tam mám fůru nevyžehleného prádla. Až to zvládnu, zavolám ti.“

216

Všechno jsem pustil z hlavy. Nevím, jestli zodpovědně nebo jinak. Lámal jsem si skoro dvě

hodiny hlavu svými pracovními problémy. Nebylo jich málo a měly dobrou vůli mne zcela zaměstnat. Ani jsem si neměřil tlak a neposlouchal srdeční cval. A to bylo jistě dobře.

„Máme na to celkem dvě hodiny čistého času. Za tu dobu to stačíme vyřešit. Já jsem to alespoň dneska v noci vyřešila,“ řekla Anna, když jsem jí otevřel. „Taky mám pro tebe oběd.“

Nevím, jak jsem se tvářil.

„Pojď a sedni si. Já si jenom sjedu poslední stránku a hned na to jdeme.“

Vím, že ta věta mohla znít dvojsmyslně, ale to jsem opravdu viděl trávu růst. Na co všechno bychom tak asi mohli jít? Ale to odpovědělo spíš moje podvědomí než racionální

složka mého já.

„Přines ten obraz.“

Vyndal jsem papír z tiskárny a založil ho do šanonu k ostatním.

„Tak jak na to půjdeme?“

„Není třeba se s tím příliš zdržovat. Jak znám Markétu Sovovou, je mi to celkem jasné. Zimová byla nějakou dobu její milenka. Pak se jí to rozleželo v hlavě a práskla do bot. Rozumíš mi. Dělala jí partnerku patrně jako prostitutka. To byla úloha, která jí zřejmě

vyhovovala. Nemohla se nijak nakazit a dostávala peníze. Jenže se jí to rozleželo v hlavě.“

„Jak můžeš něco tak, já jsem z toho dost špatný. Ne proto, že se takové věci dějí, ale proto, že jsi o tom tak informovaná.“

„Informovaná. Informovaná jsem, protože jsme kdysi s Marcelou chodily do školy. Rozumíš? Do postele ne, jenom do školy.“

Rozčílila se a měl jsem dojem, že se brzy rozbrečí.

„Takovej blbej konec.“ Pak vzlykla a už se s tím nedalo nic dělat.

„Proč brečíš, když jsi s ní nic neměla?“

Utřela si nos, ale ještě chvíli hlasitě posmrkávala.

„Každýho člověka je mi líto. Ona za to nemohla, že byla postižená. Taková se narodila a snažila se to nějak přemáhat. Samozřejmě, že zbytečně. Šlo by to, jenže za jakou cenu?

Mohla se nechat vykastrovat, myslím, vlastně ani nevím, jestli to ženám dělají. Přece nikoho neobtěžovala. Ta holka s ní šla dobrovolně. Některá ženská, když se zamiluje, dělá divy. Je schopná všeho. Zvlášť když to nemá v hlavě v pořádku.“

Nevěděl jsem, co na to říct. Jen jsem si přál, aby to měla Anna v hlavě v pořádku.

„Jak jsi na to přišla, že to byla Sovová?“

„Ten obraz to říkal jasně. To bylo její nitro. Zní to blbě, ale její rozervaná povaha. Cloumalo to s ní ze strany na stranu, s chudinkou. Nevěděla, co dělá. Já nejsem žádná

217

putička, ale ona je skutečně postižená. Její erotická fantazie jde za hranice všech tvých představ.“

„To je v tom případě jednoduché, protože já v tomto směru nemám žádné výjimečné

představy.“

„Jen nemluv. Budeš mi něco nalhávat.“

Tyhle řeči mne začínaly unavovat. Erotika a zase jenom erotika. Pryč s tím. Jsem nemocný

člověk.

„Abychom to zkrátili. Když jí došlo, že tu holku zpátky nedostane, půjčila jí svoji ojetou kraksnu a pak jí dala pod motor bombu. A bylo to. Nejdřív jí ale věnovala svoji navštívenku. Toho smrťáka v temných barvách.“

„Asi to tak bylo.“

„Berme to všechno jako hypotézu, jako podnět pro pátrání. Myslíš, že je to dokazatelné?

Myslíš, že ten obraz může hrát úlohu přesvědčivého důkazu?“

Zavrtěla hlavou.

„Taky si myslím. Zejména, když se nenajde nikdo, kdo ji viděl dávat pod motor nálož a pak, což je stejně obtížné, kdo jí tu bombu dal. Kde ji sehnala. Tady by však policajti mohli zapracovat. I když pochybuji o výsledku.“

„Když se podíváš v noci z okna, pořád tudy chodí lidé se psy. I já jsem jednou o půlnoci venčila psa, protože jsem na to večer zapomněla. Stačí pustit za vozem kapesník a bomba s magnetem přicvakne ke spodku karoserie ve vteřině. I kdyby se na mne někdo z okna díval, neví, o co mi šlo. Tady nemá policie šanci.“

„Tak a je to. Půjdeš jí říci, k čemu jsme došli?“ zeptal jsem se.

„Ne. Jak ji znám, tak se příšerně trápí. Když se jí to rozleží, tak si musí zoufat. Kdyby věděla, že jsme na to přišli, určitě by sama se sebou skončila.“

„Seš si jistá, že je tohle naše řešení spravedlivé?“

„Vůči komu spravedlivé? Chápu, i prostitutka je člověk.“

„To znělo zatraceně blbě. I prostitutka je člověk.“

Omluvila se. Neměla však už dál co říct. Všechna témata jsem probrali. Zbylo nám jenom dožít s tímto svěřeným tajemstvím.

218

POST SCRIPTUM:

Proč jsme se tím vším zabývali? Proč jsme si po večerech lámali hlavu? Jenom proto,abychom malířce dokázali, že je tu někdo, kdo ví, jak to všechno bylo? Nejsou

todůkazy, které by přesvědčily porotu, ale přesvědčí její svědomí. Jak to konečně řeklaAnna. A svědomí je krutý a nekompromisní soudce.

219

3. OBRAZ NA ZDI.

„JO, KAMARÁDE, kdybychom my, Češí, měli svého Shakespeara, ten by si užil. Toho vraždění v našich dějinách! To bývaly masivní masakry v knížecích a královských rodinách. Angličani mají přednost jenom díky věhlasu svých dramatiků.“

Řekl jsem a odvrátil jsem se, protože na mne šlo kýchnutí a nechtěl jsem bratrance poprskat.

Jeho žena doprovodila tento expresívní výkon odhodlaným sdělením: „Je to pravda,“ čímž

sice potvrdila pravdivost mého výroku, ale současně vyjádřila, že tisícileté pověry mají

v našich hlavách pořád svoje místo. Měla prostě dobrou vůli a já jsem jí měl být vděčný. Bratranec Oskar Bidlo se tomu křivě zasmál a dodal, že jsou skutečnosti, které nepotřebují, aby byly stvrzovány odkazy na pohanské bohy.

Seděli jsme v pokoji, který byl asi největší místností v domě. Zde byly přijímány návštěvy a zařízení odpovídalo možnostem a tradicím seriózního obchodníka. Jaké mají seriózní

obchodníci tradice? To tak vědět, proto předešlá věta nemá žádný vypovídací obsah. Zato na zdi u dveří byly dva obrázky; jeden zobrazoval zdejší kostelní věž a dokládal, že ten, kdo si ho pověsil, měl vztah k místu. Taky ho maloval člověk zkušený a patrně dobře školený. Zato druhý byla amatérská práce. Seníky na lukách u rybníka. Byly hranaté a pestré barvy dokládaly, že autor trpěl přemírou fantazie, a taky že měl dobrou vůli. Asi jí bylo víc než

umění. Jinak všední pokoj, který neříkal nic o majetkových poměrech majitelů. Mezi příbuzenstvem se vždycky víc mluví, než by se mělo.

Protáhl jsem se v kříži a už proti své vůli, jenom proto, že mi fakta přišla samovolně na mysl, jsem řekl: „Manželka prvního historického knížete Bořivoje Ludmila. Uškrcena. Zásluhu o to má Drahomíra, snacha. Vnuk Václav: oběť bratra Boleslava. Vyvražděn rod Slavníkovců, včetně nemluvňat. Biskup Vojtěch. To je zásluha Prusů, tenkrát ještě pohanů. Nebo poslední Přemyslovec Václav, toho jména třetí. Dál už jen namátkou: Jan Nepomucký, biřici Václava IV. No a co Jan Hus? A tak dále a podobně.“

Bratranec se na mne díval dost udiveně. Byl totiž profesorem na místním gymnáziu a to dějepisu. Takže jeho následující věta byla celkem logickým završením mého vystoupení:

220

„Jestli na tom trváš, můžeme se navzájem přesvědčovat, kdo si vzpomene na větší počet podobných historických faktů. Mám však obavu, že vraždy nejsou příliš povzbudivé téma, které by patřilo k naší přátelské besedě.“

Z pokoje bylo vidět na náměstí. Když jsem tudy jako student s taškou v ruce zahýbal na vlak, nikdy mne nenapadlo, že budu někdy sedět v tom měšťanském domě jako příbuzný

spolumajitele. Konečně jsem to na vlak měl blíž cestou kolem lázní, kde jsem právě teď

bydlel, podél umělého vodního toku, strouhy, kterou vodohospodáři kdysi vybudovali a

která

obtékala město. Měla nějaký vliv na vodohospodářské poměry zdejších rybníků. Na náměstí

mne obvykle nic nelákalo. Alespoň si na nějaký důvod, který by toto případné tvrzení popíral, nepamatuji.

„Ale musíš uznat, že taková krutá vražda a následné rozhořčení lidí z okolí, vždycky rozproudí krev nezúčastněného pozorovatele. Na tom snad stojí úspěchy autorů detektivních románů.“

Bratranec byl nedávno ženatý a jeho žena měla půvaby, kterými novomanželky obvykle dočasně nešetří. Jejich svět se otevřel do široka a od života čekají všechno, co nabízí. Dobrého, samozřejmě. Jenže jak jsem slyšel, v tomto případě šlo o druhé manželství, první

ukončila násilná manželova smrt. Dosud snad beze zbytku neobjasněná. To, co jsem pak řekl a čeho jsem posléze litoval, navodila mírně ospalá nálada teplého pozdně letního odpoledne, mírná únava z cesty, příchod do známého prostředí téměř rodného města, které jsem před časem opustil a už se sem nevracel, protože jsem tady nikoho z příbuzných neměl. Teď se sem dostal bratranec a nakonec se, jak jsem naznačil, tady oženil. Podotýkám, že bohatě. A když jsem si tady zajistil lázeňský pobyt, který měl trochu napravit poškozenou část mého těla, bylo zcela logické, že jsem ho navštívil. Na mladou paní

jsem byl samozřejmě zvědavý víc než na nějakého profesora dějepisu.

„Problém je v tom,“ řekl jsem, jako by v tom, co jsem chtěl říct, nějaký problém byl, „že nejsme schopni vnímat svět kolem sebe v jeho celistvosti. Což ovšem platí i pro vnímání jeho detailů. Moje osobní zkušenost praví, že neznám-li celek, nemohu se vyznat v detailech. Takže moje omezená znalost detailů se vydává za znalost celku.“

Mladá paní se nadechla a zatvářila se nespokojeně.

„Ksakru, co to říkáte? Jak to souvisí s tím, co jste říkal před tím?“

Musel jsem si přiznat, že mi to taky nebylo jasné, proč jsem to řekl. Možná proto, že se tvářili tak spokojeně. Otázka je, proč nejsme schopni vnímat detaily? Protože je neumíme zařadit do souvislostí, které jsem nazval celkem?

221

„Myslíte to tak, že všechno, co se děje kolem nás, nejsme schopni pochopit, rozumět tomu, že svět je zkrátka “

Chtěla říct nepoznatelný, ale včas to zapudila, protože to byla filozofie a to by bylo v tomto případě jistě směšné. Řekl bych, že měla nějaké vzdělání a řeči o poznatelnosti a nepoznatelnosti světa jí něco z toho připomínaly.

„Pokud jste chtěla říct, že je svět vlastně nepoznatelný, tak se za to nemusíte stydět. To tvrdili různí páni, o kterých smýšlíme s úctou jako o myslitelích. Ona ta nepoznatelnost je asi historický termín. Co je pro mne dneska nepoznatelné, je pro druhého jenom nepoznané. To se změní dalším naším úsilím poznávat, hledat, zkoumat a tak. Nepoznatelnost je podmíněná. Je pro mne, pro jakéhosi Smetanu z Prahy, tadyhle profesor Bidlo nepoznatelný? Jenom ho dost neznám, proto je nepoznaný. Když si dám záležet a budu mít příležitost, tak se to změní. Asi to tak nějak s tou nepoznatelností bude. Člověk je tvor neomezených možností.“ V tu chvíli jsem si zaboha nevzpomněl, kdo všechno vyznával a hlasitě vyhlašoval nepoznatelnost světa. že takoví byli, jsem věděl bezpečně. Jména mi však chyběla.

Uvažovala o tom a mně se zdálo, že její úvahy se neubírají směrem, který by mi byl příznivě nakloněn.. Může-li být vůbec někomu směr úvah nějak nakloněn. Jejího mže jsem neměl připomínat. Opět jsem si dokázal, že uvažování a pravidla rétoriky mi nejsou tak úplně

vlastní.

Řeči o vraždění, které se nedávno v rodině provozovalo, patrně nejsou příliš taktní, tedy na úrovni. Proto jsem rychle pokračoval:

„Začali jsem vražděním u Shakespeara. Netuším, v kolika domácnostech se teď tady u nás mluví na toto téma. Máte zřejmě primát. Ale kdekoliv jistě vedou řeč na téma manželství. Na rozdíl od vašeho manžela jsem v tomhle oboru znalec. Tato instituce je aktuální a trvale přítomná. Snad právě proto v této oblasti cynici vytrvale slaví hody. Zmíněný Shakespeare si na toto téma taky zařádil. Ve Snu noci svatojánské, omlouvám se, nečetl jsem ho, ale četl jsem Kierkegaarda, který ho cituje, tvrdí, že je lepší dobře viset, než být špatně ženat. To je fór, který stojí za připomenutí.“

Vzápětí jsem pochopil, že není rozdíl mezi blátem a louží. Prokázal jsem pozoruhodnou schopnost libovat si ve společenských kopancích. Musel jsem rychle přidat, abych zabránil proudu slov, kterým mne moji hostitelé zřejmě hodlali zavalit. Poznal jsem to podle toho, jak shodně nabrali dech a jak Bidlo vytřeštil oči.

„Prohlašuji, že jsem se oženil a že jsem dobře udělal. Své ženy si vážím a věřím tomu, že vy dva jste na tom stejně. Samozřejmě, že instituce manželství, nazírána mou osobní

zkušeností, se nemusí shodovat s globální realitou. Ale tady nejde o nějaké celkové údaje,

222

každý si žijeme svůj život a i naše osobní prohry jsou cenné a povzbuzující. Ovšem radovat se z porážky může jenom dokonalá osobnost, která bere v úvahu kvality vítěze a je jimi nadšená. Někdy se tak chová rodič ke svému dítěti, když ho porazí v šachové partii.“

Bože, kdy jsem naposled takhle bohapust ě žvanil? Co si o mně ta ženská pomyslí? Co si o mně pomyslí bratranec profesor Bidlo mi bylo celkem jedno. Ale výraz v tváři jeho ženy naznačoval, že můj další dočasný pobyt v téměř rodném městě už bude prost návštěv v jejich domě na náměstí. A přitom jsem si nebyl vlastně ani jistý, proč to všechno bylo. Bylo důvodem nějaké sexuální puzení? Potřeba předvádět se má tenhle podtext. To jsem už

poznal.

Shrnul to bratranec případnou otázkou, zda tady mám ještě nějaké spolužáky. Fajn. Spolužáky. Jeho profesionální orientace zasahovala i do jeho soukromí. Proč se nezeptal na mé někdejší lásky, proč právě na spolužáky? Doufal jsem a hlasitě se k tomu hlásil, že tu nějakého na ulici potkám a samozřejmě, že ho i poznám.

Nezeptali se mne, co mi to je, že jsem volil tyhle lázně. Usoudili na vadu pohybového ústrojí. Možná že uvažovali i o vadě charakteru. Tady člověka zabalí do bahna a on jásá. Mne balit nebudou, alespoň jsem to lékaři, který mne přijímal, vysvětlil, protože bych na to asi umřel. Samozřejmě, že to poznal sám z papírů, které jsem mu doručil. Kdepak, na srdce jsou Poděbrady, zdejší rašelina je na klouby a plotýnky. Jenže jsem byl platící pacient a před takovým se i věda skloní. Procházky, masáže, koupele ve vlažné vodě, plavání v bazénku a dieta. Nic víc, pane doktore.

Z okna pokoje jsem viděl na vzdálená luka a na auto, které jsem měl zaparkované na dvoře; vlastně dvůr to nebyl, ale mohu tomu tak říkat, nenapadá mne jiné určení místa, kde se hromadily vozy pacientů. Mít pokoj na druhé straně viděl bych hradby a kostelní věž. Člověk nemůže všechno mít. Procedury jsou dopoledne, po obědě je klid na lůžku a pak volno. Doufal jsem jen, že v devět hodin zamknou vchod do budovy a budou kontrolovat, zda jsou všichni v posteli. Pokud možno ve své.

Všechno jsem nedomyslel. Teprve teď mi došlo, že to budou dlouhé tři týdny. Co tady budu vlastně dělat? Po tom druhém infarktu jsem prý měl nárok na pár dnů odpočinku.

Odpočinek znamená ležet na zádech a koukat do stropu. Proč jsem nejel do těch Poděbrad, když jsou blíž od Prahy? Nějaká podivná sentimentalita? Matka byla s bratrem v obci na trati kousek od Veselí nad Lužnicí. Budu tam za ní muset jezdit? Proč muset? Budu tam jezdit. Občas určitě.

Byly čtyři hodiny. Měl jsem před sebou večeři, na svačinu jsem nešel, i když jsem ji měl placenou. Oknem ke mně proudil horký vzduch, klimatizace byla samozřejmě hudba

223

budoucnosti asi dost vzdálené. Poměry tady jsou jistě domácké, protože normálně v lázních by nikdo nešel k obědu v teplácích. Pár strýců hrdě vystrkovalo svá pivní panděra právě

z tohoto tělocvičného úboru a nikdo se tomu nedivil a nevyzval je, aby se šli převléknout. Prostě rodinné lázně. Starší než ty druhé, které jsou na druhé straně města a mají zřejmě

světové rozměry. Ovšem i tady jsem slyšel mluvit německy. Bodejť ne, z Rakouska je to sem krok, z Německa dva kroky.

My jsme tady doma a doma chodíme v teplácích.

Koukal jsem do stropu a neviděl jsem na něm nic, co by stálo za úvahu. Proto jsem zavolal své ženě.

Otázky: Jak jsem dojel, jaké to tu je, jaký mám pokoj a společnost a jestli jsem už byl navštívit svého bratrance.

„Udělal jsem tu chybu, že sotva jsem se ubytoval, už jsem zašel na náměstí a navštívil je. On je, jak víš, ženatý a přiženil se k vdově, jejíhož muže zavraždili. Před tím než si ho vzala za muže.“

„Bidla?“

„Jo, Bidlo se jmenuje a zaboha si nevzpomenu, jak se jmenuje dál. Zato ona je Carmen, rozená, ne, jmenovala se Závorková. Ten zavražděný se jmenoval Závorka.“

„Ty nevíš, jak se jmenuje bratranec Bidlo?“

„Hele, nerozmělňuj můj kredit blbostmi. Jinak je tu hezky a příště zavolej ty. Já se vypravím za matkou. A řekni určitě, jestli sem chceš zajet. Smluvím ti něco někde v privátu. Třeba u matky. Ale to je z ruky.“

„Jestli rostou houby, tak jo. Mohla bych s sebou vzít Annu s děvčaty?“

„Na houby je moc teplo a taky moc brzy. To až na podzim. Nebo koncem léta.“ O Anně

jsem se nezmínil, třeba na svůj náhlý nápad zapomene.

Připojil jsem se na telefonní síť, ani jsem se v recepci neptal, světové lázně jsou jednou světové lázně, i když jsem měl pochybnost, zda právě tyhle patří do zmíněné kategorie. Těch pár korun doplatím. V podniku se nic nedělo. Kdybyste něco potřebovali, jsem pořád k dispozici. Vzdálenost nehraje roli. Moderní technika a tak dále. Jenom jsem vymezil dobu, kdy budu přijímat jejich vzkazy.

Před večeří jsem vyrazil z budovy. Jako lázeňský host jsem kráčel důstojně, míjel matróny rozsazené na bílých lavičkách a se znalostí věci rozmarně rozprávějící o marnostech života a světa, písek mi chřupal pod nohama a já jsem to vzal k blízké budově gymnázia, která ležela v parku, zaléhal sem ruch automobilové dopravy, protože tyhle lázně byly blízko středu města. Jo, tak tady jsem prožil kus života. Pádivost času je odporná kategorie. Co to je

224

vlastně čas? Co utíká? Něco, co pořád trvá, nemůže utíkat. To tady utíkají sekundáni nebo kvartáni, ale čas? Vždyť je pořád stejný ve svém běhu, pořád nás míjí a nestárne, nevyčerpává se jako my. Na štěstí nejsem filozof a k boudě se vypravím, až budu mít lepší

náladu.

Míjel jsem borovici, která se určitě jmenovala Pinus cembra.. Náš profesor přírodopisu byl svou vědou posedlý a zkoušel nás ze znalosti názvu stromů, které jsme denně míjeli. Taky tam na nich jsou tabulky, až do dneška vydržely. Kdyby mi ukázal kulatou šištičku, řekl bych mu, že jde o limbu. Kde je ho, profesora Kartáka, konec?

Oskar se jmenuje! Na mou duši. V celém širokém příbuzenstvu jediný. Jak mu mám říkat?

Oskare? Asi. Jak jinak. Přece mu nebudu říkat pane profesore. On jí neřekl ani jednou Carmen. Tuším, patrně jsem to přeslechl, že jí říkal Karlo. To by asi odpovídalo. Za Carmen by se ve zdejších poměrech asi mírně červenal. Ale kdo ví? Na svatebním oznámení, které

nám matka poslala, stála však Carmen. Proč jsme o tom s Libuší nemluvili? Nebo mluvili a ona se opět divila už jenom ze setrvačnosti, když jsem to před chvílí připomněl? Přece má

dobrou paměť. Pustil jsem to z hlavy a plivl do temné vody z můstku přes koryto loudavého vodního toku.

K odpolední svačině jsem přišel včas. Posadili mne k odkvétající blondýně, v poledne přišla v oranžovém odění, teď si oblékla něco vínově červeného. Byla to halenka, nebo se tomuto úboru říká nějak jinak? Pozoroval jsem na sobě sklon ke kritickému hodnocení, a proto jsem se nadále zdržel. Nechtěl jsem kdekomu ubližovat, stačil Bidlo. Alespoň pro dnešek. Pak jsem si všiml, že ve dveřích jídelny vyhlíží zdravotní sestra, kombinace bílé

s bledě modrou jí docela slušela, nebo to byla snad lázeňská? Nevím, jak si říkají, a zkoumá, kolik mi toho zbývá na talíři.

„Vypadá to, že to schytám,“ kývl jsem k ní hlavou, „vypustil jsem dnešní proceduru. Už si na mne brousí zuby.“

Sousedka se otočila ke dveřím a zasmála se. Sestra pochopila, o čem je řeč, a váhavě k nám přistoupila.

„Já vím,“ předešel jsem ji, „měl bych se omluvit, což tímto činím. Seznamoval jsem se s okolím. Všechno napravím neobyčejnou pílí a dobrovolným odříkáním.“

Smály se, sestra mírně nuceně. Slíbil jsem, že večer přijdu do bazénu, kde bude pro mne volno. Na mou otázku, jestli tam bude někdo se mnou, odpověděla, že určitě. Co kdyby se mi udělalo nevolno. Když pak vycouvala z místnosti, kde v tuhle dobu neměla co dělat, zeptala se sousedka, s čím tam, tedy v lázních, jsem.

225

„V podstatě s ničím. Toto jsou lázně na pohybové ústrojí a mé ústrojí je celkem v pořádku. Tak jen nabírám sílu.“

Se zájmem si mne opět prohlédla, patrně s novou motivací. Nabírá sílu. Viděl jsem, jak v duchu vrtí hlavou.

V recepci mne překvapil Bidlo. Seděl ve fotelu, který v tuto dobu obsazovali staříci kouřící

před spaním své cigarety, protože vstupní hala byl jediný prostor, kde byli kuřáci trpěni.

„Copak, Oskare?“ oslovil jsem ho neurčitou otázkou. „Přihodilo se něco?“

„Nemáš nic proti procházce v parku?“

„Nemám, právě jsem zlikvidoval tvarohový koláč, ale za hodinu musím do bazénu, už si pro mne přišli, že jsem dneska něco zanedbal.“

„Mírný pohyb slouží zdraví. Alespoň se to říká a zhusta praktikuje.“

Tak jsme šli, já jsem čekal na to, co mi řekne, on neříkal nic. Začínalo to vypadat, že chce jenom holdovat zdravému pohybu za mého doprovodu.

„Máš zajímavou ženu,“ snažil jsem se ho povzbudit.

„Karla je silná osobnost,“ řekl a zase mlčel.

Doufal jsem, že si nechce stěžovat. To jsem však rychle vyloučil.

„No tak, Oskare, do toho,“ dloubl jsem ho loktem. „Čas utíká.“

„Ano,“ potvrdil mé pozorování. „Nevím, jestli dělám dobře, že tě obtěžuji.“

„Když ses jednou rozhodl, tak neváhej. Nebude to třeba k ničemu, ale tobě se uleví.“

„Jak to víš, že se mi uleví?“

„Nevím. Člověk se svěřuje proto, aby se s něčím pomohlo, a když se pomůže, tak se uleví. Uleví se i tehdy, když se věc zveřejní.“

„Jak můžeš vědět, že se něco má zveřejnit?“

Bože! Málem jsem to zvolal nahlas. Je to ale kus člověka. Pitomce, který se mi mihl v podvědomí, jsem zapudil. Něco mu dělá starost a starosti jsou něčeho ekvivalent. Jeho životní pohoda je něčím tísněna.

„Nemám žádné sourozence. Karla má bratra. Když ses tady objevil, najednou je tady někdo, kdo by mi měl být blízký.“

Díval jsem se na něj ze strany. To byl tedy objev, já jako blízký příbuzný. Kousek od něj tady žil bratr s mou matkou, jeho tetou. Věděl to? Věděl, protože jim poslal svatební

oznámení. Takže co tou řečí sledoval?

Pozoroval, jak ve vodě plave krabička od cigaret.

„Pojď, projdeme se parkem,“ vyzval jsem ho.

Nešli jsme dlouho, první volná lavička nás zajala.

226

Měl jsem nejasný pocit, že skutečnost, že jsem se tu objevil, v něm vyvolala podivné

zaujetí. Příbuzenské vztahy, jeskynní člověk k nim měl důvod. On však sotva. Když přehodil nohu přes nohu, všiml jsem si, že má každou ponožku jinou. Kdybych ho na to upozornil, pak by tahle citlivá povaha patrně zkolabovala.

„Chtěl jsi mi něco, kamaráde?“

Uvažoval nad tím oslovením a výzvou, kterou jsem vyslovil. V té otázce byl pokyn, aby neseděl a vyklopil to, co ho tísní. Uznal, že jsem nemohl planout příbuzenskými city. Kamarády se to v našem životě hemží, bratranců je v dnešní české společnosti obvykle málo.

„Nechtěl jsem nic konkrétního, jen jsem chtěl napravit dojem, který sis z té návštěvy odnesl.“

Dál koukal na smrk, který si hověl před námi a nedal se rušit jeho rozpaky. Abych mu trochu pomohl, rozhodil jsem rukama do stran a zatvářil se tak, jak se tváří člověk, který je nad věcí.

„Jaký dojem? Proboha, ty musíš být náramně citlivá povaha. Hlavní můj dojem je, že máš

pěknou ženu. To je všechno a myslím, že ji budeš moci porovnat s mou ženou, která, jak doufám, za mnou na týden přijede.“

„Měl bych se ti asi svěřit s tím, co mé svatbě předcházelo.“

„Proboha, proč? Vždycky něco něčemu předchází.“ Na důvěrná sdělení jsem nebyl zvědavý, zejména proto ne, že obvykle zavazují. Buď k účasti, k pomoci morální nebo hmotné, nebo vyzývají k jednání. Jenže si nedal říct, patrně proto, že ho to trápilo.

„První manžel mé ženy byl totiž zavražděn.“

„A sakra.“

„Našli ho s nožem v zádech.“ Nemusel se na mne dívat, mé expresívní zvolání mluvilo dost o překvapení, které jsem cítil.

„Podezírali tě?“

Neklidně poposedl.

„Jak by mohli? Ještě jsem se s Karlou neznal. Dodnes vraha nenašli. Značně to rozrušilo veřejnost, ale byla tu ještě jedna smrt, oběsil se tu mladý advokátní koncipient, který se se mnou a s jedním mým známým občas scházel.“

Musel jsem na to něco říct. Vražda a sebevražda. To hne lidem osrdím.

„Máš na tom nějak, třeba nepřímo, podíl?“

„Ne. Ale je to zlé, dva nebožtíci tak rychle za sebou. Policie to snad už uzavřela.“

„Nevím, jaké mají lhůty, ale pochybuji, že by se tak rychle s nebožtíkem tvé ženy smířili. To mají někde u ledu a čekají, až se něco nového ukáže. Tvou ženu to samozřejmě trápí.“

227

„Ne, nemluvíme o tom, ale vím, že na to občas myslí a to mi nedělá dobře.“

Se stromu se krouživým pohybem snášelo pírko. Lapil jsem ho obratně.

„Sojka? Určitě. V Praze jsou prý taky, ale žádnou jsem neviděl.“ Oba jsme teď koukali nahoru, buď uletěla, nebo pírko přinesl větřík, který se proplétal mezi stromy. Kolem se belhaly dvě stařeny, jedna měla vycházkovou hůl, druhá se držela dvou francouzských holí. Hlasitě si vypravovaly o radostech s redukční dietou.

„Mohl bych pro tebe něco udělat?“

„Netuším co. Snad jenom to, že k nám občas přijdeš a přineseš s sebou trochu čerstvého vzduchu.“

Bože, takhle mluví člověk, který se nedávno oženil a má za ženu takovou divoženku. Možná, že jsem někomu z nich křivdil. Přemýšlet se mi o tom nechtělo, i když jeho přání

mohlo mít všelijaké důvody.

„Přes to všechno, co člověka na světě potká, je tady určitě krásně. Zejména, když nemáš

žádné starosti, což je můj případ. Plánuji střídmý pohyb po okolí, možná, že se budu chodit koupat, snad i do lesa. Rostou už houby? Ještě ne? To je škoda.“

„Až koncem léta.“

„I bez hub je v lese krásně. Ovšem bez výletníků a Pražáků, kteří se tady cítí být doma.“

„Právem, nebo ne?“

„Všude v Čechách je našinec doma. Ale nějaké předplatné tady rodáci snad mají. To nemůžeš zapřít.“

„Jenom vědomí, že jsou zdejší. To ostatní našinci postrádají. Jejich –jsem tu doma-je příliš abstraktní.“

Ta řeč na mne byla abstraktní až příliš. Něco tím však myslel a mně se nechtělo o tom přemýšlet. Jsem tu doma, nejsem tu doma? Jsem doma v Praze, když jsem doma tady?

Nikoho tu už neznám, a přesto mne to sem táhne. Pardon. Mám plno spolužáků, pokud jsou ještě tady. Možná že potkám někde v parku stařečka, který mne proháněl po nějakých deklinacích. Což mne teď napadlo, a nevím už, o co šlo.

„No nic. Kdy se tedy sejdeme?“ obrátil jsem se na Oskara Bidla, profesora.

„Můžeš k nám denně zajít na kávu. Až se po obědě vyspíš. Moje žena bude ráda.“

Otázka je, jestli sis tím tak jistej, řekl jsem si v duchu. Ne tím, zda zajdu na kafe, ale že bude mladá paní jásat. No nic. Uvidíme.

Podíval jsem se ne hodinky. Bože, to tu spolu už sedíme takovou dobu?

228

„Jo. Ještě něco. Máš s sebou diář? Snad by sis mohl poznamenat nějaká nezbytná data, která lidé k prosté komunikaci potřebují.“ Nadiktoval jsem mu číslo svého telefonu a sám jsem si

napsal jejich. On mobil neměl, měla ho Karla. Ale číslo si pamatoval. Vstali jsme, protáhli jsme se v kříži, povytáhli jsme obočí rozhodnuti vrátit se do svých příbytků. On do domu na náměstí, já do lázeňské budovy. Říct už nebylo co.

„Jo,“ vyrazil ze sebe nespisovně. „Támhle kráčí ředitel. Protože ti to tu zařídil, musím mu ještě poděkovat.“

Neřekl, o jakého ředitele jde; že mi dotyčný zařídil zdejší pobyt, jsem pochopil z toho, jak se Bidlo tvářil. Zdejší profesoři jsou asi ke všem ředitelům shovívaví a v jednání s nimi pokorní. Bylo to však tak náhlé, že jsem se nestačil vybavit nějakým rozhodnutím. Mám dotyčnému políbit ruku nebo se mám hrdě odvrátit a říct, že to nemuselo bejt?

Rozložitý padesátník v letním lázeňském obleku. Růžová tvář, vlastně celá hlava byla růžová. To, že nebyla kryta vlasy, jí dodávalo přijatelného vzezření člověka laskavého. Díval se na mne s profesionálním zájmem. Něco jsem servilně blekotal. Tak končí, nebo snad probíhá veškerý můj styk s lékaři. Vidí do mne a vědí o mně to, co já sám o sobě nevím. Až

když se za mnou zavřou dveře ordinace, vím bezpečně, jak jsem se měl zachovat. Co jsem měl říct. Schodišťový efekt se tomu říká.

„Doufám, pane Svobodo, že se vám u nás bude líbit a že si odpočinete. K tomu tady přece jsme. Nebo ne?“

Bratranec Bidlo horlivě kýval hlavou.

„Běžte, ať nezmeškáte večeři, máte dneska roštěnou na houbách.“

Odešli spolu, oba mířili na náměstí. Díval jsem se za nimi, dokud nezmizeli v parku. Jak to říkal? Doufám, pane Svobodo, že se vám u nás bude líbit. Kde sebral toho Svobodu?

Taky jeden ze sklerotiků, a Bidlo ho neopravil. Konečně, rozdíl mezi Svobodou a Smetanou tvoří jen pár hlásek.

Taková setkání s jedním z místních ředitelů člověka mohou vyčerpat. Protože bylo za deset minut šest, už jsem nešel na pokoj a usadil jsem se v jídelně u svého stolu. No, ruce bych si mohl umýt. Na toaletě byly papírové ručníky, tekuté mýdlo a mírný průvan. Když jsem se vrátil ke stolu, už tam moje sousedka seděla.

„Prý jste se vyhnul procedurám. Všechno se tady ví. I to, co se neví.“

Zkoumal jsem její výraz tváře. Výraz byl zaujatý, tvář celkem milá. Léta jdou a jejich dusot je slyšet až do parku.

„Nejhorší je, že sotva si tady člověk zvykne, musí pryč. To je jako se vším.“

„Se vším? Chápu. Nic se nedá protahovat přes míru.“

229

„Já, například. Dlouho jsem se cítil jako mladík. Až mi to najednou začalo být trapné. Už

nejsi mladík, ale vkročil jsi do středních let, tak se podle toho chovej.“

„Měl jste si sednout s někým, kdo je vaším sousedem na pokoji.“

„To myslíte, kdo je ve vedlejším pokoji? Nemám ponětí. Jsem na pokoji sám a nikoho tady neznám. Mimo vás, ovšem.“

Servírka nám přinesla večeři a popřála dobrou chuť. Byla to už starší paní, které černá

sukně a bílá zástěra dodávaly diskrétního vzezření.

Roštěná byla měkká, houby četné a knedlíků málo. Alespoň pro mne. Jak to ta osoba poznala? Objevila se u mne s vozíkem, na kterém byla mísa knedlíků a omáčník.

„Kolik vám přidám?“ špitla decentně.

Neměl bych se přejídat, v lékařské zprávě něco takového stálo. Nechal jsem to oportunisticky na té černobíle oděné paní.

Sousedka se smála, když jsem odmítl moučník.

„Uměla byste uvařit něco podobného?“

Zvuk, který vydala, zněl nějak jako „pf“ a byl výrazem pohrdání, které nespravedlivě

mířilo na roštěnou.

„V tom případě si dovolím nediskrétní otázku, která by asi neměla být položena: Kolik má

váš manžel nad váhu?“ Omluvil jsem se dřív, než stačila odpovědět. „Nepřísluší mi mířit do tak důvěrných poloh.“

„Tady není nic důvěrného. Smutné je pouze to, že ty rozkoše těla mají své hranice,“ řekla a odložila lžičku na talířek, na němž měla šálek kávy.

„Já mám s touhle zátěží jít do bazénu. Zapomněl jsem na to jako na smrt.“

„No prostě mužský. Když ucítí vůni vepřové pečeně, jde za ní a nehledí vlevo ani vpravo.“

„Milá paní, jsou období v životě člověka, kdy dává přednost některým skutečnostem. Do třiceti to je láska. Co je potom, si umíte jistě představit. Člověku se to nevyhne. Starší pánové

preferují roštěnou na houbách.“

Dívala se na mne zkoumavě. Chvíli jsem její pohled opětoval, pak jsem se však omluvil a odešel. Před tou koupelí si musím lehnout. Neuvědomoval jsem si, jestli jsem se té paní

představil. Měl to udělat někdo za mne. Přece se mužský nevnucuje, alespoň podle Guta Jarkovského. Jenže kdo dneska ví něco o tomto arbitrovi společenského chování?

Nevím, jak je to v jiných lázních, ale počítám, že stejně jako tady. Pracovní prostor se nachází ve sklepě. Pod celou budovou se táhnou zařízení, kde se pečuje o zdraví lidí. To nebylo řečeno přesně, ale tady byly vany, masážní stoly, otevřené kóje s hadicemi, kde poskakoval člověk trýzněný střikem ledové vody. Když jsem šel kolem, tak neposkakoval.

230

Vše vyloženo bílými kachlíky. A vůně vody. Může voda vonět? Sotva. Ale tady něco vonělo. Asi to byla pára. Nelámal jsem si tím hlavu. Nesl jsem si osušku, plavky jsem měl na sobě, rezervní spodní prádlo a dobrou vůli se tady někde, kde byl bazén, půl hodiny vyřádit. Bazén byl za dveřmi, na nichž stálo, že je stačí otevřít a jsem na místě. Tomuhle říkají bazén? Větší koupací vana! Tak na dvě tempa.

„Máte zpoždění,“ řekla dívka, která tam na mne zřejmě čekala. „Támhle si odložte a hup do vody!“

Neochotně jsem se svlékl. Šaty, boty, košili a hodinky jsem dal na židli, která stála v koutě. Taky tu mohli mít kabinu. Jenže by se sem asi nevešla. Mimo dveře, kterými jsem vešel, tam byly ještě jedny, patrně vedly do hospodářské části sklepení.

„Plavky dolů,“ zaskřípala nevlídně.

„Já se koupu v plavkách,“ odsekl jsem a vlezl do vody.

„Pane, tady jste v lázních.“

„Toho jsem si všiml, už když jsem ten pobyt platil.“

Voda byla teplá, ne sice moc, ale dost na to, aby to nebylo nepříjemné. Nevěděla, co na to říct. Jestli mne chce z těch plavek vyndat, musí za mnou do vody. Prostě, přátelství jsme spolu nenavázali. Taky jsem jí mohl nabídnout, že jí to, co plavky skrývají, ochotně ukážu, ale to by asi bylo moc dobré vůle najednou.

„Podruhé půjdete do vody bez plavek, nebo do ní nepůjdete.“

„Kdo o tom rozhodne? Vy?“

Pustila zařízení, které na mne hnalo proud vody a dělalo dojem vlnobití. Teď se v tom dalo plavat. Napínal jsem svaly a s proudem jsem usilovně zápolil.

„To se mi líbí,“ zvolal jsem. Obrátil jsem se zpět a voda mne hnala na kraj bazénku. Nic neříkala, s něčím hýbala, patrně regulovala sílu proudu. Byla to dívčina asi dvacetiletá, z bílého

pláště jí koukaly dvě nohy, co taky jinak, a měla na hlavě žlutou čupřinu. Zhruba po patnácti minutách jsem toho měl skoro dost. Obracel jsem se na záda a nechával si vodu proudit přes hlavu.

„Tohle je lepší než v rybníku. Není tu bahno a plno řvoucích harantů.“

Dívala se na mne kriticky. Nedomníval jsem se, že bych se jí snad mohl líbit. Jako profesionálka by to ovšem mohla předstírat. Šlo přece o to, že lázně jsou soukromý podnik, kde záleží na zájmu pacientů a ten lze vyvolat různými prostředky. Mezi ně patří přece i zaujetí personálu na zisku. Nebo ne? Jenže tahle koukala jako bubák. Přece jsem snad měl ty plavky sundat, měla by se na co koukat.

Právě když jsem se obracel, někdo na ni od dveří něco křikl.

231

„Dejte na sebe pozor, jdu k telefonu.“

Tak tam se mnou byla proto, abych se neutopil.

Plavat proti proudu mne už unavovalo, proto jsem jednou vyrazil ostře proti vodě a pak jsem klidně splýval s ponořenou hlavou k druhé straně bazénu. Udělal jsem to dvakrát, když

mne dvě ruce chopily za krk. Ten někdo měl sílu jako býk. Musel klečet na kraji, a když jsem se chystal vynořit, abych nabral dech a otočil se proti proudu, chytil mne za krk a tlačil do vody. Zachvátila mne panika. Nevěděl jsem, co se to děje. Měl jsem v plicích málo vzduchu a nebyl jsem schopen myslet. Kopal jsem nohama a hrabal zoufale rukama. Přišlo mi na mysl, že to jsou chlapské ruce. Pak jsem však udělal to, co jsem udělat musel, abych se ubránil. Skrčil jsem se proti stěně bazénu a vzepřel se nohama. Když útočník nechtěl skončit se mnou ve vodě, musel mne pustit. Padl jsem na záda do vody, a když jsem se s námahou postavil na nohy, byl pryč.

Když jsem lezl ven, celý jsem se třásl.

„Proboha, co se vám stalo?“ přiběhla lázeňská a zřejmě jsem vypadal dost děsně. „Udělalo se vám špatně?“

Komu se v tu chvíli mělo udělat špatně, byla ona. Taky jí to došlo.

„Viděla jste někoho odtud odcházet?“

„Když jsem byla u telefonu? Ten jsem měla v recepci. Nikoho jsem neviděla. Co se stalo?“

Měl jsem štěstí, že mne útočník chytil zezadu, oba palce tiskly zadní stranu krku. V ostatních prstech neměl dost síly, takže mi stiskem nemohl ublížit. Ale mohl mne utopit. O

to mu asi šlo, pokud mu o to ovšem šlo, pokud mne nechtěl jenom zastrašit. Proč by mne však chtěl strašit?

„Někdo vám chtěl ublížit?“ zvolala zděšeně, když si prohlédla můj krk. Musel jsem tam mít červený pruh. „To nechápu, proč by vám tady kdo ubližoval?“

„Jsem rád, že nejsem sám, kdo to nechápe.“

„Nemám zavolat policajty? Nebo pana ředitele?“

Všiml jsem si, že mne utírá osuškou, kterou jsem si přinesl.

„Počkejte, já se utřu sám.“ Nestyděl jsem se sundat mokré plavky a navléci se do spodků. Sledovala to beze stopy nějakého zájmu, který jsem u ní před tím předpokládal. Byla by mne utřela i v rozkroku, kdybych ji o to požádal.

„Tak, co s tím uděláme?“ zeptal jsem se. „Doporučuji si to nechat pro sebe. Jestli mne chtěl někdo utopit, nepovedlo se mu to. Když to necháme být, pokusí se o to znovu. Proto radím, nemluvte o tom. Kdyby se to rozkřiklo, budete mít nepříjemnosti; odběhla jste k telefonu v době, kdy jsem byl v bazénu. Kdo vás volal?“

232

Bylo na ní vidět, že uvažuje o všech eventualitách, které ji napadly.

„To je právě to, že nikdo. Když jsem to vzala, nikdo u telefonu nebyl.“

„Takže šlo o promyšlenou akci. Ten někdo věděl, že tu budete se mnou, a odvolal vás k telefonu a pak se mne snažil utopit. Není to tak?“

„To je divný. Proč by vás topil? Přivezl jste si nějakýho nepřítele z Prahy. A pak, jak věděl, kdo jsem? Protože volal mé jméno. A byl to asi mužský. Alespoň podle paní

Volánové, která má službu v recepci.“

Záhada nad záhadu. Vypadá to, že si tady užiji. Jenže proč? Jsem tu první den a hned takové trable.

„Udržíte to pod jazykem?“ obrátil jsem se na dívku, která byla snad víc ustrašená než já. V jejím krátkém životě se dosud nic takového nestalo.

Potřeboval jsem se učesat, třeba i usušit vlasy. Podala mi fén a sama mi pak foukala do kštice.

„Zažila jste něco podobného?“

„Zažila. Venda Krupička mne vezl z tancova čky a narazil do sloupu. Chud ák umřel a já

byla dost potlučená. Jenže jsem nezažila, že by to někdo někomu chystal. Máte krk pěkně

červenej.“

„Vezmu si šátek a budu si hrát na lázeňského elegána. Měl jsem štěstí, že mne musel vzít palci v zátylku. Nemohl se pořádně zapřít. Proto soudím, že mne chtěl utopit a ne uškrtit.“

Hned mne však napadlo, že škrtit někoho ve vodě, no, nesmysl. Ve vodě jedině utopit.

„Já to však budu muset asi hlásit,“ řekla zkroušeně.

„Nechte to na mně. Já to všechno promyslím. Kdo ví, o co šlo. Ještě tu bude dneska někdo předstírat, že je vodník?“

„Dneska jste poslední. Měla tu být ještě paní Nádvorníková, ale není jí dohře. Tak vodu vypustím a vydesinfikuji to.“

„Ten člověk vyběhl těmito dveřmi. Dá se zjistit, kdo to tak mohl být?“

„Byla by to velká náhoda., že by si recepční někoho všimla, myslím někoho, kdo byl ještě

ve sklepě. Projdu to tu a řeknu vám. Mně snad nebude chtít ublížit.“

Bylo na ní vidět, že má strach. Její suverenita byla pryč. Byla tu vystrašená dívčina, která

přišla o iluze. Měla-li jaké.

ZDÁ SE MI být logické, že jsem tu noc nemohl usnout. Vymýšlel jsem důvody, proč by komu záleželo na mém bezživotí. Ať jsem to obracel na kteroukoliv stranu, vycházelo mi

233

jenom jedno: Někdo si mne s někým spletl. Po dlouhotrvajícím uvažování jsem dospěl k názoru, že si na to mohu odpovědět, když se podívám do knížky, kde byly záznamy o objednávce koupelí. Někdo tam musel být přede mnou a já, když jsem přijel týž den, kdy se akce konala, říkal jsem tomu v posteli akce!, jsem se tam dostal na poslední chvíli a pachatel se už nepřesvědčil, jestli v bazénu je ten pravý. Tak to muselo být. Bylo půl druhé v noci, když jsem se začal oblékat. Ale jak to té bábě vysvětlím, že kvůli tomu záznamu vstávám a otravuji? Musím přečkat do rána. Jestli tam bude zaškrtaný někdo jiný, bude třeba ho o tom uvědomit. Jde mu přece o život.

Určitě to tak je. Jsem v tom náhodou a tak jaképak obavy. Pachatel pozná omyl a mně dá

pokoj. Znamená to, že se věci musí chopit policie, musí najít příčiny toho zásahu, ty najde v životopise možné oběti. U mne by je nenašla. A ta blondýnka musí dostat do těla. Nesmí

opustit pracoviště a někomu tak ublížit. Co kdybych v té vodě zkolaboval? Co kdybych se nevzepřel nohama o hranu bazénu? No? Co by bylo? Stačil bych se utopit? Už by Libuše v Praze naříkala. Možná, že taky ne. Nejdřív by to museli policisti nějak zhodnotit a to asi chvíli trvá. Takže by Libuška ještě klidně spala a netušila by, že je z ní vdova. Málem jsem se litoval.

Spal jsem však dobře. Srdeční krajina neměla námitky, vzrušení jsem překonal a oknem mi spolu s komáry proudil do místnosti čerstvý vzduch. Umyl, oholil jsem se, patřičně se navoněl, Old Spice voní kouzelně, příjemně zejména ženám, je to vůně gentlemanů, kterou mnozí nahrazujeme nepřítomnost prosté, nenápadné elegance. Kravatu jsem si nevzal, košili jsem nahradil světle béžovým trikem s límečkem, světlé kalhoty doplnily měkké mokasíny z teletiny. Tlustá podrážka mi dávala stabilitu, kterou jsem snad ani nepotřeboval. Tak alespoň sebevědomí. To jistě.

První proceduru jsem měl až o půl deváté, tedy dost dlouho po snídani. V knížce, kterou jsem dostal, jsem měl na dnešek masáž na stole a nějaké cvičení. Moc toho nebylo. Když

nebudu ležet v bahně, budou mne týrat na stole. Doufal jsem, že to zvládne nějaká půvabná

dívka středních let.

„Je tady to děvče, co se mnou bylo včera v bazénu?“ zeptal jsem se v recepci.

„Ona s vámi byla v bazénu?“ divila se recepční. Statná to domorodka.

„Přesněji řečeno, stála vedle a honila mne z plavek. Tomu jsem odolal. Je tu někde?“

„Není tady, ale bude.“ Odpověď trochu skoupá, ale dostačující.

„Máte tady sešit, kde je rozpis obsazení bazénu?“ Možná, že tomu říkali jinak, ale pochopila, co mám na mysli.

234

Myslel jsem tohle. Nalistoval jsem včerejší den. No to je gól. Večer tam byl, ale jenom s mým jménem. Ani paní Nádvorníková tam nebyla. Takže žádný omyl. Ale soustředěný

útok na mou existenci.

Musel jsem vypadat dost zděšeně. Zhroutil se mi předpoklad, mohou-li se předpoklady hroutit. Proč ne? Možná, že by to někdo řekl jinak - mně se hroutil předpoklad. Odhad situace. Vypadá to, že se někomu budu muset svěřit.

Tak jsem se alespoň ještě zeptal na jméno lázeňské, která tam se mnou byla.

„To je Mařenka Kapustová. Má odborné vzdělání, vůbec všechny dívky, které s vámi budou pracovat, jsou profesionálně zdatné, odborně školené. Nemůžete si stěžovat. Byla tu do večera, přijde v poledne.“

Co jsem měl říct? Vycenil jsem zuby, jak jsem viděl v televizních filmech, a řekl, že je všechno v pořádku, je to milá holka a já se těším na další spolupráci s ní. Asi jsem toho řekl víc, než bylo třeba, protože se na mne podezřele zadívala.

Má sousedka už seděla za stolem, měla na sobě župan a ručník v kabele, kterou pověsila na židli.

„Je mi líto, že nás nikdo nepředstavil,“ řekl jsem, sotva jsem usedl. „Nejsem si jistý, zda s tím mám začít, měl to zařídit nějaký referent, který dbá o společenský život.“

Natáhla ke mně ruku a řekla nějaké příjmení. Hned jsem ho zapomněl, moje si ovšem zapamatovat musela, protože jsem ho řekl zřetelně a dost hlasitě.

„Nebudeme z toho dělat vědu, co myslíte?“

Myslel jsem shodně. Tři neděle utečou a co v paměti zůstane? Postupně blednoucí otisk lidské osobnosti? Lidé se míjejí a nic o sobě nevědí. Tak proč si tím lámat hlavu?

Byl jsem z těch nočních událostí dost špatný, proto jsem byl ochotný si hlavu lámat. Ale

ono to přejde.

Mazal jsem si žemle máslem a marmeládou, já bych s tím infarktem máslo neměl dostat. Nejistě jsem se rozhlédl. Bude tady jistě chodit dietní sestra, tak jí to řeknu, pro jednou se nic neděje. Doma jsem to také s dietou nepřeháněl. Ovšem špekáčky jsem odmítal, což mne mrzelo.

„Jdete do bahna? Zdejší zásoby rašeliny dostávají jistě dost zabrat. Nebo se to recykluje?“

„Určitě. Nic se nevyhodí. Někde to nechají vyschnout a pak se to vrátí do půdy. Rašelina je statek, kterým se nemá mrhat.“

„Kolikrát vás do toho už namočili?“

„Dvakrát. Zatím však na sobě nic necítím. Myslím změnu. Jenom mne udivuje, že jednou, kdo ví kdy, bude z mého potu, který jsem v tom bahně zanechala, týt nějaká borovice.“

235

„Nemám potuchy, promiňte mi mou nevzdělanost, kdy ta zdejší rašelina vznikla. V procesech, které probíhaly na tváři matičky Země jde jistě o zanedbatelný čas. Vy mluvíte o svém podílu na budoucích dějích. To je zvláštní. Co je pro vás podstatné, je pro matičku Zemi naprosto zanedbatelné. Támhle na okně vidím mouchu. Vidím ji jenom já a jinak nikdo. Tak je to s námi. Alespoň vůči Vesmíru. Nikdo si ničeho nevšimne, na nic to nemá vliv. Jenom ta moucha má nějaký spontánně probíhající záměr. Hledá cestu na vzduch. Jsme jenom kapka rosy, která má vliv jenom na sebe samu.“

„Bože,“ vzdychla sousedka. „Co je to s vámi? Samozřejmě, že vás neznám a možná, že píšete básně nebo tak něco. Nestalo se vám cosi, co se tak složitě dere ven? Kapka rosy“

Vrtěla pochybovačně hlavou a starostlivě si mne prohlížela.

„Jak tu budete dlouho?“

Otázka nebyla příliš taktní. Konec konců u nás v Čechách si teprve na elementární takt musíme zvykat. To jsem věděl dávno a taky jsem na to hřešil, že se k sobě navzájem chováme jako burani. Snad to má příčinu v soudružských časech, kdy vzájemná rovnost popírala to, čemu estéti říkají slušné chování, ohledy na osobnost druhého člověka. Ono „já

pán, ty pán“ mělo různé varianty a pořád to zasahuje do našeho života.

„Ještě tři neděle,“ odpověděla zaraženě. Patrně si moji neomalenost uvědomovala a nevěděla, jak ji zrušit.

„Myslím, že vydržíte-li se mnou u tohoto stolu, budete mít možnost poznat mne i z té lepší

stránky.“

Teď se tvářila zmateně. Mohla říct, že pochybuje, zda bude mít zájem mne tak dalece poznávat. Mohla říct, že dnes bude jistě hezky a ona že toho využije, aniž by blíže objasnila jak, mohla říct leccos a já bych to musel vzít na vědomí. Místo toho se podívala na hodinky a řekla, že je tak akorát čas dojít včas na proceduru. Před tím se musí ještě osprchovat. Popřál jsem jí příjemný den, a když odcházela, zmobilizoval jsem zbytky své galantnosti a povstal jsem. Snad ji to udivilo, snad ne. Nedala na sobě nic znát.

Poučení: Než vlezeš na masážní stůl, koukej se pod sprchou vydrbat. Když jsem po snídani vstával, všiml jsem si, že nechala na židli šátek. Seděla si na něm. Zadeček jako úschovna. Zřejmě dost nespolehlivá. Vzal jsem ho a odnesl do recepce. Jenže jsem nevěděl, jak se ona dáma jmenuje.

„Sedí se mnou u stolu.“

„To bude paní Skaláková. Určitě. Pověsím ho k jejímu klíči. Určitě se neztratí. Nebo jí ho chcete odevzdat sám?“ Recepční nasadila úsměv, který mi připadal jak úsměv kuplířky.

236

„Ne, to nemám v úmyslu. Asi bych ho taky někde ztratil.“ Pozoroval jsem, jak se snaží

pověsit šátek na háček, na kterém už visel klíč od pokoje. Kroužek klíče šátek podržel. Rád bych se od recepční něco dozvěděl, ale nevěděl jsem přesně co a hlavně jak to udělat, abych nevzbudil podezření. Ten někdo přece musel jít kolem ní. Byly tu dveře, kterými ona zlotřilá osoba musela vycházet.

Recepční byla poměrně mladá, tak dvě tři děti podle mírného odhadu, a hlavně nastoupila ráno a večer byla jistě doma.

„Bude se vám to zdát divné, ale kam vedou tyhle dveře?“

„Jste zvídavá osoba. Ale nemáme co tajit. To je část budovy, kam nikdy nevkročíte. Tam je sklep a skladiště.“

„Já jsem si myslel, že ve sklepě jsou masážní stoly a to všechno zařízení na mučení lidí,“

dělal jsem udiveného. Taky jsem se divil a najednou jsem si byl jistý, že toho člověka nelze vypátrat.

Mírně se usmívala a někomu, kdo šel kolem, podala noviny.

„Sklep je samozřejmě pod těmi sály, o kterých víte a mluvíte. Ty jsou v suterénu.“

„Takže udělám dobře, když o nich budu vědět, ale nebudu o nich mluvit. To jste měla na mysli?“

Zadívala se na mne soustředěně. Asi jsem to přehnal. V mém výrazu objevila něco, o čem jsem nevěděl a co jí neudělalo radost.

„Omluvte mne, prosím,“ řekla a začala listovat v nějaké knize, co vypadala jako kniha návštěv.

Tady jsem to měl definitivně rozlité. Pohled na hodinky mne ujistil, že mám ještě patnáct minut času. Vrátil jsem se na pokoj. Podle všech pravidel detektivních románů bych tam měl zastihnout pokojskou vybavenou lstivým pohledem. Našel jsem uklizený pokoj, všechno na svém místě, pyžamo složené v nohách lůžka. Sedl jsem si na židli a koukal z okna. Auto bylo tam, kde jsem ho zanechal, opuštěné si zvykalo na zdejší slunce, trpělivě na usedající prach. Možná že ho i nějaký ten racek pozdraví. Racky jsem viděl kroužit nad lukami. Proč právě

tam, proč nebyli někde nad vodami? Rozhodl jsem se jim závidět, vidí všechno z nadhledu, ale pak jsem si rozumně přiznal, že takové úvahy se hodí ke zjitřené mysli pubertální dívčiny. Závidět rackům.

Vzal jsem si osušku, tepláky a župan, Libuše mi ho koupila když jsem byl podruhé na Bulovce; připadal jsem si v něm jako páprda páprdovič a šel na masáž. Jeden stůl byl obsazený a chlap jako střízlík tam oplácával jakéhosi tlouštíka. Předstíral, že mu dává zabrat, ale tlouštík byl patrně odolný a sotva to cítil. To byl samozřejmě můj dohad

237

na základě porovnání těch dvou korpusů. Vedle byl volný stůl a u něj čekala masérka. Měla rozlehlou figuru, jakou bych u masérky očekával.

„Lehněte si na záda.“

Lehl jsem si na záda a odevzdal jsem se její péči.. Vzala mou osušku a položila mi ji na střed těla. Kvitoval jsem to s tichým souhlasem. Namydlila mne, aby se jí lépe pracovalo a dala se do toho. Začala pravou paží.

Chvíli pracovala mlčky, pak mne však začala poučovat: „Tady máte sval deltový,“ hnětla mi rameno. „Trojhlavý sval pažní a dvojhlavý sval pažní. Pod loktem jsou natahovače ruky a prstů.“

„Nikdy jsem je jmenovat neslyšel,“ řekl jsem, abych jí udělal radost.

„Taky tu máte ohýbače ruky a prstů.“

„To se mám, že je mám. Na hlavě mám taky nějaké svaly?“

„Tohle,“ vzala mne za krk, „je zdvihač hlavy. Ty na hlavě klidně vypustíme. Na žvýkací

svaly jsem ještě nikomu nesahala. Zato prsním svalům dáme co jim patří. Ale nejdřív uděláme paže.“

Tak to šlo dál a dál, jak postupovala po mém těle jsem se dovídal, že mám třeba sval krejčovský, kdo ví, proč se jmenuje právě tak. Možná, že čekala na moji otázku, já jsem se však neozval a ona přestala se svou osvětovou činností.

Sledoval jsem sousední stůl. Tlouštík, odhadem sto padesát kilo živé váhy, hekal střídmě.

„Hele, pane Kukačka, nepřehánějte to. Nebudu moct celý odpoledne na nohy. Člověk by to do něj neřek, je jak za groš kudla, ale sílu má, nedej bože, aby vás dostal do prádla. To byste si užil.“

Tím se obracel na mne.

Masér Kukačka se obrátil ke mně a řekl, že to dotyčný říká proto, aby mu udělal radost.

„Kdybych se měl dostat ke svalům, musel bych ho přejíždět traktorem.“

Zřejmě se znali, jinak by si tak otevřenou řeč mohl sotva dovolit. Uvažoval jsem, jak se dotyčnému při těch rozměrech leží na břiše. Taky jsem se zeptal. To vyvolalo smích masérky, a jak jsem si všiml, nějak podezřele jí jiskřilo v očích.

„Ta ženská taky hned myslí na všechno. To víte, že se mi leží blbě a proto si musím umět poradit. Umím si poradit. Jau! tohle bolelo.“

„Přeháníte. Tohle dělám pořád a nikdy jste nenaříkal. Tahle oblast potřebuje provětrat.“

Provětrat. Snad to nemyslel doslova.

„Kdy jedete do Budějovic?“ zeptal se tlouštík.

„Pozítří. Potřebujete něco?“

238

Bylo vidět, že pacienti mají přehled i o soukromí zdejšího personálu.

„Něco mi tam koupíte. Pod Černou věží je takovej obchod, nedá vám to práci a já bych tam kvůli tomu musel jet. Uděláte mi to?“

„Když se teď obrátíte na záda, tak udělám.“

S hekáním se tlouštík obrátil na záda.

„Vy už tady pomalu končíte, co?“ zeptal jsem se.

„Já? Já jsem místní a chodím sem jen tak pro legraci, abych byl ve formě. Tady se vydovádím a je dobře.“

„Cítíte, že to s vámi něco udělalo?“

„Jako tahle masáž? To víte že jo. Při mém zaměstnání, kdy člověk sedí a sedí, dokud něco vysedí, je to jako polaskání velbloudem.“

Mohl jsem ho ujistit, že s velbloudy nemám zkušenost, ale raději jsem se věnoval svému tělu. Platonicky, zjišťoval jsem, co kde mám za sval a jak je už v tomhle věku sešlý.

„Vy taky nechodíte nikam cvičit, co?“ .

Nechtěl jsem jí říct, že jí do toho nic není, i když jsem to měl na jazyku, a jen jsem mlčky souhlasil.

Zeptal jsem se: „Vy pracujete na směny, nebo jenom dopoledne?“ Ani jsem o té otázce neuvažoval, jenom jsem doufal, že mi rozumí.

„Osm hodin dopoledne. To pak nevím, co s rukama. Hostů tady naštěstí není tolik, abychom museli dělat ještě večer.“

„Kdybyste chtěl noční směnu, musel byste si připlatit.“ Tlouštík se smál, až hýkal.

„Pojišťovna vám na to nic nepřidá. Všechno je v osobní režii.“

„Ale pane Římane, vaše vtipy jsou někdy sotva k smíchu.“ Tvářila se dotčeně, ale Říman s Kukačkou dělali, že si rozumějí, a masérův smích zanikal v razantní fackovací pasáži, kterou zřejmě končil s prací na Římanově břiše. Facky to nebyly, masér zákazníka nemůže fackovat, ale pleskalo to obstojně.

„Dorazíme to,“ pomohl Kukačka tlouštíkovi na nohy a ten přešel k boxu se sprchou. Věděl, co ho čeká, přesto poskakoval jako čertík. Proudy studené a teplé vody mu masírovaly tučné

tělo.

„To já taky?“

„Ovšem, skotský střik je perfektní, budete vidět, jak vám udělá dobře. Těšit se na to budete celý den.“

„To vám zjitří smysly, krev vám bude v těle lítat jako splašená a budete se cítit jako mladík.“ Říman se utíral a proceduru končil patrně upřímnou agitací.

239

„To jsem tedy zvědav,“ řekl jsem s mírnou skepsí. Ležel jsem však už na břiše, takže jsem odcházejícímu nemohl pokynout na pozdrav.

„To je nějaká místní rarita?“ Už jsme byli s masérkou sami. Za dveřmi někdo rozmlouval, Kukačka tam patrně přemlouval dalšího pacienta k návštěvě svého mučícího zařízení.

„To je tajemník, pravá ruka starosty. Ale vy ho potřebovat nebudete, protože se tady jenom mihnete a zase pryč. Vy jste z Prahy, jestli se nepletu.“

„V tom máte pravdu a já mám zase pravdu v tom, že takhle s mým tělem ještě nikdo nezacházel. Váš manžel je svým způsobem šťastný člověk.“

„Myslíte?“ smála se a mne napadlo něco o kovářově kobyle.

S jistými obavami jsem čekal na finský střik, myslím, že tomu tak nějak říkala, kdy do mne bude bušit proudy studené a teplé vody. I to jsem přečkal, jen mi vadilo, když se, patrně

omylem, strefila do mého rozkroku.

Když jsem se oblékal, nahlédla do papírů a řekla, že se pozítří těší na opakování. „Zítra máte tělocvik; vidím, že vám naordinovali málo procedur. Není v tom nějaký záměr?“

„To je proto, abych měl víc času na procházky a tak podobně.“

„Hlavně na tak podobně, myslím.“

Když jsem šel kolem recepce ke schodišti do patra, kde bydleli pacienti, stál tam Říman a klábosil s recepční.

„Tak vida, máte to za sebou. Nic zlého, nebo vám nějak ubližovala? Myslím, že ne. Tady si pacienty pěstují, protože živý pacient je věrný pacient. Masáž člověka vzpruží. Měl byste si jít lehnout alespoň na půl hodiny. Já ale musím do rachoty, bohužel.“

Povinnost recepční byla smát se, i když na té řeči nic k smíchu nebylo. Smích přešel do společenského úsměvu, který si patrně všechny zdejší pracovnice povinně nacvičili a někdo je z toho zkoušel.

„Někdy vás navštívím, nemáte-li nic proti tomu,“ řekl jsem, aniž jsem to myslel upřímně.

„Naopak, naopak, My tady jsem společenští lidé a máme zájem, aby na nás návštěvníci vzpomínali v dobrém. Mám tam nenačatou flašku vizoura, společně ji otevřeme. Za starejch časů dávali indiáni kolovat dýmku míru, u nás koluje flaška. Jiná doba, jiné mravy.“ Zmocnil se mé ruky a zdatně s ní lomcoval.

Musel jsem si přiznat, že se mi do patra šlo dost ztěžka. Osvěžující masáž měla jakési ne zcela příjemné následky. Vlekl jsem nohy a v pokoji jsem se rychle svlékl, ani jsem si nevzal

pyžamo a vlezl pod pokrývku. Možná že bych ten nápor únavy rozchodil, ale v posteli ho příjemně rozležím. A pak nebudu moci vylézt, napadlo mne.

240

Převaloval jsem se z boku na bok, ze zad na břicho, protahoval jsem údy a ve všech polohách jsem si uvědomoval, že je na světě dobře. Zejména člověku lázeňskému. Když jsem se chystal propadnout se do nevědomí, probral mne telefon. Pohled na displej mi řekl, že volá Anna.

Anna. Sousedka z horního patra, matka dvou nezbedných dvojčat, taky malířka a osoba nějak závislá. Nepřipouštěl jsem si míru její závislosti zejména proto, že mi mohla komplikovat život. Byla přítelkyní mé ženy, vlastně se do toho jaksi sama vnutila, a to byla potíž. Když to nezmáčknu, budu mít na přístroji nepřijatý hovor a povinnost ho za chvíli přijmout.

„Co se, proboha, děje?“ zvolal jsem, aniž bych ji dříve oslovil.

„Nic, co by stálo za řeč. Jen mne napadlo, jestli ses tam neztratil na tom kraji

Hercynského lesa.“

„Les jsem zatím neviděl, ani z dálky. Tím méně ten, jak jsi ho nazvala? To máš z nějaké

patrně vzdělávací literatury.“

„Barbare. Co děláš?“

„Právě jsem se chystal usnout a tys mne přiměla být trochu bdělý. Abych se vyhnul dotazům, vrátil jsem se z masérčina stolu a jsem celý rozlámaný.“

„Byla ta masérka mladá?“

„Asi jako ty. Jen měla zápasnickou postavu. Máš nějaké přání?“

„Libuše ti oznámila, že tam přijedeme, abychom tě uchránily náporu masérek vybavených zápasnickou postavou. Z toho plyne, že nám musíš sehnat ubytování celkem pro čtyři osoby a jednoho psa.“

Nechtěl jsem být nespolečenský, proto jsem zavyl jen tak zkusmo do polštáře.

„Děvčata mohou spát spolu a pes pod postelí. Takže tři lůžka. Nemáš náhodou ve voze lůžkovou úpravu?“

„Myslíš, že bych mohla s holkama spát v autě?“

„Nemyslím. Vím jenom, že tuhle dobu je to tady beznadějně plné. Ubytovací kapacity zcela naplní cizinci, kteří si to včas zajistili. Nejezděte proto dřív, než vám dám vědět. Bude to ještě tenhle týden.“

„Jinak by to samozřejmě nemělo cenu.“

Pokud by sem jeli kvůli mně, samozřejmě.

Na koho se obrátím? Je tu nějaké turistické centrum, to je všude, kde jsou lázně, ale to je zbytečné snažení. Je tu navíc bratranec a pak tajemník. Třílůžkový pokoj v lázeňském městě

a jedna noc, nechtěl jsem to vidět. Nad tou sumou by se mi vratké nohy musely podlomit.

241

„Jinak co?“

„Co jinak? Jinak nic. Právě jsem s tím vším začal, nemám žádné dojmy, které by stály za zveřejnění.“ Nebyla to pravda, ale copak se může člověk se vším svěřovat? „Opatrujte se,“

málem jsem řekl, a mějte se rádi, to pod vlivem nějaké vlezlé rozhlasové redaktorky, „a počkejte, až zavolám.“

U oběda jsem se dozvěděl, že jsem ráno vynechal cvičení. Bože, jsem já to člověk. To abych taky na všechno myslel. Nějak to vynahradím delší odpolední procházkou. Cvičit jsem měl před snídaní?

„Kolik vás tam chodí? Nebo to je individuální záležitost?“

„Šest. Muži i ženy společně.“

„Představuji si, jaká by to byla nádhera, kdybychom mohli cvičit spolu.“

„Myslíte sami dva?“ výraz ve tváři měla paní Skaláková zaujatý.

Co jsem na to měl říct? Cítil jsem se provinile. Za těchto nebo podobných okolností

obvykle plácnu nějakou pitomost.

„Musíte mi to prominout,“ řekl jsem schlíple.

„Rozumím. Už jsem taky pár mužských poznala, mnohé na vlastní kůži.“ Neřekla, co tím rozumí, já jsem však rozuměl. „To byste ani nebyl chlap, abyste na to nemyslel.“

„Mluvíte v hádankách. Já se dokonce ani myslet neodvažuji. Na to už vůbec ne.“

Byla to ještě společenská konverzace?

„Co budete dělat po obědě?“ Otázka zněla nevinně, taky jsem ji tak chápal.

„Odpoledne vykonám návštěvu ve městě, kde mám příbuzné. Bratranec je profesorem na zdejším gymnáziu.“

„Vzdělanec. Konverzace na úrovni.“

„Nebuďte špičatá. Konverzace mezi bratranci je vždy na jisté úrovni, přičemž ji nikdo neměří nějakými přijatými měřítky.“

Kdybych mohl na dálku políbit Annu, teď bych to ochotně udělal.

„Právě končím s moučníkem,“ řekl jsem na otázku, co dělám. „Pak se půjdu poptat po tom pokoji.“ To jsem odpovídal Libuši, která se mezitím dovolala.

Sousedka odvrátila hlavu dávajíc najevo, že neposlouchá. Musel jsem podat referát o stavu vody na zdejších tocích, o stálosti zdejšího počasí a o tom, že v lesích mimo komáry není nic, co by stálo za námahu tam docházet. Snad ještě lesní vzduch stojí za pozornost.

„Máte starostlivou manželku,“ řekla sousedka a chystala se k odchodu.

„Manželku? Ovšem. Manželku mám starostlivou.“

242

Ještě bych měl připomenout, že mám taky sousedku z pátého patra, která se během roku stala postupně součástí naší rodiny. Jak vypudila manžela? Poměrně snadno. Kdosi se nachomýtl k obvyklé fackovací scéně. Něco měl doručit, možná balíček či co, a slyšel nářek a hluk útočícího manžela. Neváhal, zazvonil a viděl zakrvavenou adresátku. Zabouchl dveře a nemeškal, zavolal na linku, nevím jakou, ale byli tam coby dup. No a od té doby byl nahoře pokoj. Já a moje Libuška jsme měli něco jako dvě neteřinky, právě absolventky první třídy, snad se pořád říká základní školy.

Pokud o tom bude paní Skaláková přemýšlet, zda je má manželka starostlivá, ať má co dělat. Ale pochyboval jsem, že jí to stojí za to.

Když jsem došel k Bidlovi, právě obědvali.

„Hrome, to jsem zvoral. Omluvte mne. Nemohl jsem se dočkat, až vám řeknu jednu novinu, která mi leží na srdci. Ale jezte, nedejte se rušit. Já se budu koukat z okna, tam je pořád co vidět.“

Oskar, který mi otevřel dveře, si nebyl jistý, co má dělat. Musel jsem ho ujistit, že bude-li váhat, oběd mu vystydne a studená ryba to už není ono.

„U nás se obědvá vždycky takhle pozdě, protože můj muž chodí ze školy v době, kdy jsou lidé obvykle po obědě. Nějak jsme si na to zvykli.“ Carmen-Karla měla snahu vysvětlit, co vysvětlovat nebylo třeba.

Pak jsem jim to řekl a sledoval, jak zděšeně zírají. Dívali se mi na krk a vypadali jako někdo, kdo nechce věřit, že by to bylo možné.

„Na krku nic nemáš,“ zmohl se Bidlo na konstatování.

„Což samozřejmě neznamená, že mne někdo za ten krk nedržel a netlačil pod vodu.“

„Ale kdo a hlavně proč?“

„Mne teď zajímá, co s tím mám dělat.“ Když si neodpovím, budu žít, alespoň po dobu zdejšího pobytu, v nejistotě. Nejistota, že se to někomu může podruhé podařit, je horší, než

nějaká ta modřina na krku. Ten někdo neměl tvář, měl jen dvě ruce zvyklé držet lidi za krk. Utábořili jsme se u konferenčního stolku v koutě pokoje. Karla si mne starostlivě měřila, ale situaci odlehčila tím, že uvařila kávu. No, pít bych ji neměl, ale taky bych se neměl nechat škrtit.

„Tos tady byl včera první den! Znamená to něco?“

„Počkej, Oskare. První den jsem tě šel navštívit, jinak jsem nevytáhl paty z budovy.“

„A pak jsme k večeru seděli v parku,“ přidal informaci.

„Myslíš, že to něco znamená?“

243

„Asi ne. Co by mohlo znamenat, že jste navštívil svého bratrance,“ řekla Karla. „Ovšem kdo všechno ví, že je Oskar vaším bratrancem?“

„Nikdo,“ řekl jsem rázně. „Kdo si toho všiml, že jsem se setkal s profesorem Bidlem, tedy s vaším manželem, netuší o našem příbuzenském poměru.“

„Takže vy máte s mým mužem poměr,“ vyprskla Karla.

Bidlo zavrtěl nesouhlasně hlavou. Usuzoval, shodně se mnou, že tady je něco, co zlehčovat se nehodí.

„Pátrám ve své minulosti, možná že tady něco je, co stojí za pozornost. Nic mimořádného mne však nevzrušuje. Nebyl jsem tu dvacet let. Pokud jsem jel za matkou, tak nikdy až sem. Školní budova mi připomíná leccos, ale abych sem za tím jezdil? Mé lásky jsou pomalu odkvétající matróny. Pokud na mne některá pamatuje, tak s bušícím srdcem, ale rozhodně si nenajala chasníka, který by mne ochotně utopil.“

Smáli jsme se. Já těm matrónám, čemu oni dva, jsem nezjišťoval.

„Má fantazie mi napovídá: Z Prahy přijel nějaký vyšetřovatel, usídlil se v lázních a začal hledat, kde to všechno začalo a pokračuje. Snažili se tě odradit od šetření; z toho plyne, že tu je něco, co stojí za pátrání.“

„Máš tedy fantazii, kamaráde. Myslím, že na tom něco může být. Jenže co? Kde co začalo, kde co pokračuje? Musíme toho člověka nechat, aby se ještě pokusil o něco podobného.“

„A ono se mu to může povést. Nesmysl. Ať se starají policajti. Za co si je platíme? Aby nás ochránili před zlem, kterého je tu asi pořád dost.“ Řekl jsem to jako znalec.

„Karličko, myslíš to dobře. Jenže tady je dobrá rada drahá. Alespoň já ji nejsem schopen poskytnout. Pokud se na mne ovšem někdo s žádostí o radu obrátí.“ Oskar Bidlo se držel za hlavu.

„Je třeba umýt nádobí,“ zhodnotila situaci Karla.

Tak se stalo.

„Uvažuji,“ řekl jsem po chvíli, kdy se mi zdálo, že je na čase, abych něco podnětného řekl,

„zda tady není něco z mé studentské minulosti. Něco, co by stálo za řeč. Mimo nějakou tu zhrzenou lásku si na nic nevzpomínám.“

„Každá už má kupu dětí a na vás sotva vzpomíná. Nechci se dotknout vaší ješitnosti, protože se určitě mnohá v noci vzbudí a objímá polštář, ale přece na vás nebude posílat loupežníka.”

„Nežertuj, Karličko,“ ohradil se mírně bratranec Bidlo. „Kdo ví, o co jde. Nějak to musí

souviset s tou neobjasněnou záležitostí. Proč zemřel tvůj, pan, no“

244

„Nestyď se. Můj první muž. No? Proč zemřel? Jestli je tu nějaká souvislost mezi tím, co se událo víc jak před rokem a touhle patálií, která postihla tvého bratrance, tak bych si dovolila pochybovat. Někdo bude v sobě rok tutlat nějaké vášně a vylije si je na člověku, kterého viděl poprvé a ještě teprve půl dne. Nesmysl, nesmysl. Bude to nějaký podváděný manžel, který

tady shodou okolností pobývá, nechává si masírovat tělo a chopil se první příležitosti.“

„Podtrženo, podepsáno. A je to, jaképak problémy. Projděme seznam ubytovaných, myslím hostů a máme ho. Smůla je jen v tom, že já nemám o svých minulých záskocích přehled.“

Vložil jsem do té věty tolik ironie, kolik se jí tam vešlo.

Bratranec Bidlo zvedl oči ke stropu. S touhle vizáží mohl dělat velebníčka, tak hojně

v české literatuře zesměšňovaného. Měl na sobě černý rolák a tmavé kalhoty, takže mu chyběl jenom kolárek. I Karla měla podobnou ústroj. Černý rolák přesně obepínal její postavu, tedy její horní část, takže se bylo na co dívat, což se v případě bratrance Bidla nedalo říct.

„Nu co, nechme to odpočívat. Snad se to nějak vyklube. Potřebuji však získat radu.“ Věta za všechny peníze. Češtinář Bidlo musel protáhnout líce.

„Volala mi žena, abych jim tady sehnal nějaký pokoj, pokoj pro čtyři osoby.“

„Tvoje žena chtěla pokoj pro čtyři osoby?“ Divil se zbytečně, neznal podrobnosti. Psa jsem zamlčel.

„No jo, tak nějak. Musím obejít zdejší hotely, doufám, že budu obcházet zbytečně. V plné

sezóně něco sháněj. To měly zamlouvat na jaře. Chápu, ale pro dobrou vůli a klid svědomí

s tím hned začnu. Ještě dneska, až trochu povolí to vedro.“

„Už nemáte dneska žádnou proceduru?“ zeptala se Karla.

Bylo zřejmé, že na odpovědi netrvá. Kdybych ji měl, neseděl bych u nich a neklábosil o marnosti světa.

„Má to svoji příznivou stránku. Ušetřím plno peněz a skutečně si odpočinu. Pokud mne ovšem nebude nikdo topit, či jinak usilovat o můj život.“ Vstal jsem odhodlán se rozloučit. Snažili se mi v tom zabránit, ale protože to nedělali nijak usilovně, setrval jsem na svém rozhodnutí jít si lehnout do své měkké postele.

Zvláštní je, uvažoval jsem cestou, že se nedivili, proč sháním pokoj pro dvě ženy a dvě

děti. Člověk má obvykle ženu jednu. Ale odmítl jsem lámat si hlavu hloupostmi. Jsou to lidé

přiměřeně kultivovaní, strkat prsty do cizího soukromí se nehodí. To je jako ptát se na to, jak zemřel něčí manžel, když je už dávno po smrti a nástupce se má čile k světu. Jak se může mít Bidlo čile k světu, odfrkl jsem si. Pak jsem to vzal zpátky, protože člověk nikdy neví. Spal jsem jako dřevo, po delší době mi to vyloženě dělalo dobře. Spal jsem za zamčenými dveřmi, co kdyby se někdo rozhodl mne ve spánku navštívit. Ovšem mohla by to být paní, jak

245

se jmenovala? Nikdy jsem v lázních nebyl, ale četl jsem o poměrech, které tam panují. Lázeňský host má svoji mentalitu. Oblíbené téma humoristů. Host vzdálený svému prostředí, které ho svazuje, nutí podřídit se zvyklostem místa, myslím rodiny, společnosti přátel a známých. Tady nic takového neplatí. Tady záleží na výbavě, kterou si s sebou přiveze. Proto ty dvě ženské chtějí sem za mnou přijet, protože nevěří v pevnost, sakra čeho? V pevnost závazků, v pevnost charakteru?

Co by se stalo, kdybych požádal paní Skalákovou, aby mne provedla, mne Pražáka, po okolí? Má pevnou figuru, krok rozhodný a energický, vypadá na učitelku tělesné výchovy. Proč ne? No, raději budu spát a vstanu až na svačinu. Stalo se.

Paní Skaláková přišla na svačinu v županu a s mokrou hlavou.

„Proč vám nepůjčila fén, nebo koupací čepici?“ zeptal jsem se a v otázce nebylo stopa taktu, s nímž jsem měl mokrou hlavu přehlédnout.

„To byste toho na chlapech chtěl příliš mnoho,“ odsekla a sáhla si na hlavu. „Dělá vám moje hlava nějaké potíže?“

„Omlouvám se, ale myslel jsem to dobře. Mně včera dokonce vlasy sama fénovala.“

„Mužští mají své přednosti.“

Chvíli jsem ji mlčky pozoroval. Něco mi tu nehrálo.

„Taky vás honila z plavek?“ zeptal jsem se konečně.

„Nikdo mne z plavek nehonil, svlékla jsem se sama. Jestli na mne nějaký chlap čučí, mne nedojme.“ Upíjela čaj a tvářila se vztekle.

„Ach bože,“ vzdychl jsem. Tak tam s ní nebyla Mařenka Kapustová, ale nějaký mužský?

Jak by se tvářila, kdybych jí nabídl, že se tam s ní budu koupat, a to z bezpečnostních důvodů? Celkem rychle jsem usoudil, že by návrh nebyl přijat, patrně by požádala o změnu místa u stolu.

„Všimla jste si, jaké má lázeňský, který tam s vámi byl, ruce?“

Položila šálek, kterým mířila k ústům, a dlouze se na mne zadívala.

„Co je tohle za otázku? Určitě měl dvě. To je tak všechno, víc nevím. Buďte tak laskav a vyveďte mne z omylu, do kterého bych upadla, kdybych uvažovala po příčinách tohoto dotazu.“

Co jsem na to měl říct? Měl jsem uvažovat o tom, co si o mně myslí? Co bych si já asi myslel o člověku, který se mne zeptá, jestli měla lázeňská, která na mne koukala z hrany bazénu, všechny zadní stoličky? Odpovězte si a buďte přiměřeně slušní. Ptát se na mentální

nedostatečnost nemusí být neslušný dotaz. Jistá míra idiocie je asi přirozený stav, který by slušnému člověku u jeho vzdálených bližních nemusel vadit. Takových mezi námi je, ó je!

246

Opřel jsem se o lenoch židle, pořád na mne hleděla. Jestli teď nevstanu, neomluvím se a neodejdu, tak jí to vykecám. Jsou síly, které jsou silnější než chlapská vůle. Omluvil jsem se a odešel.

Zbytek odpoledne před večeří jsem prožil ve chmurných úvahách. Mám – nemám. Jenže komu to mám oznámit, že se mne někdo snažil utopit? Jedině policii. Jaké? Městské? Která

otravuje řidiče tím, že je vyhání z míst, kam byli zvyklí zajíždět se svými ojetými kárami, nebo jiné? Byla tady vůbec státní policie? Asi byla, ale už vidím, jak na mne kouká nějaké

policajtské embrio a uvažuje o mé příčetnosti. Když se vynadívá, zeptá se: kdo by se vás tak asi chtěl v lázních, v našich lázních, to by pronesl proloženě, zbavit? Jaký by k tomu měl důvod, když vás předtím nikdy neviděl?

Když jsem sešel do jídelny, sousedka u stolu neseděla, ačkoliv už byl čas. Ani jinde v sále jsem ji neviděl. že by přece jen přesedla? Nebo trucuje?

Přišla jakoby nic. Celá rozjařená.

„Copak, copak? Potkalo vás štěstí v podobě nějakého fešáka, který se málem utopil ve studnici vašich zraků?“

Změřila si mne přísně, ale zase ne tak, abych měl dojem, že jsem to já, kdo by si měl přesednout, vyndala z kabelky tmavé brýle, nasadila si je na nos a řekla: „Když už je řeč o těch studních, tak mi řekněte, jakou barvu mají moje oči, vy mluvko.“

Samozřejmě, že mne doběhla. Osvědčil jsem se jako mluvka.

Dál jsme se na sebe přátelsky usmívali, popřáli jsme si dobrou chuť, poradil jsem jí, jak nejlépe zbavit kapra kostí, a dozvěděl se, že ho jí jenom o Vánocích a to smaženého, což je český

národní sport. Přenechala mi misku kompotu, byla to směs exotického ovoce, v níž

převládal ananas a jakési ořechy, proti kterým je zaujatá, protože jí lezou do zubů. Kolem se linul mírný a přátelský hluk a šum, přecházely servírky a přibíhali opozdilci. V jednu chvíli se z kuchyně ozval rachot padajícího nádobí, což jsem doprovodil trapnou poznámkou, že tam kuchaři vypadly zuby. Smála se, i když jí to jistě dělalo násilí. Prostě překypovala dobrou vůli. Po večeři mi nabídla, že se se mnou projde po parku. Mohl by někdo odolat? Já jsem neodolal. V tu chvíli jsem nevěděl, jestli je to dobře. To až když jsem se vrátil na pokoj.

PROTOžE VE MĚSTĚ nebylo nikam daleko, přišel ředitel poměrně brzy. Policajti tady byli ovšem dřív, protože policie může se svým vozem i na pěší zónu, když k tomu má důvod. Vyloupený lázeňský pokoj v jejich očích byl důvod dostatečný. Jde přece o prestiž města.

„Nikdo na nic nesahal?“

247

Nikdo na nic nesahal. Mně se rozhodně nechtělo vracet matrace na lůžko a ustýlat ho. Jinak mé svršky se celkem neladně kupily na zemi a policista v civilu je obratně překračoval, dávaje pozor, aby na nic nešlápl.

„Ani na ten počítač jste nesahal?“

Znechuceně jsem se odvrátil. Dívat se na to, co znamená alespoň dočasný konec života?

Zní to jako nesmysl, ale tak jsem to v tu chv íli cítil, a taky jsem to řediteli, který koukal jako boží umučení, řekl. Šlo tady přece o drsný zásah do ustálených poměrů, o zrušení pořádků, které jsou pro můj život charakteristické. Tak proč bych měl v první chvíli uvažovat střízlivě. Pro pořádek musím říci, že to po mně nikdo nechtěl.

Dívali se na tu škodu a vrtěli hlavami. Podotýkám, že každý svou.

„Rozšlapat počítač, to neudělal náš člověk,“ řekl policajt, když se narovnal v kříži.

„To by ještě scházelo, aby tady řádil váš člověk.“ Věděl jsem, že myslí na místního občana, ne na člena sboru, ale proč bych si to měl myslet?

„To půjde srovnat,“ řekl ředitel a sledoval druhého policistu, který štětečkem nanášel bílý

prášek porůznu po pokoji. „Byl jste pojištěný?“

„Jedině pojištění domácnosti a tohle tady není moje domácnost.“

„Ale my jsme pojištěni proti podobným škodám.“

Alespoň trochu naděje.

„Zajímavé je, proč to ten někdo neukrad, byla to patrně nejcennější věc v pokoji.“ Policajt pořád něco prohlížel, i když nebylo vlastně co, a teď mi položil tuhle otázku.

„Na to vám hravě odpovím. Můžete si vybrat. Především mi chtěl udělat škodu a to s jistou mírou cynismu. Neukradnu, ale zničím. Mně zbyl sice počítač, ale dost zdevastovaný. Nevím, jestli se dá zachránit program, který v tom je. A pak, což je důležité, mohl to ukrást a odejít s tím v podpaží? Co když ho někdo potká. Z toho plyne, že to byl zdejší člověk. Být viděn s počítačem v ruce by muselo být nápadné. Asi to nebyl člověk, který se tu běžně

prochází s počítačem v ruce. Normální zloděj by si ho nějak odnesl. Tenhle to neudělal. Může tady být ještě něco jiného.“

„Co ještě, prosím vás?“ Policajt postavil křeslo, které se válelo v koutě, a sedl si.

„Upozornění číslo dvě.“

„Tím myslíte, nebo chcete naznačit, že vás už nějak upozornil?“

Když jsem jim řekl, že jsem měl nemilou příhodu už včera v bazénu, sedl si i ředitel.

„Měl jsem to hlásit. Komu a proč? Třeba by mi to nikdo nevěřil. Pachatele jsem neviděl.

Měl jsem na krku stopy po jeho prstech, to byl jediný důkaz, že mne chtěl utopit. Čekal jsem, až se ozve podruhé. To se stalo teď a vy jste u toho.“

248

„Včera jsme mohli prohledat dům.“

„To můžete dnes taky s podobným výsledkem. Nenajdete nikoho, kdo se přizná.“

Policajt dával najevo rozhořčení. Šklebil se a prohlížel si mne se zjevnou nechutí. Byl jsem zdrojem potíží. Chápal jsem ho a byl jsem ochoten se s tím smířit.

„Pan profesor Bidlo je bratranec tady toho pána,“ řekl ředitel jaksi mimochodem.

„Pan profesor Bidlo?“ Znělo to spíš jako zvolání. Jako by se policajt zaradoval. Pokojem se rozlila předzvěst slunné pohody.

„Vidím s jistým zaujetím, že vás tohle zjištění příznivě naladilo. Ano, můj bratranec Oskar Bidlo mi tady zajistil lázeňskou péči. Doufám, že jste nepřišel na to, že si na mne počíhal a když jsem plaval s hlavou pod vodou, že mi tu hlavu podržel a tlačil ke dnu.“

„Kdyby mi někdo rozšlapal počítač bratru za třicet tisíc, tak bych byl taky naježený.“

Pochopil jsem, že můj bratranec tu má jistou pověst, zatím jsem však nepoznal, zda je to pověst pro něj příznivá nebo nepříznivá. Nepříznivá bratrancova pověst by se přirozenou cestou rozpínala po jeho příbuzenstvu. To tak u nás chodí, že odlesk slávy padá kolem lesknoucího.

„Omluvte mne, že jsem se dosud nepředstavil,“ natáhl ke mně policajt ruku. „Jsem Hadrávek, státní policie. Máme na starosti lázně a všechno, co s nimi souvisí. Proto jsme tu byli tak rychle.“

Ruku jsem stiskl, ale přítelem jsem se mu nestal. Druhý stál u okna, už asi neměl co dělat. Otisky sejmul, zavolal pokojskou, která postávala na chodbě a měla uvést pokoj do původního stavu, který předcházel zničujícímu náporu nezvaného hosta.

„Až vám to tady uklidí, přijďte dolů do kanceláře. Sejmeme otisky a vyslechneme personál.“

Pokojská byla zamlklá paní, která se k ničemu nevyjadřovala, jako by byla na podobné

nájezdy vandalů zvyklá. Osobní věci jsem si uložil sám, zjistil, že nic nechybí, ona pouze ustlala lůžko. Už měla být doma, ke své škodě se zdržela a teď tady trčí.

„Už to nechte, máte doma jistě děti, které čekají na večeři.“ Pokusil jsem se o kontakt. Jenom se usmála a popřála mi dobrou noc.

Já jsem naskládal trosky počítače do igelitové tašky a šel dolů k řediteli. Počítač byl značky Compaq a nový stál asi třicet tisíc. Dost na to, abych svoji profesionální

existenci viděl v černých barvách. Jestli bude zničený i harddisk, tak se mohu jít rovnou pověsit. O tom, jak jsem dopadl, se dozvím poměrně brzy, jen co seženu šroubovák a nějaký

další počítač. V kanceláři ho budou mít. Zaklepal jsem na dveře s obavami. Bylo tam víc lidé, než jsem čekal. Někdo mi tiskl ruku, ale nebral jsem ho příliš na vědomí.

249

Teprve když jednoho oslovil ředitel pane inženýre, dával jsem pozor. Měli tu správce sítí, staral se o počítače a tak to byl můj člověk.

Zatím však měli slovo policisté. Přibyl další, tedy už třetí, patrně vyšší velitel, protože se nepředstavil. Měli seznam zaměstnanců a rozpis služeb. Dávali dohromady soupis těch, kteří

byli prokazatelně včera odpoledne v budově. Ti, kteří tam byli včera, byli tady i dneska.

„Máme exportní otisky. Pokud ovšem nebudou jenom vaše,“ obrátil se Hadrávek na mne.

„Měl jsem přístroj ve skříni a ta nebyla zamčená. Kdo by taky zamykal věc, která je běžně dostupná a navíc v celkem civilizovaném prostředí?“

„Jenže ta věc stojí třicet tisíc,“ řekl policista výhružně.

„Tím chcete říct, že automobil, který mám venku, taky musím dát na noc pod zámek? Je tady vůbec množnost tyhle věci nějak chránit? Není. Musíte spoléhat na ostrahu města a podobných objektů, pokud někdo vůbec střeží lázně, a na stav civilizace v českých zemích.“

Zaznamenal jsem úšklebek na tváři jednoho z policistů. Možná, že se smál tomu stavu civilizace, možná že hodnotil můj projev.

Pokračoval jsem: „Jsem zvědav, jak se zachová pojišťovna. To bude asi řečí.“ Nevěděl jsem, co může následovat, ale věděl jsem, že když jde o placení, jsou Češi dost málo ochotní.

„V celém tom neštěstí máte štěstí,“ řekl inženýr. „Harddisk je nepoškozený.“

„V tom je jistá útěcha.“ Obrátil jsem k němu kyselý úsměv. Ani jsem si nevšiml, že v minutě přístroj rozebral. Totéž udělal s počítačem, který měl ředitel na stole, a na displeji se najednou objevil jeden z mých programů. Štěstí.

„Tím se živíte?“ zeptal se, i kdy ž mu do toho nic nebylo. Byl tam n árys jedné

z propagačních akcí.

„Tím se živím. Pokud k tomu máte výhrady, laskavě je nezveřejňujte.“

Urazil jsem ho. I ostatní se tvářili udiveně.

„Vidím, že jste ještě neviděli reklamního agenta.“

Reklamní agent tady měl zřejmě pověst jako mořská obluda. Všichni samozřejmě pilně

sledovali dostupné televizní programy, v tomto koutu Čech běžně i rakouské, proto měli na reklamu svůj názor. Když vám bude někdo otloukat o hlavu nejrůznější poživatiny a průmyslové produkty, které byste si třeba koupil i bez reklamy, budete mít reklamního agenta předem plné zuby. Zejména když dojdete k názoru, že děva, která tam kroutí zadkem, má za to kroucení milióny, a vy za poctivou práci pár šupů. Pak se nedivte, že planou závistí. Ničemu jsem se nedivil. Když mi odborník na otisky prstů řekl, abych nastavil ručičky, že začne u mne, ochotně jsem mu vyhověl, ale řekl jsem, že ze mne nemusí dělat blbečka. Zadíval se na mne zděšeně.

250

„Ručičky už nemám dosti dlouho, ale jinak jsem celkem normální.“ Přehnal jsem to, proto jsem dodal vysvětlení: „Když mi lékařka řekne, že se mi podívá na očička, nejraději bych ji kousl. Už mám takovou netolerantní povahu.“

Takže v krátké době to je už druhý dotčený. Zbýval Hadrávek, který se smál.

„Nemám důvod vás proti sobě popouzet. Samozřejmě, že mám zájem na tom, abyste pachatele chytili. S tímhle počítačem souvisí do jisté míry moje existence. Je to moje výrobní

prostředí.“ Měl jsem na mysli výrobní prostředek, ale uvědomil jsem si, že se tomu dneska asi říká jinak, a nevěděl jsem jak. Do téhle společnosti se výrobní prostředky asi nehodí. Proto jsem zbaběle vycouval za scénu.

„Prostřednictvím tohoto krámu jsem ve spojení se svou firmou.“

„I teď, když jste v lázních, na léčení nebo na dovolené?“ divil se inženýr.

„Samozřejmě. Taková je doba. Když chci dneska přežít, nemohu se někde válet u vody. Musím být pořád ve střehu. Vlastně, válet se u vody mohu, ale musím mít u sebe telefon a být k dispozici. Jinak to dneska nechodí. Bohužel.“

„Myslíte, že to mohl udělat někdo z důvodů třeba i konkurenčních?“ dohadoval se Hadrávek. Na něco podobného tu zatím nebyli zvyklí.

„Nevím, začínám však tušit, že budu muset zavolat ženě, aby vybrala peníze a přivezla mi nový aparát. Jestli na to něco dá pojišťovna, jak naznačil pan ředitel, bude to jistě trvat déle, než můj zdejší pobyt.“

Uznali, že mohu mít pravdu. Možná, že mne někdo z nich i litoval. Ačkoliv, no, reklamní

agent

„Tak abychom toho chlapa začali honit, co?“

„Pane Hadrávku, pokud ho chytnete, budu vám vděčný. Mám však jakési tušení, že i když

ho chytnete, musí všechno projednat soud a možná, že na konci bude nějaká ta exekuce. Já to vidím černě. Všechno to bude trvat nejméně rok. Přitom vůbec nevíme, proč to udělal a co všechno za tím je.“ Vrtěl jsem pochybovačně hlavou. Všichni přece víme, jak to v tomhle oboru vypadá a každý normální Čech hodnotí uplatňování práva v Čechách skepticky. Ředitel kýval hlavou, o pojišťovně nemluvil.

Sám jsem se divil, že jsem se vyjadřoval tak rozhodně. Všechno to bylo podivné. Plno otazníků. Policisté si však záhadu nepřipouštěli. Pro ně to musel být zatím jenom nejasný

případ. Kdyby to brali jako záhadu, nemohli by věc vyšetřit. Záhada předpokládá neracionální

pohnutky. Jenže tyhle pohnutky byly zatím skryté. Stačí je objevit a bude po všem. Udělali si seznam přítomných zaměstnanců.

Udělali si seznam nepřítomných zaměstnanců, kteří měli být přítomni.

251

Pak došlo na seznam těch, kteří neměli službu.

Z toho vybrali muže.

„Krásně se nám to třídí,“ pochvaloval si Hadrávek.

Když jsem dal najevo, že jim tam nejsem nic platný, souhlasili abych odešel, ale abych se nevzdaloval. Mysleli z místa nebo z Čech? Byla to obligátní věta, kterou jsem znal z detektivních románů. Pokyn blíž nerozvedli, usoudil jsem, že nemám odjíždět z lázní. To mi nedělalo dobře. Zejména, když neřekli, jak dlouho má toto omezení platit. Zapomněl jsem se zeptat, a tak místo procházky jsem koukal na luka, na seníky, na autostrádu, jejíž násep tam v dálce trčel nad krajinou.

Asi v devět hodin jsem si na něco vzpomněl. Všichni ještě seděli v kanceláři. Bylo tam kouře, že ani nebylo vidět. Což je samozřejmě nadsázka nekuřákova.

„Jde o jednu věc,“ spustil jsem. „To děvče, lázeňská“

„Kapustová,“ doplnil mou paměť někdo.

„Ano, Kapustová. Já jsem ji zavázal, aby s nikým o tom přepadení nemluvila. Proto se může stát, že to popře a já pak budu vypadat jako cvok.“

Usmívali se shovívavě.

„Tadyhle kolega na ni zadupal, chvíli vzdorovala, host je pán, ale pak přiznala, že viděla na vašem krku ty fleky. Přiškrtil vás prý parádně. Pak ji musel chvíli uklidňovat, protože to brala jako svoji vinu. Profesionální selhání. Je to tak?“ Zadíval se na sběratele otisků.

„Nařízení zní neopustit pacienta,který je v bazénu. Přihodit se může leccos, například srdeční příhoda.“ Ředitel tady pořád seděl, asi organizoval vaření kávy. Hadrávek zvedl nějaké papíry a nechal je volně spadnout na stůl.

„Nic. Ten mizera musel mít rukavice. Na počítači jsme našli jenom vaše, na povaleném nábytku má svá znamení pokojská. Jinak nic. Ony nábytek jednou týdně myjí nebo alespoň

otírají vlhkým hadrem.“

„Dělali jsme si naději, že to do večera vyluštíme. No nic. Zítra je taky den.“ Velitel hlásil rozchod.

Dívali jsme se na sebe zaujatě. Ředitel měl výraz rezignace, policajti, dřív než odešli, taky nehýřili nadšením. Snad proto, že dostali případ, který se jim zdál být sporný. Jako pesimista jsem na věc nahlížel jako na zapeklitou. Neudělal jsem si to náhodou sám? Nerozšlapal jsem počítač a

pak udělal hluk? Skutečně mi někdo tiskl hlavu pod vodu? Proč jednoduše nepraštil mou hlavou o stěnu bazénu a tak mne mohl utopit bez problémů?

To mne přičinlivě napadlo, když jsem šel k sobě do pokoje. Jako pozoruhodný příspěvek k řešení věci.

252

Mohli tak uvažovat? Nemohli, museli. Museli zvážit všechny okolnosti a tohle byla určitě

jedna z nich. Bude v jejich plánu do doby, než přijdou na nějakou jinou stejně

pravděpodobnou. Sakra práce. Jde o to, aby u téhle nezůstali z čirého pohodlí. Na spaní bylo brzy, na návštěvy pozdě. Na mých hodinkách bylo za pět minut deset. Když

zavolám Libuši, do rána neusne. Mé otázky vyřešila sama, zavolala.

„Volám pozdě, tušila jsem, že budeš někde na flámu.“

„Proboha, na flámu! Tady je přísný léčebný režim. Ale je dobře, že ses ozvala. Kdy sem chcete přijet?“

„Můžeme hned, protože má dovolená začne ve chvíli, kdy se rozhodnu. Nejlépe v pondělí, ale třeba i zítra. Už nejsme závislé na ubytování. Anna se rozhodla, že pojede s přívěsem. Tam mohou spát čtyři lidé. Pamatuješ na to?“

Pamatoval jsem. Měla to zaparkované na nějakém placeném parkovišti a byla rozhodnuta si s tím užívat. Docela pěkná bytová buňka, jenom s tím jezdit muselo být trochu nepohodlné. Na léto však vyhovující. Co s tím bude dělat v ostatních měsících? Ale to byl problém dalších dějů, které zatím nenastaly.

„Sem se s tím klidně vejde bez placení. Alespoň prozatím se tu parkuje svobodně. Může stát vedle mne. Takže přijeďte. Mám však důležitou věc. Vyber z účtu asi třicet tisíc a kup mi nový počítač. O ten svůj jsem přišel. Zajdi za Málkem, ať ti poradí.“

Zděšeně vydechla. Předešel jsem přívalu otázek ujištěním, že na výklady není čas, že se všechno doví, že mi to pojišťovna jistě uhradí.

Pak jsem telefon vypnul. Určitě zavolá Anně a ta nebude váhat a zavolá, protože by neusnula. To bych tady mohl trdlovat do půlnoci.

Ale stejně jsem do půlnoci neusnul. Před čtyřiadvacátou hodinou jsem telefon opět zapnul a měl jsem tam výzvu, že mám v hlasové schránce sdělení. Od Anny jsem se dozvěděl, že jsem nelida, který své bližní, zejména ty, kteří ho milují, napíná tím, že jim brání v přísunu informací.

Samozřejmě, že mi vzápětí zavolala.

„Proč nespíš, když je už půlnoc?“ Ani jsem se nesnažil odpovědět na příval otázek.

„Nedostatek spánku u žen tvého věku vede k poruchám krevního oběhu, budeš mít zmačkanou tvář, ztratíš hodně ze svého přirozeného půvabu a to bude škoda.“

„Můj přirozený půvab není tvá zatracená priorita.“

„Fuj, už mluvíš jako nějaká poslankyně. Ale je mi jasné, že voláš kvůli tomu počítači. No, někdo mi ho poškodil. Vyšetřují to policajti. S tím nic nenaděláš, vrať se do postýlky a dobře

253

se vyspinkej. Až mi Libuška koupí nový, můžete přiharcovat, ale dávej si pozor, jezdit s tou škatulí za zády asi moc neumíš.“

Ujistila mne, že se nemusím bát. Hlavně mám zajistit vhodné místo na parkování. Pak jsem vyhlížel z okna do noci a představoval si, jak tam vedle mé káry stojí ten karavan. Až dosud jsem s tím neměl zkušenost. Stejně by to bylo prima, kdyby tam ty čtyři holky nocovaly. Měl bych o nich přehled a nad nimi dohled.

SAMOZŘEJMĚ mi to došlo pozdě. Ještě jsem měl ty zatracené výzvy v uších: Jeďte tam, bude to nádhera. Odpočinete si od stresů, všechna šeď života zmizí. Nové prostředí, nové

tváře, pohoda. Jo, houby. Jak může zmizet šeď života, utlačující prostředí, když sem za mnou všechny přijedou? Já jsem je pozval! Na co jsem přitom myslel? Všechny čtyři. Dvě

štěbetalky, ženské zárodky, dvě, teď nejsem v náladě abych je spravedlivě hodnotil. Těšte se, bude to nádhera, lesy, voda, čistý vzduch! Tak to je, když má člověk dobré srdce a nemyslí

na sebe.

Libuška, moje žena knihovnice, už má za sebou hezkých pár let aktivní služby, a proto nárok na odpovídající dovolenou. Nějak si to mezi sebou v knihovně rozdělily, je to tam samá ženská, tahle profese mezi sebe chlapa nepustí. Myslím za mzdu, která se tam platí. Proto může mít dovolenou v době, kdy si ji v lázních vybírám i já. Zapracovaly tu i jakési ohledy, i když se obvykle berou na děti. Ty v našem případě ohledy nepotřebují, neboť

nejsou. Ty děti.

Ráno jsem měl tělocvik s partou podobných ulejváků. Břicha, kozí nožky, ne, jsem zaujatý. To proto, že mne včerejší den naladil trochu nakřivo a do rána se mi to nestačilo rozležet. Taky jsem v devět hodin hned volal Libuši, jestli něco udělala s tím počítačem, a když ne, jestli se k tomu alespoň chystá. Co mohla od rána udělat? Zavolala Málkovi, dělá v naší firmě

a má známé a ti známí zase mají své známé. Ti jí mají usnadnit nákup solidního přístroje.

„Nemohl by být o rok starší? To by byl podstatně levnější.“

Dobře, že se zeptala. „V žádném případě. V tomhle oboru je rok strašně dlouhá doba a tohle zboží rychle stárne. I když by to přišlo třeba na polovinu, nic. Zlikviduj kasu a kup to. Hned mi pak zavolej.“

Netuším, proč jsem tomu Málkovi nezavolal sám. Patrně proto, že jsem v lázních a odpočívám.

Když jsem šel ze cvičení, potkal jsem Mařenku Kapustovou. Jak mne zahlédla, přijala podobu kajícnice. Proč? Vždyť za nic nemohla. Asi ji ředitel ráno honil kolem chalupy,

254

obrazně řečeno, ale takové představy se do mých úvah nehodí. Pozdravil jsem ji a všiml si, že má na tvářích špatně zamaskované jizvy po akné. Chudák holka. V tomhle věku neudělá na kluka dojem charakter, nebo snad rozehraná básnická struna, ale tvářička. Jenže ona nedostatek zahání drzým čelem, když jí ovšem někdo právě netopí zákazníka. Jinak samozřejmě nic. Co bych taky mohl čekat? že mne ředitel pozve na kávu a zeptá se, jak jsem se vyspal? Jsem jenom nepříjemnost, která buď sama odezní, nebo ji zruší státní

policie energickým zásahem do temnot místního podsvětí. Jak má za téhle situace pacient získat klid potřebný k rekonstrukci svých tělesných a duševních sil?

Jsem oběť odporných poměrů!

V půl jedenácté jsem měl další proceduru, tentokrát podvodní masáž. Ve své naivitě

lázeňského nováčka jsem si představoval, že si lehnu do vany a masérka si vyhrne rukávy a bude mi mnout záda. Tak jsem šel do přízemí naplněn očekáváním. Tatáž paní, která mne včera hnětla na stole, postávala v koutě, kde se bavila s pracujícím masérem Kukačkou. Ten měl v práci padesátníka, který sedal v koutě jídelny s platinovou blondýnou, která se k němu chovala s manželskou odtažitostí. Patrně už tady byli delší čas a nemohli se dočkat, až budou mít od sebe pokoj.

Masérka ponořila do vany teploměr, připustila teplou vodou, pěkně se z kohoutku kouřilo,

a vyzvala mne, abych neváhal.

„Teplota vody je standardní, ale kdyby to bylo moc teplé, nebo studené, stačí říct.“ Protože jsem nic neříkal, skutečně si vyhrnula rukávy a chopila se hadice. Pak mne proud vody hnětl ponořeného ve vaně.

Jezdila mi tím proudem vody po jednotlivých svalových partiích podobně, jako to dělala když jsem ležel na stole. Obkroužila prsní svaly, tam to bylo příjemné, pak se dala do břišních a já jen trnul, aby ji napadlo vyhnout se mému rozkroku. Tiskl jsem stehna k sobě, až mne musela požádat, abych ty nohy dal od sebe. Vnitřní strana nohou dostala svůj díl a kolem toho proudu bezmocné povlával můj skromný doklad mužnosti.

Chtěl jsem se jí zeptat, jestli při této příležitosti projevil některý z pacientů aktivitu, která

by ho zařadila mezi zdatné reprezentanty mužnosti, ale včas jsem si to rozmyslel. Možná, že bych ji uvedl do rozpaků.

Pak došlo na druhou stranu a tady to byla skutečně pohoda. nenaplnilo se varování

jednoho ze zasloužilých lázeňských pacientů, který mi, nováčkovi, dal radu: „Ty ženský jsou záludný. Mají legraci z toho, když vám dají klystýr. To ležíte na břiše, nic netušíte, a ten proud vody máte ve střevech, ani se nenadějete. Bacha na to.“

Tak jsem dával bacha. Ta paní nebyla záludná a nepostrádala přiměřenou ohleduplnost.

255

Svěží jsem opouštěl lázeň. Bylo mi do mírného skoku, kdyby nebylo počítače, byl bych patrně ten skok uplatnil.

Cestou kolem recepce mne zastavila její strážkyně:

„Až se osušíte,“ to se mi dívala na hlavu, „buďte tak laskav a zastavte se v kanceláři.“

Mají pro mne nějaké noviny? Kde by se vzaly, bylo ještě moc brzy na to, aby něco stihli zařídit. Ale co, přijdu hned, jak si vymnu vodu z vlasů. Fén jsem s sebou neměl, musel stačit ručník a mohutné drbání hlavy. Ono by bylo stačilo, kdybych si na chvilku sedl na slunce, které pálilo úplně bezhlavě, nebo požádal někoho o fén, patrně v recepci, ale nevěděl jsem, jestli tady mají tuto službu zavedenou. Čím mi sušila vlasy Mařenka Kapustová?

Tak jsem postával u okna a díval se na utěšenou krajinu, kterou jsem měl před očima. Nic mi nemohlo utéct, nic jsem nemohl zpozdit. Vlnila se tady bříza, čechrala svými listy letní

vzduch, viděl jsem bílá oblaka na modrém pozadí, a v tom mihotavém vzduchu patrně

vlaštovky, které kroužily a dělaly přemety, asi proto, aby na sebe upoutaly moji pozornost. Viděl jsem, to už ne ve svém zorném poli, ale kdo mi to upře, náměstí a na něm jsem slyšel kroky. Není nic pomíjivějšího, než jsou kroky lidí, které se rozléhají na našem náměstí. Našem, protože tohle město bylo i moje.

Pak jsem si řekl, že jsem sentimentální idiot, ale nebylo to dost upřímné, abych to myslel vážně. Co mne to napadlo? Za ta staletí, kolik jich bylo, možná že deset?, tudy prošly statisíce lidí. Všichni měli svůj osud a prožili si ho. No tak co? Každý žije, až dožije. Mám se kvůli tomu zbláznit, že je na konci konec?

Parádně se mi to povedlo. Na konci je konec. Smutné je pouze, že příroda, která to všechno organizuje, někdo jí říká bůh, je tak málo vynalézavá. Určila uniformní konec tak rozmanitému životu. Jenže jak by to mělo vypadat, aby to nebylo uniformní? Jo, dobře se to řekne, ale hůř vykoná. Prostě přejít do jiného života, do jiné jeho formy. Na tohle už lidé

taky mysleli. Taky jim bylo hloupé jen tak umřít. Učenec stejně jako tupec. Lupič jako jeho oběť.

Odvrátil jsem se od okna, odkud na mne šly tak nevhodné myšlenky. Měl bych se smířit s tím, že tady budu trávit tři týdny, a nenechám se odradit nějakým idiotem, který se mne rozhodl

poškodit. Kdybych byl myslitel, vytěžil bych z této situace moudrý esej na téma, které mne zatím nenapadlo. Jsou takoví lidé a čtenáři jejich produkty čtou, čtenářky dokonce hltají a vzdychají. Panečku, to je hlava!

Sáhl jsem si na ni, jestli je už suchá. Byla. Proto se nedalo nic dělat, pomluvy naší

publicistické obce jsem nechal na jindy.

256

Ale stejně, to jsem se už šoural do přízemí a držel se přitom naleštěného zábradlí, i když

mi nohy slouží, stejně je to podivné; někdo má na něco nějaký názor, třeba na výskyt švábů

v hotelích na Unter den Linden, a už s tím spěchá ke čtenáři. V hotelu Zum berliner Beer jsem chytil švába a ty, čtenáři, co si myslíš o tom, že jsem se ti svěřil? Jsem slušný člověk, myslím na tebe, proto se nebudu dál vyjadřovat, co všechno bych takovému chlapovi řekl, kdybych se s ním sešel sám v uzavřené místnosti. Mimo to, že jsem slušný, jsem taky opatrný. V dnešní

době je to třeba.

Ředitel se z toho všeho asi vyspal, protože se tvářil nadšeně. Měl na sobě letní béžový

oblek, světle hnědou košili a o něco tmavší kravatu. Úplný playboy. Na boty jsem neviděl, protože seděl za stolem, ale určitě byly z hnědé semiše. Vstal a natáhl ke mně přes stůl ruku. ženu z administrativy mi nepředstavil, tvářila se jako myška, kterou přistihli nahoře v komoře.

„Samozřejmě vás zajímá, co se s tím případem děje.“ V tom se nemýlil. „Včera tu byli skoro do rozbřesku. A pak plynule přešli do nového dne. Svolávají si lidi a vyslýchají je.“

„Zajímavé. A jako na potvoru se nikdo nepřiznal. Takže z toho logicky usoudili, že jsem si počítač iniciativně rozšlápl sám, abych lacino přišel k novému. Na váš účet, samozřejmě.“

Zatvářil se, jako by ho moje řeč ranila. Chvíli mával odmítavě rukama a pak řekl: „Takhle naivně nikdo neusuzuje. Musíme vzít v úvahu, že to pátrání může jednak trvat dost dlouho, jednak“ tady se zarazil, protože mu asi došlo další zdůvodnění opožďujících se výsledků.

„Jednak?“ napověděl jsem mu.

„Jednak nemusí být výsledek pátrání příjemný.“

„Pro někoho, myslím tím pachatele, by příznivý neměl být v žádném případě. Za třicet tisíc se asi chodí do basy. Nevím, kde je hranice přestupků.“

Zatvářil se zkroušeně. Samozřejmě, že mu mohlo být jedno, jak si s tou ztrátou poradím. Nevyplatí mi stejně nic, takže nebude škodný, ani jeho podnik, za který odpovídá. Zase jsem nebyl takový optimista, abych věřil v jeho včerejší těšínská jablíčka, která plnou hrstí nabízel. Myslím, že jsme se oba navzájem zdržovali.

„Musím tady být připoutaný, nebo se mohu zdržovat v okolí?“

„Samozřejmě, že nejste vězněm tohoto podniku. Jistě máte telefon, ten dneska má kdekdo, každá puberťačka volá pořád houfy puberťaček. Dejte nám své číslo a tak budete pořád k mání. Jestli se něco objeví a policie usoudí, že u toho máte být, budete hned informován.“

Číslo jsem mu přečetl, zapsala ho tichá paní sedící u kraje šéfova stolu. Všiml jsem si dvou věcí, které jsem si dodatečně připomněl. že za ředitelovými zády byl obraz vyvedený

v drsných barvách, který vypadal podobně jako ten, co jsem měl doma pod gaučem. Půjčil

257

jsem si ho a zapomněl vrátit. Ale to je už stará historie. Snad na to někdy přijde řeč. Druhá skutečnost byl sklopený zrak sekretářky, která nezvedla oči ani když jsem mordoval

jejímu šéfovi pravici. Zajímavé. žena, která umí tak dokonale dělat, že není přítomna, musí být perfektní sekretářkou. Ovšem to byla naivní představa člověka, který nikdy žádnou sekretářku neměl, a proto jsou jeho soudy v tomto směru značně irelevantní.

K obědu přišla dietní sestra.

„Zdá se mi, že svou aktivitu přehání. Mám takový pocit, že tu byla včera. Nebo ne?“

„Jsme tady noví, proto zkoumá, jak na nás lázně zapůsobily,“ řekla sousedka.

„Kdybych jí měl po pravdě říci, jak na mne zapůsobily, asi by nebyla nadšená.“

„Ano. Velmi nepříjemné.“

„Ono se tady asi nic neutají, co?“

„V tom máte plnou pravdu.“

„O tom, kdo tady koho v noci tajně navštěvuje, se snad nemluví, nebo taky?“

Podívala se na mne zkoumavě, ale pak se rozhodla, že bude brát otázku jako vážně

míněnou.

„To máte tak,“ víc říci nestihla, protože u stolu stála dietní sestra se sešitem v ruce.

„Vaše přání, připomínky, co byste si přáli změnit ve skladbě jídelního lístku, co budeme moci, zařídíme.“

První začala sousedka, bylo to takové to ťu ťu ťu ňu ňu ňu. Ani jsem neposlouchal. Měl jsem ještě na talíři dušenou kotletu s hlávkovým salátem, tak jsem využil chvíle a likvidoval jsem ji. Bezohledně.

„A vy?“ Pohled madony z rockového mejdanu.

„Dršťková polévka, dvě opečené jitrnice a zelí, k tomu dost brambor.“

Na jedné straně zděšení, na druhé smích.

„Chápu. Takže: zeleninový vývar, kuřecí prsíčka s mírně ožehnutými brambůrky a vanilkový jogurt. Jako kompot by mohly být meruňky nebo broskve.“

Kývl jsem a blahosklonně jsem ji vypustil ze svého zorného pole. Chtěl jsem sousedku vyzvat, aby se šla se mnou projít, ale ozval se telefon.

„Jsi už po obědě?“

„Právě teď. Koupilas to?“

„Koupila. Ten tvůj kolega šel se mnou, prošli jsme několik obchodů a nakonec koupili v tom prvním.“

„Cenu mi neříkej, nebo spolknu židli.“

258

Viděl jsem, že sousedka vstává, uklonila se, já taky. Ani nic nenaznačila, jako třeba že počká u recepce. Moudrá to žena, toho jsem si v duchu cenil.

„Kdy vás mám čekat?“

„Pozítří. Pokud nic neseženeš, budeme spát v tom pojízdném herberku. Bude to jistě

dobrodružné, děvčata se moc těší.“

„To docela chápu. Vyjeďte brzy. V pátek je příšerný provoz. Až se budete blížit, zavolejte, já vám přijedu naproti.“

Usoudil jsem, že je na čase zajít za bratrancem Bidlem a seznámit ho s pohromami, minulými i budoucími.

Osvěžen skotským střikem, jehož blahodárné účinky jsem ještě na sobě cítil, jsem vykročil na náměstí. Přes to, že bylo poměrně brzy, vzduch se tam vlnil vedrem. Takhle nějak je na Sahaře. V mých očích byla Sahara symbol horka. To mám z dobrodružných románů časného čtenářského období. Tady se ploužil, myslím na náměstí, popolední čas. Prodavač párků

v rohlíku se utábořil ve stínu lékárny, lid ho shovívavě míjel, kdo by si taky dal v poledne

párek v rohlíku, v takovém vedru navíc? Ale byli takoví, kteří se rozhodli ušetřit na obědě. Okolnosti nás nutí spořit, řekl jsem si s pochopením. Přitom se tváříme, že na všechno máme. Ani za nic bych nepřiznal, že mám poměrně vysoko do žlabu, uvažuje našinec. Kupuje na bleším trhu, u Vietnamců a milostivá se nosí v halence, kterou odložila neméně spořivá

Němka. Takový je dnešní svět. Je na čase, abychom se za to, že musíme šetřit, přestali stydět. Kdybychom byli prozíravější a zabránili tomu, aby nám národní jmění rozkradli přičinliví

nenechavci, přechodně převlečení za politiky, byli bychom na tom lépe. Ale my jsme v euforii začátku devadesátých let nemysleli na zadní kolečka. Proto dnešní životní styl velí šetřit. Stydět se za to jsou přežitky. Kdo ví, odkud se tu vzaly, říká si občan. Nejspíš to má na svědomí socialismus.

Chtěl bych si to lépe vysvětlit, ale to bych musel uvažovat, na to jsem v tom vedru, které na mne v kamenném prostoru náměstí dolehlo, neměl náladu.

Když jsem stoupal po schodech k páně profesorova bytu a jeho sličné manželky, měl jsem pocit, že je na návštěvu brzy. Co dělají pořád ještě novomanželé ve dvě hodiny odpoledne?

Zastavil jsem se za dveřmi, na jejich druhé straně bylo ticho, co když je vyruším z jednání, které je novomanželům příjemné a přítomnost hostů vylučuje?

Potichu jsem se vyšoural z domu. Co teď? Rozumní lázeňští hosté leží na lůžku zbaveni oděvů a harmonicky splývají s realitou. Nu co? Sednu si v parku na lavičku a budu poslouchat šumění času. Čas buď pádí, loudá se a může taky šumět. Vybavilo se mi, že jsem času už

nějakou povahu přisoudil, ale nevybavil jsem si, o co šlo. Teď mi stačí, že jen tak přiotevřu

259

duši, odmítnu filozofovat, bože, já a filozofie! I když dneska s filozofií hauzíruje kdejaký

politický poskok. Stejně jako si pořád něco vychutnává. Vychutnejte si. K tomu nasládlý, v mém pojetí přiblblý úsměv doprovázený výzvou: vychutnejte si prima večer. Pod podrážkami mi vrzal písek a tak jsem byl zaujatý svým odporem ke světu masové

komunikace, že jsem ani nevnímal kam kráčím. Šel jsem parkem a zastavil mne ženský hlas:

„Sousede, my jsme si asi souzeni.“

Byla to oznamovací věta podivného obsahu.

„Souzeni?“ Její zvolání mělo nějaký význam, který mi jen tak lehce povíval kolem ucha. Musel jsem odpovědět podobně. „Vy si tu klidně sedíte a líčíte tenata na lehkovážné mužské

jedince, kteří do nich ochotně upadnou, a vy je pak s opovržením odvrhnete a způsobíte jim hluboké trauma. Celé měsíce se z toho budou vzpamatovávat a vy už ani nebudete vědět, co jste to udělala. Hlavně proč.“

Chvíli na mne koukala rozpačitě, nerozhodnuta, jak se má zachovat. Já jsem její větě

přiznal odlišný význam, o kterém teď uvažovala. Mohla se urazit, tady se nabízela celá škála možností. Mohla to však přijmout tak, jak se to nabízelo.

„Správně. Díky tomu, že nějaká ta prapramatka někde nalíčila past na nějakého prapraotce, tady stojíte a tváříte se jako znalec ženské povahy. Jestli jednám tak, jak jste naznačil, jednám přesně podle přirozených přírodních zákonů. Přitom jim vůbec nepřiznáváte, že by je už

civilizace mohla nějak opracovat.“

Sedl jsem si vedle ní aniž bych se zeptal, jestli proti tomu nemá námitky. Tak to šlo ráz na ráz. Já větu, ona větu. Kontrovala statečně, i když náš hovor neměl žádný

kloudný obsah. Jeho účelem bylo zabít čas. Vida, čas se dá i zabíjet a dělat se to dá úspěšně. Mařit čas, který máme vyměřený, brr, jednou nám bude chybět. Řekl jsem jí to.

„Co bychom, podle vás, měli dělat, aby to mělo smysl?“

„Podle těch zmíněných přírodních zákonů je smysl života v životě. To znamená, že bychom tomu měli vyjít vstříc a jednat tomu odpovídajícím způsobem. To by pak byl čas smysluplně

naplněný. Pochybuji však, že by se to setkalo se souhlasem zde se procházejících spolupacientů.“

„Kdybych vás tak vzala za slovo, zrušil byste rekord v běhu na střední trať.“

Musel jsem uznat, že může mít pravdu. Čas se nemá dráždit zbytečným tlacháním, i když

to dělá člověku v tu chvíli dobře.

Podíval jsem se dolů, já ji vlastně ještě neviděl v sukních. I teď měla kalhoty, které byly dole povytaženy nad kotníky. Koukaly jí pevné podstavce. Nebyla to žádná kozonožka, dva

260

sloupy pevného rodinného základu. Neposkytovaly příliš mnoho estetických požitků, zato nabízely jistotu.

„Já jsem vlastně vyšel navštívit svého bratrance, který žije na náměstí. Už jsem stál za dveřmi a pak mne napadlo podívat se na hodinky. Zvážil jsem všechna pro a proti a teď sedím v parku.“

Vrtěla nad tím hlavou.

„To je tak,“ přiznal jsem, v čem vidím důvod svého prodlení. „On je teprve krátce ženatý.“

Vyprskla smíchy a to se mi nezdálo být příliš příhodné.

„V tomhle vedru? Budou někde u vody. Tam je jistě příjemně. Měl jste jim zavolat.“

„Hrome, ty ženy mají vždycky pravdu. Nevíte, proč mne to nenapadlo?“

„Mohla bych o tom uvažovat, ale nestojí to za to.“

Usoudil jsem, že má pravdu. Vyndal jsem telefon a v seznamu jsem našel Bidlovo jméno. Zvedl to při druhém zazvonění.

„Bratranče, kladu si otázku, zda je vhodná doba na návštěvy. V tomhle čase a za tohoto počasí.“

Dozvěděl jsem se, že mohu klidně přijít, že mají právě oddechový čas, čemuž jsem zcela nerozuměl.

„Oddechový čas si berou sportovci, hr áči nějakých míčových her, když jim během utkání

docházejí síly. Vám docházejí síly?“

„Asi jsem se vyjádřil nepřesně. Právě odpočíváme v tom popoledním horku a tak příjemná

beseda s bratrancem nám může přijít k duhu.“

„Tak jo.“

Paní Skaláková se tvářila trochu skepticky, ale které ženy se netváří za podobných okolností skepticky. Tahle alespoň jenom trochu.

„Budu vás večer informovat, jak to dopadlo. Samozřejmě, že dobře, vedli jsme povzbudivé

řeči a mařili jsme čas, jak se sluší a patří.“

Tak jsem ten den už podruhé stoupal po schodech do Bidlova útočiště a byl jsem přijat s náležitými a odpovídajícími poctami. Kávu i čaj jsem odmítl, dostal jsem vodu nepříliš

chladnou. V tomhle vedru by byl lepší horký čaj, což byla asi pověra, neměl jsem to vyzkoušené.

Paní domu byla v šatech vhodných do Karibiku, kde se toho na těle nenosí příliš a kde se

ženy a dívky odívají ¨především do svých půvabů. V některých případech i nejsoucích. Podle mých zkušeností, které jsem neopomněl připomenout, ženy v tento roční čas podněcují

fantazii a ta dělá divy.

261

„V tom je něco pravdy,“ řekl Bidlo a rozvalil se v pohovce. Jako čerstvý ženatec byl pořád ještě opojen faktem, že má oddanou a všem manželským rozmarům přístupnou ženu, na což si ještě zcela nezvykl.

„Hledíme-li na ženu,“ myslel Carmen, ale řekl to neurčitě, abych nebyl příliš v obraze,

„soudíme podle vkusu, tedy prostřednictvím libosti. Něco v nás vyvolá libost, v tomto případě

krása ženy, a v tom faktu je obsaženo řešení. Jako muž aktivizuji své poznávací síly, protože daný objekt ve mně vyvolá představu, že ho mohu vlastnit.“

„Počkej, zadrž. Daný objekt. Poznávací síly. Přišel jsem na kus řeči a místo toho jsem narazil na nějaký teoretický seminář, na který jsem se zapomněl zapsat.“

„Přesto vydrž. Karla mi rozumí a souhlasí s tím.“

S čím, proboha?

„Mohu onomu poznávanému objektu být nablízku, mohu se mu obdivovat, což vede k oživení mých poznávacích sil.“

Po chvíli, kdy za mého mírného žasnutí, co všechno se dá říct složitě, když se nabízí

chlapské jednoduché vyjádření, Oskar pokračoval: „Poznávací síly jsou obrazotvornost a rozvažování. Alespoň podle Kanta. Když koukáš na růži, dochází k podobnému pocitu, ke smyslové libosti.“

„Panebože,“ zvolal jsem.

„Pokud ji právě nechceš ukrást, tak se omezíš jen na tento pocit. Když jde, a to v naznačeném případě o krásnou ženu, příroda v tobě tě nutí rozehrát jistou činnost. Ty máš

poznávací schopnosti a ty chceš, nebo tě nějaké vnitřní síly nutí, abys je uvedl v soulad s poznávaným objektem.“

„To pořád mluvíš o té krásné ženě, kterou si mám představovat jako zde přítomnou Karlu?

Promiň jistou natvrdlost člověka nehoněného v této poloze úvah.“

Nedal se rušit. „Proč myslíš, že muži dotírají na ženy? Stav mužské mysli normálního chlapa nutí uvést jeho poznávací schopnosti v soulad s objektem, který v něm vyvolal libost.“

Pohled na Carmen mne ujistil, že je na pokraji blaženosti. Její intelektuální zásoby byly doplňovány z domácích zdrojů.

Bidlo pokračoval ujišťován Karliným zjevným obdivem a mým mlčením, že to stojí za to:

„Samozřejmě, muž se nevystavuje riziku, že bude útočit na každou ženu, která vyniká

přiměřenými vlastnostmi. Jde o to, zda je přiměřená jeho schopnostem poznání. Tohle je zřejmě dost složitá problematika.“

Pak chvíli uvažoval o složitosti dané problematiky, aby posléze prohlásil, že Immanuel Kant v Kritik der Urheilskraft mluví o estetické libosti jako o vědomí účelnosti.

262

Chtěl jsem ho doplnit nějakou vtipnou poznámkou, ale včas jsem zabrzdil. Ukázal bych se patrně v nelichotivém světle, to člověk vědomě nedělá.

„Účelnost v činnosti poznávacích sil. To samozřejmě nemá nic společného s vulgárním pojetím této kategorie, která tě napadne.“

Samozřejmě, že mne napadla, ale blahořečil jsem si, že jsem se zdržel.

„Kant doslova říká, že účelnost pociťujeme v mysli jako spojení s představou předmětu.“

S tím bych souhlasil, jen kdybych tomu v tu chvíli rozuměl..

„Zajímavé je, že když dojde k tomu, že si uvědomíme přiměřenost objektu s našimi poznávacími schopnostmi, zaplaví nás pocit harmonie. Rozmanitosti se sjednotily a tento stav v nás vyvolal libý pocit.“

„To je jednou fakt,“ zvolal jsem nadšeně. „To je situace, kdy tě milá vyzve k tanci a tobě

se z toho točí hlava.“

„Soudím však, že pro poznání daného objektu to nemá valný smysl. Cítíš libost, přiznal ses k tomu, ale co dál? Dál musíš už zcela racionálně postupovat podle svého charakteru, podle zájmů, podle etického klíče skupiny, do které patříš. Muži, kteří se omezili právě jenom na tento bezprostřední pocit libosti, mohli dopadnout dobře, když měli štěstí, ale mohli dopadnout i tragicky.

Krása ženy nabývá na síle tehdy, když jí rozumíme. Když vím, jaká ta žena je. Když jde jenom o izolovanou krásu, omezenou na fotografii, pak jde o představu, která není fixovaná, není podepřená naší zkušeností. Taková krása je sporná, vágní, riskuje konfrontaci s realitou, kter á ji může diskvalifikovat.“

Seděli jsme, koukali jsme. Alespoň já a Karla. Jestli už Bidlo skončil, bylo třeba něco říct.

„Já bych se teda hlásil do tohoto semináře, pokud budou zápočty za čtrnáct dní.“

„Chtěl bys k tomu něco dodat?“

„Akorát to, že si to všechno musím přeložit do svého jazyka, pak prohlásím, že je to všechno pravda. Jenom bych potřeboval chvíli na to, abych si rozmyslel, co jsem vám chtěl říct. Bohužel se to netýká tohoto ušlechtilého tématu.“

Vše, co doznělo, bylo zapomenuto.

„Stalo se mi, že se mne tady někdo v bazénu pokusil utopit, aby to nebylo všechno, někdo mi v pokoji rozšlapal počítač, nehledě na to, že tam všechno prohrabal. To je tak ve stručnosti všechno. Policie se snaží. Pokud nepřijdou na to, že jsem to všechno zinscenoval sám, budou pátrat a patrně marně.“

263

„JAK VÁM DOPADLA včerejší návštěva?“ zeptala se paní Skaláková, sotva jsem dosedl ke stolu. Mazala si lázeňský rohlík máslem a meruňkovou marmeládou. „Když jste nepřišel na večeři, měla jsem obavy, jestli se vám něco nestalo.“

„To jako že mi oni mohli ublížit? Jak by mohli. Bratranec mi udělil bezplatnou lekci, jak lovit baby.”

„Přímo baby?“ Pohlížela s jistým smutkem v oku na druhý lázeňský rohlík, zatím vzdorovala.

„Baba je chlapský termín pro ženu vůbec. Bez rozdílu věku, řekl bych dokonce bez ohledu na pohlaví.“

„Na to se budu muset někoho zeptat,“ nevěřícně vrtěla hlavou. „A manželka přihlížela?“

„Byla tomu na tom odborném semináři přítomna, ale mám dojem, patrně oprávněný, že sotva rozuměla. Kdybych si mohl dělat poznámky, ochotně bych vás teď poučil. Takže jsem do rána téměř všechno zapomněl.“

Dívala se na mne nevěřícně.

„Ten váš bratranec musí být myslitel. Sotva tomu věřím, i když asi budu muset.“

„Říkáte myslitel? To asi je. Mluví o samozřejmých věcech tak, že mu není rozumět; pak je

smotá dohromady, kombinuje, uvádí do nezvyklých souvislostí. Prostě učenec. Má to jako profesi. Chudáci studenti.“

„Profesor. To jste mohl říci hned a byla bych doma.“

„Někteří profesoři nejsou nijak praštění. Tenhle, když to vezmu kolem a kolem, je taky normální. Nakonec tam ale vládlo zděšení.“

„To je mi líto. Když jste je seznámil se svými dobrodružstvími.“

„Neříkáte to dost přesvědčivě.“

„Vy se zase nezeptáte, jak jsem poznala, v čem byla příčina zděšení.“

„Nahlížet do ženské duše je u chlapa mého věku něco jako profesionální povinnost.“

„Vy jste zase ráno nepřišel na cvičení. Už to tam budí nevoli.“

„Kdo po mně tak touží, že si všiml mé nepřítomnosti?“

„Cvičitelka. Bude se vám osobně věnovat vždycky před večeří.“

Vydal jsem zvuk, který mohl vyjadřovat jak nadšení, tak nesouhlas.

„Pokud bude ochotná cvičit se mnou v mém pokoji, mé námitky budou jenom formální.“

Mám se vymluvit, že nemám budík? Vstávat v půl sedmé. Cvičení jako cesta ke zdraví. Drobil jsem rohlík na ubrus a dělal zamyšleného mudrce.

Pak mi po chvíli, kdy jsem se snažil ubrouskem utřít z ubrusu skvrnu po meruňkové

zavařenině, uklouzla z úst věta: „Lidé se potkávají“ Ona ji však za mne dokončila:

264

„Aniž přijdou na význam oněch setkání. Mohou to být setkání osudová, která jsou s to pohnout kontinenty. Máme v sobě pohoří, která jsou pustá, někdo o nich víme, jiní nic netuší. Tečou v nich potoky, nad nimi v modrém oparu krouží káňata, někde supi, jinde jenom vrabci se prohánějí shánějíce zrní k večeři. To jsou naše velké a ubohé vášně. Věříte mi?“

Říkala to tak, jako by třeba prohlašovala, že půjde po obědě na výlet a vezme si větrovku, protože se může změnit počasí. Já jsem zíral, a pokud jsem nezavřel ústa, bylo to proto, že jsem byl jaksi mimo hru. Proboha, co s tím mám udělat? Nejlépe převést tu řeč do legrační

polohy. Měla však v očích něco, co mi nedovolovalo si dělat žerty.

„Takoví jsme. Máte pravdu. Nic o sobě nevíme a bojíme se toho, že na sebe něco prozradíme. Chodíme tu se škraboškou na tváři. Jsem tu za klauna nebo za myslitele? Tak o mně vězte, že jsem myslitel, i když jsem až dosud nic nevymyslel. Já tady budu předstírat a bude mi v tu chvíli dobře. Hele, moje trapná hra pokračuje. Zase jedna oběť. Odejde a bude o mně smýšlet jako o někom, na kterého vzpomínat stojí za to.. Znala jsem člověka, byl to pašák. Lidé si o nás myslí to, co jim sami o sobě říkáme. To nemám ze své hlavy. Kdo s tím přišel? Není to jedno? Tenhle přístup prochází věky a pořád platí.“

Zasmál jsem se na ni. Seděla, tvářila se, jako by ještě chtěla něco říct. Servírka zrušila napětí tím, že uklízela ze stolu. Mohla počkat až vstaneme, ale z nějakého důvodu urychlila konec našeho sezení, které mohlo přejít do důvěrné polohy.

„Já zásadně nic nepředstírám,“ řekla. „To je velice zraňující hra. Tady sedím jako myslitel, a když se za mnou zavřou dveře pokoje, jsem opět jenom trapný panák? To musí bolet. Ta maska je zatraceně těžká. Zvlášť, když ji má někdo přikovanou k tváři. Nedělaly to nějaké

národy?“

„Technicky si to neumím představit. Ale abstraktně, samozřejmě. Přeji si, abych na vás udělal dojem. Každý chlap se snaží dělat dojem na ženu proto, aby ji svedl. Aby se dala svést. Nevěříte? A když ne přímo svést, tak alespoň svedení naznačit. Větší množství chlapů se samotného svedení bojí. Zajít až na okraj, to ano, ale překročit tu hranici? Až dosud jste ve známém prostoru, za ním je země neznámá s mnoha riziky. Málokoho, myslím chlapa, to

nenapadne. A co s tím? To jsou zákonitosti světa a života, civilizace s tím nic nenadělá. Jde jenom o to nekazit si večer, den, týden, zbytek dovolené a života. Nemám pravdu?“

Byl bych ji teď rád vzal za ruku, ale nešlo to. Kolem seděli hosté, pacienti a byl tu personál.

„Na důkaz toho, že k vám cítím sympatie, bych vás rád vzal za ruku, ale nejde to. Dostala byste se do řečí.“

„Vy byste se do řečí nedostal?“

265

„Já ne, u mne se přece přepokládá, že budu hrát úlohu svůdce. Právě jsem ji naznačil. Nebo ne?“

„Ještě otázku,“ řekla a upravovala si límeček u blůzy. „Tím svedením jste myslel dokonanou akci fyzického sblížení? Omlouvám se za ten dotaz, ale k pochopení vztahu mezi lidmi je třeba jasnějšího vyjadřování.“

„No, abych pravdu řekl, ani nevím. Ale dal bych osobně přednost průniku do ženina soukromí. Do jejích myšlenek. Osvojit si její osobnost. Chápete?“ Nevím, jestli jsem to myslel upřímně, asi sotva. Byla to řeč, jakou jsem ještě s žádnou ženou nevedl.

„To je ovšem horší, než jsem čekala. Fyzické svedení je jednorázový akt, který může být zapomenut. Zrušen výčitkami svědomí. Kolik takových bylo? Chlap se po vás sápe, ani neví

proč. Ukojí si chlapskou ctižádost a vy možná z toho máte radost. Stála jste mu za tu námahu. Ale to, o čem mluvíte, to je horší. Nebudu o tom přemýšlet, protože bych vám asi ubližovala.“

Přemýšlel jsem o tom sám. Proboha, jak já v jejích očích vypadám? Copak trpím podobnou ctižádostí? Než jsem se stačil rozhodnout a něco říct, viděl jsem, jak mizí ve dveřích. Tak tohle jsem polepil. Společenský kopanec. Kdo s tím začal? Dala mi nějaký

podnět nebo to byla jenom moje iniciativa?

Šel jsem do svého pokoje, kde jsem se podíval, co vlastně mám za proceduru. Měla pravdu, bylo tam ranní cvičení, na které jsem iniciativně zapomněl. Za půl hodiny půjdu ulehnout na masážní stůl a paní, jejíž jméno jsem neměl zapsané, mi bude drásat tělo. Vlezl jsem pod sprchu a nechal se bičovat proudem vlažné vody. Propadal jsem záchvatu čistotnosti. Doma jsem se sprchoval, jen když jsem si vzpomněl. Na rozdíl od Libušky, která

byla ve vodě pořád. Říkal jsem, že to dělá za mne, ona zase, že chlap, který nepáchne potem, si patrně myslí, že není na chlapácké úrovni.

Úvahy k ničemu a o ničem. Myšlenky se mi pořád vracely k paní Skalákové. Co byla zač?

Jako by to nebylo jedno. Byla to zralá žena. To je slovo. Zralá. životem už zkušená. Poznala už drsné stránky a okouzlení byla její historie. Čím nahradila ztracené iluze? Banální termín: ztracené iluze, tak do čtení pro paní a dívky. Nebo: proč mám potřebu to zkoumat? Třeba ty iluze měla, odmítla se jich zbavit, vážila si jich. Co to vlastně je iluze a jaké je její místo v životě? Víra, že jsou tady kolem nás síly, které nejsou diskvalifikovány podlým nebo nevhodným jednáním, zveřejňovanými choutkami, které jsou v rozporu s nějakým ideálem?

Všiml jsem si, že stojím nahý před zrcadlem a nechávám za sebou na dlaždicích koupelny mokré stopy.

266

Každopádně jsem měl jistotu, že jsem zase jednoho člověka, který mne potkal, přesvědčil o své pokleslé kvalitě. To by mi nemělo být jedno. Ale taky se s tím nedalo moc dělat. Jde přece o normální průběh věcí. Míjíme se s lidmi. Tak co. Zanecháváme po sobě stopy. Dají se na

masážním stole vést hlubokomyslné řeči? Sotva. Stejně jako v hospodě při druhém pivě. Myslím s náhodnými mařiteli volného času. Zeptal jsem se, kdy zase přijde městský tajemník, dozvěděl jsem se, že za týden. Chci-li mu něco, musím ho navštívit. Je to prý dobrák každému přístupný.

ženy a dívky vyjedou z Prahy, až trochu pomine vedro. Ráno to nestihly, kdo ví, co měly za práci, vyrazí někdy kolem páté odpoledne. Slunce bude nízko, bude to řidičku oslňovat. V tu dobu je průjezd Prahou jedna lahoda. To nemohly vymyslet nic rozumnějšího. Přes Prahu pojedou skoro tak dlouho jako po zbytek cesty. Dohodli jsme se, že budu v osm hodin čekat na kraji města, na silnici, která míří přímo na sever a nelze se tam s nikým minout. Tedy s někým, na koho čekáte. Místa na parkování karavanu je za lázeňskou budovou dost. Prostě

tam s tím karavanem přihrkají a půjdou někam na večeři. Umýt se mohou jít k Bidlovi. Včera mi tuto službu Karla nabízela.

Prakticky to znamená čekat celý den. Šel jsem se projít na náměstí. Prohlížel jsem výklady obchodů a ujišťoval se, že nic z toho, co se nabízí koupěchtivým návštěvníkům, nepotřebuji. Ubezpečil jsem se, že už nepoznám vesničana, jak jsem ho bezpečně poznal před dvaceti léty. Ještě tak poznám turistu z Rakouska nebo z Německa. Ale Holanďani nebo Angličani mi nějak splývají. Mírně ošumělý našinec a mírně ošumělý Evropan jsou prakticky totožní. Měl jsem nabídnout paní Skalákové, že si uděláme před obědem výlet. Někam, třeba do těch kopců, nebo snad hor, které jsou vidět na jižním obzoru. Ač zdejší, nikdy jsem tam nebyl. Pro opěšalého jinocha to bylo daleko.

Vrátil jsem se do hotelu a zašel navštívit ředitele.

„Ještě je příliš brzy na nějaké příznivé nebo spíš určité zprávy,“ přivítal mne. Nesmál se přívětivě, seděl tam jen tak v košili bez kravaty. Ruka ke mně napřažená neměla sílu přátelského stisku.

„Chápu,“ postával jsem u dveří připraven hned odejít. „Mne tenhle špás s pobytem ve vašich lázních stál šestatřicet tisíc. žena sem jede s novým počítačem. Budete mi ho muset schovávat v trezoru. Jestli na něj máte místo.“

„Věřte, že je nám upřímně líto, že se taková věc stala.“ K úschově přístroje se nevyjádřil. Chtěl jsem dodat, že v míře lítosti ho určitě předčím, ale proč mu to dělat horším. Podnik, za který odpovídá, na sobě nese skvrnu, kterou mohu ještě iniciativně rozmazávat. To ho v očích majitelů nepovznese k výšinám ředitelské dokonalosti.

267

Když se neozvou, zajdu za týden na policii. Nebo spíš za tím tajemníkem, ale musím se zeptat, jak se jmenuje. Stačil jsem zapomenout. Kukačka? Ne, to je masér, který mu hobloval tukové polštáře.

Tak jsem se vrátil na pokoj. Trpěl jsem jakousi nerozhodností, svazovalo mne to až

k zuřivosti. Člověk něco chce, neví co, neví, jak se toho chtění zbavit. Mám někam jen tak vyrazit, lokat vzduch, což samo o sobě je k ničemu, koukat na stromy a plašit ptáky v parku?

Lehnu si a vyčkám času. Jakého času? Toho, zda na mne spadne strop nebo hodiny ukáží, že je třeba sejít k obědu?

Když jsem si zouval boty, zastavilo mou činnost klepání na dveře. Bylo to nesmělé ťuk, ťuk, kdy si je klepající vědom nevhodnosti svého pokusu o průnik do pacientova soukromí. Paní Skaláková to není, ta by se ohlásila rázněji. Vrátil jsem nohu do boty a zavelel, aby vstoupil, kdo hodlá vstoupit.

Nic se neděje. Byla to pokojská. Šedivá myška, už jsem ji viděl, dávala do pořádku rozházené části pokoje. V ruce držela jakési nářadí sloužící k úklidu, i když už uklizeno mělo být dávno.

„Mám se vytratit, že jo?“ řekl jsem hlasitě, patrně jsem dal najevo nepříliš ohledů k její

profesi.

„Ne, pane, jde o něco jiného.“ Šeptala, jako by byla nastydlá. „Je tady už dávno uklizeno.“

Takže to nářadí mělo něco předstírat. Projevil jsem zájem. Tiše jsem se zeptal, co se děje.

„Správně, pane. Děje. Mám takové podezření, nic určitého, ale jenom podezření, proto jsem nešla za nikým z hotelu, ale točil se tu kolem vás jeden číšník. Číšník nemá v patře co dělat, ale tenhle se o vás zajímal. Nenápadně, ale já to poznám.“ Zmlkla a rozhlížela se, jako bych měl někoho pod postelí.

„Číšník? To je divné.“

„Viďte. Moje řeč. Je to brigádník a má na kapse jmenovku: Novosad.“

Pravda. Zaměstnanci měli na levé straně hrudi jmenovku. Tahle pokojská ji tam taky měla, taktně jsem se pro tuto chvíli vyhnul pohledu na její rameno, ale periferním viděním jsem ji přečetl.

„Je to chlap silný, slabý, malý, velký?“

„Ani ne tak velký, jako zdatný. Sportovec. Proč? Rozšlapat počítač může i malé dítě.“

„A jak to vypadalo, když se tu zdržoval. Jak jste zjistila, že se zajímá právě o mne?“

„Viděl jsem ho tady chodit. Zastavil se u vašich dveří, zavazoval si tkaničku u boty, a jak jsem si pak všimla, měl mokasíny, takže neměl co zavazovat.“

Smál jsem se hlasitě.

268

„Tkaničku. To snad není pravda.“

„Je to pravda,“ řekla dotčeně. „Podívejte se za dveře. Rychle.“

Poslechl jsem ji, nikdo tam nebyl. Nikdo, kdo by se podobal číšníkovi Novosadovi.

„To je zvláštní,“ řekl jsem, protože jsem něco říct musel. „Budu na něj muset upozornit policajty.“

„Proč policajty? Myslíte, že to s ním nemůžete vyřešit sám?“

„Sám? Tady je škoda za třicet tisíc. Za to půjde hoch, pokud se mu to dok áže, do basy.“

„Proboha!“ zvolala nešťastně. „Tak to on neudělal.“

„Neudělal a přitom tady za mými dveřmi očumoval. To je tak trochu podezřelé. Nebo není?“

„No, já nevím. Kluk je to zdejší, nějakej student. Já jsem znala jeho bábu. Tady u nás rodila děti, dokud s tím matky ještě nechodily do špitálu. Už je taky tam,“ ukázala ke stropu. „Ne, takovou starost by ten kluk rodině neudělal, to bude mejlka. Asi jsem se unáhlila.“

„Unáhlila, neunáhlila. Stejně si s ním popovídám. Řediteli to neřeknu, protože by ho hned z preventivních důvodů vyrazil.“

„To jste hodnej člověk. Já měla dobrou vůli a vidím, že bych tou dobrou vůlí na člověka přivodila neštěstí.“

Měl jsem obavu, že začne natahovat moldánky. Pak se vyznejte v ženách. Vždyť přece musela vědět, že upozorňuje na zdejšího člověka. Byl jsem z toho obratu dost zmatený.

„Promluvím si s ním, a jestli z toho něco bude, pochybuji však o tom, dám vám vědět.“

Propustil jsem ji mírně slzící. Jestli ji někdo na chodbě uviděl, nabyl jistotu, že jsem ji plísnil za nedostatky v její práci.

Tak. Pomocný číšník Novosad. Určitě mylná stopa. Ale na ruce se mu podívám. Pohled na hodinky mne ujistil, že ženské ještě nezačaly balit. Proto jsem si lehl na postel a hleděl snivě

do stropu. Modřiny na krku. Rozšlapaný počítač. Jakýsi záhadný Novosad, který si tu přivydělává na skripta. Pohledy, které si vyměňovali Bidlo se svou ženou Carmen-Karlou. K

tomu jakési emocionální pnutí zpoza stolu v jídelně. Dalo se to nějak utřídit? Nedalo, protože bylo příliš málo indicií. Indicií. To je termín z kriminálních příběhů. Co to vlastně je, znamená to, že je málo důkazů pro něco? Málo podezřelých okolností?

Co asi dělá sousedka? Jistě šla na procházku. Na čerstvý vzduch. Čerstvý vzduch se tam nezřízeně tetelil. Otevřeným oknem se ke mně valily vlny vedra. Chudinky holky. V té

plechárně si užijí, jestli nemá Anna klimatizaci, bude cesta utrpení. Vzpomínal jsem, jestli může mít její auto tuhle výhodu. Na nic jsem nepřišel, ani na to, kolik by tak asi mohla stát. Budou větrat, postávat na parkovištích, někdo je přepadne, obere o statky, možná i o zdraví.

269

Paranoia. Leze to na mne. Novináři píší o zvrhlostech proto, aby na sebe upozornili, nebo aby nás varovali před zvrhlostmi, které může člověk druhému způsobit?

Poslal jsem ženským zprávu se žádostí, aby upřesnily svoji situaci. Dostal jsem zpátky informaci, že už už skoro pojedou. Tak si z toho vyber, řekl jsem si. Vybral jsem si to, co se nabízelo. Začínají shánět plavky, osušky, něco ke čtení a rovnat svršky, kterých bude plný

kufr auta. Ne, ty budou na věšáku v karavanu. Cítil jsem na sobě, že na mne přechází napětí, které se zmocňuje člověka před cestou.

Lehl jsem si na lůžko, díval se do stropu a pokoušel se rozumět svým pocitům. Byl to svíravý neklid. Strach. Ano, musel jsem si přiznat, že to, co mne začíná ovládat, je strach. Vždyť jsem byl vždycky odolný, věděl jsem, že cesta autem je nebezpečná vždy a za všech okolností. Jenže kdyby tomu člověk propadl, nemohl by vůbec do vozu sednout. Nemohl by se vydat na cestu. Neměl bych jim zavolat: dávejte pozor!? Aby trapnost nad trapnost. Nejsou to malé děti, i když ve voze malé děti mít budou. Co mne to posedlo?

Náhoda je určující činitel v životě člověka. Nejen člověka, v životě vůbec. Nesčetné

okolnosti, které se do detailu nedají předvídat, rozhodují o našem životě. Zapomenu si před jídlem umýt ruce a je to. žloutenka, játra, konec. Na prstě mi ulpěl bacil velikosti několika mikronů, kde se tam vzal? Kdo o něm věděl? Proč jsem si ruce neumyl? Protože jsem pospíchal a nemyslel na to? Náhoda.

Kolikrát už takhle jeli vozem a kolikrát se vrátily bez nebezpečných příhod? Nikdy se nic nestalo. Proč právě dneska trnu? Jasně, cítím se být ohrožený. Mám strach. Vyskočil jsem z lůžka a vzal za kliku dveří. Bylo otevřeno. Vyhlédl jsem ven a pak dveře zamkl. Říkal jsem si přitom, že jsem idiot, což byl zcela přiléhavý výraz, ale přesto jsem dveře nechal zamčené. Vtíravý, vlezlý pocit ohrožení mne v různých polohách pronásledoval od chvíle, kdy jsem se vzpamatoval, ještě celý mokrý, u hrany bazénu. Tak a je to. Ten člověk tu někde je a má něco podstatného proti mně. Co to může být? Proč mne tak nenávidí, že mi rozšlape počítač, který mne živí? V bazénu mi naznačil, že mi může přivodit smrt. Tady mi dal najevo, že mne hodlá ničit existenčně. že by upustil od útoku na život a rozhodl se ničit mne jinak, rafinovaněji. Proboha, o co mu jde? Co jsem mu udělal? Co když zaútočí na Libuši?

Zjevně jsem se roztřásl. Podíval jsem se na hodinky a vyrazil z pokoje. Snad to do oběda stihnu. Zastavil jsem se v recepci. Kam se to vlastně ženu? Kde je tady policejní stanice? Ani nevím, jak se tomuto zařízení říká. Měl jsem však telefon na Hadrávka, snad poručíka.

„Mohu použít váš telefon?“

270

Ukázala na přístroj visící na stěně. Automat, ze kterého jsem po léta nevolal. Prohlížel jsem si návod k obsluze a pak pátral po drobných, které jsem samozřejmě neměl. Budu muset zavolat z mobilu. Přijde to na víc, ale co dělat? Nejsou mi tady nakloněni, udělal jsem jim škodu

tím, že jsem se nenechal utopit.

Vyšel jsem z budovy, nedbal jsem, že recepční za mnou něco polohlasně křičí. Na pacienty se nehuláká.

Cestou na náměstí jsem vyťukal Havránkovo číslo. Náhodou tam byl, jenže kde? Upřesnil mi polohu, bylo to mimo střed města. Správně, v centru se nehřeší, to jen plebs na předměstí

páše nechutná zvěrstva. Energicky jsem rázoval, s uspokojením jsem sledoval, že mne strach přechází. Nepřecházel, jen jsem ho nechával za sebou. Unikal jsem mu. Hadrávek vše vyřeší. Kéž by vyřešil. Starou belu vyřeší. Viděl jsem to teď naprosto jasně. Základní otázka je proč. Proč si na mne ten někdo zasedl. Odpověď mu dám já, nebo nikdo. A já nic nevím. Nikomu jsem neublížil, alespoň ne vědomě. ženu jsem nikomu nesvedl. S žádnou cizí mocností jsem nespolupracoval. Nemám žádný škraloup jak morální, tak politický. Tak o co, sakra, jde?

Služebna, ve které Hadrávek bojoval proti místnímu zločinu, byl dům, který musel být kdysi zemědělským stavením. Byl v řadě podobných domků, z nichž před stoletím vyjížděli hospodáři s kravským potahem na pole. Jenže o to teď nešlo. Tahle informace se mi mihla v hlavě a hned zapadla do zapomnění.

Seděl tam v košili, před sebou stoh papírů, na nose brýle. Ouřada.

„Je mi líto, že vás zdržuji, ale napadlo mne, že byste měl něco vědět. Odpoledne za mnou přijede moje žena s kamarádkou a jejími dětmi. Budou tady nějakou dobu. Co si o tom myslíte? Neměl bych mít strach, že se ta nenávist vůči mé osobě přenese taky na ně?“

Ukázal na židli, na kterou jsem si sedl. Kovová židle, nepohodlná, zřejmě pro delikventy.

„Jo, to je těžké. Nevíme zatím, o co tomu pachateli jde, proto nemůžeme říci, že by snad hodlal svoji nenávist, jak jsem řekl, rozšířit i na ně. Kde budou bydlet?“

„V karavanu hned za lázněmi. Víte, kde se tam parkuje?“

Podepřel si bradu rukou a zaujal polohu myslitele. Zvažoval to dlouho.

„Když jim neřeknete nic z toho, co se tady až dosud dělo, mohou tam klidně být. Domnívám se, že tam nebudou pořád, že budou jezdit po okolí, koupat se, chodit do lesa a tak, dělat to, co dělají ostatní návštěvníci kraje.“

„To dobře nejde. Když jsem ženu žádal, aby mi koupila nový počítač, nemohu čekat, až mi ho lázně zaplatí“

„Pojišťovna.“

„Tak pojišťovna. Musel jsem jí říct, že jsem o ten svůj přišel.“

271

„Nemusel jste jí to ovšem líčit nějak příliš dramaticky. Stačí nešťastná náhoda. Nebo ne?

Co jste jí řekl?“

„To tak vědět. Něco jsem jí řekl, ale nevzpomínám si přesně, co.“

„Je ve vašem zájmu, abyste jim nedělal moc velkou starost. Nesmějí si myslet, že byste byl snad v ohrožení. Zkazil byste jim dovolenou. Stačí, že máte sám znehodnocený lázeňský

pobyt.“

Znehodnocený lázeňský pobyt?

„Když vám řeknu, že mám strach, budete mi věřit?“ Pokusil jsem se to říci mužně, s jasným pohledem upřeným mu do očí. Hodí se strach do chlapské výbavy?

„Vůbec se nedivím a nemusíte mít obavy, že to snad nechápeme. Strach se dostaví tam, kde jde o podobné ohrožení. Člověk neví, o co jde. Nebo něco víte, co jste nám neřekl?“

„Nevím absolutně nic. Netuším nic. Jsem jenom zvědav, jestli se to omezí tady na lázně a nebude mne to pronásledovat i v Praze.“

„Doufám, že si to s sebou domů nepovezete, že to bude můra, která vás leká jenom tady.“

Kéž by. Ke stavu vyšetřování mi nic neřekl. Asi uvázlo na mrtvém bodě. O tom studentovi jsem se nezmínil. Ne že bych jim ochotně nepřidělal práci, ale zbytečně bych kluka přivedl do jejich drápů.

TEN POLICAJT mne měl zřejmě plné zuby. Až dosud se ovládal, ale náhle ho to přešlo. Položil před sebe brýle, odsunul lejstra., do kterých nahlížel a plácl do stolu dlaní.

„Dobrá, dáme se do toho. Kdy, kde a za kolik jste ten přístroj koupil?“

Vyvalil jsem oči. „To tady přece všechno máte.“

„Slyšel jste mne. Nezdržujte.“

Nezdržoval jsem, všechny údaje jsem pokorně vyložil. Pokud jsem si ovšem pamatoval. Účtenku jsem s sebou samozřejmě neměl. Neměl jsem ji ani doma. Myslím, že se mi trochu třásl hlas.

„Takže dokazovat, že jste měl ten počítač na pokoji, budete obtížně.“

Bylo vidět, že se poměry ke mně otáčejí zády.

„Vždyť jste ho viděli. To vám nestačilo?“

„Viděli jsme trosky. Možná, nevím, nechci dělat ukvapené závěry.“

Ten pacholek! Jak se chová, když přijede k nabouranému automobilu? Taky ho chce vidět v původní podobě?

„Koho tady znáte.“

272

„Ve městě? Plno lidí. Vždyť jsem tady chodil do školy.“

„Koho znáte důvěrně?“

„Důvěrně nikoho. Ani bratrance Bidla neznám důvěrně.“

Přemýšlel nad tím.

„Jeho ženu?“

„Tu jsem viděl poprvé v životě ten den, kdy jsem přijel a šel je navštívit.“

„Měl jste někdy něco s policií?“

Nad tím jsem uvažoval. Mám mu říci, že jsem viděl, jak u nás v ulici shořelo auto a policajti mne vyslýchali jako svědka?

„Jo. Občas blbě zaparkuju a pak jdu platit.“

„Tyhle blbiny si odpusťte.“ Díval se na mne upřeně, jako by byl přesvědčen, že něco zapírám.

„Asi před rokem u nás v ulici vybuchl automobil a já viděl oběť těsně před tím, než do vozu vešla. To se policii hodilo.“

„Podrobnosti,“ zavelel. Najednou tu přede mnou neseděl nějaký venkovský strejda, ale muž

zákona. Bohužel jsem to v něm probudil na svůj úkor.

Vypravoval jsem mu tu historii. Zapisoval si mnohé, ale věděl jsem, že mu to bude k ničemu. Zdržel jsem se jenom u toho, co věděla pražská policie. Naše soukromé dohady, myslím mé a našich žen, jsem nechal pro sebe.

„Ten taxikář je ještě v base. Nevím, na co policie přišla, v domě je klid a auťáky tam v okolí sice parkují s potížemi, ale klidně. Sem tam píchlá guma a urvané stírače. To je všechno.“

„Co pan profesor Bidlo. Víte o něm něco?“

„Řekl jsem, že nevím. Ani o jeho ženě nevím nic. Ani jsem o něm nic neslyšel. Taky proto, že jsem se o něj až dodnes nezajímal.“

„Není to zvláštní?“ divil se.

„Možná, že je. Mně to však připadá být normální. On se taky o mne nezajímal. A možná, že se divil, když mne uviděl.“

„Jak se jmenovala oběť?“

Teď jsem se pro změnu divil já. „Jaká oběť?“

„Oběť toho výbuchu.“

„Netuším. Možná, že jsem to tenkrát věděl, protože se o tom v domě mluvilo, ale teď už

netuším.“

273

Kýval hlavou, jako by si byl jist, že mne při něčem přistihl. Nepamatoval jsem se ani, jak se jmenoval taxikář, který byl do výbuchu zapletený. Nebo nebyl? Na něco mám děravou hlavu. Obraz té oběti mám doma, zapomněl jsem ho vrátit. To však je jiná záležitost, do toho zdejším policajtům nic není.

„Slyšel jste někdy o zdejším podsvětí?“

Zíral jsem.

„O zdejším podsvětí? Myslíte o podzemních chodbách, které by mohly vést ze zámku někdy ve středověku?“

„Nedělejte si ze mne srandu,“ zavelel. „Mám na mysli zločinecké podsvětí.“

„Teď si zase děláte srandu vy ze mne. Jaké by tady mohlo být podsvětí? Myslíte opilce, kteří ruší noční klid nebo něco tak v tom duchu?“

„Jaksi jste přehlédl, že žijeme v pozoruhodné době. Podniká se všude a krade se taky všude. Všude mají lidé potřebu zbohatnout, všude koukají na televizi a všichni dovedou číst. Všichni si spočítají, že je snazší hodně ukrást než vydělat poctivě a málo. Tak co. Slyšel jste o tom něco?“

Přemýšlel jsem. On mohl mít klidně pravdu. Zločinnost si razí cestu tímhle světem docela bezohledně. Na drsné americké filmy koukají i na venkově a leckdo si ochotně vezme příklad z jednání nějakého desperáta a vybaví se přesvědčením, že jeho chytit nemohou, protože má všude kamarády. S místním šerifem přece chodil do školy.

Když jsem se tvářil jako milius, což je výraz pro archaického pokrytce, řekl konečně, co má na mysli: „Vy jste si musel toho lupiče s sebou přivézt z Prahy. Začal s tím tady, aby odvedl pozornost a svedl ji na někoho místního. Jinak mi to nevychází, ať dělám, co dělám.“

Ať dělá, co dělá. Dělá to, že uvažuje a kombinuje. Jenže mu z toho vycházejí nesmysly. Jediný, kdo by proti mně mohl něco mít, a to kdoví jestli, byl rozvedený Andulčin manžel. To by musel zatraceně spekulovat, než by ho to napadlo. Ani vzdáleně, i když zase při jeho cholerické povaze? Nesmysl. Jak by se tu ukryl? V převleku za plavčíka městských lázní?

Ten polda mne nutí přicházet jenom na blbosti. Když jsem se mu teď díval do tváře, viděl jsem dvě rýhy na čele, vrásky vzniklé usilovným hledáním příčin životního smyslu. Najít příčinu zločinu. Nemohl jsem si pomoci, pořád mne to však nutilo smát se. Nebo se alespoň

posmívat. Někdo mi namočí hlavu do škopku s vodou a tvář místního policajta se zalije potem, který je produktem usilovného hledání příčin zla. Hledat příčinu zla, jak vysoké

poslání! Když jsem tu seděl na té tvrdé židli, připadal mi můj dosavadní strach směšný, nepřípadný, nepatřičný. Tady v této krajině, v tomto lázeňském prostoru nikomu nemohlo hrozit nic strašného.

274

V tu chvíli se mi mihl v hlavě zlomek jakési školní básničky. Někdo, zřejmě Wolker,

tvrdil, že se smrti nebojí, že smrt není zlá, že je to jenom kus života těžkého. Ale jak přišel, tak mne zase humor opustil.

„Věřte, nevěřte, nemůžeme přijít na to, kdo by měl zájem vám ublížit. Proč by to někdo měl chtít. Samozřejmě, že najít příčinu, to je jako najít aktéra. Jenže často tady nejde o nějakou uvědomělou příčinu. Stalo se nám tady, že někdo v noci udeřil našeho občana zřejmě

kovovou tyčí do hlavy tak, že dotyčný přišel o zrak. Nikde nic. žádný nepřítel, který by přicházel v úvahu. Jen tak vás někdo praští a udělá z vás nadosmrti invalidu. Lidské zlo nemusí mít racionální kořeny. Nedej bože, to říká nevěrec, aby to byl nějaký maniak, který

jedná bez odpovídající příčiny. Ale nějaká tady jistě je. Jen na ni padnout. Zatím jsme nepadli a hledáme, až se z nás kouří. Zatím tu máme jen ten rozšlapaný počítač, na kterém nejsou otisky prstů. Jenom vaše.“

Potěšen jsem odešel. Potěšen z toho, že mne nikdo nepraštil kovovou tyčí do temene hlavy. Stihl jsem včas dojít do lázní k obědu. Paní Skaláková decentně ujídala slepičí polévku.

„Je na místě, abych vám popřál dobrou chuť.“

Podívala se na mne se zájmem, patrně předstíraným.

„Všechny dnešní povinnosti, spojené s pobytem v těchto lázních, jsem splnil. Zítra ráno opět s radostí postojím v kruhu místních cvičenců a budu vypínat mužnou hruď k potěše přítomných dam. Co víc si mohu přát, než udělat patřičný dojem, neboť má postava je mužná

a srdce mám bojovníka?“

Smála se mile a já jsem vyzval servírku, aby na mně nešetřila, že slepičí polévku mám jenom když navštívím lázně. Nechala mi na stole polévkovou mísu zpola plnou.

„Den se vleče, jako když med z úlu teče,“ oznámil jsem po polévce. „Dnes k večeru přijede moje žena s ostatními mými ženami.“

„Tak?“

Údiv to byl nehraný. Měl jsem štěstí, že náš dosavadní kontakt nepřesáhl únosnou společenskou míru.

„Kolik těch žen máte?“ Otázka, která musela kdekoho napadnout.

„Jednu vlastní a tři přidané.“

„Mohu projevit přiměřený údiv? Měla bych se však omluvit, protože mi do vašich rodinných poměrů ,“ zarazila se, byla to ušlechtilá dáma, „chtěla jsem říci, že vaše rodinné

poměry jsou vaše privátní věc, do které mi není zasahovat ani dotazem.“

„To je fakt. Souhlasím. Manželky jsou jednou manželky, vy jste taky manželka,“ nebylo to jisté, ale bylo to možno předpokládat, „proto víte, o co jde, když je manželka na obzoru.

275

Bydlet budou v karavanu. Uvědomuji si však, že mít tolik ženských po celý rok na krku, nebo alespoň poblíž krku, a pozvat je ještě sem, když tady má člověk obnovit ochablé síly, je skutečně unikátní pitomost.“

Bylo vidět, že přemýšlí. Možná jenom tak koukala na ubrus, na kterém udělala mastnou skvrnu. Prosím, čeho všeho není dáma schopna.

Rozloučili jsme se. Já bych jí byl ochotně dělal společnost, jenže se v tomto směru nepřihlásila a sám jsem nenašel odvahu. Vyrazil jsem proto do ulic. Středověké město převlečené do podoby jednadvacátého století. Podloubí, zákoutí kdysi temná teď svítila pestrými barvami vkusně sladěnými, aby neurážely city turistů. Maně jsem vzpomínal, jak to tu vypadalo před dvaceti léty. Opadávající omítka nikoho nevzrušovala. Nebo to bylo tím, že domácí neměl na barvy a maltu? Nebo na to neměl komunální podnik? Patrně. Poměry se změnily a změnilo se i tohle město, které pamatovalo na čas mé mladosti. Bože, připadal jsem si jako pamětník. Jakýpak

čas mladosti? Současnost je časem mé

zralosti. Mladosti, jdi do háje! Je na mně, abych rozepjal křídla a vzlétl. Tak nějak jsem si připadal, když jsem zamířil do cukrárny, která byla v postranní ulici, a dal si pořádný kornout vanilkové zmrzliny. Připomínala mi něco? Nic. Správně. Jenom zmrzlinu. Pryč se

sentimentalitou, která chutná po starobě, na kterou mám ještě pár let čas. Je to stejně zvláštní, že člověk žije v jisté době; ta jistá doba ho zastihuje v určitém konkrétním rozpoložení a on, místo aby si toho vážil, vzdychá po něčem, co bylo a už není. Proč? Proto, že si ten minulý čas uvědomuje? To bude asi lidské specifikum, vědomí

souvislostí minulého a přítomného času. Teď k tomu přidat ten dosud nejsoucí čas budoucí a bude to v pořádku.

Povytáhl jsem si padající kalhoty a šel jsem pro auto. Bylo v něm jako v peci. Zahlédl jsem, že v pokoji mé sousedky se pohnula záclona. Klidně jsem nastartoval, tak rozpálený

motor chytne snadno, a bez zábran jsem vyrazil.

Zajet někam do stínu stromů. Na hráz rybníka. V kraji je rybníků a rybníčků bezpočet. Jsme v jižních Čechách, kde domácí budovali krajinu s velkorysým záměrem. Našinci to dnes nepřijde, ale šlo skutečně o tvorbu krajiny. St ředověk a tvorba krajiny. Klobouk dol ů před nimi, bezejmennými tvůrci. Komáři a mouchy je mučili, bahno se po nich sápalo, ale oni dokončili dílo.

Tohle dílo nebude nikdy u konce. Dovedli ho do dnešní podoby, ale pořád je co dělat. I když mají stroje, je to práce rukou.

Zastavil jsem někde, kde jsem to neznal. Odbočil jsem z pražské silnice a zajel asi dva kilometry stranou. Zastavil jsem na hrázce, z jedné strany rybníček, z druhé louka. Nikde ani

276

živáčka. Rozhlížel jsem se jako člověk, který si je vědom, že spáchal přestupek vůči něčemu. Stejně mne nikdo nevyžene, tady se nedá otočit. Bože, ještě někam spadnu, někam, odkud mne budou muset hasiči vytáhnout. Jsem já to nezodpovědný člověk. A ženské jedou, možná

že už jedou, jsou už někde u Benešova a já tady budu trčet, ony se budou rozhlížet po silnici, ejhle, on nikde, a tak se vytahoval, dokazoval, že se na nás těší!

Mami, kde je strejda? slyším jednu štěbetalku.

Tak dost. Kousek zacouváš a tam někde, kde jsem najížděl na hrázku, je rozšířený nájezd. Není třeba podléhat panice. Kdo ví, z čeho to na mne leze. To jistě z té krádeže. Nervy. To dělá svoje. Panika kvůli kdejaké hlouposti.

Opatrně jsem zařadil zpátečku a vracel se na konec hrázky. Možná, že jsem mohl jet až na druhý konec, ale kdoví, jak to tam vypadá. Připadal jsem si jako člověk, který zbytečně

neriskuje. V detailech, samozřejmě. Když jde o podstatné životní záležitosti, které to jsou, ty podstatné životní záležitosti?

Zastavil jsem ve stínu a nechal si proudit na hlavu svěží vzduch. Obtáčel se mi kolem uší

asi jako myšlenky vybavené přiměřenou rasancí nápadů, které stačily projít myslí mnoha čtenářů. Přišel bych sám na nějakou podobnou myšlenku? Asi sotva. Neměl jsem ctižádost. A pak: musí všechno, co kdekdo přežvýká, být na světové úrovni? Co to je světová úroveň

v tomto případě? Kdeco, co projde hlavou většímu množství lidí, kteří nemají dost sil k tomu, aby si sami stačili. A musí si vůbec sami stačit? V tomhle světě masové komunikace, zevšeobecněné práce, kde za vás myslí odborníci, z jejichž myšlenek si svobodně vybíráte, kde se jeden ztratí jako list dubu v támhletom rybníku?

Takhle krásně a takové myšlenky, jsou-li to vůbec myšlenky, co mne napadá. Napadlo

mne jen tak ze slušnosti zavolat do práce. Zvedla to naše Beruška a divila se, proč

se obtěžuji voláním v tom vedru, které zalehlo Prahu a jistě i zbytek Čech. Pak řekla, že kdosi, jehož jméno mi nic neříkalo, uvázl na letišti v Barceloně a dokud ho odtud nevykopou, nebude co dělat.

Chvíli mi to vrtalo hlavou.

Uvažoval jsem, kde ty ženské asi jsou. Sesadil jsem esemesku a poslal ji Libuši. Doručeno. Odpověď přišla vzápětí: Vydrž, už jsme před Táborem.

Budou tu za hodinu. Přibližně, ovšem. Byly tu za hodinu a čtvrt.

VÍTÁNÍ na silnici. Pes samozřejmě utekl z vozu, a protože měl ve stísněném prostoru málo pohybu, bylo obtížné mu to rozmluvit, že běhat po silnici se nehodí.

277

„To jste museli toho psího obejdu brát s sebou?“

„Strejdo, co to říkáš? To není žádný psí obejda, ten patří do rodiny a nahrazuje nám“

tady se Zuzka zarazila, patrně chtěla říct tátu, možná nějakého kamaráda, ale zmlkla včas.

„Andulko, tak tě vítám. Moje žena ode mne vlastně neodešla, proto ji beru jako trvale přítomnu. Objímat se nebudeme, až chytnu toho psa, tak ho nakopnu do zadku. Málem ho to auto přejelo.“

To byla pravda a neobešlo se to bez silného ječení přítomných dam. Kdo je zná, ví, že to bylo něco. Postižený řidič se zase rozjel, co přitom říkal, si mohly dámy domyslet. Jenže to nebraly na sebe. Byl jsem u toho, proto jsem byl vinen.

Pes byl přiveden, za hustě padajících výčitek na jeho hlavu naložen, dámy a dívky byly připraveny k cestě. Libuška si sedla ke mně.

„Jak se ti to stalo, žes přišel o počítač?“

žádné: jak se ti daří, co tvoje zdraví, ale hned k věci. Peníze jsou peníze.

„To ti vysvětlím až večer. Ostatně půjdeme k Bidlovi, tam se o tom bude mluvit.“

Dívala se do kraje, kterým jsme celkem šourem projížděli. Nemohl jsem to rozjet podle své potřeby, Andula za mnou by mohla mít výhrady. Moc zkušenosti s jízdou autem neměla, s karavanem zkušenost neměla žádnou.

Vzal jsem Libuši za koleno. Jen tak něžně, aby věděla, že patříme k sobě.

„Soustřeď se na řízení,“ poradila mi, ruku mi však nesundala.

Prokličkovali jsme starobylým městem, jehož středověkost byla obdivována zejména cizinci, kteří doma měli sice taky starobylá města, ale byli rádi, když se přesvědčili, že jsme na tom stejně; souvislost pořád hraje úlohu v lidských vztazích. No a šťastně jsme dojeli na místo.

„Prosím tě, zaparkuj to pořádně, abych s tím nemusela hýbat po dobu, co tady budeme.“

Tak jsem s tím hrkal z místa na místo, nakonec se to jakž takž povedlo. Karavan stál zadkem k plotu, v dohledu z mého okna.

„Přendejte si věci z vozu, ať tu nejezdíte po kraji s nočními košilemi na sedadlech.“

Samozřejmě počítali s tím, že u mne vykonají návštěvu.

„Tak tohle je moje rodina, která na mne přijela dohlédnout,“ oslovil jsem paní recepční, která vyladila blahosklonný úsměv.

„Máte moc hezké dcerušky,“ pronesla. Co taky jiného ji mělo napadnout?

Dcerušky ji chtěly opravit, ale nakonec se zmohly jen na falešný úsměv, který jejich matka doprovodila servilním ťuťuťu. Libuška se zdržela. Měli jsme však jistotu, že další případná

návštěva projde bez kontroly dokladů. Což samozřejmě přeháním. V lázních nikdy nikdo

278

nějakou návštěvu jistě nekontroluje. Až do doby, než někdo začne vykrádat pokoje. Nebo rozšlapávat počítače.

„Vedle v koupelně se umyjte, a až přijdete podruhé, vezměte si s sebou ručníky, abyste se mohly osprchovat. Ale co s tím čoklem?“

„Už zase. Strejdo, tys úplně nemožnej, Vem konečně na vědomí, že to je náš pes a že patří

do rodiny. Proto se k němu musíme chovat ohleduplně a on má svoji, jak se tomu říká?“

Obrátila se na matku. „Identitu? To je hrozný slovo a na našeho pejska moc nepasuje.“

„Touhle řečí naše Zuzanka myslí, že pes je podobně jako člověk bytost, která, když už tu s námi musí být, si zaslouží pozornost.“

„Až půjdete někam, kam psi nesmějí, třeba do nějakého zámku, co s touhle bytostí

uděláte?“

„Dáme ti ji na starost,“ řeklo děvče a dostalo od matky pohlavek. Umyly se, rozkramařily mi, co se dalo, kdo by to do nich řekl, do holčiček, že polezou i do skříně, pak Libuše otevřela krabici, kterou přinesla z vozu a kterou jsem už dlouho zvědavě

obhlížel.

Poslední model mé značky. Jásal jsem tiše i nahlas.

„Těch peněz,“ vyhrkla Libuše. Co taky mohla říct jiného žena spořivá.

„Neboj, ty prachy se vrátí. Ten můj starý aparát mi tady někdo zničil. Policajti to vyšetřují.“

Následoval všeobecný údiv. Otázky jedna za druhou. Co na to říct? Vylíčil jsem situaci, popsal beznaděj vyšetřovatelů.

„Musíš tu mít nepřítele. Toho sis udělal dost přičinlivě. Nemáš nějaké tušení?“

„Andulko, jaké tušení? Nikoho tu neznám, nikdo nezná mne. Tak jaké tušení.“

„Ten, kdo rozšlape takovou věc, přece ví, proč to dělá. Nebo ne?“

„Jak to mám tušit, co ví a co neví? Prostě je počítač v háji a my jsme vydali prachy na nový. Možná, že pojišťovna něco zaplatí.“

„Nechci ti brát iluzi, ale sotva. Pochybuji, žes byl pojištěný; když člověk jede do lázní, sotva se pojišťuje na škodu, která mu vznikne na počítači. Jo, kdyby to byla noha, tak máš na něco nárok. Ale počítač odepiš.“

„Tos mne, Andulko, skutečně potěšila, ale nechme to. Koukej, co ty holky dělají

v koupelně.“

Zatím co koukala, co holky dělají v koupelně, zkoumal jsem nový přístroj. Byl jsem opojen jeho tvarem, jeho možnostmi, které mi poskytoval svými funkcemi. Byl jsem opojen technikou a věřil jsem, že mi poskytne nejednu rozkoš a vydělá peníze.

279

Zbožnění techniky. Technika jako zvláštní fenomén lidskosti. No jasně. Neřekl jsem pitomost, jak Anna naznačila svým pohledem. Někdo, autor, vynálezce, výrobce vložil do toho přístroje své lidské schopnosti, svoji zdatnost, nad kterou stojím v pozoru, a ona se ke mně vrací tím, že ve mně probouzí podobné city; podobné touhy. Čert ví, co ve mně probouzí, nebudu si tím lámat hlavu, hlavní je, že tomu tak je. S počítačem na stole jsem lepší a lepší. Čím dál lepší než bez něj. V tom je to, proto prominu loupežníkovi, který mne o ten můj připravil, protože mi přiotevřel cestu k novým vnuknutím.

„Co to říkáš?“ zeptala se Libuše.

Něco z mého nadšení zůstalo neutajeno.

„Jaká vnuknutí, když na tom budeš zařizovat program nějakého rautu, který u vás objedná

hostující cirkus před cestou do Benátek?“

„Nebuď na něj zlá,“ ozvala se Anna. „Každý chlap má svoje sny, které mu nesmíme brát.“

Anna mne miluje. Bydlí sice nad námi ve stejném činžáku, proto si s ní nemohu nic začít podle pravidla, že kočka v domě a tak dále. To je však pravidlo, které se mi teď, v tuto vteřinu, zdálo být pochybné, hodné popření.

„Libuše je racionalista. Já ji chápu. Tolik peněz pro nic za nic. Jen proto, že mi někdo, koho policajti nenajdou, z nějakých iracionálních pohnutek rozšlapal počítač.“ Pravda je, že mne nadšení pomalu opouštělo. Ani jsem ten krám nezapojil do zásuvky. Zavřel jsem to a bylo mi všeho tak trochu líto. že se tady všichni, včetně psa, tísníme v hotelovém pokoji, že budu muset jít za chvíli na večeři a poslat je někam ven, nejspíš do hotelu na náměstí, a vzal to všechno čert.

„Sejdeme se v sedm hodin na náměstí, co říkáte. Já jdu za chvíli na večeři, ve městě něco k jídlu najdete.“

Všimly si změny mé nálady, zase nejsou tak nevšímavé. Protože mlčely, poznaly, alespoň

ty dvě dospělé, kde se stala chyba.

„Strejdo, mi máme večeři v té kukani, co máma táhla za zády.“ Týna, druhé z dvojčat.

„Můžeš se po večeři pro nás zastavit,“ nabídla mi Anna. „Pak se půjdeme projít a možná, jak jsi naznačil, zajít za tím tvým bratrancem.“

Domluveno. Odešly se psem na vodítku. Zůstalo po nich prázdno, jaksi pusto, alespoň

v mé duši. Podivný pocit. Za chvíli je budu vidět vstupovat do karavanu. V noci tam budou svítit, protože mají na střeše jakýsi panel, který sbírá a konzervuje sluneční energii, a já budu moci kontrolovat, kdy půjdou na kutě.

280

Podíval jsem se na hodinky. Do večeře zbývala chvilka času, na jakékoliv úvahy času málo. O čem bych měl ještě uvažovat? Karty byly přece dávno rozdány a na pravidlech hry se nedá nic měnit.

Co mne to napadlo jezdit do lázní? Utratím skoro všechny úspory a komu pomohu? Sobě?

K smíchu. Ty ženské jsem měl nechat doma. A začít si něco se sousedkou? K čemu by to bylo? Změna, určitě změna. Jenže jaká změna, když bych nakonec zjistil, že jde jen o jistou míru vzrušení, které nemá žádný efekt? Jenom jde o jistou modifikaci téhož. Ani nevím, jak se jmenuje. Skaláková. Ale jak ještě? Anděla, Božena, Dáša Lézt někomu do zelí. Někdo na ni má patent, legální nárok a já mu do něj vstoupím. Dobudu hradbu, kterou jí obestavěl. A co dál?

Co jsem to vlastně řekl: já mu do něj vstoupím. Do jeho nároku. To snad nedává smysl. Snad poruším, snad zruším jeho , nebo omezím? Myslíš na nesmysly, kamaráde. Zase chyba. Myslím na nesmysly. Říkáš nesmysly, nebo myslíš na produkty nesmyslného myšlení? Myšlení je myšlení, nesmyslný může být jenom obsah, který do toho stroje vkládám.

Ještě chvilku a jdu na večeři.

Zavolal jsem Bidla, bratrance a profesora. Když se ozval, měl jsem dojem, že ho obtěžuji. Proto jsem se rychle omluvil, že ho vyrušuji. „Měl jsem dojem, že se mám ozvat, až ženské

přijedou.“

„Proč se omlouváš? ženské, jaké ženské? Snad tvoje žena, nebo jich máš víc?“

„Jo, víc. Přijely celkem čtyři. Moje žena a sousedka se dvěma dcerami. Ty mi tady budou dělat společnost, abych se nenudil, což se v lázních může přihodit.“

„Vezmi je s sebou.“

„Myslíš to vážně? Když, tak na kousek řeči. Myslím však, že bychom o pohromách mluvit neměli. Mám obavu, že by začaly trojčit a nutily by mne, abych se vrátil domů.“

„Ale jdi. Tady u nás je bezpečno. Na ulici v noci občas někoho přepadnou, ale to je všude, nejsme nijak výjimeční.“

Na psa jsem zapomněl, bude se divit, Bidlo, bratranec.

Byl čas jít na večeři.

„Tak tu máte rodinu. Nevydržel jste to dlouho.“

Skaláková to řekla neutrálně, ale já jsem v té větě cítil uštěpačnou ironii.

„Přijely čtyři ženské a pes. Ty dva zárodky mohu s jistou nadsázkou počítat mezi ženy. Moje je jenom jedna z těch dvou blondýn.“

281

„Jestli se nemýlím, tak si je můžete docela dobře plést. Alespoň na dálku se mi jevily jako dvojčata.“

Zahleděl jsem se na ni připraven vybuchnout.

„Dvojčata jsou ty děti. Se mnou je v příbuzenském vztahu jenom moje žena.“

„Když už jste se zmínil o vztahu, mám k vám prosbu. Mohl byste mi věnovat půl hodiny?

Potřebovala bych s vámi něco probrat. Vlastně ani ne probrat, jenom vás o něčem informovat. Tedy něco říct, co by mi způsobilo radost tím, že se zbavím jisté hrome, teď nevím, čeho se to chci vlastně zbavit.“

Viděl jsem, že se zakoktala. Něco mi chce říct.

„Já nejsem dobrá vrba na dámská tajemství. Hned po večeři jdeme navštívit bratrance, kterého tady mám čerstvě ženatého, moji ženu ještě nezná. Tak to budeme muset odložit. Souhlasíte?“

„Samozřejmě. Ono vlastně o nic nejde. Možná, že si to do rána rozmyslím a zapomeneme na to, že jsem něco chtěla.“

Naložila si ke smaženému řízku kupu brambor. Sledoval jsem to se závistí, která nebyla hraná. Mne čeká ryba a taky to byla ryba, co jsem našel pod lesklou poklicí.

„Každý máme své tajemství, které je tak tajemné a tajné, jako tajemství každého druhého. Je vůbec na světě něco, co by obstálo v konfrontaci se Všehomírem?“

Řekl jsem to jenom proto, abych něčím zaplnil chvilku před prvním soustem.

„Když to poměřujete Všehomírem a jeho velikostí, pak jsou všechna lidská tajemství

směšná. Jenže náš svět je veškerý Všehomír stěsnaný do naší kebule. Omlouvám se za ten výraz. Je to směšné poměřovat se Všehomírem, ale máme něco jiného na poměření? Když do mne nevidíte, nemůžete se se mnou poměřovat. Já jsem sama o sobě jedinečná právě tak jako vy. Nad nás není. Papejte pomalu, ať vám nezaskočí.“

„Vidím,“ řekl jsem po chvilce, „že mne posadili k filozofce. Mohu být tak drzý a zeptat se na vaše křestní jméno? Až si budu s vámi před spaním vyměňovat názory, potřebuji vás nějak oslovit a k tomu se hodí, myslím jenom pro tenhle případ, vaše křestní jméno.“

„Jarmila.“

Povytáhla obočí a podala mi přes talíře ruku. Stiskl jsem ji a připojil své, jímž mne doma oslovovali. Teď mi náhle došlo, že má žena mne vlastně nikdy jménem neoslovila. Vždy jenom nepřímo nějakým zájmenem. Nesporná úchylka. Ale teď to nebudu rozebírat. Jenže jako by se zásoba energie vložená do rozhovoru vyčerpala. Nebo jsme překročili nějakou hranici, za kterou už není co dělat. Cítil jsem se však lépe než před večeří. Jestli na tom měla zásluhu, pak díky, paní Jarmilo.

282

Ani jsem se nevracel na pokoj, neměl jsem na sobě co upravovat. Ani myšlenky jsem nemínil nějak organizovat. To je moje žena, to její přítelkyně a její děti. Taky pes k nim patří, kterého musíte vzít na vědomí, v té boudě by se asi zcvoknul. Co je to za výraz, zcvoknul!

V recepci seděla opět paní, která se smála na mé dětičky a teď svoje nadšení nechala plně

propuknout. Patrně věděla, čím mne lázně překvapily, a chtěla poškozenou pověst pomoci napravit falešnými úsměvy.

Křivdím jí, je to solidní, slušná a milá paní. Je sice v letech, ale to je každý, kdo se dožije. Proč jí mám vyčítat dobrou vůli? Vycenil jsem proto na ni chrup a teprve za dveřmi jsem přijal svůj normální, tedy zakaboněný výraz. Všichni lidé jsou prý v podstatě dobří. Alespoň

zčásti. Když právě nevystavují svoji nepříjemnou tvář. Což je zřejmě moje specialita, přiznal jsem sebekriticky. Já jsem taky svým způsobem dobrý člověk. Možná, že si to myslí i moje žena Libuše. V nestřeženém okamžiku.

To jsem už přeháněl, proto jsem došel ke karavanu v nejisté náladě. Nálada – ani ryba, ani rak. Pro hodnocení nálady zcela neuplatnitelné. Snad by bylo třeba uvažovat, kde je příčina mé vnitřní rozkolísanosti. Rozladění, které bylo zjevné a které jsem musel potlačit. Zastihl jsem obě ženy, jak řeší problém kam s odpadky. Bože, taková banalita. Slupky z banánů, papíry z obchodu, leccos, co patří k normálnímu životu a co má podobu odpadu. Odpad života. Bože, mne netrestej! Málem jsem řekl nahlas, co mne napadlo.

„Po městě je plno odpadkových košů, dáte to do sáčku a tam vyhodíte. To je krámů. Až

přijde čas, naložíte se mnou podobně. Zatím si nelamte hlavičky zbytečnostmi. Jenom pohazovat po kraji nedoporučuji. Když to bylo k čemu, vážili jste si věci. Přesto si zaslouží

trochu úcty, alespoň ze setrvačnosti.“

„Mám takový dojem,“ řekla Libuše, „že dneska už nikam nepůjdeme. Když má takovou náladu, patrně by tam udělal ostudu. Můžeme přece počkat. Půjdeme se projít po městě a pak se vrátíme. Děti půjdou spát a my si budeme povídat.“

„Jak můžeme jít spát, když vy si budete povídat? My vás budeme muset poslouchat a neusneme.“

„Má pravdu, Zuzanka je bystrouška. Takže se přemůžeme a navštívíme bratrance.“

Skoro mi bylo líto, že jsem se nechal unést náhle propuknuvší náladou, která měla někde příčinu. Uvažovat o ní se mi nechtělo.

Anna si mne prohlížela, jako by tu pátrací práci chtěla udělat za mne. Tak jsem je všechny navzájem představil. Následovalo zevrubné, nenápadné zkoumání, odhadování, vše doprovázeno štěbetem a vzdechy mírně potlačovanými. Sice jsem slíbil, že

283

nebudu ironický ani jinak nepříjemný, ale nemohl jsem to přemoci, trápil jsem se tím alespoň

zevnitř.

Několikrát, a vždy zbytečně, jsem zdůraznil, že manželkou mi je Libuše, Anna

kamarádkou, jejíž děti jsou skoro jako naše děti.

Bratranec Bidlo jen tak seděl a pozoroval. Jako nedávno ženatý ještě neměl s návštěvami zkušenost. I když, po pravdě řečeno, o jakou zkušenost tady mohlo jít? To jen ta moje blbá

nálada viděla tam, kde o nic nešlo, nějaké komplikace. Lidé se přece normálně stýkají, a na nervy si jdou až později, když se už poznali. Já jsem zřejmě spontánně usiloval o to, abychom si na ty nervy šli už teď, sotva jsme se stačili pozdravit.

„Nevzdychej,“ zašeptal Bidlo jasnozřivě. „Všechno se vyjasní, tvého lupiče chytnou a

pověsej.“

„Jakého lupiče chytnou a pověsej?“ vykřikla Zuzka, protože seděla blízko.

„Nikoho nepověsej, nikoho nechytnou. To je jen taková společenská hra na četníky a zloděje. Když budete sedět a mlčet, tak vás ji někdy naučím.“ Jak jsem je, holčičky znal, tak je té hře učit nebudu muset.

„Mé ženě se stala horší věc a taky policie neuspěla. Někdy se stane, že spravedlnost nemá

úspěch. Zločin dočasně vítězí.“

Udělal chybu. Děti nastražily uši a na židlích se vrtěly jen co. Ten pohyb jsem nemohl nezaznamenat. Zmohl jsem se pouze na otázku, kterou jsem adresoval jejich matce: „že ty holky koukají na detektivky, které jsou dětem nepřístupné, chci říct pro děti jejich věku nevhodné?“

„Někdy se toho nevyvaruješ,“ odpověděla mi Anna a její nos se zřetelně prodloužil.

„Některá stanice pouští takový program v sobotu dopoledne a já taky nemám pořád čas sledovat, co ty holky kutí.“

„Ale strejdo, taková televizní vražda není žádná vražda. To je všechno jako. To přece nemůže škodit. To nás už dávno přešlo dělat si z panenek oběti nějakého násilí. To když mé

panence Kleopatře Týna ukroutila schválně hlavu, tak jsem jí pak popravila jejího medvěda. To bylo křiku.“

Někdo se smál, já a Anna jsme to nebyli.

„Za pomoci televize děti vstupují předčasně do surového světa dospělých. Pochybuji, že se s tím dá něco dělat.“

„Prokletí velkých měst je v tom, v čem je na druhé straně jejich přednost. Moc lidí

pohromadě. Člověk žije v anonymitě a tlak veřejného mínění v tom případě slábne. Zloděj se v davu ztratí. To tady, kde se všichni znají, snad neplatí.“

284

Bylo to všechno takové zmatené.

„Budu muset navštívit tetu, jsem tu už tak dlouho a matka mi pořád klade na srdce, abych tam konečně zajel a pozdravoval ji.” Bratranec Bidlo se přiznal ke svým příbuzenským povinnostem. Navštívit matku budu muset i já. Nechtělo se mi moc, ale jsem jednou syn, tak co. Bude ráda. Určitě bude ráda. Jenom jsem nevěděl, jestli s sebou vezmu všechny ženy a dívky.

„Co nevidět začnou růst houby, jen jestli zaprší. Zato malin je v lese plno.“

„Vzali jste si s sebou kola?“ zeptala se Karla. U nás se do lesa chodí pěšky, nebo se jezdí

na kole.“.

„No jo, jenže my jsme si kola s sebou nevzaly,“ zanaříkalo jedno z děvčat.

„To jste udělaly chybu. Kola by se vám do toho vašeho karavanu vešla.“

Vylepšil to Bidlo: „Máme tady dvě pánská kola. Na každé se jedna z vás posadí, myslím dopředu na tyč, a tradá. Za chvíli se to naučíte. Bude vás sice tlačit zadek, ale co na tom.“

Nedívaly se příliš nadšeně. Ani děti, ani dámy, které by měly na těch kolech jezdit. Když

Bidlo viděl, s jakým zájmem na jeho nápad reagovaly, přešel na jinou notu.

„Taky vás můžeme seznámit s hoteliérem panem Beranem. Má tady hotel vedle na náměstí. Má syna někde ve Švýcarsku. Milý člověk. S ním jsem luštil tady naši záhadu.“ Podíval se na manželku, která nedala najevo, že by nesouhlasila s dalším vývojem řeči. „Došlo tady k tragédii, byli tu dva mrtví a pachatel nikde. Hledali ho, jak se dalo. Nechytli nikoho. Smutné, ale co dělat. Jenom jakési nepřímé důkazy mluví o lidské tragédii.“

Zvedl jsem obočí, jak to šlo a uhnul hlavou k oběma dívkám. Bidlo mírně zrudnul a usoudil v duchu, že mám pravdu.

„No, nebudu vás tím bavit, smutku je pořád dost, tak co připomínat minulá neštěstí.“

„Ale né, my jsme právě na minulá neštěstí zvědavé, viď, Zuzanko.“

„Být zvědavý na něčí neštěstí, to je doklad nedostatečné výchovy, milá dcero. Já ti musím připomínat pořád kolem dokola, že nemáš strkat nos do věcí, do kterých ti nic není. Cizí

neštěstí je to, čemu se musíš ohleduplně vyhnout. Rozumíš? A už nechci nic slyšet!“

Kategorický imperativ byl namístě. Zarazil předpokládané loudění, kterým by patrně

nezkušeného bratrance přiměly k vylíčení rodinné tragédie. Je na mně, abych je příležitostně

poučil.. Pokud jsem to ovšem věděl. Co se ke mně doneslo, nemuselo být tak docela všechno, co by dámy chtěly slyšet

„Souhlasím s příležitostnou návštěvou pana Berana. Dámy tam chodit nemusejí, může to být jenom pánská záležitost.“

285

„A my zase budeme trčet doma se psem. Viď, že budeme doma a vůbec se nebudeme bát,“ obrátila se Zuzka na psí hlavu, kterou měla položenou na stehně.

„Vidíte, jak nás ty děti ohleduplně vydírají. Já s vámi budu doma, nemějte strach.“

Matka je jednou matka.

Takže to dopadlo cekem dobře. Zařízení bytu nebylo poškozeno, morální škody nevznikly, navzájem jsme si slíbili podporu v dobách zlých a očekávali jsme pohodu v době přítomné. Bidlo s chotí slíbil, že zajdou na návštěvu do karavanu, což jsem kvitoval bujarým smíchem, který už byl na okraji jednání, proto ho bylo možno přijmout jako doklad

optimistického zaujetí. Představoval jsem si, že vyrážím s děvčaty někam do parku a uvolním tak návštěvě

dva čtvereční metry „přijímacího pokoje“. Nebo že by zůstali venku a nahlíželi dovnitř? To by taky šlo.

„MÁTE SE ZASTAVIT u pana ředitele. Náhodou tu ještě je.“

To byla vrátná, pardon, recepční. Ještě jsem ji tu neviděl, ale ona o mně už věděla. Vida, jsem slavná osobnost. Něco jako popový zpěvák. Udělil jsem jí přiměřený úsměv a něco mne přimělo zastavit se. Byla to mladá husička, patrně šlapala do práce na kole z nějaké vedlejší

vísky. Asi jako Mařenka Kapustová.

„Co tu dělá tak pozdě? Měl by být doma u dětiček,“ což byla věta zcela nevhodná, ale ona se neurazila.

„Pracuje, co by dělal jiného. Práce člověka hladí po duši.“

Pane jo! To jsem ještě neslyšel a slyšel jsem na dané téma leccos. Děvče, u tebe se musím příležitostně zastavit. Mohlo jí být nejvýš pětadvacet let. Nebyla úplně nevzhledná. Byl jsem si jistý, že kdyby to byla krasavice, že by něco podobného neřekla. Upřeně jsem se na ni zadíval, ale protože mne nenapadlo nic relevantního, tenhle výraz se mi líbí, pokračoval jsem v chůzi za ředitelem.

„Doufám, že jsem vás svou žádostí o návštěvu nezbavil žádoucího odpočinku.“

Ještě že měl tolik filipa a neřekl zaslouženého. Natáhl ke mně ruku. Měl béžovou košili a modrého motýlka. Sako bylo pohozené přes židli, samozřejmě, že s košilí ladilo. Nebo naopak, košile ladila se světle béžovým sakem. Tak jsem si sedl proti němu na židli a čekal, čím mne překvapí. Chvíli uvažoval. Málem jsem se dopustil společenského kopance a nabídl mu, že by se k jeho motýlku hodil knírek, jaký nosil R.A.Dvorský. Jistě na něj pamatoval a v mládí ho obdivoval. Bloudím, jen věrný stín jde se mnou

286

„Omlouvám se, nějak jsem se zasnil. Nestává se mi to, zejména, když se mnou chce mluvit sám pan ředitel.“

Nebral to jako drzost, opakoval proto, co ve chvíli, když jsem mu nabízel knírek, pronášel. Ředitelé pronášejí. Alespoň někteří: „Mluvil jsem po telefonu s právničkou, která nás zastupuje v některých úředních věcech.“ Hledal mezi papíry na stole. „Je to doktorka Javůrková, tady mám na ni telefon. Předpokládám, že s ní budete chtít jednat.“ Podával mi přes stůl papírek s telefonním číslem.

Protože jsem asi vypadal, jako že nechápu, myšlenku dokončil: „Jde samozřejmě o náhradu škody za zničený počítač.“

„Aha, už chápu.“ Řekl jsem to nepřiměřeně radostně. „Dneska mi žena přivezla nový.“

„Jenže já vás nepotěším. Doktorka Javůrková na mne navršila plno paragrafů, až jsem z toho byl janek. Budete muset za ní zajít. Já si pamatuju jenom to, že kdyby se vám ztratil v divadle kožich za sedmdesát tisíc a vy jste měli lístek od šatny, že se odečte suma za opotřebení a zbytek vám musí divadlo vyplatit. Jenže to se netýká lázní a takového přístroje. Nejvýš by vám prý mohlo připadnout pět tisíc. Nemějte mi za zlé, že nemám právnické

vzdělání, v takových věcech za sebe nechávám mluvit odborníky.“

Prohlížel jsem si dlaně složené na klíně. Tak, není odborník. To jsou přece věci, které

tenhle ředitel musí zvládat. Má však na to specialisty.

„Neříkal jste náhodou, že na sebe berete povinnost škodu uhradit?“

„Já vím, něco jsem říkal v tom smyslu. Ale to bylo pod vlivem otřesu z toho hrozného činu, který mnou otřásl stejně jako vámi. V tu chvíli jsem byl ochoten slíbit, že vám to zaplatím ze svého. Ale“

„Ale pak jste se z toho vyspal a zavolal jste paní doktorce Javůrkové, která vás vyvedla z vašeho altruistického snění.“

Nebylo mu to milé, ale uznal, že to tak nějak bylo.

„Takže já mám nový počítač, což je jistě optimistické zjištění. že jsem přitom o víc jak třicet tisíc korun lehčí, je jenom nepatrná pohnutka pro to, abych se napříště velikým obloukem vyhýbal zdejším lázním.“

„Kdybyste přijal takové rozhodnutí, velice by nás to mrzelo. Pochopte, my na tom nemáme žádnou vinu. Za jednání nějakého úchylného jedince přece neneseme odpovědnost.“

„Pokouším se vám rozumět. Pochopte ale i vy mne, že mne tento fakt trochu vyvedl z míry. Člověk povzbuzený soucitem bližních v sobě nese kousek naděje.“ Teď jsem už žvanil a byl jsem si toho kupodivu vědom. Proč ho, chudáka úředníka, ničíš? Nebude z toho spát, bude čekat na to, jestli si nepůjdu někam stěžovat.

287

„No nic,“ řekl jsem rezignovaně. „Mám teď nový přístroj, perfektní, sice ten starý mohl dlouho sloužit, ale co se dá dělat. Stejně bych si ho za čas musel koupit. Takže má návštěva vašeho podniku jenom urychlila běh událostí.“

Zřetelně si oddechl.

Dívat se teď na něj mi neposkytovalo žádný požitek. Byl to člověk, který splnil úspěšně

svou nepříjemnou povinnost. Poškozený pacient jím spravovaných lázní se s ním nepral, nevykřikoval hanlivé výroky, a jak se zdálo, ani nevyhrožoval. Může se mu to ještě rozležet v hlavě, proto je třeba být milý a ohleduplný. Pacientova psychika přece dostala na frak a musí být ošetřena. Kdyby to nebylo v lázních, sáhl by za sebe do skříně a vyndal flašku koňaku. Nebo

whisky. Dříve gruzínského koňaku, dnes whisky.

Jak jsem se rozhlížel kolem sebe připraven vstát a odejít, upřel jsem pohled na obraz za ředitelskými zády.

„Jestli si vzpomínám, tak vaše sekretářka dostává kopřivku jen co se podívá na tenhle obraz. Osoba extrémně citlivá. Když se však pozorně dívám, tenhle obraz nutí člověka k uvažování. To je důkaz, že jde asi o umění. Mám tady na návštěvě příbuznou, která by jistě

uvítala, kdybyste jí dovolil se na obraz podívat. Zajímavá práce.“ To už jsem řekl téměř jako odborník. Kdybych řekl zajímavý obraz, bylo by to všední konstatování člověka neznalého. Ale mluvit o něm jako o práci, to už na něco ukazuje.

Se zjevným potěšením se obrátil k obrazu, jako by se chtěl přesvědčit, co mám na mysli.

„Paní Havelkové se nelíbí, ale to není důležité. Každému se líbit všechno nemůže. Jak jste správně řekl, nutí člověka k uvažování, co tím chtěl básník říct.“ Kruci, sklouzl tak trapně do té banální fráze, že jsem se chtěl odporoučet.

„Paní Havelková, říkáte?“

„To je ta paní, která se mi stará o korespondenci.“ Jak bylo slyšet, o sekretářce mluvil velice vlídně. Stranou u zdi byl ještě jeden psací stůl, díval se jí tedy na záda, což ho jistě

vedlo k všeobecně ušlechtilému pohledu na lidstvo.

Asi mají málo místa, jinde by se ředitel netísnil v jednom kumbálku se sekretářkou.

„Mohu se zeptat, co tomu obrazu říkáte?“ zeptal se.

„Mám něco podobného doma. Nejsem znalec, proto mé názory nemají pečeť

kvalifikovaného soudu. Ten můj obraz však malovala žena. Pokud vidím, podepsaný je tady v pravém dolním rohu muž.“

Teď se ředitel zatvářil, jako by ho má řeč povzbudila k důvěrnému sdělení. Zavrtěl se na židli a široce rozevřel ústa. Chystal se mne překvapit. To jsem pochopil celkem bezpečně.

„Za pár dní odjedete, a tak co vám řeknu, nebudete jistě šířit mezi zdejšími

starousedlíky.“

288

Nevěděl, že jsem taky skoro zdejší. Bude asi náplava. Člověk přišedší, který se stal zdejším, ale nemá tady kořeny.

„Na náměstí je hotel. Jeden ze dvou. Majitel jednoho toho hotelu měl sestru, už zemřela. Ta zase měla syna. Ten syn byl nadějný malíř. Občas sem zajížděl a taky u nás jednou pobyl v lázních. Nemusel, patrně si myslel, že se to hodí. Byl to ještě mladý kluk. Viděl někdy někdo, aby se mladí, no, relativně mladí hoši chodili nakládat do bahna? Naši lékaři na něm něco našli, co mu mohlo nějak prospět, tak se tady naložil do bahna a namaloval mi obraz. Ne že by tím platil, to ne. Bylo to v době, kdy nebyl pobyt ještě tak drahý jako dneska. Kolem toho jeho pobytu tady byly nějaké řeči. Nevím. Buď jsem to zapomněl, nebo jsem o tom tenkrát ani dost nevěděl. Z piety k jeho matce jsem si ten obraz pověsil sem za záda.“

„A paní Havelková z něj dostává kopřivku.“

Zasmál se a zahleděl se na lejstra, která měl před sebou.

„Já jsem slyšel jenom o jednom hoteliérovi. Nějaký pan Beran. Nejedná se právě o něj?

Nebyl strýcem toho malíře?“

Zadíval se na mne zaujatě. „Jak to, že o něm víte?“

„Nevím o něm nic, jenom to, že tady na náměstí jsou dva hotely a v jednom je pan Beran. To je všechno. Neznám ho, nikdy jsem ho neviděl. Jenom jsem o hotelu slyšel mluvit, chtěl jsem tam totiž ubytovat svoji ženu. Ale ona přijela s karavanem, takže si stačí sama.“

Uvažoval o tom.

„To je ten karavan, co stojí tamhle pod okny? Kolem něj jsem však viděl běhat nějaké děti. To jsou vaše?“

„Ne. Ale přijely s mou ženou.“

„Aha.“

Zase se zamyslel.

„Víte, s tím klukem byly potíže. Choval se značně výstředně. Starej Beran s ním měl starosti. Jsou věci, se kterými se obtížně chodí na světlo, taky to starýmu nepřeju. Má někde v cizině syna a tady měl toho synovce. Jenže synovec byl nějak mimo. Jestli mi rozumíte.“

„Bohužel, namáhám se, ale nerozumím.“

„Byla to ženská v mužským těle. Tak to je a nedá se s tím nic dělat. Byl to chlap, kterej trpěl tím, že není chlap. Hrůza. Příroda to tak někdy udělá a toho jednoho poškodí. Buď se s tím vyrovná, nebo nevyrovná. Dělal tady psí kusy, starej Beran s tím měl potíže. Nevím, jestli něco vyšlo najevo, asi ne. Kluk zmizel v Praze a už se sem nevracel, alespoň o tom nevím.“

289

Chudák holka. Musela to být muka. žít v mužské kůži. Jen co to dalo práce vydělat si na chirurgický zákrok. A pak žít s tou proměnou. Změnit osobnost, změnit image, změnit přátele. A dřít a dřít. Říkal jsem si to a nebylo mi veselo.

„Po té složité proměně jsem s ní dvakrát mluvil. Byla to proměna tak dokonalá, že jsem vůbec nepoznal, že to byl nedávno muž. Taky na chlapa ani nevypadal. Alespoň ne vzhledem. Byl to však drsňák, jestli víte, co tím myslím. Nezastavil se před ničím. Uměl to pěkně roztočit a běda tomu, kdo by mu stál v cestě.“

„Psychiatr by nám to vysvětlil.“

„Starej Beran se za to asi musel stydět, protože nikdy o něm už nemluvil. Já tam k němu občas zašel na panáka, nikdy se o klukovi nezmínil.“

PŘED SPANÍM jsem dělal bilanci, křesťani zpytují svědomí, já dělám bilanci. Je to vlastně

totéž, jenom se tomu jinak říká. Takže když jsem dělal bilanci, zjistil jsem: přišel jsem o počítač, zaplatil jsem za nový hříšné peníze. Výhody a nevýhody: mám spolehlivý přístroj s mimořádnou výkonností. Slib ředitelův, že něčím lázně přispějí, zmizel v mlze. To za prvé. Za druhé: někdo mne škrtil a pak patrně dupal v mém pokoji na počítač. Nikde nic. Policie je skoupá na slovo, to proto, že nemá co říct. Nepříjemné je, že se asi rozhodli věřit, že jsem si to všechno vymyslel, i když Mařenka Kapustová viděla modřinu na mém krku. Jenže věřte nějaké Mařence. V tom je taky slabina. Slabina je i v tom, že pojišťovna se právě nepřetrhne, aby mi něco dala. To už je riziko podnikání, i když by se to slovo mělo dát do uvozovek. Rizikovým podnikáním je už i to, že jsme v tomhle čase na světě.

Člověk je však optimista. Má tu výhodu, že do toho všeho nevidí. Z toho plyne naděje, že to přece všechno kolem něj musí být v pořádku, protože on sám o sobě je taky v pořádku. Jsem ušlechtilý jedinec, proto jsou všichni, nebo alespoň většina lidí mně podobná. No, někteří jsou příkladné potvory, jako ten anonym, co mi sahal po krku, ale ti ostatní, které

právě neznám, jsou vlastně hodni pomilování. Tím myslím ženy, samozřejmě. Některé mne pokládají za milování hodného, nechci přímo říct erotomana, protože to je neslušné slovo. Proč mne právě tohle slovo napadlo? Já a erotoman. Nesmysl.

Můj okruh žen se skládá z manželky Libušky, knihovnice, která mne jistě miluje, jistě

znamená patrně, pravděpodobně, s největší určitostí. Už si na mne zvykla, to je všechno.

Je tady jistá míra závislosti, která je vzájemná. Přirozeně, že ono erotické souznění dostalo postupně ráz nedramatické souvislosti. Jak jinak? Přece si nebudeme padat na potkání kolem krku. Ten čas planutí, nočního bdění na téma má mne ráda - nemá mne ráda, je pryč. Bylo by

290

to vyčerpávající a je to tak dobře. Příroda má svůj řád, kterému se nelze vzpouzet. I když

znám dvojice, které si skutečně pořád kolem krku padají.

Další ženou kolem mne je Anna. Anička. To je problém. Vypadá to, a ona se s tím přede mnou netají, že mne miluje. Tajně. Libuška to vidí a vychází z toho, že když ji budu chtít podvést, že tomu stejně nemůže zabránit. Je však natolik rozumná, že nedělá scény. Dokonce se s Annou kamarádí. Já si myslím, že proto, že chce u toho být. Kdyby něco, tak to pozná a může vyhlásit poplach. Anna se rozvedla, kdybych byl vztahovačný, řekl bych, že kvůli mně. Ale není to tak. Její divoch byl primitiv a bil ji. Bušil do ní jako do koní. Chodila s modřinami tak dlouho, až ji to přestalo bavit. Teď je svobodná, chodí do práce, je grafička a dělá tu práci dobře. Bydlí nad námi, proto jí můžeme s mnohými věcmi pomoci. Se střežením robátek, nebo s jinými pracemi, které se omezují na výměnu gumičky vodovodního kohoutu atd. Je umění soustředit mysl do jednoho bodu a nepřipustit, aby se vám rozbíhala do stran. Nové a nové souvislosti, reminiscence, odkazy na podružné děje. Těkavost, rozbíhavost mysli. To zdržuje. Když se tomu poddám, neusnu. Nebo mám s tím potíže. Obraz světa v malém. Jenže svět má patrně svůj řád, moje myšlení je vlastně neřádné. Tedy bez řádu. Jenže je to myšlení? Jenom obrazy světa kolem mne se plazícího. Otisky dějů, hmoty a tváří. Nějak mne vzrušily, něčím provokovaly a já teď obracím na polštáři hlavu k oknu a čekám, že odtud přiletí nějaký podnět.

Ta jména! Musím se Anny zeptat, jak se ta holka jmenovala. Ta mal ířka, které jsme dokázali, že zavraždila svoji milenku. U nás před domem. Ta nevěrná osoba shořela v autě. Ovšem. Dokázali jsme si, že ji zabila ta malířka, která tady vystupovala kdysi jako muž. Určitě to byla ona, kdo namaloval obraz v ředitelově pracovně. Byl to synovec zdejšího hoteliéra Berana, který pak v Praze už jako žena namaloval dílo, které mám doma pod postelí. Ano, je to tak.

Co z toho plyne? Asi nic. Jenom ubohý lidský osud, se kterým jsme se tady potkali a na který jsme měli v Praze vliv. Ten člověk spáchal zločin vraždy a sám pak se sebou skoncoval. Pan hoteliér to asi ví, nebo ví alespoň to, že se synovec proměnil v neteř a že zemřel vlastní

rukou.

Lidské tragédie nemají konce.

Dvakrát jsem s tou malířkou mluvil. Myslím, že to nebyl příjemný rozhovor. Ale Anna se s ní znala lépe. A ničeho si nevšimla. Jenže musí to být vidět? Taky není co vidět. Nebo o tom ze slušnosti pomlčela. Nemám na mysli nějaké fyzické podrobnosti. Musela mít v sobě něco ze své mužské minulosti. Když je dvacet let mužem, přijala mužskou mentalitu. To je ovšem moje laické uvažování. Nemám zdání, co všechno se v člověku takhle hluboce zasaženému

291

může dít. Možná, že je to úplně jinak, že se tady jedna bytost tím, že se proměnila v druhou, zbavila jedné zátěže, jako se motýl vybatolí z kukly. Proměnila se vůbec jedna bytost v druhou? Není to pořád ten rozchvácený jedinec, který se touží zbavit zátěže svého mužského pudu, protože těla se zbaví snadno?

Nesmysly. Jakého mužského pudu, když to byla pořád jenom žena v mužském těle?

Tady jsem strčil hlavu pod polštář a usilovně myslel na to, že musím usnout. Pak jsem vstal a díval jsem se do noci. V karavanu byla tma. Z vedlejšího okna jsem zaslechl šramot. Taky odtud bylo cítit kouř cigarety. Kdybych se ozval, patrně by si mne všimla. Usnul jsem kdoví kdy.

Nikomu jsem nepřál podívat se ráno na mou tvář. Nedalo se však nic dělat. Sousedka přišla dřív a zadívala se na mne zkoumavě. Nic ovšem neřekla. Její výchova byla na úrovni. Pozoroval jsem, jak si vážně a soustředěně roztírá máslo na rohlíku a přidává meruňkový

džem. Může se při této činnosti dívat někdo soustředěně? Může. Může být roztržitý a bryndat kolem sebe. Když je soustředěný, tak nebryndá. Paní Skaláková nebryndala, ani nedrobila. Byla na své jednání soustředěná.

„Vaše soustředění mne fascinuje.“

Říkat jsem to nemusel, byl to zbytečný zvuk, ale přesto jsem to řekl. Chvíli hýbala čelistmi a pak mírně zavrtěla hlavou.

„Chápu, řekl jsem nesmysl. Člověk, který by nemluvil nesmysly, by asi nebyl normální. Toto vybočování z normy je tak běžné, že dokazuje naši lidskou příslušnost. Nedokonalost je matka dokonalosti.“

Tak teď šlo přímo o nahromadění nesmyslů. Taky pozvedla obočí, ale dál v klidu snídala. Rezignovaně jsem se zahleděl na talířek, na kterém byl dietní párek. Jako kardiak jsem párky neměl jíst. Nic, co by mohlo zvednout hladinu cholesterolu. Ale dali mi to v lázních, tak mi nebudou škodit. Ostatně byly jistě dietní.

„Člověk trvale vstupuje do nespočetného množství vztahů,“ řekla konečně. Vypadalo to, že jsem ji svou řečí nakazil. Ovšem s tím, co řekla, jsem musel mlčky souhlasit. Taky se proti tomu dalo těžko něco namítnout. Ale jsou vztahy a vztahy. Můj vztah k vose, která zabloudila do jídelny, a teď se objevila v mém zorném poli, byl vztah spíše záporný. Nebyla mi milá. Totéž bych ovšem mohl říci o některých bližních.

„Za ty věky, co si lidé svůj vztah k ostatním lidem uvědomují, došli k jistým pravidlům. Lidé jednají podle ustálených vzorů jednání. Trvalo to moc let a ona pravidla se přenášejí

z generace na generaci. Tady nikoho nenapadne, aby mi ubližoval právě teď a právě tady. Ten někdo ani dobře neví, proč ho to nenapadne. Prostě se zapomnělo, kde je příčina onoho

292

zdrženlivého jednání. Když na to zapomenete a zaútočíte na mne právě tady, dostanete se do celé škály vztahů, které vám způsobí značné potíže.“

Myslím, že mi skoro zaskočilo.

„Proboha, proč bych vás měl napadat a proč právě tady v jídelně?“

Podívala se na mne soustředěně. Dneska ráno se v jednom kuse soustřeďovala. Kdybych měl smysl pro humor, byl bych řekl, že je mimořádně soustředná, až soustředivá.

„Máte pravdu,“ řekl jsem jako na omluvu. „Nespočet vztahů. Můj vztah k servírce je vztah spotřebitele. Přilejte mi, prosím, kafe. Chtělo by se mi teď ty vztahy roztřídit a klasifikovat. Třeba by to bylo zajímavé. Jaký je například rozdíl mezi vztahem k manželce a vztahem k milence? Pozoruhodné. Ovšem téma pro myslitele, ne pro mne. Jeden vztah je vztah ryze konzumní, druhý má povahu odpovědnosti za druhou osobu.“

Chvíli nad tím vrtěla hlavou. „Nedal jste si moc záležet. Všichni jsme mezi sebou navzájem spojeni. Manželka, milenka, všichni zúčastnění, se všemi nějak souvisíme. Nebo je jen míjíme, třeba lhostejně. Všichni spoléháme na to, že známe pravidla vztahu a že je dodržujeme. Když se potkáte s osobou, která na váš slib dodržet pravidla spoléhá a které vy porušíte, vznikne jí škoda. Jenže vznikne škoda i vám. Rozumíte? I vy jste postižený. Když

někomu nějak ublížíte, třeba tím, že jste ho v nestřežením okamžiku připravil o peníze, vznikne mu škoda. Jenže škoda vznikne i vám. Rozumíte? I vy jste postižený. Když někomu ublížíte, nenapadá mne nic, čím byste mohl někomu ublížit, nemyslete si, že se můžete beztrestně radovat z jeho škody. Tisíce let v nás zakořeňuje něco, čemu se říká morálka. Je to tu, i když nám

to pořád schází. Ta ukradená peněženka vás bude trápit, bolestně to bude hlodat, v noci se budete budit. Porušil jste normu, na kterou ostatní nebo alespoň mnozí

spoléhali. A vy víte, že jste neměl.“

„To je hezké, ale člověk má hroší kůži.,“ řekl jsem s převahou. Prstem jsem maloval kroužky na ubrusu. Byla to nesmyslná činnost, jejíž význam jsem si nepřipouštěl. Měla vůbec nějaký smysl? Všechno nějaký smysl mít musí. Vyřešila to tak, že mi dlaní připlácla ruku ke stolu. Chvíli ji tak nechala, až jsem se zapomněl ohradit. Díval jsem se jí do očí a uvažoval, jaký má význam právě tohle. Proboha, chtěla jen abych jí

věnoval pozornost a nerozptyloval se hloupostmi.

„Trápím se kvůli vám,“ řekla konečně a ruku vrátila na svou stranu stolu. Musel jsem vypadat dost zděšeně. Taky jsem něco takového cítil. Jednou, bylo mi patnáct let, mi spolužačka vyznala lásku. Seděl jsem jako trouba a nevydal zvuk. Normální stresová

situace. Snad se to nebude opakovat. To by bylo, to by byla panebože!.

293

Vyvedla mne z míry a já jsem čekal, co k tomu dodá. Jak se zachovám, když mne požádá, abych s ní šel na pokoj? Přece jsme měli jít na procedury.

Bedlivě jsem si ji prohlížel. Byla přibližně v mém věku. Vrásky kolem očí ji možná dělaly starší než byla. Ale byla nesporně fyzicky zdatná. Sportovkyně. Opálená, vypracovaná. Jak jsem si všiml, měla na pravé dlani mozoly, zřejmě od tenisové rakety. Snad si tady v bahně

léčila tenisový loket. Nebo klouby unavené sportem. Ale to byly právě teď zbytečné úvahy. Kdyby chtěla, mohla by být milá. Každá žena umí být milá. Muži touží po té minutě milosti. Po milosti bez souvislostí, bez příčin a následků. Hltavá touha. To je ono. Pak jsem ale zcela střízlivě došel k závěru: Jsem blbej primitiv. Nic než primitiv, který

všechny ušlechtilé vztahy redukuje na ten základní. Jako Annin pes. Ten taky jenom jí, vylučuje, spí, a když přijde jeho čas a možnost, tak se utíká k množení. Ona tady mluví o obecné poloze lidského jednání a já, idiot, se vidím, jak s ní trdluju na posteli. Musela to na mně vidět.

Odvrátil jsem hlavu k oknu a dal jsem jí najevo, že by to snad měla doříct, když už věc nakousla.

Už to vypadalo, že se dá do řeči, ale zalovila v kabelce.

„Tady je odpověď na otázku, která vám patrně právě teď vrtá hlavou. Nevím, zda to správně pochopíte. Ani bych se nedivila, kdybyste nepochopil, ale snad se mi povede vám všechno vysvětlit. Prosím vás, nevyskakujte a nebušte do stolu.“ Z kabelky vyndala obálku a šoupla mi ji přes stůl.

„Pardon, když dovolíte, já bych to uklidila.“ To byla servírka, která přišla odstranit zbytky snídaně. Na pojízdný stolek skládala šálky, podšálky a příbory.

Vzal jsem nedůvěřivě obálku do ruky a zkoumal hmatem její obsah. To, že jsem přitom mlaskl, byl snad projev nízkého osobního standardu, snad zaujetí, které by mohlo být omluvitelné. Nebo alespoň pochopitelné. že jsou v obálce peníze, jsem věděl hned, i když

jsem ji neotevřel.Cizí měna? Dolary? Proč právě dolary? To by odpovídalo

dobrodružnému románku, jaké však dobrodružství se tady mohlo rozvíjet? Neodvážil jsem se předvídat, co tím myslela.

Jako by z ní spadla nějaká tíha, opřela se lokty o stůl, což jsem u ní ještě neviděl. Sledoval jsem ji však pouze několik málo dní, tak proč z toho dělat závěry. Její blůzka odkryla horní

polovinu ňader. To však v tu chvíli nehrálo roli.

„Váš počítač byl už značně morálně opotřebovaný. Tady v té obálce je téměř polovina nového. Není to dar, není to doklad nějaké oddanosti. Dobrovolně se vám vydávám v šanc. Byla

jsem to já, kdo ten počítač rozšlapal. Proto platím, co je na místě zaplatit. Myslím, že si

294

o tom budeme muset promluvit, promluvit dřív, než přijmete nějaké rozhodnutí, kterým byste sice případ do jisté míry objasnil, ale pouze do jisté míry. Nikomu byste však asi neposloužil.“

Díky historii a literatuře mám celkem představu, jak měla vypadat Lotova žena. Nevím, jestli ve svém postoji vypadala inteligentně. Jenže jak vypadá člověk, který vypadá

inteligentně? Znamená to duchapřítomně? Co tedy s člověkem, který je duchem přítomný?

Jenom řeči. Psané slovo není s to zachytit realitu věrně. To je na něm krásné, že dává čtenáři možnost si ji sám vykouzlit. Všichni zřejmě víme, jak vypadá člověk duchem nepřítomný, jak se liší od člověka duchem přítomného. Tak teď mu dávám příležitost. Horší bylo, že bylo třeba něco říct.

„Je tady řada zajímavých souvislostí. Vztahů, které jsou nebo nejsou navázány a které nám mohou způsobit potíže. Nemyslíte?“

Myslela a dala to najevo kývnutím hlavy.

„Musíme jít na procedury. Je čas, já bych to nerad zameškal, i když už mám nějaké

absence. Zatím si tu obálku vezměte a později to všechno probereme. Kdy končíte?“

Vstával jsem a rozhlížel se prakticky prázdnou jídelnou. U dveří do kuchyně postával číšník s mobilním telefonem u ucha. Co dělat měly dvě servírky. Vyměňovaly ubrusy a dělaly to, co jindy.

Vrátila obálku do kabelky.

„V jedenáct hodin u vás nebo snad u mne?“

„S ohledem na to, že asi půjde o delší rozhovor, a taky proto, že by mne na pokoji mohl někdo hledat, dovoluji si navrhnout, abychom se sešli u vás.“

MĚL JSEM pocit, že mne masérka čeká v plné pohotovosti. Téměř bych řekl, že je v plné

zbroji. Jenže si ani rukávy nevyhrnula, protože měla na sobě takovou tu pracovní hazuku, pod kterou tušíš jenom spodní prádlo, máš-li ovšem fantazii. Svalnaté paže nekryly rukávy, zato tváře jí svíral úsměv, podle mne žádostivý. Tak se jí chtělo mého těla. Brr, takové představy. Přesto jsem se cítil být nechutně erotizován. To se stane jenom tehdy, když člověk masírovaný chce tomu pocitu podléhat. Mně se chtělo i nechtělo. Spíš nechtělo. Proto jsem se jal přemýšlet o věcech odtažitých.

Poznala to na mně.

„Co je s vámi, nějak jste se špatně vyspal.“ Výrazně provokovala.

295

„Máte pravdu,“ chtěl jsem ji oslovit jménem, ale nemohl jsem si vzpomenout. „Vzbudil jsem se na levém boku, na kterém nemám spát. To bude tím.“

„Máte spát buď na zádech, nebo na břiše. Jenže na břiše to taky není dobře.“

Jo, na břiše to taky není dobře. Neříkal jsem nic. Na mozek se mi tlačily blbosti. Vybublávaly odněkud ze spodních tělesných partií.

Tak jsem ležel odevzdaně a snažil se na nic nemyslet. Na vedlejším stole úpěl nějaký strýc pod rukama pana Kukačky. Ještě jsem ho tady neviděl. Vypravoval o tom, co viděl v místním zámku.

„Jo, ti páni si to uměli zařídit.“ Přímo sálal obdivem.

Nechápal jsem, co ho mohlo tak vzrušit na dubových almarách a paroží visícím na stěnách. Pan Kukačka nedbal na jeho hekání a snažil se mu dokázat, že je taky znalcem místních reálií. Za chvíli ho to přestalo bavit a začal strejdovi líčit, který sval právě teď hněte.

„Tohle je sval deltový. Tomu musíme dát zabrat a pak přejdeme na velký sval prsní,“ jásal pan Kukačka.“

Masérka ho s úsměvem poslouchala, a jak jsem si vzápětí všiml, jala se své úkony se sousedem koordinovat.

„To by mne zajímalo, jak tyhle svaly procvičujete u ženských. Přece je mají taky, nebo ne?“

„O něco šetrněji než ty vaše. Nevím, čím se živíte, ale máte je dost zanedbané.“

Cítil jsem na sobě, že mám dotyčné svaly taky k ničemu, ale paní masérka se zdržela hodnocení.

Pak se od vedlejšího stolu ozývalo mírné skučení, to Kukačka dával zabrat pilovitému svalu bočnímu a zevnímu šikmému svalu břišnímu.

Když došlo na břicho, teprve teď jsem si všiml, že mi ho zapomněla přikrýt ručníkem. Můj přívěsek tam jen tak volně povlával, když bušila do mého boku.

Vedle skončil Kukačka s osvětou a oba svorně přešli na herečky. Zkušenost pana Kukačky byla nepoměrně větší než zkušenost pacientova.

„To musí bejt nádhera, když takovou babu, po který chlapi šílej, dostanete na stůl a můžete s ní dělat psí kusy.“

„Milý pane,“ odtušil Kukačka nevrle, „já tady s nikým nedělám psí kusy. Pro mne je pacient jenom pacient. To, co dělám s vámi, dělám třeba s nějakým velvyslancem, který sem k nám přijede a chce si napravit porušené zdraví.“

„Nevypravujte mi, že když si tady lehne nějaká ta baba, co po ní chlapi šílej, že nejste z toho na větvi. To mi nevypravujte.“

296

Pan Kukačka nemínil vypravovat a přešel na křížový sval. Jeho oběť se však ozvala a žádala, aby to právě s tímhle svalem nepřeháněl.

„To je potíž,“ špitla moje masérka, aby to vedle neslyšeli. „Nebudu ji jmenovat, jezdí

k nám každý rok, ale ta madam nám tady pořád vnucuje svoje fotografie. Každý rok pořád stejnou fotku. Nejsem přece pubescent, abych sbírala fotky fotbalistů a hereček. Má to být pro nás čest. Jenže co s takovou ctí? No, řekněte.“

Tady se nabízelo široké pole k tiché úvaze.? že herečky touží po obdivu? Jejich profese na něm stojí. Obdiv diváka, úspěch herce. Ztratí-li herec zájem diváka, ztratí se jako odborník v minulém čase. Zapomenut není. Co všechno dnes stojí na zájmu diváka? Skoro všechno. Reklama! Obchod a tím výroba. Lidé ztratí zájem o jeden druh zboží jen proto, že ho přelstila konkurence obratným útokem na divákův, tedy kupcův zájem. A třeba kvalitní výrobek, který

nevzbudí zájem, nemá šanci.

„To je převrácený svět.“

Viděl jsem, že se na mne masérka s údivem zadívala. Jaksi jsem přehlédl, že jsem na něco myslel a nevyjádřil se nahlas.

„Myslím tím reklamu. Reklama nabízí třeba podřadné zboží a vydává je za vynikající. A my jdeme a utratíme peníze za něco, co se ukáže být nedobré. Je to přirozené?“

„V tomhle světě asi je.“

„Svoboda podvádět patří mezi občanské svobody?“

„Ten, kdo dělá reklamu, to třeba dělá v dobré víře. Já když vidím reklamu na nějaké

vynikající výrobky, jsem třeba ráda, že jsou a že si je mohu, když na ně budu mít, koupit. Mám pocit, že ten svět je bohatý a že já k němu patřím.“

Posadil jsem se více méně zděšeně. Neklamal mne sluch?

Takhle může reklama působit?

Mírným tlakem mne vrátila do původní polohy. „Řekla jsem nějakou pitomost?“

„Ne. Jen jste mne přivedla na myšlenku, o které budu uvažovat. Co mne nejvíc trápí, že mezi zboží, které závisí na reklamě, musíme zařadit i uměleckou tvorbu. Mnoho vážných umělců ze sebe dělá kašpary jenom proto, aby přilákali posluchače. V televizi vypravují

blbiny a na jevišti žonglují se svým nástrojem, místo toho, aby zcela vážně a seriózně

předvedli to, co dovedou.“ Po chvíli jsem dodal: „Omlouvám se, nemyslel jsem to úplně

vážně, jenom skoro vážně. Je holt taková doba.“

„Ty reklamy v televizi mne strašně štvou.“ Řekla to vážně, taky o tom asi doma s manželem vedou řeč. „Jenže se toho zbavit není možné.“

297

Vedle ležel strejda na břiše a pan Kukačka z nedostatku jiných témat zřejmě pokračoval v tělovědné osvětě.

„Tomuhle svalu se mimořádně věnuju.,“ hlásil a já jsem si byl skoro jistý, že až se příště

položím na stůl, budu muset podstoupit další lekci z tělovědy. Jak se však ukázalo, tahle věta souvisela s celým souborem informací, které jsem propásl.

„Takže ona opravdu nemůže na nohy?“

Údiv tazatele byl zcela upřímný.

„Na jevišti běhá jako čamrda. Neříkejte, že je to s ní tak mizerný.“

„Neříkám, že je to s ní mizerné. Nebo že je nějak vážně ohrožena. Ale za pár let se to může zhoršit. Dost podstatně. Ale to není můj problém. Já jsem tady od toho, abych ji postavil na nohy. To se mi daří. Když od nás odjíždí, je jako mladice.“

Kukačka překročil míru. Viděl jsem to i na tváři své masérky.

„To jí teda přeju,. To je z toho nemravnýho života. Těch milenců. Těch flámů. To všechno je na jedny nohy moc.“

Vydal jsem nesouhlasný zvuk, který paní masérka přitlumila otázkou, poměrně hlasitě

vyslovenou, jestli to bolí.

„Bolí mne ty řeči, které tady od vedle musím poslouchat.“

„Cože?!“ zaznělo útočně z vedlejšího stolu.

„Vy nevíte, o koho jde, ale víte, že dotyčná vede nemravný život. Víte dokonce, že arthrosa je výsledek nadměrné sexuální žádostivosti.“

„Ale, pánové.“ Kukačka si uvědomil, že zavdal příčinu ke sporu, který by ho mohl ohrozit.

„Co se pletete do věci, do které vám nic není?“ nadzvedl se strýc.

„Jak to, že mi do ní nic není? Mluvíte nahlas ve veřejné místnosti Tedy mluvíte ke všem přítomným. Já jsem přítomný a proto mne svou řečí oslovujete. Není mi jedno, jak se vyjadřujte o dámě, která si to nezaslouží.“

Bylo vidět, jak se brunátné strýcovy tváře snaží marně zadržet přetlak, který se za nimi hromadil. Jenže nepřišel na vhodný výraz, kterým by mne zpražil, zničil, znemožnil. Se zájmem jsem sledoval ten vnitřní boj. Kdyby mohl uplatnit své pěsti, byl by jistě

úspěšný, ale to nešlo.

„Buďte tak laskav a přejděte pod sprchu,“ vyzval Kukačka hosta v důvěře, že pod

proudem studené vody vášně ochabnou.

„Vás si budu pamatovat,“ pronesl strýc výhružně. Když mne míjel, všiml jsem si, že měl pupek jako sud, což bylo v tomto zařízení u mužů jeho věku normální.

„Adresu vám dají v recepci,“ odpověděl jsem už na břiše, jak mne masérka rychle obrátila.

298

Ještě něco vykřikoval, bylo to pod proudem ledové vody. Patrně jsem ho skutečně rozehřál nad míru.

„To jsou lidé, kteří trpí silným pocitem méněcennosti. Závidí každému, kdo něčím vyniká a budí proto zájem veřejnosti. Tak je musí nějak snížit na svoji úroveň. Nejčastěji pomluvou. U něho je každá herečka běhna. Osobně sice žádnou nezná, ale jeho přesvědčení je pevné a neotřesitelné.“

„Neberte si to tak a pojďte se raději osprchovat.“

Kukačka, který se mohl právem domnívat, že byl původcem sporu, prozíravě zmizel. Paní

masérka mi taktně naznačila, že by bylo dobré, abych se po skotském střiku uchýlil na svůj pokoj a přikryl se dekou. Ovšem. Tady by spor mohl pokračovat a kdoví, jak by skončil.

NATÁHL JSEM se na postel a uvažoval. Na mysl se mi pořád vkrádal ten retardovaný

dědek, představoval jsem si stupidně, jak mu dávám do brady a on se skučením padá na kolena. Fuj, takové tělesnosti je člověk mocen. Silou vůle jsem se ho zbavoval. Úvahy, které mne napadaly, byly úvahy plané. Mohl jsem myslet na dobytí Jižní Ameriky Španěly, mohl jsem uvažovat o Pythagorově větě. Všechno to bylo nastejno. Ovšem mohl jsem myslet na utajenou sílu paní Jarmily Skalákové. To by snad dávalo nějaký smysl. Pak mne napadlo, že myslím na paní Skalákovou a nemyslím na svoji ženu. Zvláštní. Je tady nedaleko a ještě ani jednou za mnou nepřišla na pokoj. Asi se stydí před Annou. Určitě

se před ní stydí, protože tu by jistě napadlo, z jakých příčin za mnou šla. Libuška je cudná až

k nevíře. Předstírá, že ani na záchod nemusí chodit.

Pak mne zaujala skvrna na stropě. Jako by tam prosakovala kdysi voda, a její průnik někdo obratný včas zastavil. Malíř pokojů však skvrnu nezrušil. Ta teď ke mně promlouvá

vzpomínkou na minulé děje. Minulé děje, téma k úvaze. Plané a zbytečné. Připadal jsem si děsně vyprázdněný. Nezvyklý výraz, který jsem někde pochytil a teď se mi připomněl. Jako bych měl až dosud něco v hlavě, co se z ní náhle vysypalo a zůstal jenom nepříjemný pocit. Jaký pocit? Pocit prázdnoty. Může prázdno vyvolat nějaký pocit? Touhu po naplnění. Pocit hladu a touha po sytosti. To znám. Pak jsem si konečně přiznal, že vlastně jde o záhadu, kterou mi poskytla paní Jarmila Skaláková. Nejistota, kterou asi zruší možná

odhalení. Odhalení něčeho, tajemno jejích slov nebo spíš náznaků, za kterými moje fantazie vidí odkrytá tajemství lidské duše.

Usoudil jsem, že jsem přece jenom kus pitomce. Přijde a řekne, o co jde. Bude to mít nějaký význam, ale nebude to nic světoborného. Význam všeho se dneska měří penězi. Rozšlapala počítač. ženské jsou schopné všeho, nějaká biologická tenze, čert ví, co to

299

všechno je, tohle slovo jsem někde slyšel a teď se mi hodilo, protože skrývalo v sobě něco záhady.

První otázka: Proč to udělala. Tady se nabízí celá škála záhad. Od tajné lásky k mé osobě, což je nesmysl, sice v důsledcích příjemný, ale přece jenom nesmysl, přes náhlé pominutí

smyslů. To by bylo pochopitelné, i když čert ví proč, až po něco, na co nemám odpověď. Z nějakých důvodů se mne pokusila tím jednáním ovlivnit. Proč? Jaký to mělo smysl?

Nechtěla mne zastrašit? Opět: proč? Proč?

Další otázka: Byla to ona, kdo se mne pokusil utopit? Nepovedlo se jí to, proto se mi chtěla alespoň tak trapně pomstít, na co jí síly stačily? Proč by mne měla zavraždit? Proboha, to snad nemá logiku. Nemá důvod a nemá k tomu ani sílu. Tedy jenom zastrašit. To ano. Ale zase: proč?

Když se jí to nepovedlo, propadla skepsi. Zapracovaly výčitky svědomí. To ukazuje, že vše proběhlo pod vlivem náhlého impulsu. Nešlo o připravovanou akci. No a pak zapracovaly výčitky svědomí. Sáhla do šrajtofle a pokusila se vykoupit z hříchu. Otázka nad otázky: Co jsem jí udělal? A proč se k tomu přiznala tím, že mi nabídla peníze?

Vždyť se mohla jít vyzpovídat nějakému vesnickému faráři a měla by pokoj. Nebylo žádných svědků, mohla vedle mne dál v klidu obědvat a tvářit se mile. Všechno bez rizika. Vyznej se v ženských, člověče!

Možná, že za tím je silné náboženské zaujetí. Nemohla asi přenést přes srdce svůj čin. Sakra, bude v tom nějaká habaďůra. Něco za tím vším, na co jsem zatím přišel. Jenže moje fantazie zase nejde tak daleko. To by musela dlouhodobě plánovat, připravovat a tohle ukazovalo na náhlou inspiraci. Náhlý impuls musel mít nějaký delší dobu fungující podnět. Kde se tady vzal?

Za chvíli se to dozvím. Šlápnu jí na nohu a nepovolím, dokud to z ní nedostanu. Podíval jsem se na hodinky, byl čas jít do bazénu.

„Vypadáte ztrápeně,“ přivítala mne Mařenka Kapustová, sotva jsem vešel. „To na vás tak působí ty naše lázně?“

„život mne bere do presu, milá dívko Mařenko. Jen počkejte, až na vás dojde řada, taky budete jásat jen občas.“

„Jak to myslíte, až na mne dojde řada. To jako až se vdám?“

Svlékal jsem se z kalhot a zjistil, že jsem si zapomněl plavky.

„Až se vdáte, nastane šťastné období vašeho života. Jenže ten život sám o sobě stojí občas za starou belu. Já to mohu potvrdit.“

300

Dělal jsem, že se nestydím, Mařenka vzala moji nahotu jako samozřejmost a ani si mne moc neprohlížela.

„No jo, každýho taky hned tak někdo neškrtí. Mně se to vyhne.“

Přál jsem jí to. Plaval jsem mocně proti umělým vlnám a dbal jsem, abych se netočil na záda. Stála na kraji bazénku a pečlivě mne sledovala. Patrně proto, abych nedošel k nějaké

úhoně.

Pak mne potíže přešly a já jsem vydával sílu při prudkém víření v bazénu, který mi nedával dost prostoru, ale k vyčerpání těla stačil.

„Tak už dost, jste celej říčnej,“ postávala Mařenka na kraji bazénku s osuškou v ruce. „Za dveřma je další zájemce.“

Snažila se mi pomoct s utíráním, patrně aby urychlila můj odchod. V tom jsem jí

samozřejmě bránil a tak za smíchu a hlaholu jsem vyklidil prostor.

Šel jsem do svého pokoje utahaný k nevíře. Bazén mi dal zabrat. Kolik je hodin? Lehl jsem si a usnul. Vzbudil mne lehký dotyk ruky na mé tváři.

„Spal jste jako nemluvně.“

„To se nemělo stát,“ řekl jsem schlíple. Na otazník v její tváři jsem dodal: „Neměl jsem

usnout, teď jsem jako moucha. Strčte do mne prstem a padnu k zemi.“

Nijak jsem nepřeháněl. Musel jsem se nějak rozcvičit, ale cvičte v pokoji, kde je dámská

návštěva. Přemáhaje zívání jsem se posadil na postel a ji vyzval, aby si p řisunula židli.

„Mně je líp ve vaší posteli,“ smála se; neřekla na vaší posteli. Asi se přeřekla.

„Bóóže,“ hekl jsem nevěřícně. „Na co to chcete navazovat?“

„Na nic. Jsem tady na přátelské besedě, ta židle je nechutně tvrdá. Obyčejná kancelářská

židle v takovém podniku, ani neladí s ostatním nábytkem. Je tady z nouze. Nějaký host tu původní zrušil a ještě ji nestačili nahradit. Tak vám dali tuhle truhlářskou archiválii.“

Nechal jsem ji, ať si sedí, kde chce. Přešel jsem k oknu a opřel se o parapet. Byl jsem zvědavý s čím začne.

„Víte, vy chlapi nás neberete vážně jako společenské subjekty,“ začala. Jak někdo začne o subjektech, jako že tam byl nějaký subjekt, tak se mi otvírá pomyslná

kudla v kapse. Proto jsem se naježil, ale zdržel jsem se.

„Vždycky zcela spontánně jsme pro ně objektem sexuálního jednání. Nemám pravdu?“

„Proto jste se usadila na posteli, abyste tenhle postřeh demonstrovala?“

Bylo to ode mne uštěpačné, téměř zlé. Doprovodil jsem to ovšem smíchem, který měl setřít hranu.

301

„Těžko to můžeme mít primitivovi za zlé, ale člověk vybavený určitým vzdělanostním, pardon, kulturním standardem to musí v sobě umět potlačit.“

„Za jistých okolností bych s vámi i souhlasil. Protože rozmnožování je podmínka zachování druhu. Takže co. Jestli se však nemýlím, nepřišla jste sem proto, abyste podstoupila nějakou podobnou zkoušku. Myslím ve snaze potvrdit pravdivost tohoto poznatku. I když bych tak trochu pochyboval, že sotva každý chlap za všech okolností je ochoten vámi zmíněnému vztahu nebo snad jednání dát přednost před jiným vztahem. Třeba profesionálním.“

Zjišťoval jsem, že jí podléhám. Mohl jsem to rázně ukončit, ale rozpatlával jsem tu banalitu. Sakra, kde je její zpověď? Snad jsem žvanil proto, že jsem z ní měl v koutku duše strach. Nebo neurčité obavy.

„Pokud je mužský zdravý, pak jistě. Ovšem čas a pokles potence dává vyniknout ušlechtilejším projevům lidského, tedy mužského jednání.“

„Proboha! Tak jenom impotent vyniká ušlechtilostí. Jste vedle jak ta jedle. Copak nemůže normální, rozumný chlap, který ovládá své pudy, respektovat vaši osobnost? Je tendence k sexu doklad naší pokleslé orientace?“ Sledoval jsem se zájmem, co na to řekne.

„O čem se to, prosím vás, bavíme? Bylo třeba sklouznout do těchto končin?“

„Vy jste sklouzla. Já jsem se jenom chopil příjemné příležitosti.“

„Ještě že jste upřímný.“

„Já jsem normálně dost pokleslý. To říkám na rovinu. Ale teď se konečně chopte příležitosti a vezměte na vědomí, že čas plyne.“ Podíval jsem se na hodinky. „Budeme-li takhle pokračovat, můžeme přejít za chvíli na manželské vztahy nějakých jihoamerických praobyvatel a budeme muset řeč dokončit až večer. Nebo spíš v noci. Což by bylo sice příjemné, ale asi by to jenom zdůraznilo váš pohled na muže primitivy.“

„Tím naznačujete, že jste vlastně primitiv?“

„V pojetí, jak jste ho naznačila, zcela určitě.“

„Co jste myslel tím, že by to v noci bylo příjemné? Omlouvám se, ale nerozuměla jsem vám. Doufám, že v tom nebyla nějaká dvojsmyslná narážka.“

„Bože,“ chytil jsem se teatrálně za hlavu. „Ten rozhovor by se musel odvíjet za tmy.

Důvody jsou zřejmé,“ ukázal jsem k oknu. „Příjemné by to bylo proto, že bychom na sebe neviděli. Nemusela byste se červenat, jak se budete zpovídat ze svých zločinů. Ovšem, dost jste mne až dosud napínala. Tak to laskavě neprodlužujte a s chutí do toho.“

Chvíli ještě přehazovala nohu přes nohu a pak rovnala polštář.

302

„Když to tak beru kolem a kolem, tak já vám vlastně nemám co říct. Opravdu. Nemám co dodat k tomu, co už víte. Z jakéhosi rozmaru jsem vám zničila počítač a jsem ochotna škodu uhradit. Tisíc dolarů. Na nový by to asi nestačilo, ale s ohledem na to, že už byl do značné

míry morálně opotřebovaný, tak by to stačit mohlo.“

Teď se mi začaly ježit chlupy na těle.

„Milá dámo, pochybuji, že můžete objektivně posoudit, co je a co není v tomto případě

morálně opotřebované. Myslím z výpočetní techniky. Kdyby byla řeč o mně, patrně bych s jistými výhradami souhlasil. Jenže tenhle počítač, jehož trosky jsou tady ve skříni, mne až

do této doby živil. Míru jeho opotřebení mohu posoudit podle toho, co byl schopen pro mne udělat.“ Zvýšil jsem hlas a ona se na té mé posteli krčila, jako bych jí chtěl ublížit. Daleko jsem od toho nebyl.

„Je mi to líto, ale já nemám víc než těch tisíc dolarů.“ Vyndala z kabelky obálku a položila ji na noční stolek vedle postele..

Ani jsem si nevšiml, že se venku zatáhla obloha, až když všechno ohlušil prudký rachot hromu. Vyskočil jsem a vyhlédl z okna. Rozpršelo se. Auto s mými děvčaty bylo pryč.

„Zavřete okno. Musím si je jít vedle zavřít, aby mi to nevyplavilo pokoj.“

Vyběhla čile ze dveří, ale hned se vrátila.

„Vaše dámy někde zmoknou.“

„Však ony si poradí,“ řekl jsem s předstíraným klidem. Každá taková mimořádná situace mne vyváděla z míry. V tu chvíli jsem chtěl být s nimi, i když bych nezabránil, aby je voda nepromáčela. Musel jsem se však vrátit k tomu, o čem byla řeč.

„Nový počítač téhle značky stojí kolem čtyřiceti tisíc. Tisíc dolarů je v současné době

méně než třicet. Takže mi visíte deset tisíc.“

Věděl jsem, že těch tisíc dolarů je dost. Jestli stál nový čtyřicet, tak jsem na tom stejně

vydělal. Ale proč bych jí to měl ulehčovat?

„To jste si nemohl koupit nějaký zánovní?“

Už jsme řeč zjevně prodlužovali. Nebylo vlastně o čem mluvit. Dívali jsme se z okna, jak se tam valí voda, naráží na tabulky oken a s mírným zadostiučiněním poslouchali, jak na chodbě kdosi křičí, že si někdo zapomněl zavřít okno a je kdoví kde.

„Obdivuji váš smysl pro humor. Způsobila jste škodu a chcete z toho vyjít bez trestu. Vina a trest. Nebo spíš zločin a trest. Není to náhodou Dostojevský?“

„Chápu. Taky přiměřená cena za mlčení. Nemám pravdu?“

Tohle už znělo zatraceně ironicky.

„Myslíte, že vás chci vydírat? Myslíte si to? Vidím vám to na nose.“

303

„Mohl byste ke mně být trochu ohleduplný. Už proto, že jsem se přiznala, aniž bych musela.“

„Právě tohle mne zajímá. Jednak proč jste to vůbec udělala, a pak, proč jste se k tomu přiznala. Dokonce škodu uhradila, i když ne její plnou cenu. Místní policajti by jistě řvali nadšením, že případ lázeňského zločinu vyřídili tak hravě a bezbolestně. Ne vyřešili, ale co, určitě

by si to připsali k dobru. Ovšem, taky je tu ten pokus o vraždu.“

Stáli jsme vedle sebe, že se odebereme do jídelny, protože byl skoro čas k obědu. Ona si však zděšeně sedla.

„O čem to zase mluvíte?“

„Nebyla jste to vy, kdo se mne pokusil utopit, když jsem plaval v bazénu?“

„Proboha, co je to za nápady? Snad mne neobviňujete z takového násilí? To, že jsem se přiznala k jednomu přestupku, neznamená, že na mne můžete shodit kdeco.“

„Milá dámo, blížíme se k vyřešení záhady. Kdyby šlo o detektivní povídku, alespoň podle vzoru televizních příběhů, jak nás jimi krmí nejedna stanice, pak byste měla záhadně zemřít s přiznáním na jazyku. život ovšem nejsou romány, zejména příběhy odvíjející se v našich lázních. Tak to račte všechno rozbalit a nenapínejte mne.“

„Co to znamená rozbalit?“

„Nehrajte si na naivku, nemáte na to léta.“

„Děkuji, jste mimořádně galantní.“

„Vy to zase mimořádně zdržujete a podněcujete ve mně nízké pudy. Aby nedošlo k omylu, nechci na vás páchat násilí, proto spoléhám na spolupráci.“

„Jakého násilí jste schopen?“

„Toho nejbrutálnějšího. Zavolat policajtům, aby vás vyslechli.“

„Škoda. Když jste mluvil o násilí, znělo to neobyčejně slibně. Některé ženy po násilí

dokonce touží.“

Nedalo se nic dělat, šli jsme na oběd. Cestou jsem se dozvěděl, že jí na neděli přijede manžel, že už pro něj zamluvila oběd. To mne přimělo k úvaze, že bych mu mohl přenechat své místo u stolu a zajistit oběd pro své dámy. Snad k tomu účelu mají oddělený salonek. Taky jsem hned zašel za recepční a požádal ji o radu. Zařídit to šlo.

PŘIPADAL JSEM SI jako student, který jde na první rande. To říkám zcela upřímně, i

když

mi z toho bylo stydno. To bylo odpoledne.

304

O co vlastně šlo? O záhadu, kterou bylo třeba vyřešit, o madam Skalákovou, která měla jisté ženské půvaby, kterými některé ženy nešetří a jiné jejich nedostatkem strádají? Zcela surově jsem si říkal, že jde jenom o prostý samčí pud, který se nikomu normálnímu nevyhne. Jeden ho může korigovat rozumem, ale nemůže ho zcela potlačit, dosáhnout toho, aby se mu netlačil do myšlenek.

Snažil jsem se přesvědčit, že jde jen a jen o peníze, o těch třicet tisíc, obracel jsem to všechno vzhůru nohama, nevymyslel jsem nic nového.

Po obědě jsme vyjeli Anniným autem dopřírody. Bylo po dešti a slunce mělo dobrou vůli s přemírou vody naložit, jak je jeho zvykem.

„Ty to tady znáš, veď nás.“

Chvíli jsme jeli podél rybníků a pak jsme uhnuli do polí a mířili k horám na obzoru.

„Bože, tady je krásně!“ zvolala Libuše a ostatní dámy ji v provolávání slávy následovaly. Chtěl jsem se přiznat, že jsem tady dole, myslím tím na jih od města, nikdy nebyl, ale raději jsem mlčel. Byl bych jistě pasován na lokálního ignoranta. Obdiv, kterým mířily na zdejší přírodu, se právě teď mohl vztahovat i na mne. Byl jsem skoro zdejší. Budu je muset příležitostně zavézt k naší matičce, to je na sever od lázeňského města. Tam je to ovšem všechno placaté jak omeleta.

Jsem tedy lokální ignorant, zatím utajený. Tahle věta stojí za pozdější úvahu.

„Prosím tě, netlač se tak do středu silnice. Někdo vyjede ze zatáčky a budeš se divit.“

Anna srovnala vůz s okrajem silnice, která byla přehledná, a moji výzvu nekomentovala. Tomu jsem se divil, ale zase ne příliš.

„Strejdo, už jsi taky boural?“ Mladé pokolení projevilo zájem.

„Neboural a nechci to zkusit ani teď. Zejména, když je vůz obložen samými poklady.“

„Tak my jsme poklady,“ radovala se Kristýna.

„Když se nabouráš, nemusí se ti nic stát, ale musíš zavolat policajty. Ti jsou samozřejmě

otrávení, že museli nechat běžet zločince, které honili, a vydat se za tebou. Pak všechno vyměřit, vyslechnout svědky, dát ti fouknout, jestli nejsi opilý, a vyměřit ti pokutu. Samozřejmě, že pořádnou. No a potom musíš do servisu, to je učiněná hrůza, než ti to opraví, chodíš pěšky. A taky tu je pojišťovna. Ta se taky kroutí, protože platí nerada. Tak je lepší

nebourat.“

„Jak to všechno víš, když jsi ještě neboural?“

„Zuzanko, strejda ví všechno, i to, co právě neví.“

Jejich matka vstoupila do hovoru způsobem, který rušil každou další řeč na téma dopravní

situace.

305

Projeli jsme několik vesnic, cesta dál pak už vedla jenom lesem a lesními zákoutími, která

střídaly louky s vlhkou trávou, jejíž vůně je blízká každému našinci.

„Škoda, že se tenhle kus světa nedá utajit před Pražáky. Ti to tady všechno po“

„No tak!“ skočila mi Libuše do řeči.

„že jsi chtěl říct, že to tady všechno poserou?“ Zuzka mne samozřejmě doplnila k malé

radosti přítomných dam.

„To se, Zuzanko, mýlíš. Strejda nemluví tak neslušně. Měla by sis vypláchnout pusu, po tom slově ti v nich zůstalo plno bacilů.“

„To se tedy divím,“ řeklo dítě.

„Jen se div. Holčičky nemají taková slova ani znát, natož vyslovit.“

„A strejda může?“

„Strejda chtěl říct, že tady Pražáci všechno pohážou odpadky.“

¨ Musel jsem se dívat z okna, abych nezavdal příčinu k dalšímu výchovnému kopanci.

„Libuško, musím ti říct, že kolikrát žasnu, když je poslouchám a ony nevědí, že je slyším. Ten slovník mají ze školy. U nás doma ani v okolí tak nikdo nemluví. Čím víc je peskuji, tím víc je to přitahuje.“

„Však na to jednou samy doplatí. Řeknou to před někým, na kom jim bude záležet a on se k nim obrátí zády. K jejich škodě. A pak teprve budou litovat.“

Holky seděly a mlčely. Kéž by tak zpytovaly svědomí.

Anna zastavila na kraji lesní cesty, vystoupili jsme a vešli do lesa. Každý se koukal pod nohy, samozřejmě po houbách. V každém z nás plane pud sběrače. Před věky se tím nějaký

náš předek živil. Hledal, co je kde k jídlu. Teď jsme šli podél silnice a pátrali v mechu.

„Bylo asi moc horko, bouřka přišla a zavlažila všechno, ale jenom trochu. A taky se na houby musí ráno. To houbičky vystrkují hlavičky a koukají, jaká překvapení jim ten dnešní

den přinesl. Když zjistí, že žádná, tak zase zalezou do mechu.“

„Buď tak laskav a neutahuj si z t ěch dětí,“ ohradila se Libuše.

„Jen ho, teto, nech. Když byl malej, tak si z něj dospělí taky utahovali. Proto si mus í

utahovat z nás, když na vás už nemůže.“

„Ta Zuzanka má postřeh. To by jeden nevěřil. Jak rád bych si utahoval z vaší maminky, jenže ta by mne zpražila, že by mne přešel humor.“

„Máma umí zapražit polívku, ale že by uměla zapražit taky tebe?“ Smály se, odběhly kousek stranou, vzaly se kolem ramen a chechtaly se nahlas.

„Co je šeptem, to je s čertem,“ pobídla je Libuše k ještě hlasitějšímu smíchu.

306

Za chvíli jsem měl bezcílného chození dost a taky komárů, kteří se činili ostošest. Proto jsem prohlásil, že je třeba hlídat auto. Mohlo by se stát, že se vrátíme a budeme mít sice auto, ale bez pneumatik. Dneska stojí pneumatika plno peněz a kdejaký lapka se chystá, jak na nepozorného Pražáka vyzraje.

ženy se zarazily, patrně si představovaly, co by to bylo jít tady odtud někam pěšky pro pomoc. Číslo nějakého pneuservisu by na mobilu obtížně hledaly. Usoudily proto, že je ode mne skutečně ohleduplné, že se vrátím k autu. Ony s dětmi půjdou dál poblíž silnice a pak se taky vrátí.

Myslím, že mne Libuše prohlédla, nechtěla však bořit iluzi, která tady přechodně zaplála. Odpoledne se vleklo jako vždy, když nemá člověk co dělat a když ho leká a láká nejbližší

budoucnost.

Proč láká? Protože se za pár hodin konečně dovím, po čem policajti bezúspěšně pátrají. Proč leká? Protože si nejsem jist výsledkem. Bylo mi, jako bych musel podlézat dráty s vysokým napětím. Nenapadlo mne příhodnější přirovnání. Celé tělo mne brnělo. Nemohl jsem setrvat v klidu na místě. Když jsme se vrátili do města, rozhodly se dámy, že se před setměním projdou zámeckou zahradou a pak si na plotýnce v karavanu osmaží sýr se šunkou.

„V parku bude plno,“ poučoval jsem je zasvěceně.

„Nestraš, strejdo, nějakou lavičku určitě seženeme.“

Děvčata na to měla svoji metodu, která byla všeobecně zavrhována. K někomu si přisedly a on pak raději vstal a odešel. A taky tam budou pávi, na které se obě dámičky velmi těšily. Kochaly se představou, jak jim některý z pávů věnuje péro z ocasu.

Sice jsem se vymluvil na únavu, ale skutečně jsem nic předstírat nemusel. Z těch masáží a všeho, co lázně s sebou nesou, jsem sotva vlekl nohy.

Zrálo to ve mně celý den. Když jsem žertoval s děvčaty, i když jsem hrnul v bazénu vodu. Snažil jsem si to nepřipouštět, ale co bych si nalh ával. Přiznával jsem si, že svou podstatou jsem primitiv. Něco kryla školní výchova, něco domácí výchova, byla tady tenk á vrstvička toho, čemu se vznešeně říká kultura, ale v hloubi osobnosti trčel primitiv. No, co koukáte!

Primitiv ovládaný samčími touhami.

Zní to hrozně, když si to takhle bez obalu řeknu, ale jako chlap jsem zmítán určitými silami, které je obtížné nebrat v úvahu.

Jestli se bude vzpouzet, postavím ji drsně před skutečnost: zaplať v přirozené měně. Proč bych se s ní neměl vyspat? Je na tom něco nelidského? Sama mi to nabídla, alespoň

jsem jí tak rozuměl. Je tu sice Libuše s Annou, ale v tuhle chvíli je tohle zatracené mámení

307

silnější. Troubení lovce v lesní tišině. Je to sice všední, nic světoborného, ale jsem já snad něco jiného než normální samec? Copak je všední proniknout druhému člověku až na dřeň?

Co mne to napadá? Jakápak dřeň, když to mnohé dělají za pár šupů? A o dřeni jistě není

ani zmínka. Ten, kdo zaplatil, v tom jednání taky nevidí nic světoborného, jenom trochu euforie. Jenže v tomto případě jde o jinou kvalitu. Jednání je shodné s jednáním prodejné

lásky, ale tady se nabízí osobnost, která se nedá koupit. Osobnost. To je to, co mne láká. Já na ní chci její osobnost, ale co jí nabídnu sám? Tady mi to přišlo směšné. To je tedy parádní kšeft. Ona mi nabídne to, co je někde skryto jako tajemství její lidskosti a já jí za to dám slib, že budu mlčet. že policajtům utajím případ s počítačem. Co když jí to nebude stačit? Co když bude chtít to, co chci já? Pak to bude průšvih až na půdu. Takže nic. Střízlivě uvažuj, kamaráde.

Taková jsem já vyděračská stvůra. Fuj, málem jsem si odplivl.

Při večeři jsme toho moc nenamluvili. Kolem našeho stolu se trousili opozdilci, kteří se buď zapomněli někde v parku, nebo zaspali. Taky se tam objevil strýc, který měl vůči mně

výhrady, čekal jsem, zda se zastaví a bude pokračovat v řeči, sledoval jsem ho periferním viděním připraven vstát a chopit se v sebeobraně židle, ale postál a pokračoval v pochodu.

„Po dešti bylo krásně. Venku všechno nadšeně voní, ptáci si mohou ublížit, jak radostně

chválí život.“

„Proč život? Řekl bych, že přísun žížal, které po dešti lezou bezhlavě z děr.“

„Váš realismus může působit i dost děsivě.“

„Já jsem v podstatě velice citlivá povaha. Toho jste si už mohla všimnout.“

Její vídeňský řízek mne provokoval svou vůní, můj dietní byl holý jako dětská prdelka. Uplatnil jsem tento postřeh a vyvolal smích na druhé straně stolu. Rázem však přestal, protože ji napadlo, že má kanibalské sklony. Což může být dozvuk nějakých předcivilizačních poměrů.

„To myslíte, že naši prapředci, nechci to říct, ale víte, co mám na mysli.“

„U toho řízku to je představa velice výmluvná. Váš atavismus jde za hranice lidskosti.“

„Honem řekněte něco příjemného, nebo tu večeři nedojím.“

„že je v tuto chvíli venku po dešti krásně, že tam jenom komáři řeší své komáří problémy. že mi v sobotu přijede manžel a že jsem už zajistila pro něj oběd a vaše dámy dostanou totéž

v salonku, který se skrývá na druhé straně sálu.“

Po chvíli, kdy se soustředila na čtvrtku citronu, která jí padala z vidličky: „Nevím, jestli jsem se už ptala, kolik máte robátek?“

„Myslím, že ptala a já vám opět odpovím, že žádné. Pokud je mi známo, ovšem.“

308

„Vnášíte do této debaty lehký tón. Když budu v něm pokračovat, musím vám sdělit, že třeba Amenhotep III. měl s třemi sty sedmnácti ženami celkem dvě stě dětí. Pochybuji však, že v tomto případě příklady táhnou.“

Chtělo se mi dodat, že dotyčný vladař neměl asi nic jiného na práci, ale zdržel jsem se. Patrně přemýšlela nad údělem žen egyptského panovníka, protože dál jedla mlčky. Když

odložila příbor zeptala se: „Která z těch dvou žen je vaše manželka?“

Mám ji chytit do pasti, kterou si mimoděk nastražila, když dala najevo, že ví, kdo je Anna?

„Ta blondýnka.“

„Pokud mne neklamal zrak, jsou obě dámy blondýny.“

„V tom máte pravdu. Já je rozlišuji celkem bezpečně. Manželka mne miluje prakticky. Ta druhá platonicky.“

„Ale!“

Pak jsme už jen mlčeli. Dohodli jsme se na něčem? Já jsem neprojevil iniciativu. Bylo vidět, že jí to dělá starost. Když jsem vstali od stolu a šli ke schodům do poschodí, dotkla se mne bokem a zvedla významně obočí.

„Vše další je na vás.“

„Vy bídáku.“

Byl jsem už delší dobu na pokoji a byl si celkem jistý, že si to rozmyslela a nepřijde.

Přišla. Nedalo jí to. Museli jsme přece celou věc nějak uzavřít.

Neohlédl jsem se na ni, stoupla si těsně za mne, cítil jsem na krku její dech. Zdál se mi být vzrušený, ale moje nervy mi hlásily třeba i to, co nebylo.

„Vidíte krásný letní jihočeský večer.“ Řekl jsem to zadrhlým hlasem, patrně na mne doléhalo dojetí z toho okouzlení večerem. „Možná, že to zní jako nesmysl, večer je jednou večer a to všude na světě. Jenže tady se dá tušit krajina podivné nostalgie. Řekl bych, kdybyste o to stála, stehlíkovské nostalgie. Kdo ví, co tím myslím, je můj člověk. Ta na člověku přilne, aniž by jí vědomě podléhal.“

„Vaše ženy už spí?“ zeptala se tiše.

„Ještě je tam světlo.“

Cítil jsem, jak mi trne vzadu za krkem. Rozum mi však napovídal, že vlastně nedělám nic špatného. Sešli jsme se k nezbytné besedě. Besedě? Pane jo! Jen si lžeme, to taky patří mezi lidi. Budeme jednat o věci, která je pro mne a pro ni důležitá.

„Cítíte se být bohatý?“ zašeptala za mnou. Překvapeně jsem se otočil. Stála těsně proti mně. Hrudí jsme se dotýkali. Světlo, které přicházelo z hvězd, které se náhle rozsvítily, se jí

odráželo do očí. Leskly se jí jako skleněné čočky.

309

„Máte na mysli stav mého bankovního účtu?“

Mlčela.

„Dívám se, jak se vám část Vesmíru zrcadlí v očích. Možná, že odtud proniká do duše. To by mne zajímalo.“

„Neměla jsem na mysli vaše bankovní konto. Člověk taky obvykle nemá víc než to, co má

tady uvnitř.“

Neukázala si přitom ani na srdce, ani na hlavu. Měl jsem si to sám domyslet. Po chvilce se doplnila: „Co si tam po dobu svého života ukládá a jak si to zorganizuje. Můžete mít peníze a taky o ně přijít. Přijdete o ně snáze, než jste je získal. Můžete mít významné postavení se společenskou prestiží. O to všechno vás mohou okolnosti připravit. To, co máte tam uvnitř, to je jenom vaše a neměl byste s tím lehkovážně nakládat.“

Bylo na čase ono kouzlo, které tady vytvářela, zrušit.

„Takže následuje lekce patrně z morálky. Já nejsem znalec. Alespoň pokud jde o morálku. A taky jsem pochopil, že to, co máte uvnitř a čeho si vážíte a pečlivě střežíte, taky není nijak stabilní, pevné a neotřesitelné. Proto se bráníte, aby vám na to někdo sahal a tím vaše jistoty ohrozil. Nemám pravdu?“

„Nežertujte, prosím vás.“

Stáli jsme pořád proti sobě a já jsem se musel naklánět, abych jí viděl do tváře. V Praze je ve tmě vidět, protože se nad městem vznáší světlý opar jako nemizící strach z noci.

„Nežertuji. Chápu a rozumím. Když si to něco, co jste nedefinovala, ale co jsem si iniciativně domyslel, nechráníte, může se vám stát, že se ani nenadějete a jste o mnoho chudší. Jde o ztrátu, která sice není vidět, ale poznamená vás.“

Mimoděk jsem ji vzal za ramena a uvědomil si to, když mi ruce sundala. Ne nějak důrazně, ale přece.

„Omlouvám se. Nemínil jsem tím gestem, které bylo zcela spontánní, navazovat nějaké

noční kontakty, ale mluvíte o něčem, čemu je dost obtížné rozumět. Mluvila jste o kvalitě

osobnosti nebo snad míříte k tomu, proč po vás, zatím platonicky, prahnou policajti?“

V pokoji byla, stejně jako dopoledne, jenom jedna židle, obvykle pro návštěvu. Pak už

jenom lůžko. Sedl jsem si na ně a naznačil jí, aby si sedla na židli. Byla to přece návštěva.

„Nevím, jak to říct,“ pronesla, když si sedla. „Tady jsem sama v sobě a o sobě já sama. Vytvořila jsem se sama v čase. To, co jsem, si proto chráním. Kdybych o to měla přijít, už

bych nežila, jenom vegetovala.“

„Bože, to je na mne moc složité a já nejsem naladěn na tuhle vlnu. Musíte sestoupit o patro níž, jinak vám nebudu rozumět. Patří do toho souboru vašich neotřesitelných hodnot, třeba“

310

Chtěl jsem říct, že mi rozšlape počítač, ale uhnul jsem zbaběle do banálních vod: „že nemůžete manželovi, jak to říct, když to nejde přes jazyk?“

„Nerozumíte mi. Taky to neumím dobře vyjádřit. Myslel jste - třeba se s někým vyspat?

Pochopte, že moje já je pořád chráněno mým vlastním pojetím času, děje, a vůbec vším, co jsem neurčitě nazvala hodnotami. Tělo a jeho žádosti. K smíchu. Všechno, co děláme, se sice promítá do oněch vnitřních oblastí, ale není vždy přímoúměrné podstatě. Mou osobnost takové jednání zasahuje jenom tehdy, když vychází z podstaty.“

„To je tedy paráda. Já nemusím všemu, co mi tady povídáte, rozumět. Dokonce bych se mohl ptát, proč mi to vůbec vykládáte. Přece jste sem přišla proto, že se máme dohodnout stran toho počítače. Ale jdu tak daleko, že se pokusím porozumět tomu, co mi to vlastně

říkáte. Takže stejný čin může, ale nemusí zasahovat podstatu vaší osobnosti. Kdybych byl filozof, patrně bych chápal. Takhle musím říct, že to je podařená filozofie.“

„Nebuďte naivní. Myslel jste na to, že slevím ze svých zásad, když vás teď pozvu vedle sebe. Sedím přece na vašem lůžku.“ Měla pravdu, ani jsem si toho nevšiml. „Je to přece jednoznačné, alespoň pokud jde o nějaké významy.“ Zasmála se a to mne rozčilovalo.

„Věřte, nevěřte,“ pokračovala. „Jestliže vás Anna miluje platonicky, já vás za jistých okolností mohu milovat prakticky. Bez vedlejších podmínek. Myslím tím počítač, jehož

trosky jsou mým přičiněním ve skříni.”

To neměla říkat. V hlavě mi začaly vířit myšlenky vzdálené tématu. Ona přece zná Annu. Odkud ji zná? Jestli ji skutečně zná, pak možná, ani se mi nechtělo věc domýšlet. To je téma na zbytek noci, nebo na zítřejší ráno. Mezitím pokračovala, protože na mne v šeru pokoje nebylo na štěstí vidět.

„Mohu ze svých zásad samozřejmě slevit. Když to udělám bez onoho vnitřního hlasu a jeho souhlasu, pak se mne toto jednání dotkne tak, jak se dotkne vítr vodní hladiny. Hladina se začeří, a když ulehne o kus dál, vše se vrátí do původní podoby.“

Možná, že jsem jí teď křivdil, když mne napadlo, že chytře odváděla pozornost od věci. Zmátla mne svými řečmi a doufala, že na počítač zapomenu. To by však bylo dost pod úrovní, kterou jsem u ní předpokládal.

„Počkejte, prosím vás. Musím se soustředit. Taky nemusím všemu, co říkáte, rozumět. Dokonce se mohu ptát, proč mi to vůbec říkáte. Snad jste sem přišla s nějakým záměrem. I na obyčejnou návštěvu se s něčím podobným chodí. Pozvali mne, jdu si k nim vypít kafe. Postupně vás však váš záměr, nebo snad zaměření, aby to tak nebolelo, opustilo a hledáte cestu úniku. Jak z toho ven. Tam vypravujete historky snad z dějin filozofie, možná, že jsem špatně rozuměl, ale mluvila jste o filozofii?“

311

Mlčela, což mne udivilo. Proto jsem se soustředil na ještě jednu otázku: „Rozuměl jsem dobře, že jeden čin může zasahovat, anebo nemusí zasahovat podstatu vaší osobnosti? To se mi jeví být podařený přístup k věci. Zejména když mám ve skříni, jak jste správně naznačila, ten rozšlapaný počítač.“

„Nebuďte naivní. Skoro jste se strefil. Všechno, co se týká lidí, je ve své podstatě

ambivalentní, tedy dvojznačné. Myslel jste na to, že slevím ze svých zásad, když vám ustoupím a požádám vás, abyste si sedl vedle mne?“

Mírně zmaten jsem vstal.

„Sedím přece na vaší posteli a to je snad jednoznačné, pokud jde o nějaké významy.“

Zasmála se a to mne rozčílilo. Nevěděl jsem, co udělat. Tak jsem alespoň šel a zavřel okno. Tam za oknem byla Libuše a já jsem bezděky omezil spojení s ní.

„Jestli vás Anna miluje platonicky, mohu vás milovat prakticky.“

To se zbytečně opakovala, asi jí na tom záleželo. Pro mne z toho vyplynulo, že Annu znala. Myslel jsem na to už před chvílí, ale zase ne tolik, aby mne to zvedlo z postele, na kterou jsem se posadil.

Mohl jsem udělat všechno, co by mne napadlo. Mohl jsem ji znásilnit, mohl jsem ji něžně

hladit a recitovat básně, kdybych nějaké uměl. Mohl jsem ji vyhodit s křikem nebo bez křiku. Jenom jsem seděl a tiše trnul.

„Chápu. Vaše oddanost manželce nepostrádá přirozenou čistotu nebo snad zásadovost a když jste jí jednou slíbil věrnost, tak ji chápete jako vztah těla. Snad bych to měla říci lépe, ale v tuto chvíli mne žádný lepší výraz nenapadá. Jenže manželská věrnost se tím nevyčerpává.“

Viděl jsem, že si mne zblízka prohlíží. Co na to říkám. Neříkal jsem nic. Seděl jsem jako trouba. Byl to patrně psychický otřes, česky šok, který se u mne projevil z toho všeho, čím mne překvapila.

Něco jsem se pokusil říci, nemělo to souvislost, byla to nesourodě vršená slova. Co sledovala tím, že se už podruhé zmínila o Anně?

Pokračovala, jako by chtěla něco zamluvit: „Je tady příležitost, jsou tady emoce tak náhle vzplanuvší, a vy proto přechodně slevíte ze svých zásad. Pak emoce odeznějí a co zůstane?

Popel a jeho chuť na patře. Jinak to není, ale vy máte jen tu krátkou chvíli, jenom krátkou chvíli, protože rozbít Vesmír trvá tisícinu vteřiny. Fakt. V černé díře zmizí celý Vesmír v neskutečně krátké době. Věřte mi. Máte jenom tu krátkou chvíli, nic jiného.“

Dívala se na mne zaujatě. Chtěla vědět, co tomu říkám. Čemu? Nabídce tak zveřejněné, nebo něčemu, co se za tím skrývalo?

312

Držel jsem se za hlavu a usilovně přemýšlel. Seděla těsně vedle mne a já jsem cítil, řeknu to jazykem, který mi není blízký, cval krve v jejích údech. Byl to nesmírně vzrušující a povzbudivý pocit.

„Je tu několik otázek. Především znáte Annu a to je pozoruhodné. Protože Anna má

několik přátel, které znát je povzbuzující. Proč jste se k ní nehlásila, ale svou známost tajila?

Dál: Proč jste vlastně ten aparát zničila. Neptám se proto, abych vás předhodil vlkům, ale jen z prosté zvědavosti. Proč jste ho zaplatila, když jste nemusela? Nemusela jste se přece přiznávat. To samo o sobě otevírá cestu k mnoha úvahám.

Konečně: Proč jste se rozhodla za to zaplatit tak univerzálním způsobem. Nebo způsobem tak historicky běžným, až je z toho člověku ambivalentně, abych použil váš výraz. Na tyhle otázky si musíme odpovědět, jinak vás tady zamknu a nepustím ven, dokud nedostanu odpověď.“

„Hlupáčku,“ řekla něžně. „Kam chceš strkat prsty? Do cizích osudů vstupují beztrestně

jenom soudci a psychiatři.“

„Nesmysl. Když si už tykáme, tak věz, že nejsem sice ani jedno ani druhé, ale že tě tady skutečně zmáčknu, až ti bude úzko.“

„Tak s tím konečně začni a neztrácej čas. Vedle se sousedka začne brzy zajímat o to, jak bouřlivé máš spaní.“

„Na téhle straně má koupelnu.“

„S Annou jsme měly jednu společnou známou, takřka kamarádku. Ta do jisté míry souvisela s tímhle městem.“

„Z toho minulého času jsem pochopil, že už nežije.“

„Chápavý muž je vždy ozdobou společnosti. Nežije. Z vlastní vůle.“

„Ty jsi sem nepřijela kvůli vlastním kloubům, ale z nostalgie z jejího osudu? Snad to není

ta malířka, jejíž obraz má ředitel za svými zády?“

Zarazila se. Odtáhla se ode mne, ale vzápětí se ke mně přitiskla. S rukou na temeni mé

hlavy zašeptala: „Co všechno o ní víš?“

„Vím toho o ní dost, dokonce vím, proč si vzala život.“

„Ne!“ Vykřikla a nedbala o okolí. Musel jsem ji přitisknou k posteli. Začala se zmítat a já

měl co dělat, abych jí zabránil vstát, protože jsem měl obavu, že vzbouří celý dům.

„Proboha, chovej se rozumně.“

Na tuto výzvu jsem asi neměl právo; alespoň ji mohu obvinit z nerozumného jednání, protože chovat se rozumně předpokládalo, že vyzývaný se tak nechová. Ona se jenom zmítala

313

a vydávala tlumené zvuky, které jsem dusil svou dlaní. Pak jsem ji objal a tiskl k lůžku svou hrudí.

„Věřím, že tvůj vztah k té paní nebyl motivován shodnou sexuální orientací.“ Otázka zbytečná, za této situace prakticky na facky.

Posadila se už klidně. Mně se ulevilo, taky jsem ji hned pustil.

„Takhle mluví sexuální rasista. Ne. Mám muže a nemám důvod spát se ženami. Jenže to byla nadaná malířka a já jsem respektovala její životní dráhu.“

„Tedy i to, že zavraždila svoji někdejší milenku?“

„Mluvíš nesmysly.“

„Jo, milá dámo. Pravda existuje, mravnost existuje, dobro a spravedlnost jak by smet. Jenom je najít.“

„Pak že nejsi filozof. Takový Sokrates pořád hledal pravdu a spravedlnost, jenom nevěděl, co to je. Věřil jenom, že je.“

Vzdychla a vzala mne kolem krku.

„Proč se chceš vracet k chudince, která svůj život tak drsně ukončila? Neměl by ses právě

snažit ten svůj nějak smysluplně prožít?“

„Dobrá rada. Jenže já se k ní nechci vracet. To děláš ty a snad o tom ani nevíš.“

Trochu jsem se odtáhl. Sálala z ní tak silná živočišná žádostivost, že by se mi musela zatočit hlava.

„Měla tady nějaké spory. Konflikty. Nevím podrobnosti,“ řekla.

Tak, malířka tu měla spory a zanechala tady obraz, který byl ve stylu toho díla, které jsem ukrýval zavřené v gauči. Kvůli nějakým sporům si život obvykle nebereme. Jenže ona si ho nevzala kvůli zdejším potížím? Šlo-li ovšem o potíže.

„Proč tě to sem táhlo? Chtěla jsi přijít na kloub jejím potížím při té soustředěné péči o vlastní klouby? Měla jsi zajít za jejím příbuzným hoteliérem Beranem.“

„Mluvila jsem s ním, k ničemu to nebylo, styděl se za ní.“

„Není to divné?“

„Na tak malém městě je její orientace nezvyklá a takovou výjimečnost mohou lidé vidět

jako výstřednost.“

Bylo pozdě, k tomu hlavnímu jsme se nedostali.

„Co ten počítač?“

„Necháme to na jindy. Už je pozdě.“ Něco tady bylo, na co jsem myslel, ale teď mi to vypadlo z hlavy. Obraz, hoteliér Beran, utajená sexuální proměna, vlastně utajená být nemohla, znali ji tu jako kluka a najednou z něj byla žena. Chlapům musela být pro smích.

314

Vzal jsem ji kolem ramen. Nebránila se, ale také se nepoddala. „Je pozdě, hochu. Propásli jsme vhodnou chvíli.“

JAKÝ JSEM z toho všeho mohl mít pocit? Nedokazuje to, že bych byl na přílišné úrovni, ale taky to svědčí o rozvinuté schopnosti sebekritiky. Prostě jsem si šeptem vybavoval termíny, kterými označujeme člověka ducha pokleslého, intelektuálně omezeného, prostě blba. Namočil jsem se do něčeho, co se mi snad mohlo vyhnout. A když se mi to náhodou nevyhnulo, měl jsem se omezit na podání stížnosti policajtům. Ovšem, vzato prakticky, neměl bych těch tisíc dolarů. Samozřejmě, že bych je neměl. Neměl bych nic než škodu a zkušenost, o kterou jsem ostatně nestál, že ženy, alespoň některé, jsou složitě strukturované osobnosti. Sakra, to jsem krásně řekl. Prostě se v nich vyznej. Vyznej se a nenaletíš. Já jsem nenaletěl, ale to asi jenom proto, že bylo málo času.

Takže ještě jednou. Jarmila, už tedy ne paní Skaláková, ale Jarmila, znala tu ubohou vražednici a malířku Sovovou. Sovová byla nějak zdejší. Měla tady strýce. Hrome, o co byla věkem ode mne? Měl bych ji přece znát. Ale ona byla vlastně v době, kdy já jsem byl kluk, taky kluk. Ne, žádného takového kluka s malířskými sklony si nepamatuji, alespoň nechodil do školy se mnou. Možná, teď jsem se chytil v přemýšlivém gestu za bradu, co když mne poznala, když jsem ji byl navštívit. Je to možné? Možné je všechno. Pozoroval jsem na sobě, jak ve mně začíná proudit jakési vzrušení. Stál jsem před záhadou. Byl tady jeden lidský osud, který zasahoval do dalších lidských osudů. To už tak mezi lidmi chodí, že se neomezují na své vlastní průšvihy, ale jejich potíže se rozvíjejí i na úkor druhých lidí. Nejen že byla transformovaný chlap, je pro to nějaký termín, který mne právě nenapadá, ale ona jako žena byla navíc na ženské. Podivná shoda anomálií. Takže jako lesba prahla po té

dvojdomé chudince, kterou jsem viděl z okna, jak nastupuje do škodovky, do které

nainstalovala bombu a tak dále. Otázka: jak tu bombu odpálila? Čekala tu noc někde za bukem a zmáčkla knoflík, až když se ozval zvuk startéru? Bez odpovědi. Jak tohle všechno souvisí s jejím zdejším osudem? Nijak. Každý jsme odněkud, říkal Josef Švejk, jenže jsem zapomněl, co tím myslel. Samozřejmě mimo fakt, že jsme někam příslušní. Tenkrát ano, dnes už ne. Dneska se na nás pouze naše rodiště nějak podepíše složitou sítí vztahů, které se zapíší do naší paměti. Je tady jistě něco navíc, nejen paměť, něco, co je kdesi v hloubi člověka. Neměl jsem náladu to hledat.

Snídaně, oběd, večeře. Seděl jsem po tu dobu proti ní a zkoumal, o co jsme to vlastně přišli. Nebo o co jsem já přišel. O mnohé i o nic. O to, co vybuchne v té jedné tisícině vteřiny a znamená zrod nebo konec Vesmíru. Řekla to ona, nebo to napadlo mne? Asi to řekla ona.

315

Tak jsme jedli lívance s borůvkami a s tvarohem, byly vynikající, a vznášeli jsme dík pánu tvorstva, že nás nechal dospět právě do téhle civilizace, kde se něco tak výborného dává

v lázních k večeři.

Dřív než jsem mohl rozvinout své představy o praktickém využití známosti s poměrně

hezkou a zachovalou ženou, podotýkám raně středních let, přišla ke stolu servírka, a aniž by mi nabídla něco chutného navíc, řekla, že si mne přeje pan ředitel.

„Prosím. Pan ředitel a já jsem naivně myslel, že za mnou jdete s vanilkovou zmrzlinou.“

Stačil jsem si všimnout pozdviženého obočí paní Jarmily, což mohlo znamenat v ambivalentním provedení, že lituje.

U ředitele seděl, přiměřeně rozvalen, Hadrávek. Ani nevstal, jen ke mně natáhl ruku. Proto jsem neplýtval slušným vychováním a řekl přímo: „Máte něco?“

„Nic.“

„To je dost málo, nemám pravdu?“

„V tom se shodujeme. Máme navíc nějaké nápady, které, domyšleny až na doraz, vám nebudou příjemné. Ale říkám, jde jen o nápady,“

„Když jde o nepříjemné nápady, bývá policie sotva ohleduplná. Nemám pravdu?“ Cítil jsem, jak mi začíná vysychat v krku.

„Dělali jsme vše, na co jsme stačili. I s Prahou jsme se radili, jestli na vás něco nevědí, co by vedlo k nějaké stopě. Nic.“ Zadíval se na mne pozorně. To jsem si už sedl na židli, která

během dne hostila zadeček ředitelovy sekretářky, která tady otevírá poštu.

„No a co z toho uděláte?“ Čekal jsem dost netrpělivě. Mlčel a rozvažoval. Tušil jsem, že když začne policajt rozvažovat, nečeká mne nic dobrého. Ale měl jsem čisté svědomí, až

samozřejmě na těch tisíc dolarů a zamlčený důkaz o činu.

„Co by vás v tomhle případě napadlo?“

Seděl se zdviženým obočím a soustředěně na mne zíral. Asi mu na mé odpovědi záleželo.

„To záleží na povaze a na zkušenosti. Já se zločinem zkušenost nemám. Alespoň ne praktickou. Detektivky ovšem čtu. A tak bych to buď nechal plavat, až něco vyleze na světlo samo, nebo bych sebe obžaloval, že jsem si to rozšlapal sám, abych na pojišťovně vymámil něco peněz. To za předpokladu, že jsem naivní květinka, která neví, jak to ve světě chodí. Jinak bych si předem zjistil, jestli mi pojišťovna něco dá. Takhle z toho vyjdu naprázdno. Tak co vy na to?“

„Vy jste zvyklý jen tak mír nyx, dýr nyx, vychodit plno peněz a nečekat, co z toho bude?“

316

„Z čeho co bude? Nejsem zase takov á naivka, abych nepochopil, že když nemáte žádné

stopy, tedy naději, že něco najdete, že se mi ty prachy nevrátí?“ Musel jsem se tvářit dost nespolečensky.

„Tak zůstaneme u verze, že jste si to rozšlapal sám jenom proto, že jste chtěl vyzkoušet naši pohotovost. Nebo něco v tom smyslu.“

„Správně. Jenže k tomu bych doporučoval vyjádření psychiatra.“

„Cože?“ Naježil se zcela zjevn ě. Nic nepředstíral.

„Možná, že by stačil psycholog. Nevím. To záleží na vás.“

Ředitel do té doby seděl a sledoval nás asi tak, jak sleduje obecenstvo pingpongový zápas. Teď se konečně ozval:

„Myslím, že byste to měli odložit. Nemůžete vznést obvinění, leda na neznámého pachatele. To je dneska moderní. Jestli se něco ukáže, tak se to dá vždycky otevřít.“

„Mne by ovšem zajímalo, kdo mne to přiškrtil v tom bazénu. Taky já v úloze

samoškrtiče?“

„Hele, neprovokujte,“ Hadrávek se zavrtěl na židli. „Tady máme jenom vyjádření té holky, co vás měla hlídat, a recepční, která ten hovor brala. Takže tady skutečně o něco šlo. Ale to je všechno, co víme. Vyslechli jsme kdekoho. S výsledkem nulovým. Je mi to líto, ale musíte

počkat, až vás zase bude někdo škrtit.“

Na té poslední větě bych si skutečně zgustnul, jak se říká, někdo by řekl, že by si ji vychutnal, ale tenhle výraz mi lezl silně z krku, proto jsem ho nepoužil. Ani v duchu.

„Pánové, já se ještě pokusím jednat s pojišťovnou, jestli by něco uvolnila. Ovšem i kdybych byl úspěšný, zdaleka to cenu aparátu nepokryje.“ Ředitel měl dobrou vůli, za kterou jsem mu byl vděčný. Zvláštní bylo, že jsem ani necítil výčitky svědomí, že jsem je tady zčásti vodil za nos. Byl to doklad otrlosti zcela mimořádné, sám jsem se tomu divil.

„Víte, pánové,“ už jsem skoro vstal, bylo na čase tohle neplodné sezení ukončit, „sedím u stolu s nějakou učitelkou - zřejmě dějepisu. Ta mi poskytla pozoruhodné poučení. Kradlo se vždy a všude. Kdo jste chodil do školy, jistě jste slyšel o Římanu Catonovi. To byl symbol ctností, republikánských dobrých zvyků. Tohoto pána udělali správcem ostrova Koryntu. A on ho kompletně vytuneloval, tenkrát se tomu říkalo rozkradl. Co byste tomu řekli? Byl to člověk, kterého si historie pamatuje z jeho lepší stránky.“

Neříkali nic. Cato jim, zejména Havránkovi, mohl být ukradený i s těmi nakradenými statky. Paní Jarmilu jsem si k tomu příkladu přimyslel. Říkat to nemělo smysl, uplatnil jsem to poučení jenom proto, abych něco řekl, než vstanu a odejdu. Přešel jsem domněnku, že o řečeném mohou přemýšlet.

Moje dámy na mne čekaly u svého dočasného obydlí.

317

„Volala mi Karla, že nás čeká dneska večer. Tak jdeme.“

„To jste mi nemohly něco říct? Zavolat, abych se připravil?“

„Jak se na to chceš připravovat?“

„Strejda si chtěl nejspíš umýt krk.“

„Hele, Týno, nejsi tak trochu drzá?“ Anna natáhla ruku v trestajícím gestu. Rychle jsem odvedl pozornost otázkou, co ten štěkavec běhavý. „Ten zase půjde s námi?“

Šli jsme v dvojstupu. Běhavec štěkavý značkoval rohy domů a vůbec. Svou nechuť k tomu zvířeti jsem ostentativně zveřejňoval tím, že jsem odmítal o ně pečovat. Obě děvčata mu na protest proti termínu, kterým jsem ho jako psí druh označil, o to zvíře pečovala s výraznou laskavostí.

Jenže pak se pes zastavil, nahrbil a začal předvádět svoji hrbatost. Obklopili jsme ho, aby na něj nebylo vidět, a Anna vyndala z kabelky igelitový sáček. „Najdi koš na odpadky.“ Týna tu hromadu s neskrývaným odporem nabrala do sáčku a rozhlížela se po okolí. Měl jsem na jazyku poznámku, že se nehodí to zvíře tak překrmovat, ale raději jsem se zdržel. Toto téma bylo na hony vzdáleno předpokládané kultivovanosti, kterou obě dámy jindy hýřily. Ovšem, patřilo to k životu. Stejně jako k životu patří leccos, co se nezveřejňuje. Kolem procházelo nezvykle mnoho lidí, každý někam spěchal nebo jen tak postával a klábosil s někým dalším. Když se holky zbavily psího exkrementu, začaly hrát novou hru. Každou starší ženu s andělským úsměvem zdravily.

ženy se dívaly udiveně, některá si myslela, že si z ní dělaly legraci, většinou však odpovídaly. Jen jedna se zeptala, odkud jsou. A pak se divila. S Pražáky měla patrně

zkušenost, která podobné jednání popírala.

„Aničko,“ řekl jsem, když jsme došli na náměstí. Zastavili jsme se ještě u kašny, protože dívky si z lesa něco přinesly, co chtěly vyzkoušet na větší vodě. „Neznáš náhodou nějakou Jarmilu Skalákovou?“

„Bodejť bych neznala. To byla a je pořád dost známá kunsthistorička.“

Ten termín byl dokladem vysoké kvalifikace. Kunsthistorie, no, čert ví, co je to za vědu, ale musí to být nesporně vznešené zabývat se něčím, co tahle disciplina obnáší.

„Jak jsi na ni přišel?“

Přerušil nás výhružný hlas: „Do té kašny se nic neháže. Dohlédněte na ty děti!“ Děti si to samy vyřešily, nebylo třeba zasahovat. Když starostlivý občan odešel, komentář dívek nebyl na úrovni slušně vychovaných děcek.

„Sedí se mnou u stolu,“ pokračoval jsem.

Teď se do toho vložila Libuše otázkou, kterou jsem mohl čekat: „Jak jsi k ní přišel?“

318

„Posadili mne k ní. Teď se teprve dovídám, že se zabývá něčím takovým. Když jsem však řekl, že je tu s tebou Anna, tak řekla, že Annu zná.“

„Musím se s ní sejít. Už jsem ji dlouho neviděla. Byla to kamarádka té nebožky, jejíž obraz máš pod postelí.“

Pak už nebyl čas na další řeči. Přinutili jsme dívky, aby z kašny vylovily ty krámy, které

měly představovat nějaké loďstvo, nejspíš starých Kartaginců, a šli jsme na zmíněnou návštěvu.

Měl jsem na svého bratrance Bidla mnoho otázek, ale musel jsem si je nejdřív utřídit, než

s nimi vylezu. Proto zlatým hřebem návštěvy byla informace o tom, jak zdejší detektivové

pátrají po ničiteli mého mobilního počítače. Pravda je, že jsem měl přitom dost nepříjemný

pocit. Když člověk nemluví pravdu, neřeknu přímo, když lže, jeví se mu svět trochu jinak, než by se jevil, kdyby nelhal. Teď však ta má nepravda vedla jenom k všeobecnému pomlouvání zdejší ruky zákona.

Řeknu to hned: Smůla byla v tom, že jsme měli s sebou ty děti. Jsou to milé holčičky, člověk s nimi užije, ale když chce mluvit o věcech, které nejsou pro jejich uši, tak si prostě

musí nechat zajít chuť.

Potřeboval jsem zjistit, jestli tady ona Sovová chodila do školy. To by Oskar jako zdejší

učitel, mohl zjistit. Sice jsem si nevzpomínal, jaké měla tenkrát, když byla kluk, jméno, ale znal se s jeho strýcem hoteliérem. Dokonce dost důvěrně.

Otázkou ovšem bylo, k čemu mi tohle zjištění bude dobré. Zasahovalo zdejší prostředí

nějak do jejích osudů?

Jenže Bidlo v době, kdy chodila do školy, tady nebyl. Ten se ještě trápil se zápočty někde na fakultě. Ale byla tady Karla. Karla by ho nebo ji určitě mohla znát. Takže , takže co?

Budu tuhle zapeklitou historii o jedné transformaci tahat na světlo?

Holky navrhovaly, abychom hráli kanastu. To je prý výborná hra a nutí člověka k rozhodnému jednání.

Nechtěl jsem uvažovat, k jakému jednání může kanasta člověka nutit, proto jsem navrhl, abychom se šli projít, a já pak půjdu do kanafasu. Během dne pak zavolám Oskarovi, protože se od něj potřebuji něco dozvědět z historie města.

Mrkl jsem na pána domu, což je, pokud jde o pána domu, nadsázka, ale mrkl jsem tak nešťastně, že si toho holky všimly a daly mi to hned znát.

319

SLUNCE PÁLILO, jako by je za to někdo platil. Lidé se ploužili jako mátohy, jen pod sprchou bylo příjemně. Zato na pokoji, no raději nemluvit. Nahý jsem ležel na lůžku a skučel. Dával jsem si kolem krku mokrý ručník a netrpělivě čekal, kdy budu mít nějakou proceduru. Ani

koupání v rybníku prý nestálo za nic. Ne proto, že by voda byla vřelá, ale rozmohly se v ní jakési zelené řasy, sinice, což byla pohroma pro letní hosty. Moje ženské si našly zapadlý kout u jedné z řek, které se tady poloprázdnými koryty plazily krajem, a tam si lebedily. Vody bylo tolik, že se tam holčičky nemohly utopit, i když jsem je upozorňoval, věren své zkušenosti, že se člověk může utopit třeba i v umývadle. Bylo to dost daleko od nejbližšího obydlí, proto ve vodě postrádaly hrnce a sklenice, ani starou singrovku zatím nenašly. Holky tam v té vodě řádily a obě ženy si našly zátoku, kde se dalo udělat pár temp. Vzaly si s sebou vše, co bylo třeba, a počítaly, že se vrátí, až bude slunce zapadat. Hurá. Jenže co já?

Projevila se moje odporná povahová stránka. Když byly po ruce, nejraději bych je viděl kdesi za horami, když byly za horami, viděl jsem je uhýbat nebezpečenstvím, která na ně za stromy číhala. Odporná vlastnost. Překáží, člověka ruinuje.

„Nebyl tady pan městský tajemník?“ zeptal jsem se masérky, když mi prudkým střikem masírovala obratle.

„Ten přijde až po neděli. Vy jste ho ještě nebyl navštívit?“

Přemýšlel jsem, jak na to přišla, že bych ho měl jít navštívit. S odpovědí jsem se zdržel, protože na ni nečekala, vysvětlovala, k čemu je dobré tak drsně bušit do kostrče.

„Dnes mám odpoledne volno, zkusím zjistit, jak je na tom s pracovní morálkou.“

Její smích mohl být přátelský. Asi byl, protože tajemník tady byl zřejmě oblíbený.

„Počkám až bude po obědě.“

„Taky ho tam nemusíte zastihnout, protože obědvá dlouho a vydatně. Někdy protáhne oběd až do večeře.“

Pane jo. Měl jsem na jazyku otázku, jestli je na radnici za nějakou stranu, ale raději jsem mlčel.

„Až přijdu na pokoj, zavolám mu. Abych tam nešel zbytečně.“

Když jsem přišel na pokoj, na své předsevzetí jsem zapomněl. Lehl jsem si na lůžko a propadl jsem záhrobnímu snu. Doslova. Čerti vědí, kde se takové sny v člověku berou. Ani se nedivím, že naše předky tísnily předtuchy. Zdá se jim o mordu a ejhle, už přičinlivě mordují

jenom proto, aby udělali zadost těm promluvám tajemných sil.

Já jsem nechtěl nikoho mordovat, jenom jakési tušení mi dělalo starost. Člověk je jenom člověk, bytost utkaná z nesčetného množství podnětů, které k ní přesahují kdoví odkud a

320

z jakých poloh lidí kočovných, lovců a sběračů, kteří se klepali strachy kudy chodili. A našinec se vzbudí a má pocit, že nějaká předbabička mu něco našeptávala. Sakra, babi, dej si klid a mně pokoj. Zasloužíš si ho vrchovatě. Však to byl život, co jste tenkrát žili! Ať tvůj prach někde v klidu podněcuje růst trav a křoví. Můj ho za čas napodobí, žádný strachy. Leželo to na mně, zbavit jsem se toho pocitu závislosti a souvislosti nemohl. Předci neměli tvář, neměli hlas, neměli už konkrétní osud, ale byli. To je jednou jisté, že byli. A já něco odsouzeníhodného udělám, jako například, ale ne, žádné příklady. To nejsem já, to je jejich dědictví. Samozřejmě, že za to mohou oni, dávní předci. Aby přežili, chovali se z našeho hlediska nezvykle, Hadrávkové by je honili jako nadmuté kozy. Ale oni si říct nedají a svoje dědictví do našich časů si klidně pošlou. A ty se s tím nějak vyrovnej. Doklopýtal jsem až k poledni, na tajemníka jsem samozřejmě nevzpomněl.

„Holky jsou někde u vody, vrátí se až večer. Jak zaháníte vedro, které se obtížně zahání?“

Podívala se na mne dlouze. Pak pozvedla obočí a mlčky nahlížela do talíře. Horké počasí, horká polévka. Je tu asi nějaká souvislost.

„Netykali jsme si včera?“

„Máte pravdu. Já jsem jako opilý. Ano, včera jsme si tykali. Nevěděl jsem, jestli

pokračujeme, jestli ta opojná chvíle neodezněla.“

„Opojná chvíle?“

Zkoumala to, co měla na lžíci. Při bližším pohledu šlo o zeleninu, zřejmě mrkev a něco zeleného.

„Zatraceně opojná. Ještě teď ji cítím v kostech. Myslet nesmím, jinak bych tu ztropil výtržnost.“

Co to do mne vjelo? Pozná, že nemluvím pravdu, že jenom se tak vemlouvám do polohy, která je běžně žádoucí a mámivá?

Pokračuji: „Člověk má sklon propadat mámení. To dělá lidský život příjemným. Touha a sen. Znáš to? Sníš o rusalce nebo o princovi, který se liší od ostatních chlapů. Je někde?

Nikde, jenom ve tvé dívčí duši. Protože i zralé ženy mají pořád v koutku duše něco dívčího, co je zaskakuje ve chvíli jejich přechodného zasnění.“

Servírka nám vyměnila talíře; kolem se zdržoval student, který si vydělával na skripta. Chtěl jsem se ho na to zeptat, ale zrušil bych něco, co jsem Jarmile zahlédl v očích.

„Víš, že jsi něco jako masochista?“

„Cože?“

„Určitě.“

„Já ani dobře nevím, co to znamená.“

321

„To je něco jako pohlavně zvrácené trýznění. Sebetrýznění.“

„Teď je na mně, abych se urazil.“

Taky jsem to dával najevo. Koukal jsem do talíře a nezvedal hlavu, na otázky jsem odpovídal jednoslabičně. Já ti dám pohlavní trýznění!

Bylo jí to hloupé, pořád se nějak připomínala, marně. Držel jsem se pochybných zásad.

„Co budeš dělat odpoledne?“

„Buď budu spát, nebo budu číst.“

„Já domluvím s lázeňskou, aby nás pustila do bazénu. Co říkáš? Jestli je volný, tak za padesát korun to udělá. Tobě určitě.“

Teď jsem ji sledoval zaujatě. Půl hodiny v bazénu, kde sice není ledová voda, ale je to voda. Více méně čistá. Člověk ji pije jenom z nouze, když ho někdo topí. Stálo by to za to.

„Domluv to a přijď mi říct. To myslíš, že bychom se tam měli ráchat spolu, nebo každý

zvlášť?“

Zdálo se mi, že se zapýřila.

„Za jejího dohledu tam můžeme být spolu.“

„Bez plavek?“

Odpověď mi zůstala dlužna.

„Co bys chtěla na masochistovi?“

Dojedla a odešla hledat Mařenku Kapustovou. Já jsem si přichvátl, aby mne musela vyhledat na pokoji. Byla to ode mne vypočítavost. Možná, že to tak nepochopila, protože přišla asi až za půl hodiny.

„Po čtvrté hodině vypouští bazén, ale před tím nás tam pustí. Když jsem řekla, že ji o to žádáš, tak svolila. Nějak ti ta holka straní.“

„Bodejť by nestranila. Bude tam s námi nebo nás svěří osudu?“

„Na to jsem se neptala. Bude dobře, když nevzbudíme její pozornost. Lázeňští hosté

nechtějí na nějakou sinicemi zamořenou vodní plochu. Tak to bere.“

Podíval jsem se na hodinky. Zbývalo moře času.

„Co budeš teď dělat?“

Měl bych sednout k počítači a vydělávat peníze. Jinak se k tomu budu muset vrátit v noci.

„Asi budu spát, možná že jen tak bloudit jako správný masochista po své snové krajině.“

„Dotklo se tě to?“ Sedla si ke mně na kraj postele. Ležel jsem tam jakojako, těžko říct, jak vypadá chlap, který se vyvaluje na posteli za přítomnosti ženské návštěvy. Neříkal jsem nic.

„No tak“

322

Bloudila mi rukou po hrudní kosti.

„Tak se už nezlob.“

„Kdo říká, že se zlobím? Vůbec se nezlobím. Jen mne to trochu naštvalo.“

„Není to totéž? Naštvaný je nazlobený.“

„Asi bych měl vstát, když mám dámskou návštěvu.“

„Jen lež. Ležící mužský má v sobě podivné kouzlo.“

„To jsem tedy ještě neslyšel. Jaké kouzlo? Kouzlo nechtěného?“ Plácl jsem něco, co nemělo smysl. Uplatnil jsem něco, co možná někde zaznělo v jiných souvislostech, a teď mi vytanulo na mysli.

„Chlap, který leží na zádech, je bezbranný, ohrožený, schopný podřídit se. To mne naplňuje potřebou sice podivnou, ale celkem přirozenou, tak ohroženého jedince ochraňovat.“

Ležel jsem dál a jenom zíral. Ještě si to tak v hlavě přebrat. Neměl jsem však na to čas, musel jsem něco říct. Jenom ne nějakou pitomost.

„Z toho všeho, cos řekla, bych si vybral, že jsem ohrožený. To by mi vyhovovalo.“

„Myslíš jako, že tě právě já nějak a něčím ohrožuji?“

„Řekla jsi to ty, já jenom opakuji tvoje slova. V čem vidíš mé ohrožení?“

Chystala se vstát, uchopil jsem ji za ruku.

„Ohrožení je trvalý stav. Něco jako nezbytnost. Všechno kolem tebe ti něčím hrozí. Na těle i na duchu. Lidé si ta ohrožení ani neuvědomují, až když to naroste do hmatatelných rozměrů, pak se diví a ptají, kde se to tu vzalo. Když tomu měli možnost zabránit, neudělali to, protože si ohrožení neuvědomovali.“

Přiložil jsem si její dlaň k tváři. Byla teplá, příjemná. Příjemné bylo to, co na ní nebylo vidět, co jsem tušil a co jsem se teď bál přiznat.

Sakra, vždyť my se tu navzájem svádíme! A zítra přijede její muž!

Chvíli jsem jen tak ležel a poslouchal, jak zhluboka dýchá.

„Myslím, že bys měla jít, jestli tu zůstaneš, tak se do toho bazénu nedostaneme.“

Podívala se na mne zkoumavě a pak se zasmála.

„Obdivuji muže, kteří jsou schopni přemýšlet. Teď jsi to dal najevo. No nic. Zítra je taky den.“

To snad nemyslela doslova.

Když odešla se slibem, že mi buď zavolá, nebo se pro mne zastaví, sedl jsem k počítači. Tady u té mašiny mne přejdou roupy. Obvykle se tak stalo.

Sny a realita. Zvláštní, že iluze se vždy tak příšerně rozcházejí se skutečností.

323

Zpět. Tuto větu beru zpátky, ta je tak na úrovni adolescenta. Jako člověk už dostatečně

zkušený iluzím nepropadám. Jenom někdy mám představy o optimálním průběhu nějakých dějů.

Když konečně došlo na cestu k bazénku, samozřejmě, že jsem zapomněl na plavky, což se

ztrátou iluzí nesouvisí. Jen mne to trochu zdrželo. Pak tam seděla Mařenka, jejíž jméno mi právě vypadlo z paměti, Kapustová. Ovšem. Proč mne to zklamalo? No, pak jsme se plácali ve vodě, pronášeli obvyklé průpovídky a mnou pronikal pocit marnosti. Jaksi proti své vůli jsem se pokoušel lázeňskou Mařenku stáhnout do vody, ječela a utíkala mi z dosahu chápavé ruky. Proč jsem to dělal?

„Vy jste teda vtipálek,“ řekla, když jsem vylez, abych se utřel. Myslím, že jsem se nějak omlouval. Stejně vtipně: že bych byl rád viděl, jestli umí plavat.

Ani paní Jarmila nebyla tou lázní nadšena. Zdržela se v kabině, a tak jsem šel na pokoj sám, nečekal jsem na ni. Ještě jsem na moment pobyl v recepci, kde jsem měl vzkaz od Bidla, bratrance a Oskara. Mám mu prý zavolat.

Tak to na mně leželo, celé to nevydařené odpoledne, že jsem neměl na bratrance náladu. Samozřejmě, že jsem měl na mobilu zprávu, že jde večer na návštěvu k panu Beranovi, jestli bych po večeři nešel s ním.

Proč? Neměla by jít raději Anna, která jeho neteř znala? Proto jsem mu v tomto smyslu odpověděl, že bych doporučoval vzít s sebou Annu. Ta přece znala Sovovou, malířku a neteř. Jenže kde byla Anna, abych to s ní domluvil?

Musel jsem jí zavolat. Byly všechny někde v přírodě, počítaly s tím, že si na vhodném chráněném místě rozdělají oheň a opečou k večeři buřty.

Tak znova: „Bylo by možné vzít s sebou Annu, která Sovovou znala, ale teď je někde venku a chystá se péct na ohni buřty? Z toho plyne, že se vrátí trochu později, pak musí dát děti spát a není na návštěvu tak po osmé hodině pozdě?“

Bidlo: „Já na to Berana upozorním, že přijdeme všichni kolem půl deváté. Pochybuji, že bude v tu dobu v posteli. Počítal s večerem. Zatím předběžně platí, že se u mne zastavíte před půl devátou.“

Další esemeska Anně. Odpověď: souhlas.

Ještě něco? Přečkat večeři.

Byl pátek a kapr na kmíně.

„Je to škoda, že jdeš večer pryč. Chtěla jsem s tebou ještě o něčem hovořit.“

„Však je zítra taky den.“

Odpověď nepříliš vstřícná, ale vypovídala o stavu věcí.

324

NAPADLA MNE jednouchá, přesto paličská myšlenka. Jak je to všechno v lidském životě

prosté, nesložité. Záležitost poměrně všední: jedna zklamaná dáma, majitelka složité duševní

kapacity, extrémní sexuální orientace, v důsledku nahromadění jakéhosi emočního potenciálu zavraždí svoji milenku. Jen proto, že toho asi už dotyčná měla dost a hodlala se uchýlit do chlapáckého objetí čackého taxikáře. Co je na tom složitého? Jenom to, že místo toho, aby dotyčné dala pár facek, jak je v kraji zvykem, vyhnala to na ostří nože. Což je asi dáno emocionálními přesuny spojenými s jejím komplikovaným pohlavím. Nevím. Takže když víme, o co šlo, není dál nic tajemného. Šlo jen a jen o neukojené libido. Je to tak? Libido? Kdybych měl po ruce slovník, podíval bych se, jestli jde opravdu o pohlavní

pud. Ale co by to mohlo být jiného?

Malířka je však člověk vybavený složitým emocionálním životem, určitě neredukuje své

touhy a vášně na sex. Mít rád je asi víc než hnát se za ním do postele. Určitě. Když jsem

došel ve svých úvahách až sem, chytil jsem se za nos. Zatracená práce.

Když teď myslím na paní Jarmilu, taky mne napadá, že má něco za svou tváří, něco, o čem nic nevím a ani nikdy nebudu vědět. Ani kdybych se snažil. Proud života ji nějak obrušoval, měla mnohé příznivé a nepříznivé zkušenosti, zážitky, které se jí tlačí do podvědomí. Rozhodně o něco v životě usilovala a usiluje. Má jistě rodinu a s ní jsou starosti. To vidím na Anně. A tady přijde nějaký pražský panák, nabízí jí leccos, co jí ani dát nemíní a nemůže; ale co s tím? Třeba je z hlavního města, určitě, když je to kunsthistorička, tak bude jistě z Prahy. Kdyby byla z Brna, bylo by to v řeči slyšet.

Takové úvahy jsou zavádějící a nikam nevedou. Když jsou zavádějící, tak přece musejí

někam zavádět. Zavádějí, ale na scestí. Do temnot jakési psychologie, o které nic nevím. Takové neurčité a k ničemu nápady se mi míhaly v hlavě, když jsem šel k Bidlovi. Ani jsem nešel pro Annu, měl jsem s ní domluveno, že přijde ke kašně na náměstí v určitou dobu. Mohl jsem písknout na prsty a vyklonit se přitom z okna. Jenže pískat na prsty neumím a nehodí se takhle se v lázních chovat.

Přesto tím dokazuji, že jsem nebyl úplně ve formě, ani nad věcí. Snad ta odpolední koupel mne jaksi vykolejila, ikdyž těžko říci proč. Stručně řečeno: všechno jednoduché může být současně i zatraceně složité, a všechno, co se zdá být složité, může být taky jednoduché. Záleží na tom, z které strany se na to člověk dívá.

Když jsem se podíval za sebe, viděl jsem Annu, měla na sobě bílé kalhoty, bílou halenku a ve vlasech bílou mašli. Bože, holka, jak ti to sluší!

325

„Já žasnu, Aničko. Ty jsi čím dál hezčí a pořád a pořád víc žádoucnější!“

„A ty jsi pořád a pořád ukecanější.“

Takhle to nějak je. Člověka zastaví v rozletu.

„Co dělá Jarmila?“ Řekla to a rozhlížela se po náměstí. Pohled do okna Bidlova bytu mne ujistil, že jsme přišli včas; tam na nás kývala Carmen-Karla, takže jsem jí, Anně, nemusel odpovídat.

„Bidlo je už na cestě. Vyceň laskavě zoubky na Karlu.“

Bratranec mne zřejmě viděl a podle toho načasoval svůj odchod z bytu, protože v tu chvíli vycházel z průjezdu svého domu.

„Nejdeme daleko. Tady je všechno v jednom koutě.“ Potřásl Anně rukou a kývl nahoru do okna na svou ženu. Mimo to pozdravil několik kolemjdoucích a nakročil do podloubí, které

obcházelo celou tuto severní stranu náměstí. Po třech krocích ukázal na průčelí hotelu, na široká okna kavárny, která byla hned vedle hotelové recepce.

„Tohle místo je taky kus zdejší historie.“

Když jsme se rozhlédli, nikdo z nás o tom nepochyboval. Já jsem zde ještě nikdy nebyl, myslím uvnitř, co by tam taky student hledal.

Kavárna, jak ji znala první republika někdy v třicátých létech. Vše bylo jako by omšelé, ale zřejmě to byla omšelost pečlivě udržovaná. I hosté připomínali historické filmy pro pamětníky.

Kavárnu oddělovalo několik schodů od restaurace, která byla v zadní části prostoru. Bylo to všechno stylové, i číšník, který se nás chopil, měl čistý frak, nad čím jsem jen zíral. Bidla znal, ani se nemusel ptát, čím nám poslouží, a vedl nás do kouta místnosti. Tam, seděl pod rozžatou lucernou starší pán. Neměl jsem žádnou představu, jak může hoteliér vypadat, proto mne také nic nepřekvapilo.

Od stolu s černou deskou vstal dědula vybavený mocnou pleší, bystrýma očkama a

mírným úsměvem.

„Jsem skutečně rád, že vás mohu poznat.“ To platilo mně. „Pan profesor mi o vás několikrát vypravoval a pro mne je ctí vám stisknout ruku.“ Pak se obrátil k pýřící se Anně, vzal jí za ruku a políbil ji. „Tohle je samozřejmě paní choť. Moc mne těší.“

Vyvedl ji z míry, děvenku. Když jí líbal ruku, nebyla schopná odpovědět. Přisedla a sháněla slova dohromady. Čekala, že jí někdo z nás pomůže, ale my dva, Bidlo a já, jsme se jen přihlouple, to Bidlo, usmívali. No, byla tady naděje, že s tím starochem už nepřijdeme do styku a tento omyl se stane součástí historie, která je plná podstatně horších a škodlivějších trapasů.

326

„Pane hoteliére, musím s obdivem prohlásit, že vést takový podnik, jakým je váš hotel, je dneska skutečně práce pro člověka nadaného značnými fyzickými a duševními silami.“

Byl bych ještě řečnil, ale zachránil mne ofrakovaný číšník, který přistál u stolu s podnosem se čtyřmi sklenicemi. Druhý, bez fraku, ale ve smokingu, přistavil ke stolu pojízdný stolek s nádobou s ledem a lahví vína. Taky se jí hned chopil a za dohledu vrchního číšníka, protože ve fraku byl zřejmě vrchní, ji otvíral. Jenom však zátku povytáhl, láhev otevřel ten ve fraku a jal se nalévat. Přitom dal nejdřív ochutnat Beranovi, a když ten souhlasil, nalil nám každému slušnou dávku.

„Tak, dámo a pánové, ať se vám tady líbí a vy, pane profesore, ať jste tady opět častějším hostem.“

Decentně jsme upili. Stálo to za to. Nahlédl jsem do nádoby, byla tam ještě jedna láhev. Hurá.

Pak jsme vedli řeči. Jásali jsme nad krásami přírody, nad složitou místní historií, pomlouvali jsme komáry, kteří tady řádili v lesích i mimo ně, těšili jsme se, že začnou růst houby, jen co přestane to vedro. A pak to chtělo přejít k věci.

„Pane Berane. My jsme vás přišli připravit o něco, co máte jenom vy.“ Tady jsem udělal pauzu, aby se stačil připravit. „Totiž vzpomínky.“

Dědula mávl rukou. Vzpomínky nic nestojí.

„Tadyhle Anička má doma obraz.“ Přece neřeknu, že ho mám já a to pod postelí. „Je to tentýž malíř, který visí v pracovně ředitele lázní, ve kterých jsem na léčení. Dokonce je na podobné téma. Už asi víte, o koho jde.“ Nevyjádřil jsem se přesně, v pracovně ředitele nevisí

malíř, ale jeho obraz. Všichni to pochopili tak, jak jsem to myslel. Nejvýrazněji to zanechalo stopu na Beranovi.

Opřel se o opěradlo židle a civěl na mne. Starší pánové mohou civět. To se jim promine.

„Vaše neteř byla moje kamarádka. Ne právě blízká přítelkyně, ale znali jsme se dobře a já

jsem si vážila jejího velkého talentu.“

Beran odsunul sklenici, patrně měl obavu, aby pod vlivem náhle vypuknuvších emocí

nespadla se stolu, a vyrazil:

„Co chcete od mne? Já se v umění nevyznám. Já jsem obchodník.“

Tak, a co dál? Pohlédl jsem zasmušile na nádobu s ledem.

„To je tak,“ přihlásil se konečně Bidlo. „Moji přátelé a příbuzní rozhodně nemíní

zasahovat do nějakých citlivých oblastí malířčina soukromí a tím i její rodiny. To v žádném případě. Jenže historici umění mají právo vědět, co malířovo dílo ovlivňuje. Chápete? Tady je jejich odpovědnost vůči budoucím generacím.“

327 „To jsou řeči.“

Tady jsem s Beranem souhlasil. Jenže jsme to nemohli rozbalit. To by nás vyhodil dřív, než

bych stačil dopít svou sklenici.

„Vždyť stejně víte, o cošlo. Tady to bylo veřejné tajemství. Tak co ještě?“

Chlapík, dědula.

„Co ještě,“ přidal jsem se, protože Bidlovi vyschla inspirace. „Musíte mít doma nějaké její

práce. Jenom nahlédnout stačí. Holky by si to ofotografovaly,“ ukázal jsem na Annu a myslel na Jarmilu. „Jak často sem jezdila. Co ji tady inspirovalo. Měla tu přátele? Chodila tu do školy? Kdy školu končila.“

Snad z roztržitosti vyprázdnil starý sklenici, a nečekal na číšníka, sám si dolil. Ten ovšem přiskočil, aby zachránil, co se dá. Já jsem Berana přičinlivě napodobil, a tak číšník nepřiskakoval zbytečně.

„Abych řekl pravdu, mluvím tady k příbuzným pana profesora a to je mi zárukou, že se případné informace nedostanou do nepravých rukou. Já prohlédnu nějaké almary, jestli v nich něco bude. Ale nedělám si naději. Mně ty její práce, jak se slušně říká, já bych řekl mazanice, nepřirostly k srdci. Taky jsem se divil, že něco vůbec prodala. To, co visí v lázních, jsem neviděl.“

„Když odjela do Prahy, studovala tam jistě řadu let, vracela se sem často?“

„Co to je často? Jednou za čas, tak za půl roku, už si nepamatuju.“

„Přátele tu měla?“

Zamyslel se. Doufal, že tahle záležitost je už v hrobě a ona najednou leze ven. Nebylo mu to jedno.

„To víte, že za starým strejcem nejezdila. V naší rodině se na příbuzenské vztahy moc nedalo. Ale kdo to byl, to nevím. Určitě však tady někdo byl, ke komu docházela.“

Lampa nad stolem připomínala lucernu, která se za minulých časů kymácela pod formanskými vozy. Teď nad stolem rozptylovala měkké světlo, které mělo dost síly formovat rysy našich tváří. Najednou jsem si všiml toho, co jsem věděl už dávno, že je vlastně Andula krásná ženská. Krásná ženská spojuje fyzickou krásu s tím, co není vidět. Odskočil jsem si klidně do této polohy, protože mi bylo jasné, že z dědka může něco dostat jenom Bidlo. A to ne dneska.

„Kdybych já byl malíř,“ řekl jsem nahlas, zbytečně nahlas proto, abych dal najevo, že s tímhle tématem je konec, „tak bych odtud neodešel. živil bych se, čím by se dalo, ale maloval bych a maloval. Stejně kdybych byl spisovatel nebo básník. Tahle krajina stojí za to, aby byla trvale objevována. Stejně lidi, protože krajina to jsou lidé, kteří ji vytvářejí. Ti jsou

328

sice stejní jako jinde, ale jenom na první pohled. Na člověka má vliv nezjistitelné množství

podnětů, které souvisejí právě s tímto místem. Proto člověk, který se tady narodil a vyrůstal tady, není stejný jako ten, kdo sem přišel odjinud a třeba tady pak žil celý život. Když se zamyslíte, musíte mi dát za pravdu. Stojí to za to zabývat se tímhle městem, touhle krajinou. Neřekl jsem to dobře, nestačí se zabývat. Kdo to chce udělat, musí mu rozumět a musí

proniknout k podstatě. To je tam někam, kam není vidět na první pohled. Kam se člověk dostane, až když tu prožije kus života. Pořádnej kus života.“

Dívali se na mne laskavě. Zejména Anna. Starý Beran trochu roztál a začal vyprávět takové ty historky, které se za podobných okolností vypravují. Některé jsou lechtivé, tu se omlouval, ale Anna nic nepředstírala a smála se srdečně.

Vypadalo to, že druhá láhev bude vypita a hrozilo nebezpečí, že Beran objedná další. Pak

jsem se podíval na hodinky a starostlivě jsem vykřikl, že mám večerku v deset hodin, a proto je čas, abych se zvedl.

Litovali všichni, Beran upřímně. Loučili jsme se s ujištěním, že se opět uvidíme a budeme pokračovat zejména ve vypíjení Beranova sklepa.

Na náměstí jsme se rozloučili s Bidlem, když mne ujistil, že v celku pochopil, o co jde, a že za starým hoteliérem zajde a vymámí z něj, co se dá.

„My půjdeme spát, co říkáš?“

Říkala, že se jí nechce. Chvilka posezení v parku; to víno jí stouplo do hlavy a teď to bude vydechovat a děvčata budou mít neklidné sny.

Tak jsme zabloudili do parku, našli lavičku, volné nebyly všechny, a vnímaly čas a prostor.

„Nelituješ toho všeho, Aničko?“

„Čeho?“

„Myslím toho života, jak se tady kolem nás nahrnul.“

„Ne. Mám dvě krásná děvčata, mám tebe a Libušku. Nemám čeho litovat. A taky mám práci, která mne těší.“

Stejně jsem ji už objímal, tak jsem si ji jenom přitáhl k sobě a políbil ji. Byl to něžný

polibek prostý žádostivosti. Jenže ona byla jiného názoru. Drtila mne dost drsně, ale zase ne tak, aby na mně zůstaly nějaké stopy.

„Pojď, musíme se vrátit. Libuška je jistě celá nesvá a holky křičí ze spaní.“

„Jsou chvíle, kdy po tobě strašně toužím. Nejsem si však jistý, jestli jsi to ty, o koho jde. V tom je ta vada.“

Neřekla na to nic. Těch vyznání už bylo dost.

329

SOBOTA. Holčičky se na ni těšily. Já sice taky, protože každý nový den je prý třeba přiměřeně nadšeně oslavit, ale jinak jsem k jásání neměl důvod. Byla tady naděje, že nebude tak děsivé vedro, jaké bylo v pátek, ale tato naděje byla taky v podstatě naivní. Vlna veder zachvátila Evropu, a my v Čechách po Evropě prahneme, tak proč bychom měli mít nějaké

výjimky?

Na paní Jarmile jsem viděl, že jí sobota dělá starost. Proboha, přijede její muž. Už to tam bez ní nemůže vydržet, a ona se tváří, jako by ji bolely zuby.

Nepátral jsem po příčině, je to jejich a její věc. Po snídani jsem šel hned do bazénu a ona se vydala připravit uvítací řeč. Informace jsem o tom neměl, jen jsem se tak dohadoval. V recepci, v přihrádce pod klíčem od pokoje, kam jsem ho nedával, ale přihrádku jsem střehl, jsem měl výzvu, abych se v pondělí dostavil na kontrolní vyšetření k doktorce Škopkové. Lahvička na moč přiložena nebyla, půjde tedy jenom o jednoduché záležitosti. Už tak brzy po ránu a holky v tom svém pojízdném zařízení měly vedro k zalknutí.

„Kam vyrazíme?“

Holčičky ještě snídaly, Libuška stačila doběhnout někam na náměstí pro pečivo a pro jogurt, pes hekal s vyplazeným jazykem. Otázka je, kam ho dají, až půjdou ke mně na oběd. V té kukani z plastu se upeče.

Když jsem to připomněl, měly všechny na čele vrásky. No, pravda, na to žádná nemyslela.

„Jediné řešení je, že se nejdřív naobědvám já, pak pro vás zajdu, posadím vás ke stolu a vrátím se sem pro psa. Půjdu s ním někam do parku a vy mne pak vyhledáte. Já se vrátím, vlastně proč bych se vracel. Pak půjdeme spolu všichni někam, kde je chládek. Kde je chládek?“

„Strejdo, proč by se tenhle člen rodiny nemohl schovat pod stůl a počkat na nás pod stolem?“ Jedna švitorka, blíže nerozlišená.

„Pravda je, že tam jedna dáma má s sebou psa, kterému dělá kuchař speciální krmi. Jenže to je taková rukavice s nohama. Přinese si ho v kabeli a nic se neděje. Tenhle bude obcházet stoly a loudit. Nebo bude výt jak siréna.“

„Jestli je to tak, já na ten zatracenej oběd nejdu,“ rozhodla se Týna. „Vy mi přineste kuře v papíru. A je to vyřešený. Strejda je hostitel, ten tam musí zůstat.“

To mne holčička překvapila. Teď ještě, aby se ta druhá přidala, když se ta první ukázala být vzorem ctností.

„Dojdu se tam zeptat, vy se zatím rozhodněte, kam pojedete.“

Ředitel kupodivu seděl ve své pracovně, pod bradou měl modrého motýla a sako přes opěradlo židle.

330

Když vyslechl moji žádost a omluvu, že jsem zdrojem trapných potíží, kterými obtěžuji jeho závod, chvíli uvažoval.

„Jestli to je taková velká rasa, tak doporučuji, abyste na oběd přišli buď dřív, nebo později. Co vy na to?“

„Později, to je v kolik?“

„Tak o půl jedné. Ještě se zeptám v kuchyni.“

Chvíli mluvil do kuchaře, který se asi kroutil, že by tam musel kvůli nám někdo zůstat déle, ale to jsem si jenom představoval, protože když jde o takovou nepříjemnost, tak to vždycky vidím v horších barvách.

„Nic se neděje. Když přijdete o půl jedné, bude oběd v pořádku a dáme něco i vašemu mazlíčkovi. Vzhledem k tomu, že budete mít kuřata, určitě na něj zbudou kosti. Ovšem, nevím, jestli právě pes může kuřecí kosti.“

„Tenhle by samozřejmě dal přednost kuřeti, i třeba živému, ale jinak to je od vás velice velkorysé, pane řediteli.“

„Pardon, vzpomněl jsem si,“ zvolal ředitel už za mými zády. „Ten salonek má přece zadní

vchod, jím chodí číšník přímo z kuchyně. Můžete přijít normálně o půl dvanácté a pes nebude nikomu vadit. Ale podívejte se dřív, kudy se tam jde.“

Tak jsme jeli. Kam? Kam nás oči vedly a kola nesla. Někde v okolí byl nějaký klášter, to okolí bylo pěkně daleko, ale byl tam chládek. Kamenné chodby byly masivní středověké

konstrukce, pes tam samozřejmě nesměl, tak jsme se s ním na kraji procházkové zóny střídali.

Když jsme skončili s klášterem, jeli jsme někam dál, kde byl jenom kostelík, taky pěkný, stál tam v krajině opuštěný věřícími; sedli jsme si k jeho patě a opírali se zády o zeď, oprýskanou sice, ale taky masivní.

Vždycky, když jsem byl na podobném místě, mne vzrušovaly představy, jestli zde zůstalo něco z osudů těch mnoha, kteří sem přicházeli se svými hříchy a modlitbami. Tady se vesnické matičky dožadovaly, aby se jejich osud otočil k tomu lepšímu z toho, co jim jejich venkovský život nabízel.

Chtěl jsem se se svými myšlenkami svěřit, ale nesvěřil jsem se. Nešlo to. Nad námi plálo bezohledné slunce a vytahovalo z nás vodu.

„Kam všechna ta voda, která se z nás vypaří, asi jde? Nikde ani mráček. Ta jistě spadne někde v Americe jako přívalový déšť, který smete všechno z povrchu.“

331

„Holky,“ obrátila se Anna na dcery, „každá věc má dvě strany. Tu příznivou a tu nepříznivou. Když si všímáme té příznivé, jsme optimisty. Když té nepříznivé, jsme pesimisty. Kam patří strejda?“

„Strejda je pesimista. To my víme dávno.“ Rozdělily si odpověď mezi sebe, každá jednu větu.

Libuše se smála, ale nepodpořila mne. Dobře, jsem tedy pesimista. Pesimista je člověk opatrný, vidí úskalí života a nevrhá se bezhlavě do jeho příslibů, které mohou být klamavé. Pak holky začaly kostelík obcházet a hledat nějaký otvor, který by jim umožnil vstoupit nebo alespoň nahlédnout dovnitř. Nahlížely klíčovou dírkou, kterou by byla myš prolezla, kdyby se jí chtělo. Pochybuji však o zbožnosti zdejších myšek.

„K čemu to je, když je to zamčené?“ ptala se Týna.

„Zamčené je to proto, že lidé dneska kradou, a co tady ukradnou, jinde prodají. Dřív, v sedmnáctém, osmnáctém století, odkdy tu tahle stavba stojí, by si nikdo nic takového nedovolil. Tady se zastavovali poutníci, aby si odpočinuli a pomodlili se za zdar své cesty.“

To byla Libuška.

„Proč tenkrát nekradli a dneska kradou?“

„Ale asi kradli taky, ale ne v kostelích. Věřili, že by je pánbu potrestal. Taky tu žilo lidí

méně a každý na každého viděl. To bylo asi za třicetileté války, kdy tady byla děsná nouze.“

O té nouzi jsem slyšel, ale její rozměry jsem si představit neuměl. Co tenhle kraj všechno musel zažít? A kostelík stojí a mlčí. Mrtvý svědek lidského trápení. Jaké byly radosti našich předků?

„Tak se pohneme, co říkáte?“ vyzval jsem své společenstvo.

„My bychom chtěly něco slyšet o těch babičkách, co se sem chodily modlit,“ projevily holky překvapivě zájem o to všední místo.

Obě ženy to vzaly jako výzvu a střídaly se v líčení, které mohlo být do jisté míry i pravdivé, protože bylo tak obecné, že se nemuselo minout reality. Poslouchal jsem je se z ájmem.

„Strejdo, ty nám nic nepovíš?“

„Mně chybí správná umělecká fantazie. Vaše maminka je umělkyně, teta je zase znalec literatury, kde se o tom všem, o čem je řeč, píše. Já jen poslouchám a dělám dobře.“

Tak jsme jeli a jeli, až jsme přijeli k rybníku, kde bylo veřejné koupaliště. Holky jásaly, až

přecházel sluch. Plavky měly s sebou, proto bylo o cíli cesty rozhodnuto. Plavky měly i obě

ženy, převlékaly se do nich ve voze, nestyděla se žádná. Mně bylo souzeno čekat buď ve voze, který jsme nechali poblíž plážičky, hlídat psa, který taky chtěl do vody, ale protože se

332

tam koupalo dost lidí, vzbudil by jejich nevoli. Připnul jsem mu vodítko a sváděl s ním boj na kraji lesa. Bylo to celkem příjemné dopoledne.

Problém byl jenom s dívčím návratem do auta, musel jsem je honit, jinak bychom přijeli pozdě k obědu. Když jsme zaparkovali poblíž karavanu, stál tam masivní bavorák, při bližším ohledání jsem si všiml nálepky, kterou mívají na svých vozech lékaři. Vhledem k tomu, že měl pražskou poznávací značku, byl to pravděpodobně vůz manžela Jarmily Skalákové.

„Jděte si umýt ruce, já tu na vás počkám,“ řekl jsem v recepci. Dal jsem jim klíč od svého pokoje a postával se psem u pultu, klábosil s recepční, která projevila zájem o rasu toho štěkadla a tak. Vysvětlila mi, kudy se dostaneme zadem do salonku, a my jsme dbali jejích rad. Lázeňští

hosté se pomalu trousili k obědu, a jak jsem viděl, můj stůl nebyl ještě obsazen. Pak přišly na řadu lázeňské nedělní rozkoše.

Holčičky se překonávaly, seděly rovně, nepošťuchovaly se, dokonce snědly bez křiku i polévku s knedlíčky, no vzorná dítka. Jednu chvíli se Anna usmála na někoho v jídelně, protože ji od nás dělily zasklené dveře. Věděl jsem, že se zdraví s Jarmilou, která seděla naproti svému muži, tedy čelem k nám.

„To je ta Skaláková, kunsthistorička. Ten pán bude její muž.“

Byl to prošedivělý gentleman profesorského vzhledu. Od Bidla, taky profesora, se však lišil nejen věkem, ale i důstojným držením těla.

Zvládli jsme i zmrzlinu, Libuše i já jsme svoji porci obětovali na oltář přátelství s mladou generací, pak přišel číšník s účtem a s papírovou krabicí, kde byly zbytky pro psa. Ředitel držel slovo.

Viděl jsem, že se Skalák zvedl a že Jarmila zamířila k nám.

Nastalo to, co obvykle za podobných okolností nastává. S Annou se s přiměřenou falší

objaly, ale možná, že jim křivdím, pak si potřásla rukama se zbytkem družiny, holčičky se dozvěděly, že jsou kouzelná děťátka a má žena že má příjemného manžela. Nabídli jsme hostu židli a paní Jarmila Skaláková se přiznala, že děsně touží najít tady někde na venkově, nejspíš na nějaké půdě, přibitou desku se zbytkem obrazu malíře zdejšího oltáře.

„Taková touha je velice ušlechtilá,“ zakvokala Anna.

„Když jde o touhu, jde vždycky o ušlechtilé cíle, dámy,“ vložil jsem se do řeči. „Člověka nenapadne toužit po buřtu s cibulí. Touha se vždy týká vznešených podnětů a potřeb. Kdybych ho použil já, tak se v mých ústech devalvuje. Bylo by to nepřiměřeně afektované. V ústech paní Skalákové je to v tomto případě přiměřené.“

Dámy zíraly a nevěděly si rady. Dělám si legraci, nedělám si legraci?

333

Cítil jsem potřebu pokračovat.

„Touha je provázena celou záplavou citu. Sním o předmětu své touhy. V tomto případě o červotočem rozežraných prknech, která se budou skvít v Národní galerii. Představuji si, co s tím udělám. Vybavuji si všechny okolnosti jeho nabytí. A té slávy!“

Ticho. Jenom pes se vrtěl. To ta krabice s kostmi.

„No tak. Pošle mne někdo do háje, nebo nepošle?“

Nejméně tři se o to pokoušely. Jarmila se zdržela. Ani jsem se jí tím projevem nedotkl. Smála se a tím atmosféru uvolnila. Jenom Libušce se to nelíbilo.

„My půjdeme. Vy si tady buď poseďte,“ řekl jsem k Anně, „jak je vidět, máte o čem mluvit, nebo jděte ke mně na pokoj. Máš přece klíč?“ Anna potvrdila, že klíč pořád ještě má. Jarmilin manžel se vrací do Prahy a před cestou si ještě chtěl na chvíli lehnout. Libuška: „Najdeš nás buď v karavanu, nebo v parku. Podle toho, jaká tam bude teplota.“

Klíče byly ve voze ve schránce pod palubní deskou, klíče od vozu nám Anna dala. Takže je všechno v pořádku.

„Sedím tady proti ní už týden a netuším, co má za přání. Najít deskový obraz. Jenže ten od masážního stolu nenajde. To by musela do terénu.“ To jsme už otvírali karavan, kde se solární

jednotka snažila pracovat na plný příkon, ale vzduch tam nebyl o moc chladnější než venku. Ještě že měly v ledničce vodu. Nebylo jí však tolik, aby pro všechny stačila.

„Je to milá paní,“ řekla Libuše uváženě na Jarmilinu adresu.

„Když chcete, jste milá každá,“ pronesl jsem neuvážený soud.

„Co takhle jít do parku, já se tady zatím natáhnu a trochu se prospím. Po obědě mi to

začíná

vyhovovat.“

„Nemohly bychom se taky natáhnout a trochu se prospat?“ Holčičky-kočičky. Tak malé a už líné.

„Tak se všichni natáhnem a trochu se prospíme,“ Libuška zlatuška. Natáhne se vedle mne a sbohem spaní.

„A co ta obluda?“

„Pejsek bude první, kdo usne.“

Pejsek v koutě, pokud se dá říci, že na těch dvou čtverečních metrech nějaký kout zbyl, hlasitě mlaskal a dělal kolem nepořádek.

Zul jsem si boty a natáhl jsem se na lůžko, kde obě ženy spaly vedle sebe.

„Mně se to nezdá,“ řekla Libuška. „Někdo půjde kolem, uvidí plandající se záclony, nahlédne a co uvidí?“

„že spíme,“ řekla klidně Zuzka. „Co je na tom.“

334

„ZÍTRA mám jít na kontrolní prohlídku k nějaké lékařce. Je tu asi jedna, nebo je jich tu víc? Když mne přijímali, prohlížel mne chlap.“

Svěřoval jsem se při večeři Jarmile Skalákové. Přes stůl bylo cítit, jak růžově voní. Zvláštní. Když tu byl manžel, nevoněla. Jako by ji někdo ovanul nějakou andělskou milostí.

„Škopková. Zdejší rodačka, dcera kožešníka Škopka.“

Uvažoval jsem nad tím. Rodačka. Přibližně ve věku Sakra, všechno se to tady točí

kolem té malířky, jak se jmenuje? Nebo jmenovala?

„Ještě řekni, že to byla přítelkyně té malířky, která mi leží na svědomí.“

„Proč by ti měla ležet na svědomí? Máš k tomu nějaký důvod?“

„Akorát ten, že si zaboha nemohu vzpomenout na její jméno. Nic ve zlém, ale jsem potenciální sklerotik.“

Smála se, teď nahlas.

„Cože se pan manžel tak rychle vzdálil z láskyplného objetí své milované manželky?“

Chvíli se na mne škaredila, ale pak si asi řekla, že jí nestojím za to kazit jí náladu.

„Pan manžel má nějakého problematického pacienta, kterého nemůže na delší dobu opustit. Chodí za ním i v neděli. Myslím do nemocnice. Tak proto tu byl jenom na skok.“

Uvažoval jsem o tom. Asi jsou takoví obětaví lékaři. Chudáci, kteří se obětují svým bližním. A pak se třeba diví, že se jejich ženy kamarádí

„Jak se jmenovala ta nebožka? No, napověz mi.“

„Jen si trochu potrap hlavu.“

„Ta Škopková je taky tvoje blízká přítelkyně?“ Snažil jsem se být mírně jedovatý. Pokrčila rameny. Vyber si, co se ti hodí.

„Takže je, nebo není?“

„Chodily spolu do školy.“

„A sakra. Tak ono se to tady všechno točí kolem té malující nebožky.“

„Co všechno?“ Pustila se do zeleninového salátu, který jsme měli jako přílohu k telecí

pečeni, a já jsem zatím přemýšlel, co všechno by se mohlo kolem malířky točit. Když jsem mlčel, usoudila, že šlo jen o nezávaznou řeč, a klidně se dál sytila.

„Nepochopím,“ řekl jsem po chvíli inspirován jejím vzhledem, „proč jezdí do lázní tak zdraví lidé, jako jsi ty. Ty to s tím zdravím doslova přeháníš. Nech si taky něco na potom. Praha

je vyčerpávající prostředí, tam ti bude scházet to, čím tady hýříš.“

„Má to být poklona nebo pokus o amatérskou diagnózu?“

335

„Ani jedno, ani druhé. Jenom špatně skrývaná závist se prodrala na povrch tenkou slupkou, kterou na mně zanechalo působení civilizace.“

Přiměl jsem ji opět k hlasitému smíchu, kterým vzbudila zájem nejbližšího okolí.

„Promiň, já hýkám jako husa držící stráž na Kapitolu.“

Měla klasické vzdělání, věděla, co dělaly husy na Kapitolu.

„Jak jste se poměly s Annou?“

„Ještě ti nereferovala?“

„Promiň, ale já ji zas nemám tak dalece ochočenou, aby mi skládala účty ze svých jistě

zajímavých debat s minulými, nebo snad současnými přítelkyněmi.“

Rozhlédla se, jako by měla obavu, že nás někdo sleduje. Byl to však spíš takový reflexivní

pohyb, který má své iracionální důvody. Odpovídalo to mé teorii o dědictví předků. Ti se taky museli pořád rozhlížet, aby včas zahlédli cenící se zuby.

„Připomínáním minulých časů se ujišťujeme, že jsme na tom pořád dobře, protože máme svoji žádoucí současnost, ale že jsme na tom taky blbě proto, že ta minulost už je pryč, a určitě už neomládneme. To děláme spontánně a uvažujeme o tom až při večeři, kdy nás k tomu přinutí životaschopný jedinec, který vykazuje přiměřenou dávku mužnosti a je schopen v nás nostalgii minulých časů potlačit.“

„Sakra.“

Nebylo to zvolání společensky vhodné, ale bylo alespoň upřímné.

„Mohla bys to, cos právě řekla, říct ještě jednou a pomalu, abych to stačil posoudit? Jinak si z té řeči neodnesu přiměřené poučení.“

„Jak se to říkalo kdysi na venkově a možná že i ve městech, že pan farář dvakrát nekáže?“

„Zajímavé, i když nevím, proč se ta nechuť vracet se k minulým výrokům vztahuje jenom na faráře a jeho kázání.“

„Protože faráři byli autoritou. My to ze setrvačnosti opakujeme po svých předcích.“

Servírky už zase uklízely ze stolů a my jsme tu opět seděli a klábosili.

„Měli bychom se zvednout a jít. Vzbuzujeme pozornost personálu.“

„Zbytečná starost,“ řekla, ale taky vstala.

„Půjdeš za děvčaty?“ To jsme už byli u schodů do patra.

„Trochu se umyji a půjdu. Když už sem za mnou přijely, musejí si mne trochu užít. I když

mi to brání vypadnout ze svého pražského stereotypu. To jsme jako laici nedocenili, v čem je smysl lázeňské léčby.“

„V tom přece není smysl léčby. Její smysl je v léčení. Kůry, pravidelný denní řád, odloučení se od nezdravých návyků a tak. Ten počítač na stole bych ti jako lékař zakázala.“

336

„Doufám jen, že zdejší lékaři nepřistupují k radikálnímu řešení pacientových problémů tím, že mu rozšlapou jeho počítač. Mimochodem, ten počítač nebyl na stole, ale ve skříni. Pokud nejsi rafinovaná, tak jsi mi ho skutečně nezničila. Z toho, cos mi právě řekla, vyplývá, že mám krok k pachateli. Děkuji za stopu, vydám se po ní.“

Vyrazil jsem ke dveřím, jako bych opravdu hodlal zahájit pátrání. Chytla mne za rameno.

„Snad jsi to nebral vážně? To byl žert, který vyplynul z naší konverzace.“

„Počkej, necloumej se mnou. Jsou kolem lidé a zahlédl jsem několik vyděšených pohledů.

Ještě se dostaneš do řečí.“

„To asi musíme probrat. Ukvapené závěry obvykle nevedou k vhodnému řešení.“

Tím myslela večer. Tak se mám na co těšit.

Tomuto zjištění jsem přikládal několikerý význam, ale raději jsem si to po bleskové úvaze nepřipouštěl.

Problém nastal, když jsem zjistil, že se holčičky rozhodly jít do kina na odpolední

představení, kdy tu dávali nějaký trhák ze světa iluzorních příšerek v americkém provedení a s americkým vstupným.

Tak to ne! Jděte si, ale beze mne.

„Co budeš dělat?“ ptala se Libuše.

„Mám řadu možností. Projdu se po městě a rozhlédnu se po zdejší už opravené

architektuře.“

„V tomhle vedru?“ doplnila svou původní otázku.

„Vyjdu si do přírody.“

„V tomhle vedru?“ napodobila Libuši Anna.

„Lehnu si a dospím všechno, co jsem až dosud zameškal.“

„V tomhle vedru?“ zeptalo se jedno škvrně.

„Vy se v tomhle vedru jdete dusit do kina. Každý rozumný člověk jde do přírody. Nebo alespoň do hospody, kde mají klimatizaci. Vy musíte do biografu. Dobře. Já jsem v kině byl naposled, kdy bylo vstupné za přiměřenou cenu. Teď za to dáte pěst stovek s nulovým výsledkem. Alespoň co do kulturního povznesení robátek.“

„Ale strejdo, my se nechceme povznášet. My chceme vidět krále Šejdra. Víš, kdo to byl?“

„Zuzanko, nevím a taky doufám, že se to nikdy nedovím. Ale co. Jděte, já se jdu prospat. V kolik to končí?“

Končit to mělo kolem páté hodiny.

„Fajn. K Bidlovi jdeme dnes nebo zítra?“ Otázka mířila k Libuši.

„Zítra.“

337

Šly si koupit vstupenky. Šel jsem s nimi, co kdyby bylo vyprodáno. Nebylo. No bodejť. Pak jsem s nimi zamířil ke kašně. Byla naproti biografu. V kašně bylo několik zajímavých předmětů, které přestaly sloužit v místních domácnostech. Taky řada dvacetníků naší měny. Namáčet se kvůli nim nestálo za to ani případným čističům tohoto zařízení.

„Nečekej tu s námi, ať stačíš splnit svůj lázeňský program,“ štípla mne Libuše.

„K odpolední svačině tam bude podmáslí. Máte některá chuť? Nechal bych vám to a večer přinesl.“

„Jestli bude, tak ho přines,“ řekla Anna.

„Možná, že nebude. Já jsem tady v sobotu ještě nebyl, proto můj odhad nemusí souhlasit se skutečností.“

„Ten strejda je nějakej nabroušenej,“ řekla Zuzka a tvářila se dotčeně.

„Už vím, co udělám,“ zajásal jsem teatrálně. „Sednu k počítači a budu trochu pracovat. To je právě to, co mi chybí. A já pořád, co to je, co mi nedá pokoje.“ Zanotoval jsem si a rozloučil jsem se. Byly trochu zamlklé, jako by je mrzelo, že jsem s nimi nešel. Bylo mi samozřejmě jasné, že mne to bude mrzet. že budu mít výčitky svědomí, ale nechat s sebou takhle vláčet? Rozhodnou se jít do kina a postaví mne před hotovou věc. Možná, že jsem měl Libuši dát těch pět stovek. Má s sebou dost peněz? Na to jsem se neptal. Ještě jsem se mohl vrátit, budou jistě na náměstí postávat do začátku představení.

„Počkejte, děvčata,“ křikl jsem, když jsem je viděl vycházet z náměstí do přilehlé ulice.

„Stalo se něco?“ odpověděla starostlivě Libuše.

„Stalo. Přijal jsem rozhodnutí, že vám před tím kulturním zážitkem trochu zchladím útroby a koupím vám cuc na klacku. Pardon, děvčata, tak jsme říkávali něčemu, co bylo jako zmrzlina. Jestli se to ještě vyrábí, tak si támhle zajděte do cukrárny.“

ženy vrtěly svorně hlavami; jestli obě ze stejného důvodu, to jsem nezjišťoval. Děvčata se chopila padesátikoruny, a když se zeptala, jestli chci taky, a já že ne, odběhla.

„Co tě to posedlo?“

Libuše by do mne měla vidět.

„Výčitky svědomí, že jsem vás opustil ve chvíli ohrožení.“

„To myslíš, pokud jde o ten film?“

„Taky.“

Holky přišly, vybraly ode mne ještě něco peněz, protože ty čtyři kousky stály víc, než jsem jim dal, lízaly, lízaly a bylo dobře na náměstí a jistě i po okolí. Já jsem se s klidem v duši vydal do svého dočasného bydliště. Kéž by se klid v duši pořád tak lehce vykupoval.

338

Ve čtyři hodiny, v době svačiny, jsem měl na stole krabičku kefíru. Vida, jak si kuchaři zjednodušují svoji kuchařskou práci. Nevím sice, jak se kefír vyrábí, ale tihle ho mohli alespoň vylít z těch krabic a trochu ho namixovat. Nenamixovali, pro mne to však byla výhoda, protože nést krabičku je snazší než sklenici plnou mléka, i když kyselého. Byl k tomu na talířku krajíček chleba namazaného máslem. Snad to bylo máslo, to se dneska nepozná.

„Jak to, ty nepiješ kefír?“

Jarmila přišla pozdě, dokusoval jsem chleba a pomalu vstával od stolu.

„Piji, ale slíbil jsem Andulce, že když dostanu podmáslí, že jí ho přinesu.“

„Pane jo. Jeden docela ochotně žasne. Copak to nedostane koupit v každém obchodě?“

„V každém obchodě určitě ne. V železářství na náměstí ho nemají.“

„Pána jsem se dotkla. Chápu, jde o doklad lidského vztahu, který lze vyjádřit i takovým jednoduchým způsobem.“

„Samozřejmě, když chce být někdo protivný, vždy si záminku najde.“ Chytla mne však za ruku. „Počkej, neurážej se, vezmi jí taky ten můj. Já si kefíru moc neužiji.“

Vzal jsem obě krabičky a šel k sobě do pokoje. Slyšel jsem za chvilku, jak vedle v koupelně teče voda. Byl jsem tam tišë jako myš. Když jsem viděl, že jsou u karavanu otevřené dveře, vyšel jsem s igelitovou taškou a se dvěma kefíry.

„Tos nemohl, strejdo, přinést rovnou čtyři?“

„Nemohl, Zuzko. Ten druhý jsem dostal od paní, která sedí se mnou u stolu.“

ženy předstíraly radost, ale to, že jsem druhý dostal od Jarmily, nevyvolalo nadšení.

„Jak často se s tou dámou scházíš?“

„Libuše, ty mne začínáš rozčilovat. Čtyřikrát denně s ní sedím u stolu. Jestli chceš, abych si přesedl, vyvolám nepříjemnou pozornost. Zatím jsem si nevšiml, že by byla na mužské.“

„Nnnnn-o!“ Tenhle zaťatý zvuk vydala Anna. V běžné komunikaci měl svůj význam.

„Chlapi jsou stejně jako děti. Stačí na ně dělat chvíli oči a jsou ztraceni.“

„Libuše, tvoje zkušenost mne začíná zajímat.“

Kdy začíná člověk stárnout? Otázka, která mne až dosud nezajímala. Měl jsem asi dost času. Teď jsem však přišel na to, že stárnout začíná, když začne ztrácet iluze, se kterými se rozhlíží po světě. Sám sebe jsem překvapil. Znamená to snad, že jsem byl až dosud v období

jakési nedospělosti? Rozhodně ne. V tom případě by tato představa byla mylná. Mládí

fyzické, duševní, společenské. Byl jsem zkrátka pořád jako dítě, důvěřivé a a vůbec. To duševní mládí, není to morálka a tak? City a vůbec? Tak nějak. Nejsem odborník na vnitřní

život člověka.

339

Po tom pětistovkovém kulturním zážitku toho měly moje dámy dost, proto mi daly na ten večer volno. Paní Jarmila nesdílela jejich názor.

Po tom Annině zaťatém nnn-o! jsem zaujal rozpačitý ambivalentní vztah. Dokonce jsem projevil touhu více méně poznávací. Jaké to je, když je ženská na mužský? Trapné, co? Měl jsem takový dojem, že jsem za svého poměrně dost dlouhého života žádnou nepoznal. Protože moje dámy jevily značně vyčkávací vztah k dané paní, která teď přišla na večeři a tvářila se jako by se nic nedělo, rozhodl jsem se nedat jí žádnou záminku k důvěrnostem. Zvolil jsem zcela asexuální téma k rozhovoru.

„Daly si dámy kefír? Bylo ho jistě málo.“

Na to se nedalo nic jiného říct než výrok potvrdit jako oprávněný. V tichu jídelny, kam číšníci, včetně studenta, začali roznášet talíře s večeří a náš stůl jako na potvoru musel přijít až nakonec, ke mně dolehl hlas od sousedního stolu. Nějaký obstarožní pár se tam bavil o politice. Koho kdo volil a proč.

Jasně, politika jako výrazně asexuální téma. Jarmila zvedla oči a zasmála se.

„Milá dámo, vést řeči o politice si jako prostý volič nemohu dovolit. Protože by mne jenom rozčílily. Já musím pracovat, aby si politici mohli žít. Proto vést řeči o tom, co mi není

k ničemu, pokládám za ztrátu času.“

„To je sálavý nihilismus.“

„Řekl bych spíš realismus.“

„Vždyť o tom mluvit nemusíš.“

„To je pravda, ale slyším-li někoho, jak o tom vede řeč, hned mi stoupne tlak. Politika je především pro politiky. Ti z ní mají užitek. To je nesmírně výhodné řemeslo. Kdejaký blíže nevymezený jedinec jde do politiky s holým zadkem a odchází jako boháč. Jen když je toho moc, třeba úplatek za čtyřicet miliónů, tak se to provalí A lidi se marně ptají, jak to, že ten chlap na ně ještě cení zuby. Má prachy v nějaké zahraniční bance a my mu můžeme být ukradení. Za co to dostal? Za nějakou úsluhu někomu, komu to stálo za to. Politik.“

„Paní se tě ptá, jestli nechceš něco přidat.“

„Ale klidně. Když se rozčílím, tak vyvstane stresová situace a ta se zklidní jenom větší

porcí. Co to je?“

Byl to libový, neobalovaný řízek, který měl svoje jméno.

„Co ti, kteří přišli v první vlně? Je mezi nimi nějaký chuďas? Ha, ha! Smějme se. Byli jsme tenkrát moc důvěřiví. Všechno bude OK. Jenže ti prozíraví prostě zhasli a jako jestřábi se vrhli na státní majetek. Uspořili ho z valné části komunisti, tedy na náš úkor. Tak proč

340

z toho nebrat? Jak bychom mohli dělat kapitalismus bez kapitalistů? A s prodřenýma kalhotama?“

Nebyl jsem si jistý, zda to slyší Jarmila ráda, ale musel jsem ji připravit na to, že dnes nebude žádná poloerotická idyla.

„Došlo to tak daleko, že jsme se stali proslulým rýžovištěm zlata. Prostě klondajk tohoto století. Potřebuješ pár miliónů nebo miliard? Zajeď do Česka. Najmi si šikovného právníka a podej u mezinárodního soudu žalobu, vyděláš na tom. Tam jsou tak blbí, že to až bolí je oškubat.

Kdo bude mít skrupule, ten nevydělá. Tak si vyhrň rukávy a do toho.“

Čekal jsem, že se ohradí, nic. Koukala do talíře a klidně jedla. Způsobně nabírala malá

sousta, vkládala je do úst a teprve, když je zpracovávala čelistí, obracela ke mne nezaujatý

zrak.

„Souhlasím s anarchisty, že kdyby mohly volby na těch poměrech něco změnit, že by je politické partaje dávno zakázaly. Politické kliky obsadily rubriky komentářů v novinách a televizní debaty. Co na to řekneš?“

Neříkala nic. K nepříjemným pravdám se tady nikdo nevyjadřuje.

„Možná, že mluvím nesmysly. Ale slyším kolem sebe o ztracených miliardách, o státním rozpočtu a o chudnutí pokladny. Takových, jako jsem já, je většina. Většina věřila, možná

ještě věří, že politici do toho vidí a hájí jejich zájmy. Když je však pozoruji, jak do sebe žádostivě řežou, pochybuji, že jim jde o něco jiného než o moc a tedy zase o prachy. Řeči o demokracii jsou jenom útěšné řeči ubožáků, kteří mají možnost rozhodovat o obecní čističce odpadních vod. Z toho peníze nekoukají. Tam, kde se ty peníze dělají, tam z ulice vidět není.“

„Stalo se ti něco? Někdo ti ublížil?“

„Říkal to Komenský, že věří, že vláda našich věcí se k nám zase navrátí? Chudák dědula, idealista a pacifista. Smutné je jenom to, že tu není alternativa. Nikde ve světě to není jinak. To ovšem neznamená, že to tak musí být napořád.“

„Už jsem myslela, že skončíš jako odporný skeptik. To, že tohle můžeš říci nahlas, znamená, že to není tak zlé.“

„Jak to? Já se můžu umluvit a nic se neděje. Nic se nezmění. Dokazuje to bulvární tisk. Ten říká, co mu slina přinese na jazyk. Je to jenom potrava pro soudy.“

„Za těchto okolností ti bude špatně od žaludku. Při jídle se má mluvit o příjemných věcech.“

„Tahle svoboda. Když.“

„Dopověz to.“

341

„Je to stejně svérázný svět, ve kterém žijeme. Když se podíváš na nějaký americký film, vidíš, že tam mají stejné problémy jako my, kde se ten nový životní způsob teprve zavádí. Jak má na mně ležet nějaký optimismus, že bude všechno lepší a nakonec i dobré, když jsme všichni tak příšerně manipulovaní?“

„Neživíš se náhodou něčím podobným?“

„Jistě. Reklamní agentura, ve které pracuji, také směřuje k oblbování občana. Chceš, aby z tebe byl pašák? Kupuj proto tohle zboží. Kupují ho všichni, kdo za něco stojí. Tak se tuž, šetři a kupuj. Nějak se musím živit. Já taky vím, že si podřezávám větev, když jezdím autem. Nikdo mne však nepřinutí, abych jezdil do práce na kole.“

„Snad to bude jednou lepší,“ řekla a vstala.

„Lepší?“ Snad jsem nemusel vyjet tak hlasitě. „Lepší? Až dojde k úplné debilizaci národa?

To jsem tedy zvědav. Ale rozhodně se toho nechci dožít.“

„Počkej, sedni si na moment.“ Dívala se na mne, jako by mne chtěla hypnotizovat. Pochopila, proč jsem tuto řeč vedl. Proč jsem mluvil o věci, o které nestálo za to utrácet dech. Pak odvrátila oči do kouta místnosti.

„Musím ti něco říct. Ten počítač jsem nezničila já.“

Zíral jsem a řeč mne přešla. Alespoň na nějakou dobu jsem mlčel, než se to všechno, co mi vířilo hlavou, usadilo na své vymezené místo.

„Musíme jít,“ vykoktal jsem. „Už jsme tu zase poslední. Sedneme si vedle v salonku?“

„Bojíš se mne?“

„Nemluv nesmysly. Myslíš, že takovou novinu donesu až nahoru?“

„I doneseš. Tady není vhodné prostředí pro zpověď.“

„Dobře, tak přijď brzy, bude otevřeno.“

Už ráno jsem požádal paní Cirklovou, pokojskou, aby mi dala do pokoje ještě jednu židli; když přijde návštěva, musí sedět na posteli, což nemusí být příznivé pro rozvoj konstruktivního myšlení. Proto jakmile Jarmila přišla, mohla si sednout na židli, která spolu se svou kolegyní stála koutě. Zaznamenala to s úsměvem mírně ironickým, ale přesto si sedla na postel.

Šli jsme hned na věc.

„Slíbila jsem, že budu mlčet. Všechno vezmu na sebe a jen v největší nouzi, do které by mne dotlačili policisti, bych řekla pravdu. Ty jsi slíbil, že z toho policii vynecháš. Tak je to v pořádku.“

„Nic není v pořádku. Je tady jakýsi více méně hanebný čin, který by mne přivedl k poznatkům, o kterých bych raději nechtěl vědět.“

342

„Tak po nich jednoduše nepátrej.“

Ta věta měla svoji logiku.

„Dáváš mi vědět, že budeš mlčet jako hrob a že nemám naději tě přesvědčit o tom, že říct pravdu je nejlepší řešení? že lidský život stojí na pravdě a lásce, jak se nedávno tvrdilo a vytvářela iluze, že to bude oficiální krédo naší republiky? Zatím co mnozí, kteří tu tézi vyznávali, spolehlivě kradli a ničili hodnoty, ke kterým se jidášsky hlásili?“

„Na mém jednání nebylo nic jidášského.“

„Opravdu ne?“

Teď se na mne dívala chladně. Někdejší zaujetí bylo pryč.

„Dobrá. Co ty andělské oči, co ten teplý hlas, co ty vlhké dlaně v mých pazourech? To byl sváděcí mechanismus rozjetý naplno. Myslíš, že jsem tupec? Možná, že jsem. Ale nevadí. Já

na to přijdu. Úspěch bude slavit logické myšlení a pachatel skončí tam, kde je třeba, aby podobní končili.“

„Slavný detektiv Sherlock Holmes začíná pracovat na novém případu.“ Smála se.

„Je tu přímá souvislost s opomíjeným aktem topení v bazénu. Nevím proč, ale tuším to. Pachatel je někdo z personálu. Nevím proč, ale tuším přibližně kdo. Všiml jsem si totiž toho, že recepční nevnímá bílé zástěry. Kdo jde kolem ní v bílém, o tom neví. Registruje jenom pacienty a lidi z venku, kteří mají občanské oblečení. Profesionální úchylka. Ptal jsem se jí na lázeňskou, která má bílou hazuku, a ona řekla, že ji neviděla. Neviděla, protože si jí

nevšimla. Vzala by ji na vědomí, až když by ji oslovila. Je to proto někdo místní.“

Jarmila seděla a bedlivě mne sledovala. Moje logika měla snahu triumfovat.

„Věř, nevěř, pachatele držím za ruku.“

„Jen si zas tak moc nefandi.“

„Je to někdo ze zaměstnanců lázní. Sestry a ostatní lázeňské síly vylučuji. Ředitel?

K smíchu! Představa, jak mne tiskne a tlačí do vody mne fascinuje. Kolik je tu lékařů? Dva. Jeden je na klouby, nebo na co, druhý, druhá“ Uvažoval jsem pečlivě. Jarmila se tvářila, jako by ji to přestávalo zajímat. Byla to přece společenská hra, která už trvala trochu dlouho.

„Pokud si nenajali někoho z venku, tak to byla Škopková. Čtyřicátnice, baba jako hrom, zítra k ní jdu na kontrolu. žena neženských, myslím neurčitých tvarů, v tom těsném plášti vypadá jako hromotluk. Ta mne mohla klidně utopit, jen kdyby v tom měla větší praxi. Co říkáš?“

Neříkala nic.

343

„Mrzí mne, že jsem na to přišel tak snadno. Doufám proto, že to bylo nějak jinak. Kdo ví

jak? Zatím tápu a vychází mi jenom Škopková. Asi ji zítra překvapím. Řeknu, že ses přiznala.“

Vyskočila z postele, židle, kterou porazila, s rachotem padla na zem.

„Takovou podlost bych od tebe nečekala.“

„Proč ta silná slova? Z důvodů, které jistě objasníš, jsi na sebe vzala přiznání k něčemu, cos neudělala. Tak jakápak podlost, když se člověk chce dostat k pravdě, a láska je už mimo hru?“

V SOBOTU po ránu mi volal Bidlo, že s námi všemi počítají v neděli. Karla se těší, že uvaří

oběd, který bude všem chutnat. Pokud by nechutnal, musíme dělat, že je dobře, že je dobrá

kuchařka. Někdy je jeho žena marnivá, chvále druhých přístupná.

Moje přirozená chamtivost mne přiměla zajít druhý den ráno po snídani do kuchyně a požádat kuchaře, aby mi dal něco k jídlu, že jdu na výlet, a proto nestihnu zajít na oběd. Dostal jsem do sáčku kus studené pečeně, vložené mezi dva krajíce chleba. Okurku jsem měl v kelímku od čehosi.

Dívky přišly v sobotu odpoledne se ke mně vykoupat, v karavanu byly podmínky spartánské, místa málo, vody málo, všeho málo. Vzduchu především. Jim však chyběla jenom koupelna.

„Je to od nich milé, ale jděte sami. My se s děvčaty půjdeme někam najíst, je tu jistě

nějaká cizokrajná restaurace, kde podávají nakládané šváby. Jsou to vaši příbuzní, chtějí si posedět s vámi.“

„Mami, ty si děláš legraci,“ ohradila se Zuzanka, patrně vůči švábům.

„Neříkal nic o tom, že bychom s Libuší měli přijít sami. Jsme přece jedna parta a na nějaké

příbuzenské vztahy tady nikdo nic nedá. To není jako za starých časů, kdy se člověk na bratrance mohl spolehnout. Je jiná doba. Soused v domě může mít větší vliv než nějaký

prastrýc.“

„Prastrýc, to je nějakej dvojnásobnej strejda?“ toužila Týna po vysvětlení. No tak jsme šli v neděli jen já a Libuše. V Aniččině odporu bylo něco vysvětlitelného, ve společnosti separovaných existencí, u lidí navíc si ne zcela blízkých, je pozvání na oběd trochu nezvyklé. Pronikneme do soukromí a vidět jednoho, jak se krmí ve svém intimním prostředí, u mě vyvolává něco jako ostych.

„Kde máte holčičky?“ To bylo zvolání, kterým nás Oskar uvítal hned ve dveřích.

344

„Tak vidíš,“ obrátil jsem se na Libuši, jako by za to mohla. „Holkám se zdálo, že se to nehodí obtěžovat vás právě v neděli. Asi někam šly.“

„Tak jim zavolej. Mají snad telefon s sebou.“

„Ty je zveš, tak jim zavolej sám.“

Dal jsem mu na Annu číslo.

Karla byla roztomilá a myslím, že sdílela názor svého muže na dívčí přítomnost. Poskytla nám vysvětlení:

„Oskar totiž trpí dětinským, vlastně rodičovským komplexem. Pořád do mne hučí a já

budu muset začít uvažovat, kam to případné škvrně uložíme.“

„To snad je příjemné uvažování. Zajistíte si tím právo promlouvat do budoucích století.“

„To jsi řekl hezky,“ pochválil mne Bidlo. Libuše, která si to právo neosobovala, mlčela. Byl jsem si toho vědom a byl bych jí nějakou vhodnou poznámkou pomohl, ale nic mne nenapadalo.

„Jen jestli to zvládnu,“ vzdychla Karla. „Když čtu o tom, co všechno se může rodičce přihodit, tak obracím oči k nebi a nejsem si jistá, jestli mám dost sil.“

„Proboha, už zase,“ prohlásil Bidlo nepřiměřeně nahlas. „Zdravá ženská porodí vždycky, zvlášť za pečlivé asistence odborníka. To je téma pro naše dlouhé večery. Promiňte, že vás tím bavíme.“

„I starší matky rodí zcela běžně. V tomhle čase není žádný problém porodit v pětatřiceti. Jsou tím vinny společenské poměry. žena se musí usadit jako odbornice a pak nemá na děti pomyšlení. Když to pomyšlení už přijde, pak si zvykla na pohodlný život a nechce se jí. Ale mateřský pud je silnější.“

„Tady promluvil znalec,“ rýpla mne Karla. Věděla, že mít děti nemůžeme, ale přesto si neupřela píchnout do trvale čerstvé rány. „Já jsem už mohla mít dětí fůru. Oskare,“ obrátila se na muže, „zavolej té Anně, nebo někam odejdou a nebude se jim už chtít přijít za námi. Můj první muž na to nebyl. Měl nějaké potíže se spermiemi. Prostě jsme děti neměli, i když měl dobrou vůli a dělal, co mohl. Mohla jsem to mít za sebou. Jen si představím ty nepříjemné

prohlídky a ten porod.“ Nabrala dech, jako by chtěla něco dodat; čekali jsme na to, ale raději zmlkla.

Nevím, jak Oskar Annu přesvědčoval, protože jí volal z kuchyně, ale když přišel mezi nás, tvářil se vítězně, jeho profesorský šarm zřejmě zvítězil.

„Zastihl jsem je u městské brány. Šly na menší výlet, oběd s sebou.“

Byl jsem přesvědčen, že můj krajíc s masem byl jeho součástí.

345

„Na výlet je dobré počasí, v noci se na nebi honily mraky, někde asi pršelo, a doufám, že i k nám déšť dorazí. Je na čase nebo neporostou houby.“

Řeč vedená jenom proto, aby se mluvilo. Řeči nás zbavují osamění. Slyšel jsem to někde, nebo mne to napadlo jen tak? Jsme na tom přece všichni stejně. Samota mezi lidmi. Když si nemáme co říct, tak mluvíme, protože se jí bojíme. Sami sebe přesvědčujeme, že jsme. že ještě jsme. Když už nebylo o čem mluvit, dal Oskar k dobru informaci, že raný středověk započal ve chvíli, kdy Langobardi opustili Panonii a vydali se do severní Itálie. Bylo to na konci st ěhování národů. Nikdo z nás se k tomu nevyj ádřil.

Sakra.

„To vám to trvalo,“ osopil jsem se na Annu, kdy ž vešla se svými štěbetalkami do dveří.

„Rychleji to nešlo.“

Dívky se vítaly s domácími a odkládaly si batůžky na věšák v předsíni.

„Na co si budeme hrát?“ To byla Zuzka.

„Hrát?“ divila se jejich matka.

„Vy si budete povídat a my vás máme poslouchat? My si chceme hr át. Třeba na školu.“

„To je tedy náhoda. Ony si chtějí hrát na školu a máme tady pana profesora, kter ý je ve škole víc než doma. Tak si s vámi bude hrát na školu.“ Karla se smála na celé kolo. Bylo v tom smíchu trochu škodolibosti, ale jenom trochu.

„To mi tedy děvčata poraďte. Já si chci povídat s vaší maminkou, se strejdou a s tetou Libuškou a současně si s vámi hrát na školu. Jak to udělat, aby to šlo dohromady?“

„To je jednoduchý. Povídat si s nimi můžeš o přestávkách. To se ve škole smí.“

„Která to byla?“ obrátil se Oskar na Annu.

„Zuzka, samozřejmě.“

„Mám řešení,“ řekla Karla, která chápala, že situace se vyvíjí trochu jinak, než si přáli.

„Pusť jim vedle televizi a najdi tam nějaký vhodný program. Když ne na české, tak na rakouské televizi. Rakušáci mají s námi shodnou mentalitu, a proto i nedělní programy.“

Bylo to řešení z nouze, ale co se z nouze neudělá. Na Anně jsem viděl, že ji toto řešení

mrzí, ale podřídila se.

Tak se čas pomalu loudal, Karla chvílemi odbíhala do kuchyně, a když bylo půl dvanácté, tak se z ní nehnula. Vedli jsme řeči: o poměrech na Oskarově škole, o drzém chování zdejších studentů, o nákupech v krajském městě, kde občas některé velkoobchody dělají výhodný

výprodej, o starostovi, o obecní radě, kde minulý manžel zasedal, o pokleslých praktikách, které se nelišily od podobného jednání, které občas televize kritizuje, o hoteliérovi panu Beranovi, k němuž bychom měli někdy večer zajít na víno. Bez dam, samozřejmě.

346

„Proč bez dam, samozřejmě?“ ohradila se Libuše.

„Protože brát ohled na dámy znamená brát ohled na společenské normy a to člověka svazuje. Zavazuje a já nevím, co ještě dělá.“

„Oskare, ty jsi pěkný pokrytec,“ zvolala jeho žena. „Já jsem se domnívala, že ohled na společenské normy bereš vždy a za každé situace. Jako profesor a osoba, která jde příkladem, se přece nemůžeš chovat jinak přede mnou a jinak, když u toho nejsem.“

Byl pěkně červený, pan profesor. Nachytala ho na švestkách. Tvrdil, že ho špatně

pochopila, protože chlapská společnost je vždycky bez žen jiná, než když jsou přítomny ženy. To se nedá přesně popsat. Není to v tom, co se říká, ale vůbec. „Pochopte to. Chlap má

v sobě něco, co ho nutí se před ženami předvádět. Takovou jakousi připravenost k svádění. Za to nemůže, s tím si neporadí, to je jednou v něm, to mu dala příroda. I když se to neprojeví, tak to tu je, je to v něm a on to cítí. To ho do jisté míry svazuje a trochu i deformuje.“

Seděly a hleděly.

„Bravo, Oskare!“ zvolal jsem rozjařeně. „To, cos řekl, je sice pravda, ale zapomněl jsi, že se některé pravdy zjevují na místě k tomu určeném. Třeba ve zpovědnici. Teď s nimi nevydržíme. Budou nás pořád po očku pozorovat, jestli v nás nekypí nějaká ta připravenost, o které jsi mluvil.“

Jedl někdo pečené kuře s knedlíkem a zelím? Až na hostitele jsme všichni zírali. Dívky zděšeně.

„No teda, mami, tohle jsem nikdy nejedla,“ zvolala Týna. Měl jsem obavu, že své

prohlášení doplní sdělením, že taky nebude. Seděla však a dívala se, co na to ostatní.

„Jiný kraj, jiný mrav,“ dodal jsem poučeně. „Nejdřív ochutnej a pak hodnoť.“

„Pokud se divíte, tak do té doby, než vezmete do úst.“ Oskar se nedivil. Vzali jsme do úst, a pokud jsme chtěli být upřímní, tak jsme žasli. Knedlík vypadal jenom jako knedlík, ale nebyl to, co tím rozumíme. Zelí, totéž. Byla to pozoruhodná kombinace chutí, která dohromady poskytla příznivý zážitek.

„Celý vtip je v koření. Jeho kombinace udělá z kuřete něco zcela nezvyklého. Speciální

směs mouky a zelí, to taky chce zvláštní úpravu. To je dědictví mé španělské babičky.“

Obě ženy se domáhaly předpisu, který hostitelka slíbila. „Jenže vám nebude nic platný. To byste se musely dívat, jak se to dělá. Naplácáte všechno to, co vám napíši, dohromady, ale vyjde z toho něco jiného. Budu vás muset vzít do kurzu. Zaškolím tadyhle manžela a on vás to doma

naučí.“

S tím jsem souhlasil.

347

Po kávě a zmrzlině, kterou dostaly děti a ženy, spokojili se muži s odpočinkem, který

poskytly klubovky.

„Co abychom si dali pivo, souhlasíš, bratranče?“

Souhlasil jsem, ale šlo na mne spaní. Děti si vedle pustily televizi a dámy odstranily nádobí

Naše případná pomoc s jeho likvidací byla rázně odmítnuta.

Někdo v tu chvíli omámeného mozku připomněl Markétu Sovovou. Určitě Anna, protože byla jediná, která ji osobně znala. Šlo o poznámku pronesenou stranou. Zmínila se o Jarmile Skalákové. Já jsem k jejímu jménu přidal doktorku Škopkovou.

„Prý to byly přítelkyně,“ řekla Karla, protože na malém městě se všechno ví. „Svého času se tady o ní muselo hodně mluvit.“

„Pardon. Kdo byl čí přítel a o kom se muselo mluvit?“

„Markéta se Škopkovou. Mluvilo se tu dost o Markétě.“

„Jako o vnučce pana hoteliéra jsi o ní musel slyšet,“ obrátil jsem se na Oskara.

„Ne. Pan Beran se o ní nezmiňoval. Asi mu to bylo trapné. Kdekdo si tady z ní utahoval a on to bral jako osobní pohanu.“

„Vy jste ji opravdu neznala?“ zeptala se Anna.

„Já ne, ale můj bývalý muž. Ten ji trapně ponižoval nevhodnými poznámkami. Je mi to teď

nepříjemné, protože byl někdy uboze vulgární. Ukaž mi pindíka, Markétko. Tak ji oslovoval, když ji někde potkal. Měla jsem mu to za zlé, protože to ponižovalo i mne. Bylo to zaklínadlo, kterým ji vždycky, alespoň to říkal, totálně rozložil. Hádala jsem se s ním, taková trapnost ukazuje, co to bylo za člověka. V hospodě se prý chlapi smáli, až okna řinčela.“

Seděli jsme, ani jsme nedutali. Nikdo se nemohl divit, že se městu vyhýbala. Muselo to být pro ni hrozné.

„Vzpomínáte si, kdy váš manžel přišel o život?“

Má otázka oba manžele zaskočila. V tu chvíli jim došlo, kdo by mohl být vrahem. A jaká

by mohla být jeho příčina. Zírali na mne zděšeně.

„Myslíš to vážně?“ vydralo se konečně z Oskara.

„Jen se ptám. Nic nemyslím vážně.“

Kdybych byl soudce, tak bych Markétu osvobodil. Ten člověk si trest zasloužil. Ovšem, nevyznám se v právu a sotva jsou v případě vraždy nějaké okolnosti uznávány jako polehčující. Ale stejně si může Karla blahopřát, že to za ni někdo vyřešil. Tu informaci jsme v sobě museli strávit, proto zábava na nějakou dobu uhasla.

„Přestože se to asi nikdy bezpečně nevyřeší, mohli bychom však říci, že víme, proč váš

manžel přišel o život. žádná mafie, ale jeho osobní vina na vlastním skonu.“

348

„Je to pravděpodobné. Jestli tady v tu dobu Markéta byla, ovšem nevíme. Museli bychom se zeptat pana Berana, ale ten bude mlčet. Stejně to byla pro něj velká rána.“

„Myslím, že vědět o tom bude jistě lékařka Škopková. Zítra za ní mám zajít, musí mne prohlédnout, po týdnu pobytu v lázních to je pravidlo. Jestli však už dosud nezjistila, jak to s vaším manželem bylo, snad mi to řekne. V opačném případě bude mlčet jako hrob.“

PONDĚLÍ, nový týden. Začínal ranním tělocvikem hned od sedmi hodin. Nepříjemné. Od půl osmé snídaně.

„Kam, prosím tě, pospícháš? Svému osudu stejně neujdeš.“

Jarmila mne vyzývala, abych klidně pojedl krmi, která přede mnou na talíři ležela.

„Dali mi takhle nemožně masáž a od devíti jdu k doktorce. Jak to mám stačit, to nikoho nezajímá a už ani tebe.“

„Škopková je stacionární osobnost. Tu najdeš na jejím místě po celý den. Tak se neuštvi.“

„Jen jestli na mne bude mít celý den náladu.“

Masáž byla podvodní. Pod předem odhadnutém dojmu z návštěvy u lékařky jsem byl ve vaně zcela apatický. Masérka si toho všimla, že jsem tam ležel jako zapomenutý pytel brambor, a snažila se mne povzbudit.

„Už jste byl na radnici?“ zeptala se posléze. „Pan tajemník tady byl a ptal se na vás.“

„Ach jo, ještě jsem se tam nedostal.“

„Když si nepřichvátnete, tak ho nezastihnete. Odjíždí na dovolenou.“

Tak mi tajemník mizí z obzoru. Nevím ani, co jsem si od té návštěvy sliboval. A voda teče, proudí a chrstá, stříká a lahodně tělo obtéká. Krev pod jejím náporem v těle víří, jak je třeba.

„Kam jede pan tajemník?“ Nezajímalo mne, kam jezdí tajemníci, ale něco jsem říci musel.

„Na Kanáry.“

„Lovit kanáry?“

„Na Kanárské ostrovy, vy vtipálku.“

V tomhle vedru jede do teplých krajů. Nechť si užije se svými rozměry. Ale sluší se, aby český občan projevil potřebu jet na Kanárské ostrovy.

Návštěva doktorky Škopkové se oddálit nedala.

V čekárně seděly dvě dámy.

Vyšla sestra a vrhla se ke mně, jako bych se něčím provinil. „Měl jste tu být v devět hodin. Musely jsme vzít paní, která měla přijít jako druhá. Budete tedy muset čekat. Všechno se to posouvá.“ Byla protivná už od pohledu. Kvůli sedmi minutám tolik hluku a v lázních k tomu.

349

V lázních, které nejsou terapeutickým zařízením, jak jsem někde slyšel. Což asi znamená, že se tu neléčí, ale pouze udržuje. Čert ví, nechci nikomu škodit. Možná, že si jenom to slovo špatně vykládám nebo jsem špatně slyšel.

„Tak v kolik mám teda přijít?“

„Jděte na pokoj, já vás zavolám.“

Nu, dobrá. Půjdu na pokoj. Když půjdu někam jinam, taky se nic nestane. Ať si mne doktorka Škopková někde najde. Jsem zvědav, jestli o to bude stát.

Nakonec jsem na pokoj šel. Bylo dusno, otevřel jsem si okno a koukal po holkách. Tím myslím po svých děvčatech. Nikde po nich ani stopy, auto tu stálo, šly do města pěšky. Hvízdal jsem si nějakou odrhovačku, pardon, teď se už těmhle komerčním produktům neříká

tak všedně. Odrhovačka patří do časů, kdy písnička nebyla zboží, ale mívala citovou funkci. Člověk si ji musel sám zazpívat nebo zahrát. Slyšel ji z rádia a z gramofonu. Už ne v lese nebo u vody. Tam musela nastoupit samoobsluha. Tak to hrál a zpíval tak dlouho, až ho to drhlo v krku.

Opíral jsem se o parapet, když se zleva ozvalo: „To už jsi hotový?“

Jasně. Jarmila mne slyšela. Falešně jsem tam hvízdal proto, aby se tak stalo.

„Čekám, že mne zavolají.“

„Můžu zaskočit?“

Mávl jsem rukou, jako že ji zvu. Ještě jsem se rozhlédl, jestli to někdo neviděl, a pak jsem se rozvalil na posteli. Už byla ustlaná, paní Cirklová byla pilná osoba.

„Přišel jsem o sedm minut později a už mne zařadila na konec fronty. Není v tom něco?“

„Asi si na tebe brousí zuby. Prohlédne tě od zdola nahoru a najde u tebe hromadu nemocí.“

„Nedělej si legraci, já mám z doktorů strach. Vidí do tebe a najdou něco, o čem nemáš ani zdání, i když si s tím chodíš a libuješ si. Ani mne neudivuje, že primitivní národové měli ze šamanů vítr.“

„Takže jsi přiměřeně napnutý, nebude s tebou řeč. Abych tedy šla.“

„Počkej, vezmi mne za ruku a nějak mne konejši. Potřebuji se uklidnit.“

Nadechla se a já raději rychle vstal a zaujal obrannou pozici.

Ozval se telefon.

„Ta s těma třema babama nějak rychle vypochodovala.“

Byla to sestra z ordinace doktorky Škopkové. Ve dveřích mne provázel smích Jarmily Skalákové.

Normální prohlídka. Tlak, tep, stetoskop na srdci, pak mi hleděla do očí.

„Lidé si neradi nechávají nahlížet do krku. Zdá se jim to příliš intimní. Jste téhož názoru?“

350

Názor jsem neprojevil, ani jsem ho neměl, tak jsem otevřel ústa a nahlížela. Co viděla, neřekla.

„Od rána je dusno. Nám chybí klimatizace; jestli se bude počasí vyvíjet tak, jak to klimatologové předvídají, nevyhneme se dalším nákladům. Lidé nebudou v létě jezdit do lázní, kde budou spát v přehřátých celách. Máte trochu zvýšený tlak.“

Zřejmě na její předchozí pokyn se sestra odebrala s papíry v hrsti někam pryč.

„Soudím, že těch sto šedesát pět na devadesát souvisí s tím, co mi chcete sdělit. Vím o tom. Volala mi Jarmila, kamarádka. Ne, že bych vás chtěla připravit o možnost zaslouženého triumfu, nebo vás ohleduplně zbavit rozpaků. Měl jste někdy přítele, pro kterého byste byl ochoten riskovat?“

Nebylo mi jasné, kam tou otázkou míří. Patrně něco riskovala kvůli Sovové. Pokud mne kvůli ní chtěla utopit, tak jistě. Navíc z ryzího přátelství. To se mi zdálo trochu moc.

„Takže to bylo přátelství k malířce Sovové, které vás nutilo mne utopit. Pardon, to jste nemohla chtít, to by bylo naivní, ale chtěla jste mne postrašit, nebo potrestat.“

Teď se na mne dívala smutně. Za tím profesionálním klidem, kterým mne trochu překvapila, musel být strach. Určitě. Vždyť jí šlo o hodně. Když vstanu a zavolám policajty, co se stane? Hrůza pomyslet. A zase totéž co s Jarmilou. Přiznává vinu. Hrome, ženské, což

jste se všechny zbláznily? Zatloukat, zatloukat, to je přece zásada všech zločinců. Usvědčit mne musíte. Přiznám se, až když to jinak nepůjde. Alespoň tak to je ve všech knížkách, které

jsem o zločinu četl.

„Prosím, než začnete soudit, poslechněte si mne. Já a Jarmila Skaláková jsme byly přítelkyně Markéty Sovové. My dvě, Jarmila a já, jsme jenom kamarádky. Vážím si toho, že jste přijal ty peníze, i když nepokryjí celé náklady. Ale jistě jste uznal, že nový počítač při jisté oběti je lepší než ten starý.“

Zadívala se na mne, co k tomu řeknu. Neřekl jsem nic.

„Už jste se o mně jistě informoval, víte, že jsem zdejší, že jsme se mohli tady na škole minout.“ Podívala se do mých papírů, patrně na rok narození. Neměl jsem nic proti tomu.

„Máme proto spolu něco společného. Vzpomínky na shodné časy. Není to podstatné, ale je to fakt.“

Sakra, nechoď na mne s těmihle dojemnými cancy.

„Patrně jsem byla jediná, kdo věděl o její úchylce. Už na škole, když to ještě nebylo vidět. Sledovala jsem její umělecký růst. Zní to blbě. Nechci si však vymýšlet nějaké termíny, které

by byly přiměřené, nemáme na to ani čas. Byla jsem svědkem bolesti, kterou trpěla. Pomoci jsem jí nemohla. Jak šla léta a my jsme studovaly v Praze, vyrostla Markéta v mimořádnou

351

umělkyni. Alespoň v mých očích byla mimořádná. Byl to člověk bohem navštívený, lidmi a osudem ponižovaný. Ubližoval jí kdekdo, i vy. Ačkoliv jste ji prakticky neznal.“

Nadskočil jsem na židli. Tohle bylo příliš. Musel jsem se bránit, ne obvinění, ale dojetí, které ve mně klíčilo.

„Jak můžete něco takového tvrdit? Vždyť jsem se s ní setkal prakticky dvakrát a z toho setkání nevzešlo nic, co by mohlo vést k domněnce, kterou jste naznačila.“

Po pravdě řečeno, jsem se na to ani nepamatoval. Určitě ne na podrobnosti. Měl jsem jenom takový celkový dojem, ale co jsem tam říkal? To jsem dávno zapomněl, ani jsem netušil, proč bych si to měl pamatovat. Alespoň do této chvíle.

Chvíli seděla jen tak s rukama položenýma před sebou na pracovním stole. Krátké rukávy jejího letního pláště neskrývaly nic z půvabů jejích paží. Nebylo co skrývat. Měla tlusté, jako by oteklé paže, ruce jako buchtičky. žádný prstýnek, ty ostatně lékaři nenosí. Z krku jí visel zlatý řetízek s křížkem. Dosahoval na začátek úžlabí jejích prsů, které bylo lze tušit v záhybech pláště. Mohla být chytrá, milá, mohla v lecčems vynikat, ale přitažlivá nebyla. Alespoň pro muže. Vlastně, nechtěl bych jí ubližovat. Copak si všichni muži berou jenom přitažlivé manželky? Když se vyčerpá ona mámivá vůně erotiky, co zůstane?

„Její dopis říká něco jiného. Napsala ho před smrtí. Byl to vlastně jakýsi testament určený

pouze mně. Dělala bilanci svého života. Snažila se ospravedlnit. Myslím z toho, co chtěla udělat. Musela to být mučivá hodina. Člověk popisuje všechny své životní poklesky a hledá

jejich příčiny. Soudný člověk, kdyby se mu to dostalo do ruky, ale už se tak nestane, by ji musel soudit tvrdě. Člověk, který by byl s to vzít v úvahu klady a zápory a její schopnosti tvorby, by ji musel litovat.

Možná, že pokud jde o vás, že se mýlila. Z toho, co mi o vás Jarmila vypravovala, soudím, že skutečně došlo k omylu.“

To rád slyším, řekl jsem si v duchu.

„Já jsem však pod vlivem toho dopisu propadla panice. Když jsem zjistila, že jste k nám přijel a jste ubytován vedle Jarmily“

Bez zadostiučinění jsem sledoval, jak ze sebe obtížně souká věty, které musela říct. Musel jsem je od ní slyšet. Možná, že to bylo ode mne zlé, nevhodné. Vždyť jsem to všechno věděl a teď jsem ji, chudinku, nutil, aby je řekla sama.

„Po tom trapném pokusu, ve kterém nemohlo jít o vraždu, ale jenom o takovou výhružku, alespoň se trochu boj, člověče, jsem se chtěla dotknout vaší podstaty. Vím, co pro chlapa jako jste vy, znamená počítač. Vzápětí mne to mrzelo. Byla to trapná pomsta malého člověka. Jarmila, kamarádka, to vzala na sebe. Chtěla tím ode mne odvést pozornost. Měla

352

jsem najednou strach z toho, co se stalo. Kdyby na mne policie přišla, tahle práce je všechno, co mne drží při životě. Pochybuji, že by v profesi nechali lékaře, který ohrožuje pacienty.“

„Ještě k tomu tak trapně. Myslím, že by to každý soudce musel vzít jako pokus o žert. Snad s výjimkou zdejších policajtů, kteří to už asi založí, protože na nic nepřijdou. Snad je jenom napadne, že jsem si to vymyslel z nějakého důvodu, který jim prozradím, až když mne vezmou na mučidla. Což náš právní řád neumožňuje. Ale nevím, jestli jde o právní řád, dobře netuším, co to je, i když s tím přesvědčivě operuji.“

„Jsem vám vděčná,“ natáhla ke mně svoji baculatou ruku .

„No jo, tak jo.“ Potřásl jsem jí a pocítil potřebu to všechno nějak odlehčit. Vysmát se sobě, nebo situaci, ve které jsem se octl? Slyšel jsem se, jak s rozpaky říkám: „Copak se dneska někdo zajímá o nějakou malířku? My jsme si umění zredukovali na zpěvačky, které na nás hulákají z televizní obrazovky; čím víc zaječí, tím větší nadšení davů a tím větší umělkyně.“

Stála už u stolu, ale byla odhodlána odpovědět: „Zdá se, že tenhle svět rezignuje na poezii. Vysvětluji si to tak, že se původní poezie zredukovala na hru počítačů. Civilizace ničí

lidskost, nebo snad lidskost přijala novou podobu?“

Viděl jsem zřetelně, že z ní spadlo napětí, které ji do té doby svazovalo. Všechno, co teď

říkala, bylo něco navíc.

„Svět, ve kterém žijeme, je svět zločinu. Můžete namítnout, že jsem toho dokladem. Uznávám, že můžete mít svým způsobem pravdu. Jenže musím k tomu dodat, že věrnost, soucit, toho jsou kolem nás už jenom trosky. Když to převedete do jazyka politiky, musí vám být úzko a snažíte se rychle zapomenout.“

„Jo,“ natahoval jsem ruku po klice. „Kde máte ten lepší svět? Byl snad za socialismu?

Nebo za imperialismu? Možná že za Cicerona, nebo snad za Sokrata? Tak vidíte. Já ho nevidím nikde.“

„Je všude tam,“ řekla rozhodně, „kde se kladou základy Vesmíru. Tam, kde se formulují

matematické zákony, kde člověk poznává smysl prostoru a času. Kde vědec cítí smysl poezie a básník vnímá úlohu vědy. Je to tajemství, které umělec nevysloví, ale jehož přítomnost cítí

a snaží se ho vysvětlit.“

Neměl jsem zatím možnost si to v hlavě utřídit. Věděl jsem jenom to, že jsem ji měl požádat, aby mi dala přečíst onen dopis, ve kterém mne malířka pomlouvá. Co tam asi píše o Anně by mne taky zajímalo.

353

Cestou k pokoji jsem míjel otevřené dveře Jarmily Skalákové. Tahle dáma si rozhodně

nedělala s ničím skrupule. Byl jsem krok od jejího prahu, když se odtud vytáhla ruka a já tam vletěl jako hadrový paňáca.

Chytla mne, nohou zabouchla dveře.

„Tak co?!“

„Chvíli jsme slzeli, pak jsme se skoro objímali.“

Pořád mne držela, už ne kolem pasu, ale kolem krku.

„Já to věděla, žes hodnej kluk.“

Tím chtěla říct, že jsem trouba. Pokud to je synonymum, tak je znám dost důvěrně. Bylo to všechno jako scény z trapného pseudodetektivního příběhu. Když si autor nevěděl rady s

koncovkou, vypustil na jeviště nějakého boha, který za něj všechno vyřešil. Někdy v řecké historii divadla, hojně uplatňovali metodu deus ex machina.. Ale dneska jsme někde jinde. Autor příběhu by musel uvést lékařku na scénu dřív, ukázat ji v celém světle, nejen její

momentální situaci člověka nešťastného. Vždyť by to vypadalo jako schválnost. Ona přece k dnešní podobě musela zrát dost dlouho.

K čemu by mi však bylo ji tady trápit a snažit se jí rozumět? Měl jsem svých trapných záležitostí dost. Máš smůlu, člověče. Adoptuj nějaké opuštěné dítě, ať máš na stará kolena příjemnější starosti. Ať tě neděsí prázdný byt a zhýčkaní pacienti. Kdo mi však zaručí, že je všechno právě tak, jak se mi teď jeví?

Pak jsem si však řekl, že si tím zbytečně lámu hlavu.

CO K TOMU všemu dodat? Jako by mne Jarmila praštila přes hlavu. Musel jsem se sebrat a jít na vzduch. Najednou se tady prostoupilo několik věcí. Dvě drsná úmrtí a vlezlá vůně

Jarmiliny voňavky. Vlastně, vždyť záležitost dvou násilných úmrtí je vlastně vyřešena. Spravedlnost může slavit úspěch. K čemu je takový úspěch dobrý? Komu to udělá radost?

Budou tady jistě nějací pozůstalí. V prvním případě Karla. Možná sourozenci

zavražděného, ti by jistě slavili zadostiučinění. Karla určitě o nějaké zadostiučinění nestojí. Má přece svého Bidla, se kterým plánuje rodinu a kterého by za jiných poměrů neměla. Tady pomohl nůž

v zádech někomu ke štěstí. Neštěstí jednoho je zdroj štěstí druhého. V lidských dějinách to jinak nechodí. Slavíme vítězství nad porážkou protivníka. Jásejte, nepřítel se tu válí v krvi, případně v slzách.

Co k tomu dodat? Když má člověk ještě tolik síly, že nějaké ženě, pořád ještě pěkné, stojí

za to chytit ho kolem krku, tak je dobře.

354

Otázka: Jak dotyčná poznala, že mám ještě tolik síly? Nikoliv sílu to objetí oplatit, ale ustát je. To je správná otázka. Víc síly je přece třeba k tomu druhému, než k tomu prvnímu. Logicky by se mělo stát, že když dojdu až sem, mělo by mne všechno puzení přejít. To je situace, kdy vítr se stromu setřásá zralé pomeranče. Kdy sýček v houští věští smrt. Kdy člověk moudrý pohlédne k nebi a řekne, je třeba jít zavřít okna, něco se žene. Přistihl jsem se, že sedím na lavičce s lokty opřenými o kolena, že si rukama držím hlavu, že mne někdo pozdravil a já mu

neodpověděl.

žijeme mezi lidmi, máme tisíce možností se s nimi stýkat, včas zahlédnout jiskření, které

z pod víček vystřelí a hodně toho řekne. Nějaké sny a mámení má každý. Neukojené touhy, představy, které jsme nestačili přeměnit ve slova. A hlavně do činů. Člověk se obvykle stydí

za to, že je jen člověk. Jako by mohl být něčím jiným. Teorie i praxe nadčlověka vzala za své. V Evropě bys ji hledal marně.

Padají hvězdy z nebe a letí bůh ví kam

Vlezlá vzpomínka na romantické časy našich otců. Melodie se tísní někde v záhybu paměti a pak vyskočí a záludně obtěžuje. Střípek minulého času. Bez obrysu, bez chuti, tu si vynucuje na tobě, člověče s pamětí.

Člověče s pamětí, je tu ještě jedna otázka: Má objímaný povinnost ptát se po zdroji oné

síly, nebo prostě stačí jenom přijmout to, co se nabízí s tím, že nějak bude?

Směji se hlasitě. Škoda, že nejsem filozof. Až dosud jsem toho nelitoval, teď mi to přišlo líto. Tady se přece musí nabízet mnohé, čemu by jeden chtěl rozumět. Pořád jsme se tady točili

jenom kolem obchodníka s látkami, který skončil s nožem v zádech. Jako správný sklerotik nejsem s to zapamatovat si jeho jméno. Nikdo nemyslí na dívku, která v autě, zaparkovaném v naší ulici, prožila strašnou vteřinu a shořela s ním jako hadrová panna. Doufám, že se jí v tu chvíli v hlavě nic nemíhalo. žádné poznání, že je konec, nedělala žádnou bilanci, jak se vypravuje v trapných příbězích. Možná, že jen drápek strachu se měl možnost prosadit. Bylo jí málo let a mohla projít časem očisty. Bylo jí ho třeba. Za tuhle krutou chvíli si malířka zasloužila trest. Kdybych měl možnost, nebral bych ohled na její schopnosti a hlasoval bych pro něj. Takhle krutě naložit s člověkem. To všechno pod tlakem jejího talentu? Sotva. Pochybuji, že tvůrčí muka něco takového uvolňují, i když jsou v dějinách známi umělci se sklony ke zvrhlému jednání. My, neumělci, je pak ospravedlňujeme, omlouváme. To talent je žene do extrémů.

Nějak bude.

Já stojím vedle tebe a v duchu je počítám

Odporné sladidlo falešných představ a rozmazaných citů.

355

Potrestat sám sebe, k tomu musí být síla. Kdyby tu sílu vložila do svého díla, kam by se s ním musela dostat? Ta Sovová musela být statečný člověk. Neumím si ji představit, nemyslím jako fyzickou osobu, ale jako člověka vůbec. Němci by řekli an sich. Člověka o sobě, kdy se popře ona nabízející se jedinečnost, rysy tváře a všechny drby a pomluvy vyloučí

a zůstane člověk ozdobený jen svou podstatou.

Když dojdu až sem, pak musím ke své smůle říci, že bych pro její odsouzení ruku nezvedl. Alespoň ne pro trest absolutní, který se u nás stejně neuděluje, ale dal bych jí dost a pak možnost dál pracovat. Odčiň svoji vinu, Sovová!

Jsou to úvahy člověka, který odvádí pozornost od svého mikroskopického problému. Je sice mikroskopický, ale taky věčný. Trvalejší než Mona Líza. Fakt, nesmějte se mi, kdo mne posloucháte, protože si tohle říkám nahlas.

V parku v tuhle chvíli nikoho poblíž nevidím, jenom veverky a ty lidské řeči asi nerozumějí.

ZA CELÝ TÝDEN mne Libuše ani jednou v pokoji nenavštívila. Na moji výzvu odpovídala: co by si Anna pomyslela? V pondělí se dívky rozhodly odjet do Beskyd. Asi je vedla touha po kontrastu. Před tím, v neděli večer vybídla Jarmila všechny k procházce podél Zlaté

stoky, která z jedné strany obtékala město. Měla něco na srdci, s čím se chtěla svěřit. Šlo o malířku Sovovou. Doufal jsem, že nepřijde s tvrzením, že si má člověk vážit života druhých lidí.

Už předem jsem viděl, že je z toho Jarmila celá nesvá. Přece to nemusela podnikat. Stalo se, stalo, proč vyvolávat duchy zemřelých? Duch Hamletova otce bloudí na hradbách, nechme ho bloudit. Jenže ten duch ji asi strašil a ona se ho mohla zbavit tím, že na něj ukázala. Bylo to zvláštní symposium. My tři jsme seděli na lavičce ve stínu rozložitého stromu, před námi byly posečené louky, kolem občas někdo prošel, co si myslí nám bylo jedno. ženy se snažily udržet děti v klidu, Jarmila se opírala o protější strom, jako by jí jeho kmen dodával jistotu svou stálostí.

Byla nezvykle vážná. V ruce, která se jí viditelně třásla, měla dva snímky obrazu z ředitelovy pracovny. Byly to mizerné snímky pořízené polaroidem; prohlíželi jsme si je a čekali, co řekne.

„Nezlobte se, když nebudu mluvit souvisle. Je to něco jako řeč nad rakví přítelkyně. Začnu banálním tvrzením, že člověk neskončí tím, že umře. Někde jsem slyšela, že člověk žije i po smrti, pokud na něj myslí ti, kteří ho znali. Je to zvláštní způsob života, ale nemám pro to jiný

356

termín. Víme o tom, proto máme zájem, aby naši blízcí, které opustíme, na nás vzpomínali v dobrém. Takže víte, o čem chci mluvit. Činy, které si zaslouží odsouzení, mají být odsouzeny, ale spravedlivě, s pochopením. Měly by být zváženy klady i zápory. Nechci omlouvat krutosti, ale ráda bych, aby bylo objasněno, proč a za jakou cenu k nim došlo.“

Trochu dlouhý úvod.

„Myslím,“ pokračovala Jarmila, „že její život a způsob reagování na okolnosti jejího života je popsán v jejím díle. Z těch obrazů se dovíme mnohé, co nám třeba leží na mysli, pokud ovšem máme dobrou vůli. Prohlédněte si nedokonalé kopie, které máte v ruce.“

Viděli jsme pořád totéž. Rozbitou postavu muže, tušit bylo lze šklebící se ústa a mne zaujalo něco, co vypadalo jako ztopořené přirození.

„Výtvarné dílo reaguje na nějakou realitu. To je podstatné. Reaguje, ale není to přímé

zobrazení reality. Vidíte mužské tělo, které není zobrazeno přímo. Autorka je vnímá

specificky, má s ním zkušenost, především krutou zkušenost. Ta zůstává uvnitř jejího vědomí, ale dere se ven. Ona nemaluje pod vlivem smyslového vjemu, ale pod vlivem prožitku, který

zasáhl celou její bytost. Vyjadřuje tady svůj vnitřní svět. Své bolesti a dojmy.“

Jarmila teď vypadala jako nějaká profesorka, která se snaží poučit zabedněné studenty. To mne přimělo myslet na Bidla. Ti dva tady měli být, protože se jich toto odhalování Markéty Sovové taky týkalo.

„Máme v ruce kousek mrtvého papíru. Ani originál není ozvučený, ale citlivý člověk uslyší křik ubohého, který prožil něco, o čem ti, kteří si to třeba lhostejně prohlížejí, netuší. Krutou proměnu larvy v motýla. Já vím, že to nezní dobře, ale něco takového je možno z tohoto díla slyšet. Prolíná se tady básnické vidění s osobním prožitkem, který je neopakovatelný, je svého druhu. Zatraceně osobní. Myslím, že tyto dvě věci nelze od sebe oddělit. Obě, každá sama o sobě, nic neříkají. Na jedné straně shluk linií, čar a barev, na druhé straně něco, o čem jsme slyšeli, že se někomu stalo a to v nás nemusí zanechat výrazný

dojem. Vždyť každý máme nějakou zkušenost, která nás bolestně zasáhla.“

Zatím jsme ji pořád ještě poslouchali. Zejména Anna, která jí musela rozumět. Jednak byla sama výtvarnice, jednak dotyčnou dobře, nebo vůbec nějak znala. Ovšem až dosud mluvila Jarmila o obecném problému života Markéty Sovové.

„Tohle dílo je básnická metafora. Vyzývá nás: člověče, zastav se a pohlédni na sebe. Co jsi zač? Navíc co jsi zač v tomhle krutém světě? Přišel jsi do něj nahý a stejně ho opustíš. Co po tobě zbude? Otázka je, zda po tobě vůbec musí něco zbýt. Mělo by, protože ve Vesmíru není

nic takového, jako je jeho paralela. Vesmírná paralela. Musíš svést zápas sám se sebou To je podmínka, jinak se neočistíš od své pozemské malosti.“

357

To bylo skoro moc. Tlačila věc do polohy, kde jsem se necítil dobře.

„Její očišťování se od pozemské malosti stálo dva lidi život,“ řekl jsem.

„Ne dva, ale tři. Počítejme do toho i malířku.“

Pak nastala pauza, protože holky, které se mezitím vzdálily z mateřského dohledu, přinesly žábu a dožadovaly se vysvětlení, o jaký druh jde. Byly rasantně odmítnuty, vysvětleno jim, že nemají živé tvory brát do ruky, protože živí tvorové mají své životní problémy, do kterých zasahovat se nesluší. Holky měly otázky, ale byly drsně zahnány.

„Já se vám omlouvám,“ pokračovala Jarmila nevzrušena přechodnou žabí přítomností, „že

vás krmím banalitami, ale musím dodat, že malíř skutečnost tvořivě, aktivně proměňuje. To samozřejmě chce i od těch, kteří jeho dílo vnímají. Jinak nemá smysl se na ty obrazy dívat. Vidíte tvary a řeknete si, vypadá jako naše domovnice. A jste třeba pyšní na ten odhad. Ve škole nám vtloukali do hlavy nějaká schémata, normy co je a co není umění. No a my pak podle těch pouček přistupujeme k výtvarnému dílu. Nenecháváme mluvit svoji duši. Co vám dílo říká, osobně a bez přihrádek, kam ho už někdo před vámi zařadil. Přece nebudete biflovat pojmy. Tohle vyvolává ten a ten dojem. Tenhle dojem je na úrovni vzdělance, tenhle pod ní.“

Viděl jsem, že se Anna vrtí, čekal jsem důvěřivě, že něco řekne. Ale neřekla nic.

„Malíř vnucuje své záměry barevné hmotě, kterou uspořádává do tvarů. Pokud mu chcete porozumět, musíte naladit svou duši na jeho poezii. Je to jako číst báseň. Snažíte se pochopit básníka a v sobě objevit schopnost naladit svou duši na jeho poezii. Někomu stačí nechat na sebe působit melodiku veršů. Co však je za nimi? Myslím, že poezie nekončí melodií verše, ale je někde za ní. Kam viděl jenom autor a kam se musím, jako čtenář, dostat. Snažíme se pochopit básníka a objevit v sobě schopnost adekvátně reagovat.“

Myslím, že teď přišla na řadu Libuška, já jsem pomalu odpadával. Jenže ještě nebyl konec.

„Nemělo by nám jít o podřízení se autorovi, ale o nalezení shodné myšlenkové linie. Teprve tohle nás obohacuje, nejen ty zvuky, byť byly umně seřazeny a rytmicky skloubeny. Ten obraz má v sobě taky velmi účinný rytmus. Nejde jen o střídání barev, ale i o to, jak v sobě objevujeme střídání bolesti i slasti, nářku a smíchu, který je za tím vším skryt. Rozervaný člověk v sobě hledal smysl pro harmonii. Podařilo se jí to? Vidíte tady smyslnost?

Jistě, ale nějak skrývanou, jako by se za ni žena styděla.

Maska pokory, klidu a odevzdanosti se ztrácí a zůstává bolestná, zničená tvář vyjadřující

nekonečnou bolest a strach z ní.“

Nad námi plynula bílá oblaka. Odnikud nikam. Nekonečné plynutí života.

358

„Tím vším, co jste řekla, omlouváte její jednání?“ zeptala se Libuše, která za našich setkání

s Jarmilou vždycky jen mlčela.

„Vůbec ne. Jen se ji snažím pochopit. Porozumět pozadí, ze kterého její činy vzešly. V prvním případě asi hluboké ponížení a zesměšnění jejího osudu. Člověk, který s ní tak jednal, musel být surovec, který se těšil z její bolesti. V druhém případě šlo asi o hluboké

lidské zklamání. Láska nás přece určuje. Jako lidé jsme schopni trpět láskou. Zejména lidé

citliví, kteří se vymanili z otroctví rozmnožovacího mechanismu, kterému mylně říkají láska. Láska je přece něco, čeho je schopen pouze člověk. Vyloučení pudu, který je samozřejmě na prvním místě v našem světě. Ale láska je i projev úrovně naší lidskosti. A tady tu ztrátu malířka neunesla.“

Bylo to všechno? Bylo.

Anna se rozhlédla po okolí, zjistila, že se holčičkám nic neděje, usmála se na mne a na Libuši a řekla:

„Z toho obrazu sálá strach z vlastní nicotnosti. Markéta trpěla vnitřním neklidem, který je za okolností, o kterých víme, přirozený. Pocit trapnosti živený okolím, které je informováno o její proměně. Boj o důstojnost, ješitnost na jedné, komplex nicotnosti na druhé straně.“

Její slova přiměla Libuši, aby se taky ozvala:

„Kdybych byla hudebník, řekla bych, že tomuto obrazu stála modelem některá

z Bachových fug, kde zápasí světlo s tmou, kde oba protivníci trvale vítězí i prohrávají.“

„Takže jsme slyšeli ódu na vražedkyni.“

Můj příspěvek k hodnocení však nebyl přijat.

„Spíš ódu na nešťastného člověka, kterému se život vymkl z rukou.“