MIROSLAV JANDOVSKÝ

SÁM V SOBĚ BEZDOMOVCEM

2

DÍL PRVNÍ

(1)

Rána jako z děla. Vyskočil jsem od stolu a zmateně se rozhlížel. Ticho, nikde nic. Stávalo se mi to v noci, že mne vzbudil ječivý tón pevné linky, kterou sem nahoru nebylo normálně

slyšet. Nebo podobná rána, jako když něco padne z výšky na podlahu. Usnul jsem u stolu s rukama pod hlavou.

Čekal jsem, až se srdce uklidní. Usínat odpoledne u stolu se nehodí. Co je příčinou těch úleků?

Patrně jde o přebujelou sensitivitu. To je mé laické vysvětlení. V poslední době na mne útočí obrazy, kterým se normálně raději vyhnu, jenže to někdy nejde. Dětství. Je dávno pryč a najednou se něco mihne a je to tu. Třeba: Náš kostel. Kostel hrál svoji úlohu v životě

dítěte. Matka mne vodila za ruku, pořád cítím její stisk. Měla velké ruce a svírala mne snad proto, abych se nevysmekl, neuklouzl a neupadl? Ten stisk mi utkvěl v paměti. Co mne však teď napadlo, to už jde mimo mé dětské vzpomínky. Venkovský kostel je hora kamení

zorganizovaná do určitého tvaru. Proboha, vždyť byl jenom z cihel, určitě, kamení bylo jenom v základech. Ale líp to zní, proč by to však mělo nějak znít? Snad proto, že kdysi se tady soustřeďovaly lidské příběhy? Lidé sem se svými příběhy přicházeli a tady je šeptem

zveřejňovali. Jen se přiznávali ke své účasti na nich čekajíce na milosrdné slovo útěchy. Asi jsem měl na mysli, že se tady hromadily lidské osudy. Konečně jako všude, kde se lidé

scházejí. Zní to sice vznešeně, jenže jde-li o osud, je to záležitost definitivní, konečná, neměnná. Koncem završený běh událostí. Je to tak, dělejte, co chcete, osudem všechno končí, kdežto příběhem pokračuje. V příběhu mám možnost úniku. Ještě se mohu prokličkovat, jenže k čemu? Když jsem jenom člověk? K jakému konci, který je vždycky jeden, definitivní a konečný? Ale ne! Venku je shodou okolností krásně a já tady…, nesmysl. Něco někde je. Tuším, někde v záhybu mého vědomí je dědictví předků. Utajené, jako myška, po které ráno kolem šesté házím polínka dříví, která si večer pro tento akt probouzení chystám k posteli. Osudu stejně neujdeš, tak co. Čeká na tebe jako lapka za rohem a praští tě přes hlavu, většinou tehdy, když s ním nepočítáš. U nás na venkově. Udělal jsem chybu, že jsem odešel do Prahy, i když žiji vlastně na jejím vesnickém okraji. Doma zůstala matka se starším bratrem. Taky svobodným. Říkám

3

mu, proč tu pořád strašíš jako starý, olezlý mládenec? Copak nemáš odpovědnost ke svému rodu, k lidskému druhu? Naše rodové kořeny mají podle přirozenosti mít snahu bloumat někde v příštích stoletích a ne takhle naplano vegetovat tady na venku. Odpovídá mi stejně. Já na to omšelou banalitou: Ještě mám čas. Ještě jsem nenašel tu pravou, která by se mnou geneticky ladila. Odpovídá mi něco, co zní jako pitomec pošahaný. No tak pitomec pošahaný. Na fakultě bylo holek! No, pravda. Jenže, ale co.

Tak se konečně rozhodni, říkám si teď, když koukám z okna do večerního soumraku. Před domem venčí paní Strnisková psa a nepouští ho, chudáka, z vodítka. Nehodí se to, je to proti nějakým předpisům. Není nad předpisy, které jsou striktně dodržovány, i když tady v okolí není nikoho, koho by pes mohl ohrozit, nebo alespoň pohoršit. Mám pocit, ne jistotu, ale pocit, že z něj městu neplatí poplatky.

Lahodné snění bez okolní zátěže.

Tak se konečně rozhodni. Všichni kolem jsou rozhodnuti. Bodlák už dávno vytrousil všechna semena, lípy a buky kolem sebe stelou listí, jeho barevná nádhera je nevzrušuje. Protáhnou se v kříži a s uspokojením budou sledovat, jak jejich životní šťávy sestupují ke kořenům. Sestoupit ke kořenům. Mimoděk jsem na to přišel. Jsem něčeho podobného mocen? Sestoupit někam, kam není vidět, do iluzorní krajiny mýtů a bájí, kde člověk jenom tuší lidský chvat, plnou náruč a kdo ví co ještě? A, tady se omlouvám, starosti, pot na čele, člověk neví kam

dřív skočit, krutý boj s přírodou o přežití, a musí tu taky být třeba i malá

radost, o to však silnější, když na ni dojde.

Tak sedím u okna a v duchu bloumám po okolí. Něco jako vzpomínky, nebo to jsou nechtěné úlomky myšlenek, skáčou jako luční kobylky. Ty si nemohu odepřít. V podobné

situaci se mi trvale vybavují. Luční kobylky mi symbolizují křehkou vidinu letního dne, ze kterého se rodí hlomozné bouřky. Pak mne ještě napadla moudrost, která vyslovena zní tak blbě, že to až bolí. Ale nemám co schovávat: Všechno, co bylo, není, všechno co bude, jednou nebude.

A to mi, prosím, je teprve třicet let. Už mi bylo, ale pořád mám ke třicítce blíž než ke čtyřicítce. Pokud člověk věří, že tam někde za horizontem je něco, co stojí za to, aby bylo objeveno, tak to s ním ještě jde.

Stůl mám u okna, a proto vidím jak se slunce chystá zapadnout. Ulice tady končí a silnice, plná děr a prachu, někam zahýbá, aby plnila svou určenou službu někam vést. Když

vyjdu před dům, mám za zády hlavní město a před sebou asi po pěti stech metrech konečnou stanici autobusu. V dálce, která není velká, vesnici. Odtud chodí lidé na autobus, protože práci mají ve městě a pak mi zablácenýma botama šlapou na špičky. Kdybych se vydal na druhou stranu, šel bych kolem domku pana Matějky, pak

4

Kolínského, manželů Drápkových, pak je tam nějaký Strouha, Mikeš, slečna Jankovcová, ta bydlí s kolegyní, které zlí jazykové říkají vona von, Marková, stará Zlámalová, Miškovec, možná, že se píše s tvrdým y, ale nejsem si jistý, tolikrát jsem kolem zase nešel. Napravo od stolu je moje postel. Je zřejmě z měkkého dřeva a na ní je peřina teď

přikrytá pruhovanou dekou. Na levé straně v koutě je skříň na šaty, ve které je víc knížek než textilu, a na druhé straně kamna. Kuchyňská kamna, vlastně sporák na uhlí a dříví. Na jeho plotně si připravuji něco k jídlu. To jenom tehdy, když na to mám náladu a čas. Tak někdy v neděli. Jsou to stará, poctivá kuchyňská kamna, tady snad kdysi měla paní domácí

kuchyň. No a u postele je hromádka polínek. Když se mne domácí ptala, proč tam ráno dělám kravál a já se jí svěřil, že tak rozmlouvám s myškou, nabídla mi jed na myši. Otrávené zrní. Stačí nasypat do díry a bude pokoj. Odmítl jsem. Přece toho ubohého tvora, kterému do díry dávám zbytky chleba, nepřipravím o život tak bídným způsobem. Dávám myšce najevo svoji lidskou převahu těmi poleny, kterými se nikdy netrefím. Ona se schová

a pak jenom vystrkuje fousky. Její prudký pohyb mne odrazuje od bližšího osobního kontaktu.

Paní Strnisková je vdova, nevím, jestli má nějaké příbuzné, o své rodině nikdy nemluví, a pokud za ní někdo chodí, nebyl jsem u toho. Peče však vynikající bábovky a občas mi kus nabídne. No, proč bych si nevzal, mohla by být mou matkou.

Ještě pro přesnost, můj pokoj je v patře, vedle je ještě jedna místnost, co tam má paní

domácí, netuším, ona bydlí v přízemí. Takže má přehled o mých příchodech a odchodech a taky se k nim vyjadřuje. Patrně proto, že si určila celkem zanedbatelný peníz nájemného a tím si vymezila nezvyklá práva dohledu nad mojí morálkou. Pozdní příchody se podle ní

dotýkají morálky. Stálo by za to o tom uvažovat, ale nemá to cenu. Tak jí alespoň předem hlásím, když někam jdu, že se zdržím a tak. Vím, že čeká na můj příchod a stojí u okna, vyhlíží do ulice a leží na ní tíseň. Kde k téhle úchylce, babka, přišla?

Podzim se dal slyšet. Když začne pršet, je cesta do práce zážitek. Autobus, tramvaj, metro,

zase autobus. Půl Prahy objedu dvakrát denně. Vítr na tom našem vystrkově má

rozběh a ochotně nese vodu a deštník je k ničemu. To jsem do půlky těla mokrý jako myš. V tramvaji pak ode mne ženy a dívky odstupují. Boženka, která nám dělá něco jako děvče pro všechno, tedy sekretářku, si mne kriticky prohlíží.

“Dejte si to k ústřednímu topení, v deset hodin přijde doktor Leraus, ať nevypadáte jako vodník.”

Dobrá rada. Jenže jak mám dát kalhoty k ústřednímu topení. To si k němu musím sednout a kalhoty pak přijmou nebývalý tvar. Budu vypadat, jako bych se v nich vyspal. Obvyklé, vesměs přechodné potíže. Božence je už dost přes dvacet, má nějakou školu a

5

chodí do kurzů angličtiny. To je hit. Kdo chce vyniknout, musí umět anglicky. Zapnul jsem mašiny, aby se nažhavily a byly použitelné a vzal si noviny.

“Chcete kafe?” ozvala se Boženka. Odpověděl jsem, že nechci. Skutečně nechci. Ty ranní bohoslužby mi lezou krkem. V tomhle státě neudělá nikdo krok, aniž by před tím nevypil něco jedu. Nevím, jestli to tak bylo vždycky, ale, no co? Vzájemná výpomoc. Podporujeme se navzájem. Výroba, obchod, distribuce. Ranní káva. Pak mezi dnem nekontrolovaný počet šálků. Bušení srdce. Na to taky něco je, co se prodává a hojně

inzeruje. Nemám pravdu? Jsme lidé, kteří žijí ve společnosti vzájemně se podporujících jedinců. Jenže, kdo podporuje mne? Nikdo.

“Je třeba koupit barvu do tiskárny, brzy dojde,” řeknu. Tiskárna Canon BJC-240 zatím slouží. V mém případě stačí amatérskému uplatnění. Boženka si to zapíše a nic neříká. Není

co.

V devět hodin přišel Bejda. Protože šéf chodí kolem desáté, může chodit kolem deváté.

“Co jste včera stačili natočit?” ptám se, protože oni si jezdí po kraji a já to pak dávám provizorně, samozřejmě, dohromady.

“Je toho fůra, kamaráde. Ale to není všechno, Beďár nám ztratil kameru.” Všeobecný údiv. Beďár byl externí režisér Bedrna. Měl firemní kameru, bratru za sto tisíc korun a teď slyšíme, že ji ztratil.

“Jak ji mohl ztratit?” diví se Boženka.

“Záhada.” Bejda míchá lžičkou, protože Boženka se na jeho ranní chutě neptá, má

zkušenost. “Jel metrem, kameru v kufru na sedadle vedle sebe. Vystupuje a zd á se mu kufr nějak lehký. A kamera fuč.”

Údiv graduje.

“Tak to musel ukrást nějakej mág, nejspíš Kuprfíld,” říkám. “Nebo Beďár kecá.”

“Nejspíš kecá. Jenže dopálil šéfa, až slzel. Řek mu totiž, že jak se kamarádí s cikánama, že určitě nějakého podplatil, aby mu tu kameru šlohnul.”

Teď už náš údiv neměl hranice.

“Pokud byl při smyslech, nemohl tohle říct. To mu šéf ani neublížil?”

“Zatím ne. Jak to z něj ale bude tahat, ví Bůh.”

“Jsou tady přece soudy,” říká Boženka zkušeně.

“Co si na Beďárovi vezme? Musel by pro nás dělat zadarmo hezky dlouho, když by si to chtěl odpracovat. A pak má taky nějaké děti.”

“Děti sem, děti tam. Kouká dneska někdo na děti, když honí zločince? Věřil, že je kamera pojištěná a že nám nevznikne škoda.”

“Myslíš, že ji prodal?”

6

“Nemyslím, jenom uvažuju. Jak mne znáš, tak myšlení není můj koníček.” Jakub přišel jako vždy až v deset hodin a jako vždy chtěl všechno naráz stihnout. Uchýlil jsem se proto do svého kumbálu přečkat první chvíli intenzivního náporu. Slyšel jsem hlasitě pronášená souvětí a čekal, kdy budu pozván do víru děje. Jenže to vyřídili nějak mezi sebou. Boženka jim navařila kávu a hlasy utichly. Jakub byl pořád v jednom kole, proto jsem se nedivil, že byl pryč, když jsem se odhodlal vylézt. Tak zaměstnaného člověka aby jeden pohledal. Ono také uživit šest dětí nebylo nic snadného. Měl je se čtyřmi ženami, první tři s prvními třemi, se kterými byl řádně ženatý a stejně řádně rozvedený, poslední tři pak se čtvrtou, se kterou pro změnu ženatý nebyl. Tvrdil, že to už nestojí za to. Jedna z jeho bývalých manželek byla právnička, proto mu Bejda radil, aby se na ni obrátil o radu. Myslel tím stran ztracené kamery. Dostalo se mu prý pohrdavé odpovědi, že to si raději vypíchne oko, než aby madam zatížil takovým požadavkem. Z toho je vidět, jak na něm ženy lpěly. Takový postoj může vykazovat jenom osoba závislá, která přijde násilím o svoji závislost.

Pár dní před tím mi Jakub navrhl, abych se v neděli zajel na něj podívat.

“Co v té Praze, prosím tě, v neděli děláš? Chodíš do kostela a co potom? U nás je čerstvý vzduch, můžeš sekat trávu, hrát si s dětmi, veselit se venkovským životem.”

“Jak se tam, prosím tě, dostanu?”

“Ty fakt nemáš auto?” údiv, zřejmě nefalšovaný. Nemám auto. V tomhle světě a nemám auto. To je jako kdybych neměl počítač. Ten ostatně taky nemám. Své osobní postřehy chodím psát o nedělích do kanceláře. Když vím, že tam nikdo nebude. Tak z návštěvy sešlo. Kolik těm nejmenším harantům může být? Dvě děti měl na vysoké škole. Ty poslední asi začínaly školní docházku.

“Co bude s tím Beďárem?” zeptal jsem se Boženky.

“Nechá to zatím uležet. Váhavej střelec. Počká, s čím Beďár přijde.” Nic nového. Okradou tě a nic se neděje. V tomhle našem světě, kde je všechno možné, se těžko dovoláš práva. Ale to jsou neurotické úvahy, generalizace novinových postřehů. Novináři šíří zmatky. Možná, že je to jinak. Možná,. že soudy, zavaleny novými a novými případy, jenom vyvolávají dojem, že lump se má dobře a postižený má oči pro pláč. Tak proč si stěžuje.

V jedenáct přišel doktor Leraus. O co mu šlo, mne nezajímalo. Jednal s ním Bejda, seděli u Boženky, ačkoliv všude kolem bylo plno místa. Boženka, záda shrbená, něco psala, patrně opisovala natáčecí plán.

“Jo!” křikl za mnou Bejda, když jsem zavíral dveře. “Musíš sehnat na pátek dva bezdomovce. Pokud možno hodně odrbaný. Buď zajdi na Hlavní nádraží, nebo do nějaký

7

charity. Někam, kde se zdržují.”

“Co budou dělat a kolik jim budeme platit?” Případná a nezbytná otázka. Sežeň dva bezdomovce. Snadno se řekne. Jak s nimi udržet spojení? To si je mám vzít k sobě domů?

“Nějak si poraď.”

“Filmaři platí statistům prachy, na které mi nemáme,” snažím se dokázat, že jsem v obraze.

“Buď tak laskav a nezdržuj se.”

Uvažuji, odkdy je slovo bezdomovec aktivní v naší slovní zásobě. Asi od doby, kdy se mluví o politickém spektru a kdy politici přestali brát situaci na vědomí, a začali ji vnímat. Ve slovníku spisovné češtiny není a šestidílný slovník českého jazyka nemám. Každá doba má své a proto i terminologii.

O jednom bezdomovci bych věděl. Spal na zastávce autobusu poblíž zatáčky, kde za války popravili Heydricha. Každé ráno, když jsem jel do práce, se tam protahoval. Byl značně zarostlý, černý plnovous a černá tvář, patrně se neměl kde umýt, měl tam taky ranec se svým majetkem a psa. Jezevčíka na vodítku. Taky bezdomovce. Jméno zastávky jsem nevzal nikdy na vědomí, ale bylo to na cestě, tak bych ho našel. Stejně se s ním nebylo možné domluvit jinak, než osobně. Jestli ovšem během dne někde nebloumá. Musí si shánět jídlo a dbát o minimum lidských potřeb.

Když mne Bejda vyzval, abych hned vyrazil, no, nedá se nic dělat, vyrazím. Sedl jsem na autobus, přesedl na metro a po dvou zastávkách opět na autobus. Měl jsem štěstí. Vystoupil jsem na zastávce a viděl jsem jeho ranec opřený z druhé strany čekárny. Majitel se procházel v okolí, na dohled od své ložnice.

Sedl jsem si na dočasně uvolněnou lavičku a čekal. Pár autobusů přijelo a zase odjelo, lidé vystoupili a rozešli se po okolí.

“Co ty tady. Nikam nejedeš?” Byl zvědavý.

“Nejedu. Vlastně jedu, ale to má čas.”

“Cigaretu máš?”

“Bohužel, nekouřím.”

“To jsou takový lidi?” divil se.

“Matka mi to vytloukla z hlavy když na to byl ještě čas.” To mi bylo patnáct a matička mi pouze domlouvala a já si dal říct. Kdepak vytloukla. To jsem chtěl jenom udělat na toho člověka dojem. Byl to chlap středního věku, těžko říct, jakou měl kdysi profesi. V takovém stavu mohl být klidně univerzitním profesorem jako pomocným dělníkem.

“Nemáš strach, že ode mne něco chytneš?” Řekl to, jako by chytat od něj něco byl denní

program sociálních pracovnic nějakého výboru.

8

“Co bych tak asi mohl chytit? Ale mohl bych vám něco nabídnout.” Vidím, že uvažuje, co bych tak asi mohl nabízet.

“Momentálně nic nepotřebuju. Až bude mrznout, tak se přihlas.”

“K něčemu bych vás potřeboval. Fakt. Nedělám si legraci. ” Teď jsem si ho konečně prohlédl. Měl kulatou tvář hnědé barvy, patrně se příliš nemyl, co koukalo z houštiny vousů, bylo černě tečkované. Na hlavě měl šedozelený klobouček. Hledal jsem sojčí pírko, nebylo tam. Vše ostatní bylo na úrovni, kterou bylo možno předpokládat.

“Mám úkol najít někoho vám podobného na nějakou zajímavější práci. Prostě budete někde postávat a budou vás filmovat. Samozřejmě dostanete zaplaceno.” Podíval se na mne pohrdavě.

“Tos střelil kozla, mladej. To aby mne někdo, kdo mne znal, poznal, že jo.” Smůla byla, že jsem nevěděl, o co Bejdovi šlo. Najímal jsem pracovní sílu a neměl jsem potuchy na co.

“Nemáte tu v okolí nějakého kamaráda, který by byl ochoten někde postát a dostat za to pár pětek?”

Podrbal se pod kloboukem a obrátil ke mně hnědé oči. Někdo by v nich něco vyčetl, já

jsem viděl jenom oči. Více méně smutné oči.

“Nabízel jsi to mně, nebo ne?”

“Nabízel, ale potřebuji ještě jednoho. Máte v okolí někoho takového?”

“Jenže nemá bílou košili.”

“Nejlepší by bylo, kdyby neměl žádnou košili.”

Viděl jsem, že váhá. Proto jsem vytáhl z kapsy telefon a vyťukal Bejdovo číslo. Když se ozval, hlásil jsem, že bych někoho měl, ale je třeba znát podrobnosti.

“To jim nestačí, že o ně máme zájem?” zavrčel, zřejmě byl pracovně vytížený.

“Budeš si pro ně muset zítra přijet. V kolik hodin?” Řekl že v deset. “Bydlí u stanice autobusu…” podíval jsem se na štítek na nástupišti a řekl jméno stanice. “Budou tady dva pánové v plné parádě.” Podíval jsem se na souseda a strčil aparát do kapsy.

“Zapomněl ses zeptat, kolik budete platit.”

Přiznal jsem, že to byla chyba.

“Tak jsme vcelku domluveni. Buď přijede kolega sám, nebo přijedu s ním. Hlavně, aby tady byl ten váš kolega. A aby vypadal dost zdrchaně.”

“To je podmínka?”

“Není, ale zkušenost praví, že to tak obvykle je. Jít proti zkušenosti se neradí.” Pak jsem je pozoroval, když došlo na věc. Opírali se o zábradlí na Míráku a koukali na

9

svět. Jen tak stáli a mařili čas. To bylo všechno, co od nich Jakub chtěl.Třikrát kolem nich projel a Poráček je z vozu zabíral. Seděl tam u zadního okna a mířil na ně. Nevím, jestli to věděli, spíš ne, protože mu nevěnovali pozornost. Pokuřovali a plivali do jízdní dráhy.

“To stačí,” řekl Jakub. “Jedeme domů.”

“A co ti dva?” ptám se.

“Co bys chtěl? Ti půjdou domů.”

“Domů?”

Zastavil na červenou.

“To jim ani nezaplatíš?”

“Domluvili jsme něco?”

“Přiraz tady k chodníku, já vystoupím. Nebo tam budou stát do večera.” Přirazte k chodníku za takového provozu. Vystoupil jsem a ž u příštího semaforu. Vrátit se zpátky chvíli trvalo, ale ti dva tam pořád důvěřivě stáli.

“Tak jaký jsme byli? To je už konec?” divil se vousáč. Jeho kolega měl hubenou, vpadlou tvář, nezdravě bledé líce.

“Musí vám za tu práci stačit po stovce. Já bych tady stál i za míň,” povídám a dávám jim ze svého peníze. “Podělte se o to, támhle je bufet, dejte si svačinu.” Museli si rozměnit dvoustovku, neměl jsem dvě stokoruny.

“Slyšel jsem, že jsou filmaři štědřejší,” řekl hubeňour.

“Filmaři možná. Jenže my nejsme filmaři. Tak se mějte. Někdy se zastavím, až pojedu kolem a budu mít čas.”

“Těšilo mne, blahorodí,” smál se ten starší a tlustější.. Sedl jsem na metro, musel jsem u Muzea přestoupit, přijel jsem do práce s jistým zpožděním.

“Prý jsi dělal filantropa?” smál se Bejda. Boženka si mne nevšímavě prohlédla, jak vypadají filantropové patrně věděla.. Jakub byl ovšem pryč. Někam jel s Poráčkem. Uvažuji. Ti

lidé pracují, aby se uživili. Naprosto samozřejmě. Pracovat znamená mít na nájem, mít na telefon, taky na jídlo a vůbec na všechno, co potřebují. Tady jsem se zarazil. Nikdy mi nepřišlo o tom uvažovat. Někde mařím čas a dostávám za to něco platu. Za mých dětských let platilo, že kdo nepracuje, nemá dostat jíst. Kdo nepracuje, ať nejí. Kdyby mne napadlo o tom přemýšlet, napadlo by mne jenom, že šlo o trapnou ideologickou floskuli. Jenže to tak docela neplatí. Co ti dva bezdomovci. Ti nepracují, a jak se zdá, hladem zatím neumřeli. Bude za tím ještě něco navíc. Ještě nějaký průhled do lidských životů. Ty živí

lidský soucit.

Telefon. Zvedla ho Boženka, já jsem toho využil a šel jsem k sobě.

10

Jestliže mne práce neživí, samozřejmě záleží na kvalitě toho živení, ale princip, jak se mi to jeví, v našich sociálních poměrech je s to udržet mne při životě. Pak je tu něco navíc. Pozice. Zaujetí pozice mezi lidmi. Jako bezdomovec jsem až na dně. Tam se mi buď líbí, nebo nelíbí, proto se deru nahoru a proto se snažím. Banální potřeby jako pracovní motiv. Společenské potřeby jako další. Jsem pan někdo, na kom lidem kolem záleží. Něčemu takovému se říká nebo říkalo sociální stratifikace.

Právě potřeby jsou bič na člověka. Ty ho honí z místa na místo. Když si všichni řekneme, že nebudeme jejich otroky, společnost se rozpadne. Všichni budeme svobodní a nic nebude fungovat. Zavládne chaos. Destrukce. Naštěstí je tu dost takových, kteří budou člověka volat k pořádku. Bušit na jeho odpovědnost. Mysli na potomky, naštěstí žádné

nemám, ale to nevadí. Cizí potomci jsou v tomhle slova smyslu mými potomky.

“Proč nezvedáš ten zatracenej telefon?” To byla Boženka ve dveřích. Zvedl jsem ho, hovor nebyl pro mne.

Zvláštní je, že člověk na této úrovni nemusí mít jméno. Myslel jsem na vousáče. Nějak ho však musím pojmenovat. Co takhle jenom Člověk? Kdy člověk ztrácí jméno? Když ho zapře nebo když lidem nestojí za to si je pamatovat? Zapře je, když se za ně stydí. Udělal něco, co ho vyřazuje z houfu. Nebo mu jméno připomíná časy, kdy byl na úrovni všech ostatních. Proto ho popírá, protože o tu úroveň přišel.

Nešťastná shoda okolností. Tlak ekonomických zákonů. Nemilosrdná ruka trhu, které se nedokonalá kvalita lidských schopností nestačila bránit. A tak se člověk stydí, že nestačil. Místo aby čestně přiznal, že tlak byl nad jeho síly, stydí se za svou nedokonalost. A lidé kolem přikyvují. Nestačil. Je třeba ho litovat jako slabocha. Ještě jsme si nezvykli. Ještě v tom neumíme chodit. To je dramatická situace.V

takových poměrech psali svá dramata antičtí autoři. Bohové k nim promlouvali za vytí

existenčních vichrů.

(2)

Cítím se být vězněm v sobě samém. Nemohu se sám sebe zbavit. Je to patrně něco, co pronásleduje změkčilé intelektuály na konci století, kdy se problémy nahromadí a nikdo je uspokojivě neřeší. Tím si však trapně pomáhám, protože v mém případě nejde o konec století, ale o povahu, která se jeví být, no, přece se musím trochu šetřit. Kdybych si příliš

spílal, vypadalo by to neupřímně. Prostě nemám náladu a stavím se do polohy ukřivděného.

11

Křivdí mi někdo? Realita je tvrdá. Obtížně zmáhám svou práci, pro kterou asi nemám dostatek způsobilosti. Zatím to na mně nikdo nepoznal, vedeme řeči a za nimi se vždycky něco skryje. Do člověka nevidíš, ani do sebe. To mi vyhovuje a druhým tu masku taky přeji.

Venku se to schyluje k bouřce. Z okna vidím paní domácí a jejího psa, jak ji táhne domů. Zahřmělo a on se sklopenýma ušima a svěšeným ocasem hledá ochranu pod střechou.

Zavřu oči a vybavuji si, jak podobnou situaci vnímal někdo, kdo byl a není. Nesmysl, co? Asi ano, ale měl ten někdo podobné pocity? Neshodujeme se náhodou právě teď spolu?

Tím, že jsme lidé. Bývalí, jsoucí a budoucí. Pořád jedno a totéž. K čemu je dobré uvažovat právě takhle? Patrně k ničemu, nebo k tomu, že si jeden uvědomí svou lidskou patřičnost. Majitelé novin na to už přišli, že člověk tíhne k uzavřeným lidským osudům a tak je v každém sobotním čísle něco z historie. Archeologie, zejména amatérská, je v kursu. Ještě tak vědět, co tím myslím, když jsem takhle uvažoval. Něco jsem tím snad myslel. Nebo mne myšlenka předběhla a nezanechala ve vědomí stopu? Je to možné? Není. Takže ti ujel bezobsažný zvuk, jakýsi intelektuální pšouk.

A je po bouřce. Vůbec nezačala. Někam zahnula za roh, z okna není vidět, kudy se ubírala. Jaké bylo v Athénách počasí toho dne, kdy Sokrates čekal na soud? Byl ve vězení, nebo čekal doma? Přece by neutekl, přece by se nevyhnul soudu. Nevěděl, že jde na smrt. Mohl doufat, že ho těch pět set jedna soudců neodsoudí. Nebo to věděl, stejně jako já, že smrti neujde, a přece se jí nevyhýbal.

Ptám se: “Nebyla to zbytečná smrt?”

SOKRATES: “Myslím, že žádná smrt není zbytečná. Každá je výsledkem mnoha neznámých, jejichž podstatu a smysl odhadnou pouze bohové. V mém případě je dokonce zdrojem nepřiměřených výhod, o kterých se ani nechci zmiňovat, abych nebyl podezírán z chvástavé ubohosti.”

JÁ: “Myslím, že bude dobře ujasnit smysl té poznámky.” SOKRATES: “Jak dlouho bych žil. Je mi šedesát dva let. Pár let, pár měsíců, pár týdnů. Takhle budu žít na věky. Ale to není má touha. Pokud budu žít, bude žít i můj princip života. Můj přístup ke světu a životu. Pro něj ochotně zemřu právě v této své tělesné

podobě. Moji kati mi neobyčejně poslouží, když rozhodnou o mé smrti. ” JÁ: “Nemluv o obci jako o katech. To není přiměřené jejímu místu mezi lidmi, ani tvé

zkušenosti, o které jsi často mluvil. Spíš bych rád slyšel, co myslíš, že se z tvého učení

zachová potomkům? Co je lidská paměť v souvislostech přírody? Nebo si myslíš, že myšlenka odolá požárům, zemětřesením, která jsou tady častá, pomíjivosti tvých žáků, kteří

12

jsou právě tak jako ty smrtelní?”

SOKRATES: “Věřím, že bohové budou při mně stát a mnohé že v paměti zůstane. Stavím na lidské paměti. Spoléhám na výřečnost svých žáků a na jejich věhlas, který je větší mého. Takže něco ze mne bude bloudit i příštími věky a mně bude učiněno zadost.” JÁ: “Proto si lokneš

bolehlavu. To vzruší člověka nezúčastněného a utkví v jeho paměti. Stařec, myslitel, zemřel i když nemusel, stačilo říci pár slov, dobrovolně zvedl pohárek. Stál za svou pravdou. Jak to zní vznešeně: zvedl číši s jedem. Kdyby v ní nebyl jed, jak bych ji nazval? Jak jste říkali nádobkám, ze kterých se běžně pilo? Později, to už bylo v jiném čase, někdo podobný se obrátil a zvolal: A přece se točí! Vzpomeň, pořád se připomíná jeden Parmenidův žák. Zeno z Eleje z jižní Itálie. žil nedlouho před tebou, proto ho budeš znát. Byl nařčen z účasti na spiknutí proti nějakému tyranovi. Protože na něm chtěli jmenovat účastníky spiknutí, raději si ukousl jazyk. V čase všeobecné negramotnosti to byl jediný způsob jak se vyhnout výpovědi. Jak s ním naložili? Roztlouct v hmoždíři nebyl nezvyklý způsob popravy.”

SOKRATES: “Zeno z Eleje, žák Parmenidův, neskončil v hmoždíři, touhle bolestivou smrtí skončil Anaxarchos z Abdery, krajan a přítel Demokritův. Za to vděčil kyperskému tyranovi Nikokreontovi. Už ani nevím proč. Člověk umírá na mnohý způsob. Lhostejné

zmizení je způsob nejběžnější a také nejméně milosrdný. žiješ, žiješ, a naráz nejsi. Toho se bojím.”

“JÁ: “Takže tvoje vzpoura je dána touhou po nesmrtelnosti?” SOKRATES : “Mýlíš se. Nejde o nesmrtelnost. Jde o zásady, kterými jsem se řídil a od kterých nemohu uhnout. Prý jsem kazil mládež, protože jsem jí vštěpoval své pravdy. Co by sis myslel o svém učiteli, který celý život něco říkal a pak to ze strachu před smrtí, které

se nikdo nevyhne, odvolal? To by bylo plytké, malověrné učení, kterému jsi s důvěrou naslouchal. Nestálo by za to si něco z něj pamatovat. Ovšem každá doba zná takové situace, kdy jsou popírány staré pravdy a s nimi i jejich šiřitelé. Tomu se musím vyhnout. žádná

nesmrtelnost. Ale celý lidský život.”

JÁ: “Nemohu dobře vědět, o co šlo. Vypravovaný příběh je jen vypravovaný příběh. Nemůže se krýt s původním dějem. Něco slyším a říkám si, jak bych to asi já prožíval. Jenže já a ty, to je rozdíl. Znám jenom obrysy příběhu.”

SOKRATES: “Obrysy ti nejsou k ničemu. Neporozumíš, když se do těch obrysů sám neponoříš. Když jim nedáš svůj prožitek vlastního osudu.” JÁ: “Tyto úvahy nikam nevedou. My se vidíme v řecko-římské civilizaci. Na svém evropském písečku, vymezeném hranicemi římské říše, ale spíš řeckými a římskými klasiky, je nám dobře. Tady se všechno odehrálo, moudří řecko-římští bohové nad námi

13

drží ruku. Jenže směrem na východ se to nějak rozplizlo. Proč se Alexandr táhl do takové

dálky? A objevují se tu nové otázky.”

SOKRATES: “Za nové otázky jsem byl vždycky vděčný.” JÁ: “Před řecko-římskou civilizací jsme vždycky stáli v pokorném předklonu. žijeme však v prostoru, kde byli našimi předky a předchůdci Keltové. Jaká byla jejich civilizace?

Vycházíme z psaných dokladů. Kdo po sobě nezanechal básnické zpěvy, stojí mimo naši pozornost. Jenže oni měli megalitické kalendáře, vyspělou námořní navigaci, stavěli perfektní námořní lodě. Stonehenge postavili jejich předchůdci a stojí tam alespoň pět tisíc let. Hmotná kultura konkuruje duchovní kultuře? Není možné, aby tyto národy s tak vyspělou technikou stály níž než národy východní a jižní Evropy. Neříkám to proto, že právě my se chlubivě cítíme být jejich následníky, když ne přímo potomky. Proč takové

národy po sobě nenechaly masivní zpěvy jak hrdinské, tak milostné?

Neodcházej, to je otázka na tělo, dělá mi starost. Sám si neodpovím a hledat někde ve

slovnících se mi nechce. Taky je nemám právě po ruce.”

Tak to chodí. Otázka přiskočí a nezodpovězena se vytratí. Člověk tu zůstane s vyprahlým vědomím. Zdola volá paní Strnisková, něco chce, nemohu se zapřít tak, že budu tiše. Viděla mne přijít. Musím za ní. Milý Sokrate, tak zase někdy jindy. Tys to taky jako člověk neměl lehké. Prý tě Xantipa mlátila hlava nehlava. Ty lidské parametry ubírají na tvé vznešenosti a dávají ti punc lidskosti.

“Už jdu!”

Stejně jako Sokrates mne pronásledoval i Sula. Občas vykoukne z mého vědomí a obtěžuje. Ještě jsem se neustálil, zda to byl otrok nebo svobodný římský občan. Vedu s ním vítězné debaty, ale dávám přednost Sokratovi.

“Já jsem jenom zkoušela, jestli jste už doma. Včera jste přišel pozdě a jistě jste si nestačil něco udělat k jídlu. Mohl byste mi zajít do konzumu, než zavřou?” Svého bezdomovce jsem vídal z okna autobusu. Někdy jen tak seděl a díval se na špičky svých bagančat. Zřejmě celý rok nosil zimní boty. To Sokrates chodil bos. Prý i v zimě. Jenže jaká je v Athénách zima? Jen abys nemyslel. Minulý rok tam mrzlo jen praštělo. Někdy se procházel se svým psem kolem svého přechodného bydliště. Bezdomovec, samozřejmě.

Něco mne na tom člověku štvalo. Něco mne nutilo na něj myslet. Patrně mne rozčiloval nepokoj, který ve mně vzbuzoval. Proč se člověk tak snadno vzdá? Tady se určitě mýlíš. Jednak nevíš, jestli se vzdal snadno, nebo jestli se skutečně vzdal, čeho se vzdal? Rodiny, příbytku? Možná, že se postavil svému osudu a vyřešil to takhle. Sedí tu všem na očích a myslí si, vylezte mi na hřbet. Vy, všichni se svou civilizací, se svými luxusními příbytky,

14

inzerovanými v luxusních časopisech s barevnými obálkami.

Je správné tvrdit, že mi má někdo vylézt anebo vlézt na záda?

Takových podobných jsou tisíce. Neobstáli v soutěži. Ruka trhu je vzala pod krkem. Ti teď vystavují svou ubohost na odiv. Podívejte se, takhle taky můžete skončit. Nechci se dívat.

Proto jsem se po něm přestal ohlížet. Když jsem se konečně odhodlal, tak tam nebyl. Ani jeho pes.

Dostavily se potíže. Televize nevzala Jakubovi dva snímky, se kterými počítal. Neměl na ně smlouvu, jenom předběžný souhlas.

“Copak dá dneska někdo na předběžný souhlas? žijeme snad v idylických časech rodné

strany, která všechno přikryla svým podolkem? Alespoň těch pitomejch sto tisíc od Beďára kdyby bylo.” Bejda se rozhořčoval a Jakub to slyšel, protože dveře Boženčina kamrlíku nebyly zavřené a Bejda křičel jako vždycky. Když mluví normálně, křičí, když je rozčílený, tak řve.

“Neboj se, výplatu dostaneš,” ozvalo se za dveřmi.

Protáhli jsme tváře. Něco jako solidarita snad u nás ještě fungovalo. Šéf se dostal do potíží, ale musí mít rezervy. Nesvěřuje se, musíme proto důvěřovat. Trapné je, když na nás začnou útočit pochybnosti.

“Hledáš si něco jinde?” zašeptal jsem k Bejdovi.

Co by si kde měl hledat? Měl přece dva úvazky. Jeden u Jakuba a druhý v nějaké firmě, kde pracoval jako odborník na audiovizuální reklamu. Chodil tam, když u nás odpoledne skončil. Jinak to přece nešlo.

“Nevíte o nějakém ženichovi, který by mne uživil?” zeptala se Boženka se smíchem.

“Jsou tvé nároky ještě nějak jinak vymezeny?” ptám se, protože to chápu jako žert.

“Myslím na věk, postavení mezi lidmi, stav bankovního konta, rozloha pozemku kolem domu a podobně?”

“Vidím, že náš mladík se staví do fronty. Jenže ten je jen na ideje, Boženko. S tím by ses poklidného stáří nedočkala.”

Druhý den v deset hodin jsme se všichni sešli a dělali to, co obvykle: dávali hlavy dohromady.

“Myslet na příští měsíce nám, jak koukám, nedělá potíže.” To říkal Jakub a myslel to asi jako legraci. “Až dorazíme ty postsynchrony, nebudeme mít co dělat. Vymyslet nějaké

téma, které by táhlo a kterému by se nikdo nevyhýbal. Něco, co nikdo nedělá.”

“Takové téma sotva najdeš,” sýčkoval Bejda.

“Společenské kontrasty. Na jedné straně milionář, na druhé člověk na pokraji

15

společnosti.” Fakt, že jsem myslel na svého Bezdomovce.

“Milionářům nepřeje lidská závist, zejména tehdy, když je nasnadě, jak ke svým milionům přišli, no a na ty druhé se taky dívá s jistou nechutí, protože v nich vidí svoji možnou

budoucnost.”

“Počkej, Bejdo, ne tak kategoricky. Když to uděláme jako reportáž, tak je toho už moc. Kdekdo si usnadňuje život se skrytou kamerou a nářky nad lidskou bídou. To by muselo být něco, na co ještě nikdo nepřišel. Nemyslím téma, ale zpracování. Pojetí věci.” Tak jsme uvažovali o pojetí věci. Všichni dohromady a každý zvlášť. Kolektivní úvaha nikam nevedla. Jestli se něco vylíhne po večerech, kdy u okna je sezení příjemné, to se neví. Alespoň v mém případě.

Pravda je, že je u nás těch televizních stanic víc a že Jakub něco přece jenom někde udal. Uvažovali jsme proto zbytečně? Někdy moc myšlení škodí, jindy se zase nedostává. V tomhle případě si nejsem jistý, co bylo dobře.

Takže se zabývám svým Bezdomovcem. Zatím jenom v duchu. Přisuzuji mu jakýsi osud, který ho vyžene z domu a před tím z práce. Děti se k němu obracejí zády a manželka na něj plivne. On se s tím pracně smiřuje. Z domova si s sebou vzal jenom psa, jezevčíka, který s ním oddaně sdílí trudný osud.

To všechno ale až večer.

“Co se to s vámi, Boženko, stalo?”

To bylo ve středu ráno. Vstoupil jsem do její nory a zíral. Platinový zázrak.

“Jste úplná Norma Jean Bakerová. I oči máte jako ona. Modré a, ne, ten naivní kukuč

si budete muset nacvičit.”

“Pokud vím, tak Bakerová byla Josefina a byla černá jako bota,” řekla nevrle. Moji poklonu nebrala jako poklonu.

“Nemyslím tuhle Bakerovou, ale idol šedesátých let. No, koho mám na mysli? Marilyn Monroe, přece!”

Má reputace byla zachráněna.

“Myslíte, že…? Ale můžete mít pravdu. Jenže na kom to tu mám zkoušet? Vy jste jedinej k mání a jak už řekl…, ale co. Nebudem přece blbnout. Udělám vám kafe, abych nevyšla ze cviku.”

Zbytek dne jsem dělal na technickém scénáři. To je rutina bez tvůrčí invence. život přistižený při činu.

Proboha, kde se mi ta věta vzala v hlavě? Kde jsem ji četl nebo slyšel? Vím bezpečně, že

se v mé hlavě nevylíhla. A pak, že toho velice lituji. Z toho však nepřímo plyne, že myšlenková konstrukce našich pořadů, mohu-li tak naše práce nazvat, míří od ničeho k

16

ničemu. žádné usilování o dobytí horizontů. Ideologie byla odmítnuta, tak jaképak horizonty? Jde nám jenom o pocity. Pocit pustoty v duši, pocit naplnění po příznivém zážitku. Je šťastný člověk ideologická koncepce? To je blbost. Jenže pravda je, že šťastný

může být jenom za jistých okolností. Při uspokojení z tvůrčí práce. Z toho, že mu rostou děti. že naši fotbalisti vyhráli s kýmsi, kdo se nechal porazit. To je ale pochybné štěstí, protože ti fotbalisti to udělali za prachy a hlavně pro sebe. Když vyhrávají, jsou lépe prodejní.

Cítil jsem, že tady Jakubovi křivdím.

Házet bláto na všechny strany za čas lidi přestane bavit, člověk přece tíhne spontánně k řádu, dá jistě přednost spořádaným poměrům. To soustavné strkání prstů do ran za čas musí

přestat působit. Politická opozice přece není nepřítel vlády. Nebo se jen tak chová a lidé

jsou z toho nesví.

Vidím, že se mi myšlenky rozběhly a nekontrolovány bloudí po okolí.

“Boženko, neslyšela jste na fakultě něco o tom, ale ne, to se na filozofii probírat nemohlo. A nebo, co kdo ví? Třeba v semináři o filmu. Nějaký filmový teoretik mluvil o dokumentu, jak zastihuje život při činu. Říká vám to něco?” S mírným, patrně hraným údivem mne pozorovala. Měla Marilyn modré oči? Asi měla, jinak by nebyla tak frekventovaný ideál amerických mužů. Boženka je měla jako pomněnky. Raději jsem vrátil svůj zrak k papíru.

“Tu otázku jste si vymyslel jako chyt ák. Chápu. Někteří mužští věří, že blondýny jsou od přírody pitomé. To proto, že je posílají k čertu s jejich návrhy a oni si to odmítnutí

musejí nějak vysvětlit.”

Vida, stačí zajít k holiči a už je tu nová osobnost. Tahle se rychle převtělila do nové

role.

“Křivdíte mi. Svou otázku jsem položil oprávněně. Alespoň jsem doufal. “

“Škoda, že jste tu větu nevymyslel vy. Nebo snad ano?” Na to se nedalo nic říct. Jenom jsem se musel zatvářit jako myslitel. Nedalo mi to moc práce. Podíval jsem se přitom na její nohy, měla je obuty do domácích pantoflí, dost už

ochozených. Pak jsem zjistil, že na mne pořád upírá ty svoje modré oči a začalo mi to být nepříjemné.

“Proč my si pořád vykáme? Nevíte?”

“Protože…,” cítil jsem, že koktám. “Protože tykání za jistých okolností navozuje příliš

osobní vztah.”

“Proboha! Jaký osobní vztah by nastal, kdybyste mi říkal : Božka, udělej mi kafe?”

“Popsaná situace by byla vulgární variantou neosobního, vlastně pokleslého vztahu. Ten

17

jistě navazovat nechcete.”

Tím jsem ji, samozřejmě, urazil. Nebo se tak alespoň tvářila. Vrátil jsem se ke své profesionální nudě. Jenže jsem za ní musel chvílemi zaskakovat s praktickými dotazy a jednu chvíli jsem jí počechral kučery.

“Tak se už nemrač.” Zasmála se a tím jsem si začali tykat. V půlce července jsme zavřeli krám, vyvěsili pomyslnou ceduli, že se maluje, a proto je pro strany zavřeno a rozprchli se do různých koutů tohoto pomíjivého světa. Pomíjivost světa myslím samozřejmě jako nadsázku, ovšem v rozměrech kosmických parametrů, jak hmotných, tak časových, šlo skutečně o zanedbatelné hodnoty. Já jsem se toulal po Českomoravské vysočině, kde byli ostatní, jsem netušil. Vrátili se však v pořádku, včetně

Boženky, jejíž přeliv nezaznamenal žádnou škodu.

“Mohu vznést neskromnou otázku?” obrátil jsem se na ni, když jsem jako obvyklou záminku předložil žádost o vypůjčení telefonního seznamu.

“Otázku?” zeptala se, aniž na ni odpověděla.

“Jestli jsi přes to léto, které ostatně ještě neskončilo, sehnala nějakého toho živitele.”

“Proboha, nepřeskočilo ti?” Zadívala se na mne pozorně. Otázka jí k tomu zřejmě

dávala důvod.

“Svého času jsi se přece pídila po někom, kdo by převzal odpovědnost za tvoji obživu, nebo snad výživu? Přesně si už nevzpomínám.”

“Jo tak? Tys tenkrát tvrdil, že jsi v pořadí.” Teď se tomu smála.

“Podmínky trvají?”

“Pořád a pořád stejně naléhavě.”

Na nohách měla pořád stejné odrbané pantofle, byla taky jediná, kdo se přezouval, když

překročil vchod do podniku. Náš podnik byl umístěn v dvoupatrové vile, kde zabíral celé

jedno patro. Stálo to Jakuba jistě fůru peněz, ale s tím se počítalo, že každý špás něco stojí. Jakub přes léto nezahálel, leccos vymyslel a teď velkoryse rozdával úkoly. Taky se to trochu hnulo s Beďárem. Těžko říci jak, protože Jakub byl prý velice laksní pokud šlo o žalobu na dotyčného. Spolehnout na to, že se v Beďárovi hne svědomí a zaplatí, bylo ovšem směšné a tak mne a moje kolegy samozřejmě zajímalo, co znamená to “trochu se to hnulo”.

Měl bych Božku pozvat do divadla, kdybych ovšem předem věděl, že mne nezažene od svého prahu, a taky kdybych našel k tomu odvahu. To navzájem souviselo. Vědět, že budu odmítnut, přece znamenalo svést boj o její přízeň. Nebo snad sklopit uši a zalézt do nory?

Na divadla je ještě brzy. To je čas prvních mrazíků. Až začnou plískanice, bude cesta z té

naší ulice obtížně zvládnutelná. Alespoň s čistými nohavicemi.

18

Cestou z práce mne jednou, bylo to ještě první týden po návratu z dovolené, napadlo podívat se na lavičku, zda tam není můj Bezdomovec. Byl tam. Vyletěl jsem ke dveřím aniž

bych příliš uvažoval, a vysloužil jsem si neuctivé řidičovy poznámky na mou adresu. Otevřel mi však přední dveře a já zamířil k čekárně.

Seděl tam, díval se na špičky svých bagančat a plival jejich směrem.

“Tak jste se vrátil z letního bytu?”

Nevím, zda to byla otázka na úrovni. Kdybych o tom uvažoval delší dobu, asi bych musel uznat, že se nehodilo takhle začínat konverzaci. Podíval se na mne lhostejně a za moment dal najevo, že mne poznává.

“No vida, mladej se zastavil. Máš pro mne zas nějakej kšeft?”

“Zahlédl jsem vás z okna a napadlo mne zeptat se na zdraví.”

“Kouřit jsi ještě nezačal?”

“Zatím ne, ale budu o tom uvažovat. Jestli se nepletu, delší dobu jste se tady nevyskytoval.

Kde jste bloudil?”

“To máš těžký. Našinec v tomhle postavení je dost lidem na očích a některý lidi to provokuje. To, že tady jen tak sedím a nic nedělám, zatím co oni potí krev vymýšlením vhodného způsobu jak přijít k penězům. Tak jsem poznával krásy hlavního města z druhý

strany.”

Neřekl z které strany.

“Ale vrátil jste se jako zdejší patriot.”

“Stejně ale budu muset zmizet.”

“Potíže s přihlašovacím úřadem?” Netušil jsem, zda nějaký takový úřad existuje, ale tady šlo jen o řeč, která běžela aniž ji kdo podněcoval.

“Stalo se minulej tejden, sedím a najednou moje žena. Mám ji někde jinde. Léta jsem o ní neslyšel a ona najednou stojí přede mnou. Viděla mne z autobusu a stačila vystoupit. Stojí a kouká s otevřenou pusou. Povídám: Nestůj v předsíni a pojď dál, ať mi nevyneseš

spaní. Stála dál, oči jako dvě díry do hlavy. Já si ji jen prohlížel, bylo to divný setkání. Pak udělala čelem vzad a skočila do dveří autobusu, kterej tu najednou zastavil. Mám z toho pořád takovej blbej pocit. Těžko říct jakej. Budu proto muset pryč, co kdyby přišla už na mne připravená. Nevím, jak bych se zachoval.”

V tu chvíli mne něco napadlo. Najednou, bez přípravy se ve mně něco hnulo.

(3)

Mně, Evženu Svobodovi, je třicet dva let a šest měsíců. Nedejme se zmást občasným

19

tvrzením mé matičky: „Až ten náš kluk dostane rozum, to si svět oddychne.“ Jde o výrok mateřsky přímý, veřejně neuplatňovaný, výrok se silnou citovou náplní, tedy neobjektivní, i jiné mateřské výroky na adresu vlastních synů bývají často sporné. Svět nemá zájem na tom, zda dostanu rozum. Zjevný introvert nemusí být nutně mdlého rozumu. Copak mnozí básníci, kteří vynášeli na světlo světa obvyklou hlušinu, nepřekvapovali i poklady myšlenkových diamantů? Co víme o člověku, který se tak žádostivě rozkročuje nad mihotavou vteřinou, která je mu z úradku Osudu určena? No, vidíte.

Nezaujatý pozorovatel vidí mladého muže, má modrou kravatu s příčným pruhem, který je sice taky modrý, ale liší se odstínem modři, má světlemodrou košili, snad příliš

mnoho modrého najednou, včetně kapesníku, který však není vidět, a tmavý oblek, jeho barva se blíží černi. Šlo mi o to, abych na sebe koupil něco decentního a decentnost oděvu jsem viděl v nenápadné barvě a v nenápadném střihu. Oboje oděv splňoval. Určitě nebudil pozornost. Když jsem teď seděl za svým pracovním stolem s nohama nataženýma pod jeho deskou, byly vidět šedivé ponožky které křiklavě neladily s ostatním oděním. Když jsem se ráno rozhlížel po své garderobě rozhodnut vzít si něco na nohy, byly šedivé ponožky jediné

čisté. Byly to ponožky údajně zdravotní, tedy bez gumiček, které měly držet ponožku na noze v místě, kde byla obuta. Nevybavena svíravým opatřením zaručovala levá volné

prudění krve, zato se při chůzi povážlivě shrnovala do boty, a na rozdíl od pravé slibovala, že pokud si toho včas nevšimnu, začne mne co nevidět tlačit. Bota byl masivní mokasín opatřený přezkou, mokasín italské výroby, který sliboval, že těch dvanáct stovek, které

jsem za pár bot dal, se mi poměrně brzy přestane vyplácet. Není-li o botu pravidelně

pečováno, jakákoliv její cena neprodlouží její trvání v mých službách. Člověk má ovšem dva rozměry. První je nasnadě. Vidíte mladě vyhlížejícího jedince asi 180 cm vysokého, nepříliš hmotného, roztržitého výrazu. Právě výraz tváře ukazuje na vnitřní rozměr. Zde je objektivní hodnocení sporné. Jestli řekneme, že jeho boty, je možno změřit a míru určíme číslem 44 podle stupnice běžně v českých obchodech uplatňované, pak nějak měřte jeho soustředění na věci, děje a události které se kolem něj hromadí. Posuďte můj sklon k filozofickému nazírání na svět, k mému poetickému vidění a netvrďte o mně zaujatě že jsem cvok, jak to říká jeden z mých kolegů. Vezměte v úvahu můj zatím platonicky projevený soucit s osudy ubožáků, kteří žebrají u vchodu do stanice metra Malostranská. Trápí-li někoho osud druhého člověka, aniž mu může pomoci jeho trpkost snášet, lze to hodnotit jako ušlechtilost, nebo jako doklad její vzdálené přítomnosti?

Spíš jako změkčilost, řekl by jeden, který se snaží porozumět našemu společenskému pochodu a přesvědčuje o správnosti svých názorů veřejnost. Neboť každý jsme svého

20

osudu strůjcem, řekne, věren svému přesvědčení, neboť si nahospodařil v čase, kdy jeho straničtí kolegové zhasli světlo nad politickým prostorem. Objektivní pozorovatel zvolá: Ha! Opět jeden závistivec. Copak lze budovat kapitalismus bez kapitálu? Kde ho měli vzít, když nebyl? No vidíte. Nad tím mi stál rozum, ale byly to věci, kterým jsem nerozuměl, oblasti, do kterých jsem neviděl. Alespoň ne příliš. A u nás se běžně závidí každému, kdo se od nás trochu odlišuje. A ti bohatí se odlišují od těch zbylých devadesáti procent. Takže naše země kvete závistí. Mnozí altruisté se diví, že se tolik loupí, že kriminalita neklesá, když máme to, co jsme dřív neměli. To všechno a ještě mnohem víc stálo za přemýšlení. Tak jsem občas přemýšlel a zdálo se, že nemám naději, že snad přijde něco, co mi dodá

iluzi klidu a pohody.

Snít. Jaká to nádhera! Být náhle mimo svět, mimo jeho pachy i vůně, které jsou jenom odlesky klamavé vášně. Vášně? Tady jsem se zarazil. Vášeň v mém dosavadních chápání

byla spojena s potem těla, těla patrně příliš často nemytého. Těla vydávajícího skřeky a rytmicky se zmítajícího v zoufalém zauzlení.

Napadne nás, proč by muselo jít o zoufalé zauzlení. Zauzlení naznačeného typu je samo o sobě doklad přemíry zaujetí. Kdo se bude zauzlovat bez příčiny, která je v tomto pojetí

zjevná? No, nebudeme se navzájem zdržovat hádáním, kde nic uhádnout nelze. Prostě mi nechyběla fantazie a nejhorší bylo, že se mé snění trestuhodně ubíralo právě naznačeným směrem. Nešlo samozřejmě o situace nijak nezvyklé, často značně variabilní, byly dány mou vitalitou, nad kterou by mohl někdo pokývat hlavou.

Nešlo, jak naznačeno, o nic výjimečného, v tomto čase bylo běžné, že mladí muži v mém věku byli obvykle ženatí. Dělali to i jinoši mnohem mladší, kteří ze svých rodičů dělali ochotně prarodiče. To, že jsem se k této životní fázi ještě nedostal, bylo lze připsat na vrub společenským okolnostem. Prostě jsem neměl příležitost. Nedocházel jsem nikam, kde se zdržovala děvčata přiměřeného věku, v mém okolí tomu tak nebylo. Byla tu jen naděje, že jednou přijde čas a já se nějak ožením.

„Nějak.“ Tato bližší neurčitost mi ovšem ležela na srdci. Přece nejsem takový moula, abych si nenašel ženskou, říkal jsem si ve chvílích, které se dostavovaly stále častěji. Jednou, vzpomínal jsem na tu chvíli, svítilo právě slunce, bylo odpoledne a šel jsem po Národní třídě, nahlížel do lesklých výloh obchodů, když mne někdo udeřil do ramene. V první chvíli bych se byl nerudně ohradil, ve druhé mne zaskočil jásavý ženský hlas:

„Snad to nejsi ty, Evžene!

„To snad není pravda!“ vydralo se mne překvapeně.

Následovala tradičně banální otázka: „Co tady děláš?“ Otázka, na kterou nikdo nečeká odpověď, která jenom získává čas, aby si tázaný utřídil myšlenky.

21

„Já jsem už o tobě slyšel, jenom jsem si nebyl jistý, jestli jsi to opravdu ty, Emilko.“

Chodili spolu do školy. Maturovali v jednom sluncem zalitém odpoledni, protože byli za sebou i podle abecedy. Emilie Svatošová. Ona pak odešla do Prahy a věnovala se umění.Tak se to u nich ve Vodňanech říkalo. Vídal ji na plakátech, ale sotva ji poznal. Změnila si jméno, snad se i provdala, to nejspíš, a zpívala v operetě. Z očí ji ztratil snadno, její žánr mu nebyl blízký.

„Člověče, ty ani nevíš, teď to už mohu říct, jak jsme se s holkama sázely, která tě svede. Povedlo se to Prchlíkové. Pamatuješ na ni?“

„Myslíš Evu Prchlíkovou?“

„Koho jinýho. Snad to byla tvoje favoritka.“

„Eva? Jak jsi na to přišla?“

Teď jako by v údivu vrtěla hlavou Svatošová.

„S tou jsem nic neměl. Skutečně. Byla to hodná holka, ale byla, no, nebyl to můj typ.“

„Takže kecala.“

„Asi jo.“

„Ty to nevíš jistě?“

„Ale vím to jistě.“

„Tak jsi přišel o moc. My jsme tě nechaly, protože jsme jí, chudince, nechtěly kazit život.“

„Jak to, žes mne vůbec poznala, po takový době?“

„Zas to není taková doba. A pak, tys pořád jako za mlada. Jak jdeš, táhne se za tebou oblak nějakého aroma, ze kterého se některý ženský mohou zblbnout. Fakt. Nesměj se, my jsme byly do tebe skutečně zblblý.“

Slunce jí svítilo do očí, nasadila si černé brýle. Z lidí kolem proudících ji patrně kdekdo poznal, protože se po nich ohlíželi.

„Už ses oženil?“

„Zatím ne. Začnu na tom pracovat. Jak vidím, máš to už za sebou.“ Neviděl nic, protože prstýnek neměla, jenom zkoušel, zda se trefí.

Jeho odhad nepotvrdila.

„Kdybys potřeboval poradit nebo vypomoct, stačí zavolat a věrná spolužačka ti pomůže najít tu pravou. To je ovšem blbost. žádná pravá nikde není, je jenom nějaká ochotná. A to je rozdíl. Nemyslíš?“

To je rozdíl. Napadlo mne, jestli by nebyla ochotna mi osobně vypomoct, ale raději jsem otázku potlačil, i když byla neodbytná. Ema totiž měla všechno, co průměrný mužský

od ženy očekává.

22

„Měla jsem v televizi besedu. Díval ses?“

„Besedu? Sama? Nedíval, já se na televizi, pokud nemusím, nedívám. A už vůbec ne tam,

kde besedují herci.“

„Vidím, že mne chceš rozčílit, a to spolu mluvíme po tolika létech.“ Měla teď

podmračený pohled a zkoumala jím moji košili, která se mi vyhrnula na břiše, takže bylo vidět bílé tělo.

„Kouká ti břicho,“ vyhrkla.

S rozpaky jsem se upravil.

„Víš,“ pokračoval jsem po chvíli, kdy se mi podařilo rozpaky zapudit, „ono někomu ani tak nejde o myšlenky, a už vůbec ne o vlastní. Člověk taky nepozná, co je z jeho hlavy a co mu někdo napsal. Od toho je přece herec, aby hrál roli, kterou mu někdo přidělil. Tak nakonec, když má mluvit za sebe, upadne do nějaké vyzkoušené šablony a v ní si hoví.“

„To snad ani nejsi ty.“ Vyhrkla tu větu a rozhlížela se kolem sebe, jako by někoho vyhlížela.

„Ale jo, jsem to pořád já. Jenom mi nevyhovuje ta jepičí existence, kterou některé

profese nesou. Jako například ta moje.“ Tady jsem se uchýlil do bezpečí, protože jsem odhadl, že po této větě musí následovat už jen inzultace. Rychle jsem ji doplnil informací

o své profesi.

„Nás, kamaráde, živí zájem veřejnosti. Tebe, jak vidím, taky. Tak co máš proti tomu?

Když jsem populární, tak mne obsazují. A každý pobyt na televizní obrazovce tu popularitu přiživuje. Takže popularita je nezbytná k mému životu. Nese to prachy a to je hlavní. A když mluvím nesmysly? No bóóóže,“ roztáhla tu slabiku na celou Národní třídu. „Však s tím lidi počítají. Jsem přece herečka a od ní se chce jenom to, aby lidi bavila. Alespoň od některých hereček se to čeká určitě. Jenom ne nějaké moudrosti, ty od nás národ nechce, protože národ je taky jenom soubor herců, i když v podružných rolích.“

Na ten rozhovor jsem občas myslel. Zejména na aroma, ze kterého mohly být mé

spolužačky zblblé. Dělala si ze mne legraci, jaký však k tomu měla důvod? Provokatérka jedna. Ještě by mi zamotala hlavu. A národ je jen soubor herců v podružných rolích.

(4)

Naráz jsem viděl, že mám velmi mnoho problémů. Plnou hlavu. Především: Jakub musí udělat film, nejlépe celý seriál o bezdomovcích. O těchto vyděděncích společnosti. Já mu

k

23

tomu samozřejmě musím sehnat materiál. Nejlépe živý, konkrétní, nezprostředkovaný

příběh. Pak, a to možná za prvé, musím takovému osudu porozumět. Teď se ovšem dopustím nezřízené ztřeštěnosti, ale ne, je to tak, no, raději to ani neřeknu. Proto musím mít Bezdomovce po ruce. Nesmí mi tady putovat po Praze, musí ztratit kus svého bezdomovectví. Musím ho usadit někde u nás, někde u paní Strniskové. I kdyby mne měla vyhodit z bytu, musím tam někam dostat i Bezdomovce. Má baňatý nos, možná, že pod tím kloboukem nemá ani vlasy.

SOKRATES: “Já vím, že bys mne k němu rád přirovnal. Ale to nejde. U nás nebylo bezdomovců. Všichni, kdo patřili do naší obce, byli zdejší. Taky jsme žili na ulici a nedělalo nám potíž zajít do nějakého domu a lehnout si k ohni. Tihle ztracenci, to je objev vašich poměrů, u nás

takoví nebyli. Proto pozor na násilné paralely.” JÁ: “Vzal jsi mi iluzi dřív, než se stačila rozhlédnout po světě.” SOKRATES: “Iluze jsou od toho, aby byly rozumem pokořovány. Jsou jeho potravou.” JÁ: “že bys to řekl šetrně, to se říct nedá. Ale stejně se pleteš. Vždyť v Athénách žilo na čtyři sta tisíc lidí. Krajem pořád táhli uprchlíci z různých států. Leckde se válčilo a lidé

hledali pomoc u sousedů. To jsi mluvil o svobodných, kteří měli střechu nad hlavou. A pak: bezdomovec je sociální produkt a tuším, jistotu nemám, to se mi jen něco míhá v podvědomí, že to je i otázka pro filozofa.”

Pak mne však napadlo, že dneska u nás plést do řeči filozofii má být doklad určité

úrovně, většinou předstírané, a tak jsem mírně schlípl.

Moje povaha mi bránila přijít za paní Strniskovou a rovnou ji svou žádostí překvapit. Ještě dřív, než jsem dojel domů, jsem už věděl co s Bezdomovcem. Dům paní Strniskové

bylo napůl městské, napůl vesnické stavení. Před věky tu byla normální zemědělská obec, kterou po změně poměrů přebudovali v městská obydlí. Předchůdci nebo předci nebožtíka pana Strnisky přistavěli na přízemí poschodí a celé to nějak svépomocí pomrvili, že to nebyla ani ryba, ani rak. Proto tam, kde byl původně dvůr, byla betonová plocha s kusem zahrádky a tam, kde byly stáje, byla kůlna na dříví a na uhlí. V přízemí zadního traktu domu byla prádelna. Betonová podlaha, samozřejmě v prádelnách bylo vlhko a proto ten beton, byl tam vodovod a byl tam kotel, ve kterém se vařila voda a vyvářelo velké prádlo. Kotel byl vyjímatelný, proto v koutě byla hromádka litinových ploten, které z kotle udělaly rozměrnou pec. Nebo snad kamna. Ve chvíli, kdy se v koupelně zabydlela automatická

pračka, ztratila tahle prádelna význam. Jinak tam bylo plno krámů a dveře byly z venku zajištěny visacím zámkem. Okno nikdo léta neumyl, pavouci tuhle potřebu neměli. Průčelí domu bylo na straně do ulice, kde nebyl ani vchod do domu, jenom okna, plot a branka. Velk á kovová vrata se otvírala jenom když přivezl Bárta uhlí a dříví na topení, což

24

bylo pravidelně na začátku října.

Přešlapoval jsem před otázkou, jak přimět paní Strniskovou, aby vzala, dočasně ovšem, Bezdomovce do té prádelny.

První den se zdálo, že to nevyjde. Neměl jsem odvahu. Sice se mne ptala, co budu dělat k večeři, přiznal jsem, že netuším, patrně to, co obvykle v situaci, kdy nevím co a jak, tedy smažená vejce na špeku.

“Myslíte, že je to zdravé?”

Jak takovou otázku hodnotit? Někteří televizní moderátoři mne, pokud jsem je bral na vědomí, a to bylo zřídka, příšerně štvali a teď se to vyskytlo i u paní Strniskové. Proto jsem odpověď lehce vypustil do vzduchu a řekl, že mám problém.

“Co bych dala za to, kdybych mohla mít vaše problémy, mladíku.”

“Problém je vždycky problém, nezáleží na tom, v jaké životní fázi nás potká. Nebudu vás tím však obtěžovat.”

To bylo ode mne záludně rafinované. Věděl jsem ze zkušenosti, že si nedá pokoj, dokud mne nepřinutí mé potíže zveřejnit.

Chudák stará, dělala, co mohla. Dokonce nabízela, že mne pozve na omelety, které se chystala udělat. Omelety s tvarohem a meruňkovou zavařeninou, do které přidávala jádra vlašských ořechů. Proti tomu jsem nebyl, jenom jsem se ošíval, pokud šlo o to, o co mi šlo. O Bezdomovce. Jak na ni, na Ježibku?

“Víte, paní Strnisková, takový televizní seriál, s tím je fůra práce. To se nestihne tak, že si někdo sedne, strčí si tužku mezi zuby a napíše scénář. S tím je fuška. Člověk musí poznat prostředí, lidi, o kterých chce psát. Je to práce zodpovědná a časově náročná.”

“To mi povídejte,” mávla pohrdavě rukou. “Já na ty koniny koukám a divím se. Nějaká

odpovědnost? Ha, ha! Máte štěstí, že na to nekoukáte, i když se divím, že když se tím živíte, že nemáte televizi a ke mně přijdete jednou za rok.” Podívala se na mne tázavě.

“Co potřebuju vidět, na to se podívám v práci. Tam si mohu pustit včerejší program, nebo to, co mne zajímá. Ale o to teď nejde. Jde o to, ale asi bych to neměl říkat. Řekla byste, že jsem se proti vám spiknul a že vás chci o něco připravit.”

“O co byste mne tak asi mohl připravit, mladej? Kdybych byla o čtyřicet let mladší, tak bych věděla o co. Ale takhle? Nebuďte tak tajemnej.” Smála se a mně to taky přišlo směšné, jak ji připravuju, kdo ví, o co. Nebyla to žádná ježibaba, i když byla v letech. Nějaký v letech jsoucí seladon by se jistě mlsně ohlédl.

“Řeknu to úplně na rovinu. Potřeboval bych dočasně pronajmout prádelnu.” Viděl jsem, jak jí to v hlavičce pracuje. Nebyla to zlá ženská, byla jenom opuštěná a svět byl celý proti ní. Všude na ni někdo útočil a o něco se ji snažil připravit. Chápal jsem

25

to jako produkt okolností, které mají snahu člověka formovat proti jeho vůli. Kdyby měla děti a snad nějaké příbuzné, ostatně kdo ví, jestli někde nečekali na skrovné dědictví, bylo by snad všechno jinak. Ale nemíním se k ní vyjadřovat jinak než ohleduplně, i když to, na co jsem teď myslel, příliš ohleduplné nebylo.

“To si chcete zařídit praní prádla?”

Otázka měla svoji logiku, vycházela z poznaných skutečností: lidé si obvykle pronajímají prádelnu k tomu, k čemu prádelna slouží.

“Víte, že pracuji na televizních programech. Není to nic moc, ale přece jen se to v televizi vysílá. No a teď dávám dohromady takovou,” cht ěl jsem říci myšlenku, zatím je to všechno na úrovni utopie, ale to přece nemusí vědět, “věc, která má výrazné sociální ladění. Lidé bez domova jsou obžalobou naší společnosti.”

“Nesmysl,” skočila mi do řeči. “Obžalobou žádný společnosti, ale obžalobou sami sebe. Společnost za to nemůže, že přišli o práci a že je žena vyhnala. To by bylo moc jednoduchý, kdybyste tohle tvrdil. A to chcete vysílat z mojí prádelny?” Teď stačilo protáhnout obličej a zeptat se, jaké že asi bude zítra počasí. Jenže to bych asi hnal věc do přílišné krajnosti. Zmlkl jsem na chvíli a prošel se kolem stolu.

“Nic nechci vysílat. Ani nevíme, jestli se to vůbec vysílat bude. Ani to, jestli to kloudně

připravíme, abychom to mohli někomu nabídnout.” Tady jsem udělal pomlku, která byla na místě. “Paní Strnisková, vždyť vy jste normálně hodná ženská,” to byla z mé strany odvaha paní madam takhle provokovat. Tady jsem udělal pauzu trochu moc velkou a ona do ní

přičinlivě skočila.

“Mladej, co se mi tu šmajchlujete. Co máte za lubem, když musíte na mne jít s takovou, no, jak to říct….” Chybělo jí slovo, tohle jí možná ještě nikdo neřekl.

“Potřebuju tu místnost ke studijním účelům. Nebudu tam ovšem sedět a koukat do knížek, ale chtěl bych tam umístit studijní materiál.”

Bože, jak to ze mne nechtělo ven.

Byl jsem z toho všeho celý zmatený. Paní domácí na mne soustředěně kouká a mně se do

jejího pohledu plete nějaký Sula. Z úplně jiného světa, vlastně z jakého jiného, jenom z jiného času. Nevím najednou, čemu dát přednost.

Slyším, jak někdo říká, že to probereme za chvíli, až budu ve formě. Paní Strnisková mne soustředěně pozorovala svýma starýma očima. Teď jsem si všiml vějířků vrásek, které je obklopovaly. Říkala, že svou práci má člověk dělat odpovědně, protože jenom tak ho uspokojí. To uspokojení prý vede člověka k lidskosti. Kdo ví proč?

Asi jsem nevypadal příliš inteligentně a paní Strnisková, když se obrátila od kredence, kde něco uklízela, měla ne rtech otázku, jestli mi něco není. To zase poznám, kdy paní

26

domácí začíná pátrat po kvalitě mého tělesného nebo duševního stavu. Takhle se v mé

rodině ženy dívaly často. Jenže v tu chvíli mi v kapse začal pištět telefon. Zapomněl jsem ho vyndat a tak jsem přijal od Božky zprávu, že jsem něco, no, popletl a věc mám ráno přinést a má být v pořádku.

“Ale vy jste něco chtěl, jestli se nemýlím?”

Nemýlila se.

“Máte pravdu, paní domácí. Chtěl jsem na vás něco, ale bojím se s tím přijít. Já už

mám, bohužel, takovou povahu. Tak až zítra, když dovolíte. Mám teď neodkladnou práci.” Vstala rozhořčeně.

“Ven s tím. Takhle nemůžete jednat se ženskou a už vůbec ne se mnou. Čekáte dítě a nemáte kde bydlet. Já to na vás vidím.”

Teď jsem zase zíral já.

“Já že čekám dítě? S kým, proboha?”

Pak jsme si to ujasnili. Ona uznala svůj omyl, jednostrannou zaměřenost, která mohla být psychiatrem odborně analyzována, možná k všeobecnému údivu. Já jsem uznal, že už to nemohu zdržovat a přiznal jsem se k Bezdomovci. Pod vlivem svého omylu souhlasila, jenže jsem si nebyl jistý, jestli to druhý den neodvolá. Otázky si nechala na jindy, když už

jsem teď neměl čas.

(5)

Člověk má ušlechtilý úmysl a shledá se s nepochopením. Když jsem za svým

Bezdomovcem přišel, poslal mne do háje.

“Kdejakej pitomej filantrop se tu kolem mne ometá a dělá mi návrhy.” To už bylo skoro moc a měl jsem co dělat, abych mu nevmetl do tváře jeho odrbané

svršky, se kterými dělá ostudu lidskému rodu.

Sám jsem byl vnitřně skoro rozložený. S paní domácí bylo trochu práce, nakonec se dala přesvědčit, ale řekla si za ten ústupek měsíční poplatek čtyři stovky. Placeno předem na čtvrt roku. Takže jsem vyplázl dvanáct stovek a v prádelně budu moci pořádat taneční

hodiny pro pubescenty.

Druhá věc, která mi mohla začít dělat starost bylo to, že jsem se se svým nápadem ještě

nikomu nesvěřil. Mohl jsem se něčím platonicky zabývat a ono by to taky nemuselo být k ničemu. Protože dneska se nic nedělá do šuplíku, to jenom moje poezie. Do všeho ostatního

27

se píchne, až když je na obzoru kupec. Proto jsem Bezdomovcovu neochotu chápal jako zradu na sobě.

Argumentoval něčím tak pochybným, jako je svoboda.

“Nebuďte směšný,” neovládl jsem se, protože jsem měl jeho stanovisko za konečné,

“jakápak svoboda hladovět na ulici? V zimě a dešti navíc? Nerozumím tomu,” trochu jsem ubral na decibelech, aby mu došlo, že na něm mám přece jenom zájem jako na člověku. Nevím, jestli pochopil, co jsem chtěl dát najevo. Řekl: “To zrovna ty nemůžeš

pochopit.”

“Ono je to tak složité, co? Vy jste se osvobodil od něčeho, co ostatní lidé chápou jako samozřejmé a normální. že když chce člověk být, musí taky určitým způsobem, který je v daných poměrech normální, žít.”

Díval se na mne, jako by rozvažoval, zda se má se mnou ještě bavit.

“Pro tenhle způsob života jsem se nerozhodl. S ním jsem se smířil. To je všechno. A teď

už plav, už mne začínáš nudit.”

Řekl jsem, že se zastavím, protože ho budu asi potřebovat.

Díval se za mnou, když jsem nastupoval do autobusu, jeho pes měl smutný výraz. Někteří jezevčíci už jsou takoví, že vzbuzují soucit.

Večer jsem prohlédl prádelnu. Pane jo! Těch krámů. Naskládal jsem to všechno, staré

kbelíky, nějaké blíže neurčené nářadí, patrně souviselo s předešlými funkcemi té místnosti, papírové krabice od čehosi, no, naskládal jsem to do jednoho kouta a pořád byla místnost skoro plná. Papír se dal spálit v kotli. Musel jsem betonovou podlahu zamést a rozhlédnout se po pavoucích. Kam bych dal postel? Jenže tu žádná nebyla. Místnost byla jako obydlí

sotva použitelná. Jenže když je člověk zvyklý spát na autobusové zastávce, musí usnout i tady. Tady ho nikdo nebude očumovat a policajti prohlížet.

že přišel o existenci, bylo vysvětlitelné. Nějaké řízení osudu. Osobní tragedie. Ztráta zaměstnání. Ztráta prestiže, běžné a pochopitelné, patrně i vysvětlitelné. Jenže proč se v tom stavu rozhodl zůstat? Fatální rezignace? Psychická úchylka?

Uvažoval jsem, kdo z mých známých zná nějakého psychiatra. Nebyl mezi nimi žádný. Možná, že bych ho sám potřeboval. Vlastně jsem jednu znal. Jak je ženský rod od substantiva psychiatr? Jo, to tak vědět. Jenže tahle dáma mi byla nepřístupná. Nevím proč, patrně to bylo proto, že patřila do tří nebo šestiprocentní menšiny, je-li to vůbec úchylka. Měl jsem před ní ostych a tak jsem se se svými potížemi vyrovnával sám. Tím, že jsem si na ni vzpomněl, jsem si nasadil brouka do hlavy. Jak k tomu, chudák, přijde, že na ni myslím? Tím, že na něco myslím, to už zvěcňuji. Dávám myšlence tvar. Vybavuji ji poznávacím a smyslovým aparátem. Už tady kolem mne chodí a nabízí mi

28

svoje služby. Klepou psychiatři člověku kladívkem na koleno? To jsou snad neurologové, kteří zkoumají, jak nervové dráhy v těle fungují. Psychiatr si vedle tebe sedne, pohrouží se do sebe a pak něco moudrého promluví. Uvažoval jsem, jak moudře bych asi jednal, kdyby ona

lékařka vedle mne usedla. Jestlipak by se mi podařilo ji svést? Takové nápady. Jenže člověk za své nápady nemůže. Je obětí poměrů. Všude kdekdo kdekoho svádí. ženské tělo na vás číhá na všech stranách.Nebo alespoň stránkách i jinak seriozních časopisů. Člověk to nemůže nevidět, a když už to vidí, nemůže zabránit, aby se mu takový podnět nevetřel do podvědomí. To je, konec konců, smysl a záměr majitelů, vydavatelů a kdo ví koho.

“Já už jdu. Jdeš taky?” ozvalo se za dveřmi mírně pootevřenými. Vyhlédl jsem ven zvědav, kdo mne vyzývá k odchodu. Ještě se mi to nestalo, proto ono mírné vzrušení, které jsem pocítil.

Boženka! Obouvala se do svých šněrovacích bot, se kterými jiné dívky chodily na horské túry.

“Půjdeme pěšky,” řekla. “Je hezky, tak alespoň dvě stanice. Až tě budu mít dost, sednu si na tramvaj.”

Otevřené řeči jsem si cenil, i když někdy s mírnými odchylkami. Kráčeli jsme vedle sebe, já si ji se strany prohlížel. Viděl jsem to, co jindy. Jenže nikdy jsem ji neviděl pochodovat uvolněně po chodníku. Hlavou trochu pohazovala a občas po mně sjela pohledem. Oči měla pořád modré a vlasy budily zájem pražských, no, zdržím se hodnocení, protože jsem taky Pražák a navíc v létech, kdy je každá holka teoreticky k mání.

“Mám jistý menší problém, Boženko,” nakousl jsem řeč.

“Ven s ním, menší problémy ochotně beru za své.”

“Jenže to je problém pro, když řeknu že pro osobu vyšinutou, naskočíš do zmíněné

tramvaje, ale mně to dělá starost.”

“Tak se nestyď a vyklop to.”

“Budeš se smát, ale mám jisté potíže s Protagorou.” Zastavila se a koukala na mne. I já jsem ochotně postál zvědav, co k té oznamovací větě

přimyslím. Vymyslel sis na sebe past, kamaráde, říkal jsem si, zatím co jsem se přitrouble usmíval.

“Chtěl jsi říct s prostatou?”

“Zaplaťpánbu ne, s Protagorou.”

“Znám ho?” zeptala se nevěřícně.

“Myslíš toho Protagorase?”

“Protagorase?”

Otázka naznačovala, že jí dochází míra mé úchylky.

29

“Znát bys ho mohla, alespoň z doslechu. Myslím, že byl z Abdery, což je trochu z ruky. Někde v Thrákii. Byl starší Sokrata, ale znali se, vedli spolu řeči, které Platon zapisoval. Tu Abderu jsem si počeštil, snad proti tomu nic nemáš.”

Koukala na mne tak, jak jsem si představoval Bezdomovcovu manželku, že kouká, jako by měla v hlavě dvě díry. Nedalo se ovšem nic dělat. Abych zachránil situaci, abych ji mohl druhý den slušně pozdravit, musel jsem k Božence přistoupit blíž a dát jí pusu. Jinak to skutečně nešlo a v tu chvíli jsem nemyslel na erotiku, ale na to, že i takové děvče si může při náhlém výbuchu ublížit.

Její reakce byla ovšem pozoruhodná. Možná, že na místě, možná, že trochu afektovaná. Vybuchla smíchy. Rozmáchla se a praštila mne taškou, ve které měla několik pevných a tedy tvrdých předmětů přes záda a zvolala, aby to okolí vzalo na vědomí: “Tys ale vtipálek, to bych do

tebe neřekla.”

Její reakce mne vzrušila, přesněji řečeno rozrušila. Nebyl jsem až dosud zvyklý nechat do sebe na ulici bušit taškami, ale ani líbat dívky, které by líbat jinak stálo za to. Proto následující výroky lze připsat na vrub mému překvapení: “Když přišel nějaký Abdeřan do Athén, tak si Sokratova matka udělala na zeď zápis. Napsala tam datum. Až do této chvíle jsem věděl, jak se jmenovala, pod náporem nových zkušeností jsem její jméno zapomněl. Však si vzpomenu.” Doufám, že nebude chtít vědět, o jaké nové zkušenosti v tomhle případě jde, říkal jsem si. “Věděla totiž, že za devět měsíců nebude vědět kam dřív skočit. Takovou vládli Abdeřané plodivou silou a pověstí,” kterou jsem o své vůli trochu přizdobil.

“Ona totiž byla porodní bába a pomáhala Athéňanům na svět. Což byla tenkrát čestná a vážená funkce. Zajímavé je, že jí její syn v této bohulibé činnosti pomáhal.”

“Řekla bych činnosti libé bohům,” opravila mne. “Při rozlehlosti jejich pantheonu.” Trochu mne vyvedla z míry. Někdo by to možná pochopil, já jsem však jenom zíral a divil se sám sobě.

“Protagora byl Abdeřan,” řekl jsem.

“Doufám, že se důkazy o jeho plodivé síle nezachovaly, protože je Platon zapomněl připomenout.”

“Ach bože,” vzdychl jsem. “Chtěl jsem zapříst filozofický dialog, místo toho tě uvádím do rozpaků problematickými narážkami se sexuálním podtextem.” Smála se nahlas.

“S filozofickým dialogem si dej zajít chuť. A nebo, mám nápad.” Zadívala se na mne. Do někoho jsem narazil, omluvil se, aniž jsem zjistil komu.

“Byl jsi někdy v Pelhřimově?”

Nebylo mi celkem jasné, jak souvisí Pelhřimov s Platonovými dialogy, proto jsem se

30

ochotně přiznal, že jsem zatím neměl příležitost Pelhřimov navštívit.

“Jestli máš v neděli volno, myslím tím, jestli se někde netouláš, tak spolu Pelhřimov navštívíme. Souhlasíš? Souhlasíš a děláš dobře.”

“Myslíš tím, abychom tam spolu jeli na výlet?”

“Navštívit moje rodiče. Už dlouho mne přemlouvají, abych jim přivezla ukázat svého mládence.”

“Přivezla?” Musel jsem koukat velice nejapn ě. “To myslíš, jako že já…?”

“Ne. Jenom jako. Uděláš dobrou službu své kamarádce a taky se jednou pořádně najíš

domácí stravy.”

Koukal jsem na to skutečně vyjeveně. Měl jsem to brát jako nezvyklou důvěru projevenou člověkem více méně blízkým? Jako něco,. co je v románových kruzích běžné?

Jako doklad světovosti, protože se, alespoň podle literatury, v některých zemích na západ od nás lidé k sobě tak chovají, aniž by tím mysleli něco jiného, než že ventilují svoji potřebu družnosti? No, nechal jsem to osudu a netrpělivě jsem očekával konec týdne. Jen jednou jsem vystoupil u svého Bezdomovce. To proto, že tam u jeho zastávky stál nákladní vůz plný všelijakých součástek, které byly materiálem pro stavbu moderní

čekárny. Dva chlapi už odřezávali kovovou konstrukci té staré, dobré stavbičky od jejího betonového základu. Bezdomovec chodil kolem a pokuřoval. Tvářil se, jako by mu někdo umřel. Ale to byla jenom má představa.

“To je dílo, co?” řekl jsem. Litovat ho nemělo cenu, byl povýšen nad hru osudu.

“Na to, co tady namontujou, si nikdo nelehne. To je záměrný, protispolečenský jednání, který nebere na vědomí existenci minulejch vobčanů.”

“Pořád ještě nedáte na moje návrhy?”

“Jaký návrhy? O žádnejch nevím.”

“Blíží se zima, nejdřív přijdou podzimní plískanice. Mám pro vás takový skoro bydlení.”

“Nějakej stoh za Prahou vždycky najdu.”

“To chápu, ale já mám na mysli místnost uzavřenou, dokonce s kamnama. žádnej přepych, ale na úrovni vašeho filozofického pojetí života.” Díval se na mne nerozhodně.

“Taky můžete kdykoliv odejít. Nikdo vás nebude přemlouvat, abyste zůstal, ani vyhazovat, abyste šel. Záleží na vás.”

“A kde to je, tahle bezdomovecká idyla?”

Vytrhl jsem z bloku list papíru a napsal adresu, včetně jména paní domácí. “Dorazit radím zítra během dne. Večer ji na váš příchod upozorním, aby vám nedělala potíže.”

31

Když jsem přišel druhý den z práce, tak tam už byl. Paní Strnisková si žádala vysvětlení, které jsem jí poskytl, samozřejmě, že ji neuspokojilo. Zaplaceno však dostala, proto musela mlčet. No, mlčet nemusela, nemohla se však bránit s razancí, které by byla jindy schopna.

Co mi však nešlo z hlavy, byla Boženka. Jen jsem se divil, jak to, že jsem tak nejednou…, měl jsem na jazyku sloveso “naletěl”, ale to by snad bylo příliš. Fakta však byla nemilosrdná. Holka na tebe kývne a ty jí hned vyhovíš. Jinými slovy, zobeš jí z ruky. S

ohledem na mé předešlé kontakty s dámským světem, což je termín silně neurčitý, to bylo zarážející, ale já jsem si to po dohodě se svým svědomím dovolil podniknout. Co vlastně?

No tak někam pojedu. Do Humpolce? Ne, někam do jižních Čech. Tam je přece hezky, jako ostatně všude u nás, nebo všude na světě. Všechno, co je ve světě hezké, je vždycky spojeno s lidmi. A Božka je prokazatelně hezká holka. Což je ve spojení s mými chlapskými přednostmi zjištění krajně irelevantní.

Paní domácí byla ovšem proti. “To mne tu necháte samotnou s tím chlapem? Já jsem na něj koukala skrz záclonu, jde z něj hrůza.” A tak dále, a tak podobně.

“Je zcela neškodný. Neublíží vám a bude hlídat stavení. Líp než vaše čubička. Ta před návštěvou uteče, tenhle se jí postaví. Když k tomu bude mít důvod, samozřejmě. Pak ten jeho pes skutečně štěká. To se o vašem pejskovi říct nedá.” Sice jsme se nedohodli, že Bezdomovec bude hájit dům před případným škůdcem, ale mohl jsem důvěřivě

předpokládat, že když bude paní Strnisková volat o pomoc, že přiskočí a s nepřítelem zatočí. A navíc má taky psa, i když neškodného, jenom štěkavého. Bezdomovc se zabydloval. Nerušil jsem ho při tom, věděl jsem jen, samozřejmě že z doslechu, že si tam tahá dříví z nějaké stavby z okolí. Doufal jsem mlčky, že tak činí po dohodě s někým, kdo za stavbu odpovídá.

Vztah paní Strniskové ke mně měl rozpornou povahu. Jednou to byla mateřská

oddanost provázená slzavými efekty, podruhé zase vystupovalo autoritativní jednání

nekompromisně hájící zájmy domácí paní.

“Vrátím se buď v sobotu, nebo v neděli. Rozhodně nemějte obavu, že se vám něco přihodí. Konečně, máte na mne telefon. Budete-li něco potřebovat, bohužel jenom poradit, zavolejte.” Věděl jsem, že se tak nestane, protože volat z pevné linky na mobilní telefon bylo dražší a paní domácí měla přirozený sklon k šetrnosti.

Všiml jsem si v pátek, že Božka měla mimo obvyklou kabelu ještě ruksak. Asi vezla domů

prádlo, což se za mých studentských časů běžně dělalo. Ať matička ví, že má

potomka. Když mne ráno zahlédla ve dveřích, pozvedla obočí a vrhla na mne několik kousavých imperativů ohledně nějakého výkazu, nebo čeho. Prchejte, iluze, dokud je čas.

32

Ovšem, jaképak iluze! Pracovní vztahy. O harašení na pracovišti se toho píše, až to není

hezké. A my tady začínáme harašit? Panebože, to mi nedošlo!

Po obědě všechno skončilo. Zamkli jsme stoly, přístroje zajistil Jakub, který odejde poslední, a “čau vespolek!”

Spílal jsem si dost nešetrně. Proč se mi chvílemi třásly nohy? Cestou metrem na nádraží

jsem měl pocit, že bych se měl asi vrátit. Na něco se vymluvit. Všimla si toho a tvářila se vážně.

Vystupujte vpravo ve směru jízdy. Taktní upozornění rozhlasu ve vagónu metra mne ujistilo, že je asi pozdě na nějaké nesmyslné úvahy. Přece jsem pánem svého osudu. No, osudu sotva, ale svých rozhodnutí určitě.

Jak vypadá krajina mezi Benešovem a Táborem, líčit nebudu. Ve vagónu bylo dost plno a všichni mladší muži věnovali přiměřenou úlitbu Boženčiným půvabům. To mi výrazně

pozvedlo náladu, protože jsem k nim, k těm půvabům, prokazatelně patřil. Sice ne jako vlastník, ale to nemohl nikdo ze zájemců o případné kontakty vědět.

“Čas plyne a doráží na nás ve vlnách. Chvílemi se zrychluje, chvílemi zpomaluje. To je doklad subjektivního vnímání času.”

To jsem řekl do jejího ucha, které se dalo tušit pod bundou visící na háčku u mé hlavy.

“Co dělá v tvém případě?” zeptala se.

“Strašně se loudá.”

“To není dobře. Protože, teď se dopustím trapné banality, ale člověk se jimi vytrvale sytí, žádná chvíle se nevrátí. Proto si važ právě toho, že jedeš, kam to jedeš, víš to?”

“Do Humpolce?”

Zavyla tak, že se musela přítomným omluvit. Starší dáma v rohu na ni nevrle pohlédla, mladší muž naproti s jistou dávkou pochopení. Ostatní, zřejmě zvyklí na podobné projevy, nereagovali.

“Za chvíli tam budeme,” řekla a měla pravdu, i když právě pojem chvíle je značně, no, však víte.

Z města jsem toho příliš neviděl, ale uznal jsem, že chtít toho moc hned v první chvíli asi není rozumné. Pouze jsem se utvrdil ve zjištění, že české obyvatelstvo obývá převážně

rodinné domky. I v případě Boženčiných rodičů tomu tak bylo.

“Pamatuj si, musíš vystupovat jako chlap, rozumíš? žádná bábovka, jinak to u našich prohraješ,” špitla ke mně ve chvíli, kdy jsem za námi zavíral zahradní branku. Tak jako chlap? A proč vlastně? Těch otazníků mi do hlavy naráz naložila celou řadu, jenže nebyl čas na přemýšlení.

Jak u nás v Čechách vypadají rodiče odrůstající nebo už odrostlé dcery? V Humpolci

33

stejně jako v Pelhřimově. Rozdíly jsou samozřejmě individuální, ale jejich podstata je totožná. Vyznačují se starostí a zájmem. Dcera je v letech, kdy přivést ženicha je už skoro pozdě a

ten by měl splňovat přiměřené nároky. Je tady trvalá starost o zdraví a o postavení

v zaměstnání. O bezpečí, se kterým je to dneska na zadrmo. Mladá ženská není bezpečná

nikde. Ani v posteli, a tam zejména.

To je ovšem moje verze případu. Možná, že všechno bylo úplně jinak. Boženčini rodiče byli normální rodiče. Otec měl na krku šedesátku, matka se blížila k padesátce, to jsou běžné identifikační údaje. On byl patrně intelektuál, to jsem poznal podle řeči a podle knížek, ona možná taky, ale mateřské puzení dalo tomuto zaměření trochu zaniknout, i když jsem tady asi řekl pitomost. Jak jsem později zjistil, matička byla učitelka. Tradice velela nabídnout dceři a jejímu hostu něco k jídlu. Proti tomu jsme neměli námitky. Božka byla ovšem trochu nesvá, z toho jsem usoudil, že není příliš zvyklá vodit domů pánské návštěvy. Rodiče však neříkali nic, podle čeho bych mohl na něco usuzovat. Nebyla to ovšem moje starost. Rozmluva vázla. Čekal jsem, kdy matka vyzve dceru, aby s ní odešla do přilehlých komnat, kde by ji podrobila křížovému výslechu, zatím co já budu vystaven podobné aktivitě pana otce.

Vedli jsme takové neurčité řeči, jaké vedou lidé, kteří se vidí poprvé v životě a kteří o sobě vědí jenom to, jak vypadají a jak se jmenují. Z obou údajů člověk obvykle nic nevyčte.

Rozhodl jsem se zbůhdarma nesedět a informace poskytnout.

Tak jsem zaujatě vypravoval, co dělám a jak se mi to daří. “Není to nic moc. Kdybych měl štěstí a trochu víc píle, tak bych možná nějak uspěl, ale tahle firma mi nedá vyniknout. Na vyniknutí tam je jenom její majitel. To u malých podniků jinak nejde. Do televize se nedostanu, proto se musím rozhlížet, a až se mi naskytne šance, hned se jí chopit.”

“To je dneska se vším stejně. Čekáme na příležitost. Uspějí jenom ti, kteří na ni nečekají, ale sami ji vytvářejí.”

Pan otec mne překvapil.

“Ovšem na malém městě těch šancí není moc. Jsou tady ustálené vztahy a struktury. Člověk by musel přijít s něčím novým,” řekla paní matka.

“Nevidím do takových poměrů, vlastně nevidím skoro do žádných dnešních poměrů, všechno je značně komplikované, vztahy nejsou standardní, promiňte ten dnes zdomácnělý

výraz, kterým zastíráme nedostatek myšlenek.”

Oba rodiče se shodně zasmáli. Božka dál seděla jako na trní.

“Co je s tebou, Boženko,” obrátil jsem se na ni. “Sedí tady jako boží umučení. No, trochu se usměj a udělej rodičům radost.”

34

Zatvářila se zkroušeně. Nepřeháněl jsem trochu svou údajnou suverenitu?

“Je to hodná holka,” řekl jsem směrem k rodičům. “Myslím, že o ni nemusíte mít strach. Za čas sežene i lepší práci přiměřenou její kvalifikaci. Jen by v létě neměla nosit zimní

boty.”

“Slyšeli jste to?” vyjela kurážně. “Já že nosím v létě zimní boty. Ty nevíš, jaká je dneska móda? Copak nekoukáš holkám na nohy?”

“Proboha,” zatvářil jsem se zděšeně. “Proč bych měl koukat holkám na nohy?”

“Protože je to normální.”

“Normální je koukat holkám na nohy. To si budu pamatovat a od této chvíle si to beru k srdci. Zahrnuješ do těch nohou samozřejmě i ty svoje.”

Nevěděla co říct, proto zaútočila: “Když jsi nekoukal holkám na nohy, proč jsi tedy koukal na ty moje?”

Teď jsem zase já nevěděl co odpovědět. Paní matce se ta řeč nezdála, ale dřív, než se rozhodla zakročit, jsem vybuchl: “To je ovšem trapná sofistika.” Nic jsem tou větou nesledoval, jen jsem to tak plác. Jenže jsem dal Božence příležitost.

“Co to vůbec je, ta sofistika?”

“Ty nevíš, co je to sofistika?”

“Mám takové přibližné tušení, a to mi dává věřit, že jsem se ničeho podobného nedopustila.”

Chápal jsem to samozřejmě jako parádní odchod od tématu, které se jevilo být trapné.

“Nutíš mne k něčemu, čemu se zásadně vyhýbám. Totiž k přemýšlení. Jak mám z rukávu vysypat definici? Nejsem přece filozof. Navíc mne zatěžuje Protagoras, který, jako sofista, vedl spory s mým osobním přítelem Sokratem.”

Otec nás pozoroval se sarkastickým úsměvem. Pak vstal a z knihovny vyndal slovník.

“Proč se namáhat vymýšlením definic, když je za nás vymysleli odborníci.” Chvíli listoval a pak: “Tady čtu, že sofistika je chybný úsudek vědomě vydávaný za správný. Patří

k tomu, což dodávám už sám, ještě úskočná argumentace, generalizace detailu a vytrhávání

ze souvislostí. Což je patrně tak zhruba dnešní pojetí věci, aniž bychom tomuto běžně

uplatňovanému přístupu říkali sofistika.”

Bylo to tak. Tuhle definici jsem znal.

“S Protagorou mi to ovšem neladí. Uznáte jistě, že jeden z pilířů starověké řecké

učenosti nemohl být nazván lhářem. To až dneska politici běžně a veřejně tvrdí, že jejich spolubesedníci lžou. Nikoliv - vy se patrně mýlíte, pane ministře, ale vy lžete! A napadený

nic, jen mžourá očima. Jako urážku to zřejmě necítí. Na tom lze pozorovat, jak se doba změnila. Sokrates, který s Protagorou kultivovaně debatuje, vyvrací jeho omyly, ale nikdy,

35

alespoň pokud vím, ho neoznačil za záměrně chybujícího. Lhát totiž neznamená mýlit se, ale záměrně klamat.”

Pan otec se ukázal být člověk poučený. “Pokud vím, sofisté vytvářeli filozofický směr. Byla to silně rozvinutá škola s četnými stoupenci. V šerém starověku, kdy se ustalovaly poznávací metody, byl i omyl v poznání hodně.” Kýval uznale hlavou. “Proto dnešní sofista a sofista ve starém Řecku, no, asi to není totéž.”

“Sokrates rovnal Protagorovy omyly slušně a decentně. Ani jednou neřekl nic o úskočném jednání. To všechno je pozdější záležitost. Dneska už nic nevíme o obtížích, jimiž se věda prokousávala k dnešním odsudkům, které vyslovíme na adresu našich protivníků, aniž bychom je jako hledající a myslící lidi respektovali.”

“Všechno to moc pospíchá a člověk se v tom tempu nestačí zastavit a podívat se za sebe,” řekla paní matka. Snad měla na mysli, že bychom s tou řečí měli přestat a bavit se jako normální lidé.

Bylo třeba k tomu něco říkat? Napadlo mne jenom uvést obdivné slovo na Sokratovu adresu: “Když vezmu v úvahu, jak šetrně pracuje se slovy, pak musím jenom žasnout nad kulturou tehdejších myslitelů. Šlo samozřejmě o výjimečného ducha, ale stejně. Je to už

skoro dva a půl tisíce let.”

“Ale jdi, příteli,” řekla Boženka s úsměvem. “Jestli budeš ještě chvilku pokračovat, tak se do tebe možná i zamiluju, bez ohledu na to, že koukáš jinejm holkám na nohy.” Matička ovšem

nesouhlasně vyskočila ze židle: “Jak to mluvíš, Božka? Copak se hodí

tohle tady říkat? Tady přátelsky rozmlouváme a ty do toho vnášíš…, já nevím, jak to říct. Přines z kuchyně koláče!”

A je to tu, zamnul jsem si v duchu ruce. Boženčinu výroku jsem nepřiznával větší

význam, protože jsem ji už konec konců znal. To ale matička nemusela vědět. Jenže tu už byl večer, takže mnohé plánované činy odpadly. První: bylo uznáno, že koláče dají přednost večeři, druhý: chodit prohlížet město je zřejmě nesmysl, protože jsme jednak po cestě unaveni, jednak na to nebude vidět.

Pak ještě byla položena otázka, kam mne uloží ke spánku. Vyřešili to samozřejmě, aniž

dbali mých nevyslovených požadavků, které nebudu připomínat. Božka po mně taky pokukovala a tvářila se s mírným pochopením. Na spaní však bylo brzy, a tak jsme vedli řeči. Samozřejmě na různá témata, včetně kritiky televizních seriálů.

“Já žasnu,” žasla matička, ” vy jste jediný člověk, který nemá doma televizor. Alespoň

nikoho podobného neznám.”

Televizní program je zdroj příjemných zážitků, které nabízí jeho hodnocení a tím i příležitosti vyniknout. Co divák, to názor, a je-li vysloven razantně, vypadá i kvalifikovaně.

36

Tak jsme to rozebírali ze všech stran. Mne napadlo sáhnout do svého rance a vyndat kvalifikovanou argumentaci.

“Jo, když jsme u té televize,” řekla Boženka ležérně, “mám pro vás informaci. Odcházím od Jakuba do soukromé televize. Divíte se? Ani se moc nedivil. Konečně se dostanu k nějaké práci.”

Jakub to byl, kdo se nedivil.

“Vezme někoho místo tebe?” ptám se ze sobeckých důvodů, protože její práci určitě

rozdělí mezi nás dva zbylé. Můj skeptický dohad potvrdila.

“Je to dobře, nebo snad špatně” zeptala se matička.

Proč mi nic neřekla? Kamarádka. Zasloužila by dostat na zadek. Chvíli jsem si novinu přehazoval v hlavě, ale neměl jsem právo do věci mluvit. Proto jsem statečně pokračoval v řeči, kterou jsem měl na mysli.

Dál bylo všechno tak, jak to okolnosti apřítomní umožnili. Příjemná sobota a téměř

celá neděle. Když jsme pak nastoupili do vlaku do Tábora, byl téměř plný. Stáli jsme na chodbičce u okna a mlčeli. V jednu chvíli si Boženka položila hlavu na mé rameno. Vzal jsem ji kolem pasu a řekl si, že to je zatraceně hutný kus ženské. Fakt. Téměř jsem, alespoň

v duchu, dal na začátek toho hodnotícího adjektiva hlásku ch.

“Musím ti něco říct,” pronesla někde u Obrataně. “Nedá se nic dělat, ale budeš si mne muset vzít.”

Nevykřikl jsem, ani ji nepustil. Jen jsem čekal, co bude dál. Překvapení se může projevit různě. Mně se zastavil jinak mdlý myšlenkový pochod.

Podívala se na mne nahoru, co tomu jako říkám. Neříkal jsem nic, proto pokračovala:

“Já jsem na tobě chtěla, abys jednal jako chlap. Jen že tys to nějak přehnal. Udělal jsi na matku příliš příznivý dojem. Ona je toho názoru, že bych tě neměla pustit, jak to říct, neměla bych, zkrátka ses jí nějak zalíbil a ona by byla ráda, kdybych s tebou chodila a vzala si tě. Samozřejmě, že bys mne musel chtít, to dá rozum. Tím se ti nijak nenabízím, jenom…, sakra, řekni něco a nestůj tu jako sloup.”

Za těchto okolností je obtížné nestát jako sloup. Dohodli jsme se proto, že budeme uvažovat, jednotlivě i společně. Je nějaké uvažování v tomto případě k něčemu? Nebyl jsem si jistý. Ovšem poznal jsem, pokud jsem to dřív nevěděl, že Božka je dobrá holka. A taky to, že když se vezme všechno dokola kolem a kolem, že bych měl opravdu štěstí, kdyby to všechno byla pravda.

(6)

37

Každý člověk, každá rodina, každé větší či menší společenství lidí mají svá tajemství. Jsou to tajemství velká či nepatrná. Na některých se lpí, jiná jsou zveřejňována s mávnutím ruky. Když jsem o tomto tématu někdy uvažoval, divil jsem se, co mne to vůbec napadlo. Tajemství? K smíchu. Neznám. Když mne však jednu noc, kdy se venku honily bouřkové

mraky a rachot hromu mne nutil k bdění, napadlo o tom přemýšlet, se smíchem jsem se obrátil pod pokrývkou a zvolal nehlasně: Já jsem přece měl svá tajemství!

Vodňany mého dětství, což zase nebyla doba příliš vzdálená, abych o ní mohl mluvit jako o minulosti, byly tajemství prosty. Někoho jsem tady znal, někoho ne. Někoho jsem zdravil, jiného míjel bez pozdravu. O leckom jsem leccos slyšel, co vzbuzovalo zájem a ten se posouval tak, jak se rozšiřoval můj poznávací prostor. Pokud tady nějaká tajemství byla, byla určitě, protože jsou všude, kde žijí lidé, na to jsem konečně přišel také sám, pak je tajemstvím to, co svým utajením budí zájem. Tento druh tajnosti mne dost dlouho míjel. Snad jenom to, co se týkalo mých spolužaček, ale to byla tajemství všední a přírodně určitá, takže nic zajímavého.

Z Peckojc, tedy ze Lhenic, jezdil do školy na kole pan učitel Cimbálek. Alespoň na jaře a za časného podzimu. Lheničtí byli odjakživa Peckáři, to proto, že celé okolí na jaře tonulo v záplavě třešňových květů. Otázka byla, proč byli netoličtí Buchtáři, když se buchtami nijak nelišili od obyvatel okolních obcí. že se vodňanským říkalo Rybáři , bylo nasnadě. S jistým zaujetím jsem vzpomínal na bednu plnou časopisů, ukrývanou na půdě. Schovával je tam děda, protože se bál prohlídek, které svého času snad z preventivních důvodů vykonávala nacistická policie za účasti vojáků Wehrmachtu. Nikdo z hledačů

neuměl česky, takže závadnost tiskovin nemohl odhadnout, ale šlo jim asi jen o to nahnat lidem strach, a aby bázlivci ničili stopy po první republice. Noviny na půdě zůstaly, i když

je nikdo neskrýval, až když jsem je, jako malý kluk, náhodou objevil. Kolik mi to bylo?

Asi dvanáct let.

Byl to jiný svět, jiný čas, všechno bylo zvláštní snad proto, že se zprávy a obrázky vyjadřovaly k jiné době, kdy všechno bylo jinak. Četl jsem inzeráty a žasl. Jakýsi pan Vaněček, soukromník, nabízel ušlechtilé ženě středních let zajištění za předpokladu, že je taky přiměřeně zajištěna.

Tajemství jako hrom. Jak mu přijít na kloub? Bylo v tom něco, čemu jsem sice nerozuměl, ale s čím jsem nemohl k rodičům s otázkou. Kdybych se zeptal, byl bych kouzlo tajemství porušil. To jako bych se chtěl zeptat, co dělá Vašek Jícha po nocích, když

se tomu otec hlasitě smál a matka na mne vrhala odmítavé pohledy. Přitom jsme se ve škole už dávno učili o rozmnožování ssavců a Jíchovo jednání bylo asi toho druhu. Ale proč to bylo tajné a proto tajemné?

38

Učitelé vycházeli z toho, že se nám poučení dostane od starších kamarádů. Kluci se této úloze ochotně poddávali, ťukali se do čela s dodatkem, že tenhle blbeček věří, že ho přines čáp.

Od té chvíle jsem uskladněné časopisy podroboval zevrubné kontrole a svět se mi náhle otevíral, dostával novou, do té doby nezvyklou podobu. Také holky ve škole přestaly být od kluků odlišné jenom sukní a délkou vlasů.

Jedna spolužačka, Majka, buclatá s černou ofinou, ale s drzým úsměvem, vlastně spíš

úšklebkem, se kterým shlížela na kluky, kteří ji neustále provokovali, ve mně vyvolávala zvláštní neklid. Brali jsme jí čepici a podráželi nohy. Jednou jsem si dodal odvahy, a když

kolem mne utíkala s taškou na zádech do školní jídelny, nastavil jsem jí nohu. Upadla a asi se bolestně narazila. Dala se do pláče. Pomáhal jsem jí vstát, ale ty slzy mne zmátly. To nebyly slzy, jak jsem je znal. Neměl jsem pro ně slovo. Zděšeně jsem zíral, co jsem to vlastně udělal. Nejraději bych byl udělal něco zvláštního, něco hrdinského, jenže jsem nevěděl co. Kupodivu se nestalo to, s čím jsem bezděčně počítal. Čekal jsem sprchu nadávek, protože naše spolužačky ovládaly drsný slovník klukovské periferie. Majka pobrekávala a kulhala do jídelny. Tam učitelka, která měla dozor, jí koleno ošetřila A zase nic. Krčil jsem se nad svým talířem a trnul. Co se to stalo?

V Pražském ilustrovaném zpravodaji byly tištěny nejrůznější romantické příběhy, některé ilustrované. Napodoboval jsem ty kresbičky. Nejraději jsem kreslil noc v lese. Zubaté obrysy smrků proti temné obloze, kterou jsem vyčárkoval podélnými pruhy s bílým kolečkem místa pro měsíc. Tady nad tou neumělou kresbičkou se mi vybavovaly nezvyklé

příhody, které můžeme zažít, které už jistě někdo prožil a ve kterých se jednou prosadí i moje odvaha a schopnosti. Tajemství lesa. Les přece má svá tajemství. Určitě. Všechno, co je zvláštní a nezvyklé, může mít svůj původ v lese, kde je temno, kde je všechno nezvyklé, neučesané, nepodléhá to řádu, podmínkám, které někdo stanovil. To byla má dětská

představa, ke které jsem se však už nikdy nevrátil, abych ji popřel. Majce se koleno zahojilo a já jsem jí nosil ze školy tašku. Výčitky svědomí hrají svoji roli. Dlouho to však netrvalo. Spolužáci si mne začali dobírat. Hlavně holky.

„Hele, Svobodovi se zapalujou lejtka,“ vykřikla jedna, když jsme šli na oběd. Doma jsem se zeptal, co tím myslela, rodiče se smáli a mně se dostalo ponižujícího vysvětlení.

Ve škole bylo někdy dobře, jindy nepříjemně. Dlouho jsem vzpomínal na učitele Cimbálka. Byl to už pán středních let, mezi ženami učitelkami se vyjímal svérázným jednáním, ale i zasvěcenými výklady z historie města. Jeho příjmení vzbuzovalo iluzi, že jde o člověka mírně zpěvavého, tuhle souvislost jsem si nepotvrdil. Jednou přišel do školy

39

s kocourem. Vyndal ho z aktovky a postavil ho na stůl. Kocourek se protáhl a rozhlížel se po prostředí, které mu bylo cizí. Pak projevil snahu skočit na zem a někde se ukrýt před zraky smějící se třídy. Učitel ho však něžně uchopil a přitiskl si ho na hruď. Řekl: „Nemohl jsem jinak, bylo mu teskno.“

Bylo mu teskno.

Měli jsme školy plné zuby a domů nás hnala potřeba setřást ze sebe vynucenou poslušnost, jednou za čas jsme však šli s učitelem Cimbálkem dobrovolně na výlet. Šli jsme

pěšky náhodně vybraným směrem. Třeba jsme to vzali z náměstí kolem kostela na Prachatice. Po kilometru líné chůze jsme minuli odbočku do Lidmanovic a po silnici jsme hledali nějakou pěšinu k Blanici.

„Kdyby bylo vhodné počasí a kdybyste měli koupací úbory, mohli byste se osvěžit v řece,“ říkal pan učitel a nevěřil, že ho někdo vystaví riziku, že pro něj bude muset do vody. Sám byl vybaven jenom turisticky, měl na sobě pumpky, kalhoty pod koleny upnuté, úbor, jaký byl už jenom archaickou vzpomínkou na minulé časy.

Nejlepší koupání bylo u Svinětic. Ale mnozí místní táhli v neděli i k lesním rybníkům jako byl Záhorský nebo Rožboudov pod Hradem. Tahle vycházka mi však utkvěla v paměti nikoliv proto, že jsme se marně dožadovali koupání a učitel byl neoblomný a stál na svém, že nás nemůže uchránit před nebezpečím, které voda skýtá a slibuje. Přišli jsme na kraj řeky, kolem se v mírném větru vlnila tráva, komíhaly se větve snad vrbiny, snad osiky a usadili jsme se do trávy. Učitel viděl vzdorný odpor několika žáků, kteří by jinak do vody vlezli a tam dováděli. Sám si sedl na balvan, který tady vyčníval z trávy. Byl to pořádný

valoun. Jak se sem dostal? Musel tu stát věky a to znamenalo, že ho všichni, kteří kdy krajinu zpracovávali, sekali a sušili trávu, museli obcházet. Odvalit nebo odvézt ho nemohli. Ani traktorem by jím nepohnuli.

„Dejte hlavy dohromady, mám pro vás záhadu.“

Dívali jsme se na učitele, mnozí vzpurně, někteří, zejména dívky, v nadějném očekávání. Záhady, to bylo něco. Tajemství? No, rychle, nemeškejte!

„Vidíte, na čem sedím? Prohlédněte si to. Ten kámen je tady na tomhle místě tak dlouho, jak dlouho se tady kolem vlní tahle krajina. Od času, kdy se utvářela, kdy nějaký ledovec tudy táhl a drhnul bahnité podloží. Nesl s sebou takové balvany jak je tenhle a cestou je ztrácel. Asi tak to bylo.“

„To nevíte jistě?“ ozval se jeden z ukřivděných žáčků.

„Jak to mohu vědět jistě? patrně tady nebyla ani tahle řeka v době, kdy ho tady nějaká

obrovská kra ztratila. Jak to bylo, ví jenom ten balvan.“

Děti se zasmály, učitel však zůstal vážný.

40

„Co myslíte, může mít ten balvan paměť?“

Smáli jsme se, vrtěli hlavami, dožadovali jsme se odpověď, kterou jsme si sami navzájem dávali. Učitel se nesmál, kupodivu zůstal zamyšlený, patrně mu otázka, kterou snad neuváženě položil, tížila svědomí.

Ale nejen jemu. Já sám jsem si ji mnohokrát položil, i v době, kdy jsem v Praze vkládal své myšlenky do přechodného materiálu, který byl sám o sobě mrtvý a kterému jsem vtiskoval život.

(8)

Do práce jsem v pondělí šel s netrpělivým očekáváním. Ještě nikdy mne dívka neinformovala o tom, že si ji musím vzít. Z doslechu jsem věděl, že se tak obvykle dělo za jistých nepříznivých okolností, které se později změnily v příznivé. V tomto případě to ovšem bylo jinak a já jsem byl normálně lidsky nedočkavý. Jenže Božka byla pořád stejná

Božka, nijak se nezměnila, nepadla mi ve dveřích do náruče a nevzdychala toužebně, když

jsem ji požádal o kafe.

Nebyl jsem si jistý, jestli bych neměl být přiměřeně rozladěný, ale neměl jsem čas o tom uvažovat. Volala totiž paní domácí.

“Tak vám toho podnájemníka sebrali policajti. Fakt. Přijeli si pro něj a vzali ho s sebou i se psem. Proč se psem, to nevím, vím jen, že je na něj zavolal starej Matějka. Tak abyste to věděl a nedivil se, že zmizel. Protože si ho tam jistě nechaji.” Překvapilo mne to. Chvíli jsem váhal, ale pak jsem se zeptal, proč by si ho tam měli nechávat. To nevěděla, věděla jen, že to snad policajti dělají.

“Tak mi poldové sebrali souseda. Musím tam zajet, je to můj host.” Mé prohlášení se nesetkalo se zájmem. Jenom Boženka zvedla obočí a zeptala se, jestli se vrátím včas, protože jsme měli mít dopoledne poradu.

“To tak vědět. Teď si uvědomuji, že vlastnění dopravního prostředku může být i užitečné.”

“Tady Bejda tě tam jistě rád hodí. Viď kamaráde?” zasmála se na kolegu-kamaráda, který protáhl tváře a podíval se na hodinky, jako by od nich čekal inspiraci k pravděpodobně znějící výmluvě.

Byli jsme tam skutečně brzy, protože si to kolega hnal dálničními spojkami, kterými se hlavní město v poslední době hemží. S policisty nemám valnou zkušenost, přesto jsem se dostal na místo, kde můj Bezdomovec seděl na židli, aniž by vykazoval nějaké stopy násilí, ať fyzického nebo psychického.

41

“Co vy tu. Máte s tímhle člověkem něco společného?” zeptal se policista, který seděl na druhé straně stolu.

“Je to můj host, a proto jsem mu přišel pomoct.”

“Myslíte, že ji potřebuje?

“Jistě. Když si na něj soused Matějka stěžoval, že mu šel párkrát kolem domu, vy jste na to obratem přijeli, aniž jste měli věcný důvod, tedy informaci o nějakém trestné činu, pak mu musím jít na pomoc. Alespoň podat svědectví o tom, jak se ke mně dostal.”

“On by nám to sám neřekl?”

“Myslím, že to už udělal.”

“Tak proč jste sem jel? To nemáte nic na práci?” Případná otázka.

“Samozřejmě, že mám. Ale když jde o bezdomovce, je policie vždycky razantní a tomu jsem chtěl předejít.”

“Vy s tím máte nějakou zkušenost? Myslím s razantními zákroky proti bezdomovcům?” Tenhle polda nebyl hlupák a já jsem se začínal potit. Venku čekal Bejda a já se tu zaplétal do řečí, které jsem vést nechtěl. Musel jsem přiznat, že s lidmi bez domova zkušenost nemám žádnou a proto ani s jednáním policie s nimi.

“Proto jsem taky přijel, abych byl svědkem tohoto výslechu.” Policajt se zasmál nechutně hlasitě. S jistou nelibostí jsem viděl, že se smál i Bezdomovec.

“O co vám tedy jde?” pokračoval policista, když srovnal tváře do úředního výrazu.

“Víte, ono to souvisí s mým povoláním. Já připravuji námět na filmový scénář o bezdomovcích. Když žádného neznáte, tak to nemůžete dobře udělat. Proto jsem požádal tady toho pána, aby u mně přechodně bydlel a já získal nějaké informace.” Viděl jsem, že jsem řekl něco, co jsem neměl. Alespoň ne vůči Bezdomovci. Taky se na mne díval značně nevraživě.

“Co to žvaníš? Já že ti mám dělat pokusnýho králíka?” Vyjadřoval se rozhorleně a málem

vyskočil ze židle.

“Nabídl jsem vám ubytování na zimní měsíce. Když to odmítnete, je to vaše věc. Policie vám jistě nebude v opačném případě dělat potíže. Když máte doklady v pořádku, jste jenom mým hostem. Pokud vím, hosta přihlašovat nemusím. To je všechno. Nemám čas tady besedovat, i když by to bylo jistě zajímavé, alespoň pro mne určitě.” Policista se ovšem tvářil vážně i po mém vysvětlení. “A co to dřevo?”

“To je ze stavby v sousední ulici. Dělníci mi řekli, že si ho mohu odvézt. Tak to pana Matějku nemuselo zajímat.”

“Topení na zimu?” zeptal jsem se a Bezdomovec to potvrdil.

42

Policista zkoumal můj občanský průkaz, a jak se zdálo, začal se o mne zajímat víc než o svou původní oběť.

“Co tam děláte, v té televizi.”

“Já nepracuji v televizi, ale v soukrom é firmě, která pro televizi vyrábí pořady.” Snažil jsem se mu stručně naznačit poměry v našem podniku působící. Zdálo se, že ho to zajímá, což by bylo za jiných okolností povzbudivé. Jenže já jsem se musel vrátit do práce a za dveřmi netrpělivě přešlapoval Bejda.

Do toho vstoupil Bezdomovec: “Už mne to všechno sere. I tenhle kluk, kterej dělá

dobrodince ze zištnejch, kupeckejch důvodů. A nestydí se to přiznat.” Ta řeč mi vyrazila dech. Rozčílila i policajta.

“Zadržte, člověče. Proč mu nadáváte? Vždyť vám chtěl pomoct. Vaše situace je obtížná

a on projevil dobrou vůli.”

“Pomoct? Sobě chtěl pomoct. Vždyť jste to slyšel. Já mám týhle hnusný, kupecký

společnosti plný zuby. Kdybych to uměl, žil bych někde v lese. Mezi zvířaty jsou alespoň

čistý vztahy, tam se nikdo nepřetvařuje. Každá veverka ví, na čem je. Jenže musím žít mezi lidma, i když se jim vyhýbám.”

“Chtěl vám pomoct. Copak to jde jinak? I ta jeptiška, která vám nezištně podá kus chleba, to udělá proto, aby na ni pánbu milostivě shlédl.” Koukal jsem na policajta překvapeně.

“Seberte se a jděte zpátky. Odvezli jsme vás, ale domů půjdete po svých.” Poděkoval jsem mu a rozloučil se. Bejda za dveřmi soptil.

“Teď už nemám čas, ale doma si to probereme. Neukvapujte se v hodnocení,” radil jsem zamračenému Bezdomovci.

“Ty ses dal na charitu?” ptal se mne Bejda v aut ě. Vysvětlil jsem mu, o co jde.

“Možná, že by to Jakub vzal, kdyby se to víc rozpracovalo. Ten chlap ti má sloužit jako mustr?”

Mávl jsem neurčitě rukou a přidal pochybovačný výraz tváře, který nepostřehl, protože se věnoval předjíždění kohosi, kdo se ploužil ve středu ulice. Přijeli jsme pozdě a Jakub si nás mlčky měřil jako škůdce podniku.

Na poradě, která se zabývala věcmi běžně uplatňovanými, jsme si s Boženkou vyměňovali diskrétní informace a o pauze, která nastala v poledne, jsem zavolal paní

domácí.

“To jsem ráda, že to tak dopadlo,” řekla překvapivě vřele. “Udělala jsem mu, chudákovi, bramborovou polívku. Taky jsem na půdě našla kostru staré válendy, jak se dělaly v šedesátých létech. Matraci to nemá, něco si pod sebe bude muset najít. Postavila

43

jsem mu to před dveře. Nevíte, kde se toulá?”

To jsem netušil, jenom jsem hlasitě doufal, že nevzal roha.

“Půjdeme na oběd, nebo si tu spolu něco sníme?” zeptala se Boženka. Nejdřív jsem jí

musel vypovědět, jak to na policii dopadlo. Prozíravě počítala s tím, že jít na oběd, když na něj nikdy nejdeme, alespoň ne do restaurace, která jednak nebyla nablízku a jednak dát za oběd stovku…, proto vyndala z tašky balíček sendvičů. Tak se tomu říká mezi lepšími lidmi. V našem případě to byly chleby něčím namazané a něčím obložené.

“Tys milionová holka,” řekl jsem, doufaje tiše, že si toho Bejda nevšimne a neposadí se k nám.

I láhev minerálky měla v ranci. Chodila teď jednou s rancem, jednou s kabelkou. S

ruksakem na zádech vypadala jako studentka.

“Ach jo. Tak jsem o tom celou noc přemýšlela.”

Rozumět jí bylo jenom přibližně, protože když jedla, tak se nijak neupejpala.

“Myslíš jako o tom?”

“Jo. “

“A bereš to zpátky.”

“Myslíš, že bych měla?”

“Když se mne vážně zeptáš na můj názor,” tady jsem se odmlčel, protože mi okurka vypadla z bagety a skončila na klíně. “Tak by mne velice mrzelo, kdybys řekla, že to byl žert.”

Dívala se mi upřeně do očí a po chvíli se mile usmála.

“Nemám ve zvyku o takových věcech žertovat. Sice to změní můj život, ale změny k životu patří.”

“A můj snad ne? Já už téměř zatvrdnul do staromládenectví. Až mne jednou navštívíš, budeš žasnout, jak jsem mohl žít a nevyskočit z kůže.”

“To jednou bude ještě dneska. “

“Proboha! Snad bych tam mohl alespoň zamést, když nic jiného.” Jestli se skutečně rozhodla, pak se nedalo nic dělat. Natolik jsem ji znal. Proto jsem na návštěvu připravil pani Strniskovou.

“Copak vy máte slečnu?” Údiv byl prakticky bez hranic. Dovedl jsem si ji představit.

“Jak to, že jste to dosud tajil?” Nemohl jsem přiznat, že jsem to taky až dosud nevěděl. Překvapení bylo takové, že se ani nezmínila o tom, zda už Bezdomovec přišel. Z práce jsem běžně neodcházel před večerem. Jakub zavíral dveře tak kolem deváté

hodiny, patrně proto, že vydržet doma s tolika dětmi muselo být dost obtížné. Jenže dnes Boženka nahlédla do dveří už v pět hodin.

44

“Radím toho nechat, zítra se taky dá pracovat.”

Jakubovi muselo být divné, že odcházíme spolu, ale nevyjadřoval se.

“To je tedy pěkná štreka. Každý den takovou cestu podnikat a dvakrát k tomu.” Stál jsem nad ní v autobusu a chránil ji tak před náporem spoluobčanů, kteří se tlačili, jak byli zvyklí.

“Budu si muset koupit auto. Máš řidičák?”

Tenhle průkaz jsem měl, ale nejezdil jsem od doby, kdy moje škodovka skončila jako vrak, prakticky nepoužitelný výsledek mého řidičského umění.

Zbytek cesty jsme šli pěšky.

“Byly doby, kdy jeden z řeckých bohů vybavil lidi obojím principem, mužským i ženským. Každý byl sám v sobě ženou i mužem. To jistě bylo pozoruhodné a nabízelo to mnohá řešení společenských problémů.”

“Ráda bych věděla, jakých.”

“Vzhledem k tomu, že jsme ustrojeni jinak, zcela odli šně, nemůžeme na jejich problémy přijít. K tomu nemáme dost zkušeností. Já vím jenom to, že by mne toto pojetí lidské

organizace určitě nevyhovovalo. Člověk musí hledat, jinak ho ubývá. Hledala jsi často a důkladně?”

“Patrně ne dost často a ne dost důkladně.”

“Těžko můžeme odhadnout, co se stalo, čím tihle lidé svého boha rozzlobili, že se rozkatil, něco mu zkrátka provedli a on je rozebral. Mužský princip oddělil od ženského a od těch časů lidé bloudí po světě a hledají tu svoji druhou půlku. Je to určitě z řecké

mytologie. Ve svém současném rozpoložení bych pro tento názor skoro hlasoval.” Smála se, asi jí tato informace nebyla cizí. Jenže mně se zdálo, že je třeba věc trochu odlehčit. Přece nejdu na popravu, ale vstupuji do významného životního období, kde je na místě věci brát tak, jak v životě jsou. Všechno má své místo.

“O vážných věcech se má mluvit vážně,” řekl jsem a tvářil jsem se, že o tom pochybuji.

“Protože nevážně tlumočený vážný problém dostává od nevážného slova pokleslý nádech nevážnosti. Zlehčuje ho a činí ho směšným. Dává zaznít, nebo vzniknout nepřiměřené iluzi, že ona smutná záležitost zase nemusí být tak nazírána. Protože smutek je jenom převrácená

radost a je k ní jenom krok, protože všechno je do času, a tedy i radost i smutek.” Zastavila se a zírala na mne. Zase ty dvě díry do hlavy.

“Já jsem z tebe jelen. Co mi to tu říkáš? Jsi pro, nebo jsi proti? Mám si na pohřbu radostně zpívat, že to už má nebožtík za sebou, a v porodnici truchlit, že to naše ubohé

robátko má před sebou jenom strádání a křivdy?”

Pokračovali jsme v chůzi a já jsem zdravil sousedy, protože jsme se už přiblížili k domu

45

paní Strniskové.

“Mám obavu, že jsem řekl něco a netuším, co jsem tím myslel. To se mi občas stane, že mými ústy promlouvají nějaké podivné síly.” Protože jsem se přitom smál, vzala to jako žert. Taky jsem to tak myslel, i když zase ne docela.

Boženka se ukázala být decentní, slušně vychovaná dívka. Nerozhlížela se kolem sebe, přivítala se s paní Strniskovou, která byla silně rozpačitá. Všiml jsem si, že válenda byla uklizena, takže se host vrátil.

“Věřte mi, slečno, že jsem skutečně překvapená, a nemějte mi to za zlé. Myslím, překvapená z vás. Tenhle člověk tu žil jako mnich. Jenom práce a zase jenom práce. Zábava žádná. A najednou stojí ve dveřích taková krasavice.” Nedalo se nic dělat, Boženka bude muset vystoupit do patra a otevřít dveře mého kutlochu.

“Já jsem si na něj zvykla jako na syna,” potahovala se pan í domácí za zástěru a pak pronesla osvobozující větu: “Když volal, že vás sem vede, tak jsem se tam k němu šla podívat, myslím, že byste tam asi neměla chodit. Posadíte se u mne v pokoji, co říkáte?” Božka tomu však

dala rozhodující ránu: “Co vás napadá. žijeme v drsné době, tak se nebudeme upejpat. Já jsem si s sebou vzala noční košili a kartáček na zuby.” Skutečně jsem vydal zvuk, který by mohl konkurovat výbuchu smíchu z nějakého televizního sitkomu. Byl to však smích upřímný a osvobozující. Kdo se nesmál, byla paní

Strnisková. Patrně musela v duchu uznat, že tahle doba se opravdu výrazně liší od časů její

mladosti.

(9)

Proč je náš slovník tak příšerně chudý? Všechna slova, která chci uplatnit, už přede mnou někdo použil a vložil do nich nedůstojnou pachuť všednosti. Je to hřích na mně spáchaný. Nejlépe tedy mlčet. Jenže to nejde. Tak tedy jenom vzdechy a neurčitá, artikulaci postrádající vyznání. Lidské tělo je zdroj všech rozkoší, které si umíme představit. Nic není

mimo něj. Ani ta vzletná čtyřverší, která Omar Chajjám nabídl příštímu člověku, nevznikla jinde než v jeho hlavě povzbuzené vzníceností smyslů.

Smekavá zákoutí vonící mládím a radostí z tvořivých sil, které tu proudí pod bílou pokožkou. Ne, jenom a prozatím tady snad dřímou, připraveny vydat se zcela vstříc jásavé

touze.

Kdysi jsem o jásavé touze napsal báseň, a vidím, že jsem vůbec nevěděl, o čem je řeč. Teprve nyní to vím a bezpečně k tomu.

46

V dálce se blýská, proryvy větru, přívaly živlů lomcují nebem i zemí. Bouřka nás obchází kruhem. Nebo se mi to všechno jen zdálo?

Desítky metafor, desítky obrazů. Vše tu už bylo, jenom když to sežehne právě mne, je to nové a nezvyklé. Zase jen slovo a opět k ničemu. Stepní požár, ale teprve když mi sežehne ruku, slyšíš mne, jak křičím?

“Boženko, proč spíme na zemi?”

Pracně jsem se vyprošťoval z jejího těsného obětí. S údivem jsem sledoval spoušť

kolem sebe. Někdo musel ustlat, i matrace jsou na svém místě pod prostěradlem, jenže všechno je na zemi. Postel stojí vedle jako trapná technická vzpomínka na minulé století.

“Myslíš, že se budu muset červenat, až uvidím paní domácí?” Nic na to neřekla. Tedy budu muset. Ale co. Objal jsem ji a byl jsem něžný jako nikdy.

“Musíme si pospíšit, jinak přijdeme pozdě.”

Cítím potřebu se ujistit, že vše je takové, jaké se v noci zdálo být. Objímám ji, ale ona jedná racionálně a cílevědomě. Obléká se a shání vodu na mytí.

“Musíš do koupelny. Já zatím uvařím kávu.” Kávu vařím na elektrickém vařiči, nejčastěji jsem snídal na rohu u zastávky metra.

Uklidil jsem pokoj a když se Boženka vrátila, svěží a připravená k odchodu, byla káva na stole.

“Ach bože,” vzdychla a já jsem věděl, co bude následovat. První věta zněla přibližně

takto: Jak jsi mohl celá léta takhle vegetovat. Druhá jako kategorický imperativ: Tohle provizorium musí skončit

. “Vidím s jistým uspokojením, že jsi skutečně žil jako mnich v dobrovolném celibátu. Sem by opravdu žádná normální ženská nevkročila. Proto úkol číslo jedna je sehnat byt. Myslím,

že nám tři pokoje budou stačit. Prozatím.”

Doufal jsem jenom, že ví, co říká. Byt, to je dneska asi tak milión korun. No dobrá, když se na to cítí, její iluze mohou být povzbudivé.

“Doufám, že se tě to moc nedotýká. Ale uznej, že spát na té rozviklané a úzké posteli můžeme sotva.”

Konec iluzí jsem viděl nezvykle ostře. Měla však pravdu. Jak jsem se mohl spokojit se životem v takovém provizoriu, nesnažit se nějak si zajistit existenci a to, cos ní souvisí?

Byl jsem proto mimořádně zaražený. Skutečně jsem se bál ozvat a zeptat, jak to všechno myslí.

“Než něco kloudného seženu, budeme se scházet u mne. Sestra je ohleduplná osoba. Říkala jsem ti o ní?”

Neříkala. Teprve teď, cestou na autobus jsem se dozvěděl, že je starší, má dítě a je

47

rozvedená. Božka u ní bydlí, protože má velký byt, který potřebuje obsadit. Tedy pomoci s placením činže? Nebo proto, že je jí tam samotné smutno. To, podle Boženky, bude nejblíž

pravdě, protože ten její bývalý je dost prachatý a na nějaké koruně mu nezáleží. Tak jsem docházel do Nuslí dvakrát týdně. Jak to během týdne šlo a vždycky koncem týdne. Stal jsem se členem domácnosti, externím vychovatelem dítka, které mělo vyrůst v muže, ale zatím rostlo v loupežníka.

Seděl jsem u stolu a kluk proti mně. Neměl jsem zatím s dětmi zkušenost. Povídám:

“Ty jsi ale docela hezkej chlapeček.”

Kluk na to sebevědomě: “To já vím, já se znám. Říká mi to taky pani v samoobsluze.”

“Kolik je ti vlastně let?”

Zvedl proti mně čtyři prsty.

K paní Strniskové mne to však pořád táhlo.

Když jsem naposled zašel za Bezdomovcem do prádelny, měl půlku místnosti zarovnanou dřívím. Čekal zřejmě tuhou zimu. Taktně jsem o tom pomlčel, ale všiml si mého pohledu a řekl, že čeká tuhou zimu. Topil v kamnech, protože v prádelně, snad od betonu na podlaze, bylo normálně i za slunného dne chladno. Jenže teď se blížil podzim a víte, jak to na podzim v Praze je. Déšť, vítr, v některých místech bláto. Paní Strnisková se s ním jaksi sblížila, to znamená, že ho občas pozvala do kuchyně a dala mu polévku. Alespoň

jsem ho tam čas od času viděl sedět u talíře. Nic jsem neříkal, ale chápal jsem to jako jistý

ústupek od vyhlašovaných zásad. Odpor ke společnosti se ovšem nemusel jevit jako odpor vůči paní Strniskové.

Právě ve chvíli, kdy jsem si s jejím dovolením vařil na kamnech čaj, protože topila uhlím a já byl líný si nahoře rozdělat v kamnech, pomlouvala sousedovic dceru, která sotva přijde z práce, zapne televizi a kouká na americké seriály, a nevstane od toho, dokud ji táta fackama nezažene do postele.

Nechtělo se mi do toho zasahovat, protože jsem onu děvu neznal a její osud mi byl lhostejný. Ale ozval se Bezdomovec.

“Mladá žena, kojená iluzemi barevných magazínů, které zaplavily novinové stánky, věří, že to, co tam vidí, může být i její budoucnost. Jak je to se seriály, o kterých byla řeč, nevím, žádný jsem neviděl, ale bude to totožné.”

“V tom vás můžu ujistit, že se to naprosto shoduje,” ozvala se hostitelka.

“V tomhle dívčím věku může všechno být. Člověk si nezřízeně věří a nemá taky důvod nevěřit. Je to přece tak snadné. Proč by nemohla zahnout svému muži se sousedem, když

může tahle na barevném snímku, směje se přece na celé kolo a nic se neděje. Nechce se mi o tom mluvit, ale není to nic jiného, než povzbudivý start do citové pustiny.”

48

Já jsem podobnou literaturu nečetl, pokud slovo literatura není v tomto spojení

nadsázka, ale občas jsem něco prolistoval. U lékaře, kde jsem nedávno poseděl v čekárně, se něco takového našlo a já se pokochal pohledem na perfektní tvary dívčího těla.

“Proč právě citová pustina? Možná, že máte pravdu, ale citová pustina předpokládá

lhostejnost k osudu bližních, lhostejnost k rodině, nevím, jak k tomu může vést nějaký

pitomý časopis, kterému jde jenom o koukání na blbosti?”

“Právě že mu jde jenom o to a o nic jiného. Člověk snad přemýšlí, a nechat ho jenom koukat je málo.”

“Takže by měl každý takový text být doprovázen vysvětlením, že mimo něj je ještě

něco, co stojí za úvahu? Já se omlouvám, že to zjednodušuji, ale to tady už bylo a nikam to nevedlo. Lidi to zkrátka nechtějí. Chtějí ty blbiny, proto je mají.”

“Když si jdu pro večerník, tak koukám na pult,” řekla paní domácí. “Jsou tam desítky barevnejch časopisů. Nedávno jsem se ptala, jestli to všechno prodají. Samozřejmě, že ne. A co se s tím stane? Čerti vědí. A pořád vydávají nový a nový. Škoda papíru.”

“To je záměr pacifikovat národ. Postupně, i za cenu finančních ztrát, dostat národ do určité pozice. Národ blbejch kupců blbýho zboží. Rozumíte? A českej národ na to skáče. Lapá to jako pes kus buřta,” vypadalo to, že se rozčílil. Šlo mu zřejmě o národ.

“Samozřejmě, že na tom vydělávají, ale to je jenom to, co je vidět. Pod tím vším je snaha zbavit náš národ jeho národní podstaty, hrdosti, pojetí národní osobitosti.” Musel jsem se ozvat: “Pokud jde o zisk, tak máte pravdu. Dělají na tom peníze a asi ne malé. A prodávají to, co se žádá. Tady jde jenom o trh. Těžko říct, že by s tím sledovali nějaké další cíle, třeba mocenské. I když se to nedá vyloučit. Pacifikovaný občan, to konzument těch seriálů patrně je, je přístupný i určité politické manipulaci. V tom bych souhlasil, pokud by to bylo dokonaleji argumentované.”

Na to Bezdomovec: “Tady není co dokládat. Je to cílevědomej tah na naší národní

identitu. Sice se to projeví důkladně až za pár dalších let, možná že za desítky let, ale musí

to přijít.”

“Neberete v úvahu, že tady působí taky samočistící procesy. Sebezáchovný pud. Ten nedá těmto prostředkům, třeba komerčním televizím, aby národ totálně poničily. Budou se muset přemoct a začít do toho proudu banalit vkládat i uvážené, pozitivní pořady.”

“A v tom je právě to riziko. Já o tom mohu uvažovat jenom z venku, protože na to nekoukám, ale umím si představit, jak působí podané cukroví, se kterým spolknete i kus jedu. Ten divák bude koukat na kýč a vy mu pak přibalíte nějakou klasiku. “

“Nepochopil jsem, co tím chcete říct. Já taky před spaním čtu detektivky. Abych ze sebe setřásl tu celodenní únavu z toho, že pořád uvažuji o jedné věci, tedy o jednom problému,

49

byť měl řadu podob. Odlehčí mi to. Někdo zase kouká na zpěvačku, koukne a nic mu to

neřekne, protože to nic říct nechce.”

“Jenže když nekouká na nic jinýho, tak nevezme do ruky něco, nad čím by musel přemýšlet. V tom je ten fór.”

V tu chvíli mi začal v kapse ječet telefon. Normálně jsem ho u sebe doma nikdy nenosil, ale teď, když byla v doslechu Boženka, jsem ho neodkládal. Pohled na displej mi ukázal, že jsem udělal dobře.

“Stalo se něco?” zeptal jsem se netrpělivě.

“Nic se nestalo. Jen jsem tě chtěla slyšet, vlastně ne slyšet,” tady dala najevo, že ani mírný nedostatek logiky jí není cizí. “Chtěla jsem ti říct, že jsem tě už dlouho neviděla a že jsem na cestě k tobě.”

Pravda, rozloučili jsme se před dvěma hodinami. Trochu mne to zaskočilo.

“Šmarjá, musím jít honem rozdělat v kamnech. To bys mi tu nastydla.”

“Nespěchej, už tam skoro jsem.”

Od stolu mne pozorovali, Bezdomovec s paní domácí.

“Vidím, že v tom pěkně lítáte,” řekla s mírnou a překvapivou skepsí v hlase paní

Strnisková.

“Proč myslíte?” zeptal jsem se a vstával od netknutého šálku čaje. “Je to přece moje žena, tak o co jde? Udělám jí, když dovolíte, taky čaj. Je tam venku chladno.”

“Tak on se nám oženil a nic nedal vědět,” vzdychla.

“K tomu se přece člověk nemusí ženit, alespoň ne podle zaběhnutého rituálu.” Nic na to neříkali, bylo však vidět, alespoň na paní Strniskové, že její názor na věc se míjí s názorem mým. Bezdomovec vstal, že odejde.

“Jen seďte, patříte do komuny. Alespoň uvidíte, jaký má někdo gusto.” Tady mne paní

Strnisková překvapila a jak se zdálo, překvapila i Bezdomovce.

“Musím jí jít k autobusu naproti. Ulice je už dost temná a kdo ví, kdo se tady může potloukat.”

Pak jsem ovšem doufal, že se ta poznámka, kterou jsem vysvětloval starost o Boženčino bezpečí, Bezdomovce nedotkne. “Takový narkoman potřebuje denně sehnat kdo ví kolik tisíc a bezbranná ženská je první kořist.” Tím jsem hrot poznámky trochu oslabil. On přece nebyl narkoman.

Rychle jsem oblékl kabát a paní domácí postavila vodu na čaj. Boženka právě

vystupovala z autobusu, který přišel na zastávku. Celý zadýchaný jsem ji objal a vzal od ní

balíček.

“Co to vezeš?”

50

Tak jsem seděli všichni u čaje kolem jídelního stolu paní Strniskové a ukusovali z koláčů, kterých bylo skoro dost. Ještě štěstí, že to Boženka s jejich počtem přehnala. Před tím ovšem vztáhla ruku k Bezdomovcovi a řekla: Koubová, což bylo její příjmení. On se zjevnými rozpaky zaskuhral: Javorek. Přitom se omluvil, že má na hlavě klobouk, i když

podle všech respektovaných pravidel by neměl mít. Jenom nás chce ušetřit pohledu na díru do hlavy, která v lidech vzbuzuje nechuť. Nikdo nic neřekl, díra do hlavy je díra do hlavy. Celkem věc nezvyklá.

Seděli jsme, každý se věnoval koláčku, který držel v ruce.

“Tak, kdo začne?” zeptal jsem se neurčitě. Podívali se na mne překvapeni. K něčemu jsem je vyzýval a neřekl k čemu.

“No přece, sedíme, řeč vedeme. Jako vždycky se lidé takhle sesedli ke stolu a vedli řeč. Odjakživa. Alespoň dřív to tak bylo. Dneska to máme jednodušší, protože tu řeč za nás vedou profesionálové. Máčknu na knoflík a už tam je. A já sedím a koušu do koláče, bav mne, jsi od toho.”

“Můj milý,” řekla Boženka, “neříkal jsi něco podobného, když jsi byl u našich?”

“Je to možné, je to patrně tím, že mne to příliš vzrušuje. Odvykli jsme si spolu rozmlouvat. Tím nemyslím nás dva, ale lidi vůbec. Každý jsme schopen celkem plynule říct, co chceme a co nechceme. Pak se taky chceme slyšet. Protože dokud se slyším, tak prokazatelně ještě jsem. Ještě jsem tady. Vy kolem jste mi sice lhostejní, ale vězte, že tu pořád jsem a mohu se dát slyšet. Když mne slyšíte, musíte mne brát na vědomí, musíte mne respektovat a proto jsem pořád někdo. Pan někdo. To je taky důležitý znak komunikace.”

“Nezlobte se, mladá paní, já tomu vašemu tykám. Tak jsme začali a, je to tak,” řekl Javorek.

Řekl jsem, že se nic neděje, že je tu už zažitá zkušenost, která se brzy stane tradicí.

“Přirozeně,” pokračoval, “že si lidé vyměňují poznatky, informace. Něco se někde stane, všichni se diví a ten, kdo to viděl, je ve středu zájmu. V tu chvíli na něj padne něco z té události a je z něj pan někdo. Když se to dovíme, tak už o něj zájem opadne. Neseme tu zvěst dál a na sebe bereme její odlesk. Tak se překřikujeme, posloucháme především sami sebe. Řekli jsme, co jsme chtěli, ulevili jsme si.”

“To už je tak trochu jiná věc,” prohodila Boženka. “S tím mám zkušenost. Řečí si ulevím od něčeho, co ten, kdo se mnou rozpráví, ani nemusí vědět.” Smála se, ostatní

zdvořile s ní.

Pochopil jsem, že Javorek není nějaký pouliční povaleč, který upadl do nicoty . Jenže se asi nebude chtít přiznat a brát mu jeho tajnosti nelze.

“Mám obavu,” pokračoval, “že vést dneska přátelskou řeč znamená mluvit o

51

nepříjemných věcech. Ne proto, že bychom byli lidmi nějak postiženými, zapšklými, mluvím o vás tady u stolu, ale že je to v něčem, co na nás tlačí.. Okolnosti, stav přírody kolem, stav lidstva vůbec. Jako bychom neměli perspektivu. Myslím nás, lidi. Člověk tuší

konec a chová se podle toho tušení.”

“O tom konci nepochybujte. Všechno, co jednou začalo, taky jednou skončí. Ať je to má existence, nebo sluneční soustava. Jenže je to tak daleko, nemyslím teď na sebe, že se to ani nedá měřit lidským pojetím času. Takže pryč s obvyklým pesimismem.”

“Ono je nějaké lidské pojetí času? Copak čas neplyne mimo nás?” zeptal se Javorek.

“Možná, že je čas objektivní kategorie, určitě, ale měří ho člověk a ten ho vnímá

subjektivně. Jako příklad uvedu, že když jsem tadyhle s Boženkou sám, tak hodina uteče sotva stačím mrknout.”

Paní domácí se zatvářila upejpavě, možná, že by se její úsměv mohl vyložit trochu decentněji, ale mne napadlo toto vyjádření.

“Nechci vám do toho mluvit,” řekla paní Strnisková, “ale ono je skutečně lepší koukat na ty pitomosti, o kterých člověk ví, že opravdu jde jen o mlácení prázdné slámy, protože tyhle vzdělané řeči vedou jenom ke smutku. Nebo to tak není? Člověku je z toho všeho jenom smutno.

Uveďte nějaký důvod k radosti.”

Přemýšleli jsme nad otázkou vážně položenou. Nahoře mi jistě vyhasla kamna, malý

důvod ke smutku.

“Každý si musíme vymezit prostor pro radost,” řekla Boženka. “Do něj pak nepustit ty všeobecné smutky. Jinak to asi nejde. Kdybych měla truchlit nad tím, že Slunce vyhasne, tak bych mohla rovnou skočit do Vltavy.”

“Proto si kladu otázku,” řekl Javorek: “Být rozumný je přednost, nebo je to slabost?”

“Tak daleko se svým rozumem zase nejdu. O rozumu nevyslovuji pochybnosti, i když

jsem si vědoma, že ten můj má své hranice.” Odsekla a mně se zdálo, že bychom měli skončit. Byla to zajímavá a nezvyklá debata. Nahoře byla zima a já měl co dělat, aby si toho Boženka nevšimla.

(10)

Při jedné příležitosti, snad to bylo opět na přírodopisné vycházce, se Majka zeptala učitele Cimbálka, zda na kameni, který měl mít paměť, mohl odpočívat svatý Prokop. Otázkou učitele zaskočila. Už chtěl říct, že na kameni, který tu leží tisíce let, mohl odpočívat kdekdo, prakticky každý, kdo šel kolem a zachtělo se mu. Ale pak se zdržel. Přece nemůže připustit, aby se mu do odpovědi vplížil nějaký nositel nežádoucích a

52

socialismu nepřátelských ideologií.

Na odpověď nečekala jenom Majka. Být svatý, to byla nezodpovězená otázka. Kdo byli ti svatí, kteří byli na obrazech v našem kostele Narození panny Marie, říkal jsem si. Být svatý, to byla záhada. Všichni přece byli slavní, asi jako pánové Mokrý, Zeyer a Herites, o kterých pan učitel Cimbálek mluvil s takovou úctou, že už nebylo třeba o nich víc vědět. Stačilo, že byli slavní. Jenže Majka se neptala na nějakého slavného muže u nás v městě

narozeného, ve městě působícího, ale na svatého. žádný revolucionář, o kterém by učitel s chutí promluvil, nebyl připomenut.

Mnohem později, když jsme si na tuto příhodu vzpomněl, jsem pochopil, jak to bylo. Můj učitel byl přesvědčený socialista. Přesvědčení opíral o slepou víru v autority. Ať to byla autorita osudu, státu či školního inspektora. Byla tu nepopiratelná nutnost mít přesvědčení. A to Cimbálek měl. Teoretické důvody byly na těch, kteří ho k přesvědčení

vyzývali. Prostě vyznával určitou víru, hlasitě se k ní hlásil a své okolí vyzýval k napodobení. Přesně tak, jak moje matička. Ta taky slepě věřila, jenže v něco zcela opačného, než učitel Cimbálek. Věřila v Boha a v posmrtný život.

„Mařenko,“ obrátil se učitel konečně na žákyni a určitě se jí tím oslovením dotknul, protože na Mařenku neslyšela. Mařenky, kterých bylo v okolí plno, byly pod její holčičí

úroveň. „Proč zrovna svatý Prokop?“ Viděl však, že třída čeká na jeho odpověď a proto se k ní po chvíli odhodlal.

„Na to se, děvče, musíš zeptat toho kamene. Na něj už usedlo velmi mho zadků a tak mezi nimi mohl být i zadek svatého Prokopa, služebníka katolického imperialismu.“

A bylo to.

Pak se však moji rodiče odstěhovali do Protivína a Majka a učitel Cimbálek se mi ztratili z očí. Protivín byl jenom sedm kilometrů od Vodňan, přesto jsem přišel o mnoho; jak jsem

později litoval, i o kámen, na kterém mohl sedět svatý Prokop. Kdyby se mu ovšem chtělo.

Příhody z dětských let mají snahu přijímat určující úlohu. Vlastní příhoda se sice vytratí

z paměti, zůstane však jakýsi apel, výzva, pokyn, který pro své trvání nemá zdánlivě důvod. Tak jsem v okolí svého nového bydliště hledal ledovcem ztracené balvany. Město mi postupně přestalo být nové. Pod tlakem nabývané zkušenosti se rozvíjely i mé smysly, co včera bylo všední, najednou odkrylo své skryté stránky a převleky. Prostředí přijímalo do jisté míry určující vliv na mé chápání světa a člověka v něm. Tak jsem hledal posly minulých, dávno zapomenutých věků, kteří mají paměť a v ní snad i vzpomínku na dinosaury, pokud v tomto zeměpisném pásmu kdy žili.

Kámen rozměrů kamene svatého Prokopa jsem však nenašel. Kamení je všude dost,

53

zvětralé kusy jsem však nepočítal za důvěryhodné. Od nějaké skály se odštíply, vystrkují

hrany, které čas, ani ledovec neobrousil. Jeden takový žádoucí kámen, určitě to byl druh vodňanského balvanu, jsem našel, jenže na zahradě rodinného domku. Byl vidět za plotem, koukal z trávy, určitě ho majitel domu proklínal.

Jeden jsem pak konečně našel v lese. Byl velký jako patník, kapesníkem jsem z něj smetl jehličí, nehty jsem oškrábal mech a podupal trávu, co rostla kolem. Byl blízko kraje smíšeného lesa. Rostlo tam leccos, jehličnany i listnáče. Měl tedy příjemnou společnost. Do stran z něj vyčnívaly zaoblené hrany. Představoval jsem si, jak ten šutr táhl ledovec krajem, jak sám sebou smýká, jako by byl živá hora, která kámen objala svou ledovu náručí a zabránila tak, aby dostal oblou podobu valounu.

„Seš pěknej macek, kamaráde. Dal jsi tomu kusu ledu pěkně zabrat To, že tě tu u nás vyklopil, byla asi víc náhoda, než jeho dobrá vůle. Vezeš se pohodlně na jeho zádech a najednou jí, potvoře, dojdou síly. Shodí tě na zem a ty si už dělej, co umíš. Jak je vidět, neumíš toho moc, jen sedět a koukat do kraje. Kolikrát už kolem vyrostl les, kolikrát ho vzala voda, spálil oheň, poničil člověk a ty na to pořád koukáš a myslíš si svoje. To je to, co mne zajímá a co mne taky mate.“

Tak jsem si sedl do trávy, opřel se o něj a čekal.

Jenže se nic nedělo. Kolem hlavy mi létal lesní hmyz, lezli po mně mravenci, viděl jsem veverku, klikatit se slepýše, jinak nic. Taky jsem dobře nevěděl, na co vlastně čekám. Pak mne napadlo připomenout si, kdo všechno se u toho kamene zastavil. I neurčitou postavu svatého Prokopa jsem si připomněl. No a k čemu to? Šli, zastavili se, odpočinuli si, bylo-li jim toho třeba, a zase odešli. Kam? Někam. Kam tak asi člověk jde? Ptát se, kde jsou konce lidské pouti, mne nenapadlo. Bodejť, byl jsem teprve na jejím začátku. Mé

neopotřebované smysly se těšily nadějí, že les mi bude trvale nabízet svoji vůni, bude mi zpívat ptačí řečí a jeho barvy mne budou vybízet k ušlechtilým myšlenkám. To jsem samozřejmě jenom cítil, vnímal, aniž bych to uměl pojmenovat.

Sledoval jsem brouka, který se mi pokoušel vlézt do boty a jehož objevitelské snažení

jsem s mírným odporem odmítl. Napadlo mne, že bych snad měl brouka poučit o postavení

člověka v přírodě. Brouk, držený v sevřené dlani, se snažil osvobodit. Šimral mne nožičkami a já jsem uvažoval, jestli se brouk bojí, jestli nejsem na tom podobně jako on, když jsem v noci sám s bratry doma, protože rodiče šli na ples do místného kulturného domu, kde maminka hrávala s ochotníky divadlo. V zavřené dlani je přece tma. Co na to, brouku, říkáš?

Možná, že bych měl v trávě chytit broukovi společnost. Nějakého jeho bratra, aby byli dva. Snad by se tam v té mé dlani tolik nebáli. Jenže by se tam sotva vešli. Co to vlastně je za tvora? zeptal jsem se, když jsem brouka hodil do trávy. Blbej brouk. Ani

54

nepřišel na to, co jsem to udělal, když jsem ho pustil. Mohl jsem ho zašlápnout a místo toho jsem mu daroval život.

Byl to ovšem¨povznášející pocit. Daroval jsem někomu život. Co na tom, že šlo o tvora tak nepatrného, zanedbatelného, tak všedního, jako byl brouk, kterého jsem ani nebyl schopen pojmenovat. Prostě to byl jenom brouk. To já, tady jsem se nadechl a uvažoval, já

nejsem jenom člověk, já jsem Evžen Svoboda. Co by se stalo, kdyby někdo, kdo neví, jak se jmenuji, řekl: tady na tom balvanu sedí nějaký člověk. Hned bych byl jako ten brouk, protože ten brouk se taky nějak jmenuje, třeba střevlík, víc jmen z čeledi brouků jsem neznal.

Opřel jsem si hlavu o kámen, zavřel oči a poslouchal. Třeba ten balvan mluví. Opravdu, slyšel jsem jakési hučení, možná, že to byla jenom ozvěna něčeho, čemu jsem nerozuměl. Snad to byla krev proudící mými žilami, vyháněna srdečním cvalem až do hlavy nesla s sebou ozvěnu svého úprku. Kam by měla co uhánět? Jenže ten kámen není živý, řekl jsem si. Když není živý, nemůže mít paměť

Ale pan učitel Cimbálek se na to skutečně ptal. Proč se ptal, když ví, že to tak nemůže být? Může být něco, co není?

Tahle otázka mne pak po létech pronásledovala. Cimbálek patrně umřel, aniž se mu dostalo odpovědi. Možná, že si ani nevzpomněl, že ji kdy položil. Nasadil nám do hlavy brouka.

(11)

“Netuším,” šeptla mi Boženka do ramene, “proč mám raději noc než den.” Musel jsem se usmát, protože bych jí mohl docela vhodně odpovědět. Pokračovala:

“Noc s jejími bludy, s mihotavými stíny a jejich reji na stropě je mi bližší.”

“Se všemi těmi sny, nočními můrami a smrtelným potem, to je ti bližší než výskot plážových odalisek?”

Ty plážové odalisky jsem do výčtu zařadil proto, že její výklad předností noci se trochu vzdaloval od mých představ o tom, co ji k tomuto zaujetí vedlo.

“Nocí buď všechno končí, nebo začíná. Představuji si, že má dvě bílá křídla dne. To mne na ní vzrušuje. Jenomže uvnitř v sobě nosí pláč milenek a dětí, které se nemají narodit do světla. Chtěla bych být slavnou básnířkou z ostrova Lesbu. Poznat tu bloudivou radost, šalebný klam a víru lidí, kterým je jinak skoro všechno k smíchu, protože proseli úrodnou i

55

hluchou zem, propátrali věčnou proměnlivost horizontu a poznali, že den je vlastně noc a noc je den. Chtěl bys být básníkem?”

žasl jsem tiše a dokonale.

“Ještě tak filozofem s jistou výhradou. Ještě tak rozmlouvat na athénském náměstí se Sokratem a poslouchat Platona. Ta dálka mne vzrušuje. Ten minulý čas, kdy všechno muselo být čisté, i rána nožem byla zbavena nechutného proudění krve. Krev nevkusně lpí

na svědomí. Ale to až dneska. Tenkrát to bylo něco jiného. Ten časový prostor všechno vyčistil. Přál bych si, aby ses proměnila v Kasiopeju a já abych uměl o tobě psát básně.” Chvíli mlčela. Asi uvažovala, proč bych o ní měl psát básně, kdyby byla tak daleko ve Vesmíru.

“Co bys dneska věděl o Meletovi, kdyby neobžaloval Sokrata?” Absolvovala filozofickou fakultu. To jsem věděl a teď mi to bylo příjemné.

“Netušil bys,” pokračovala, “že kdy žil. Filozofova smrt mu dala vstoupit do světa, překročit hranice athénského státu a tobě přiznala příležitost o jeho nejsoucí podobě

přemýšlet.”

“Nějaký Meletos mi nic neříká. Těch 501 porotců, z nichž většina odhlasovala Sokratovi smrt, taky ne. Co to je jedna smrt v tom proudu bezpráví a krutého konce života, který dělá dějiny? Ale filozofova obrana před soudem, to je lidský čin. život? Ano, ale jenom za lidských podmínek.”

Milostivě přehlédla, že jsem si trochu protiřečil, když jsem před chvílí mluvil o krvi tryskající z ran a o době, která byla zbavena jejího nechutného proudění.

“Věřím,” řekla a zívla, “že filozof nebyl jenom mlu vka. Když došlo na věc, chopil se díla. Konečně, v Athénách to tenkrát jinak nešlo. To byla přednost onoho času.” Najednou jsem cítil, že se rozpadám na prvočinitele. Je to nepřesná hodnota, patrně jde o základní části mého já, kdo ví, co jsem tím myslel, ale měl jsem pocit, že přestávám být tím, čím jsem byl do této chvíle. Najednou jsem slyšel, že sípavě říkám: “Toužím po palčivosti tvého vlasu, tvých smekavých pohledů, po měkkém přítmí tvého pasu. Zatím říkám banality, jako že bolí člověčí touha.”

Pak jsem asi usnul, ale předtím jsem zaslechl, jak se směje a říká, že má místo srdce růži, abych si dával pozor na prsty. Jenže ona mluvila ke mně dál a netušila, že jsem spal. Probral jsem se na konci jejího monologu, který mne probudil:

“Co chceš vědět? Ode mne se nic nedovíš. Já jsem spolu s tebou jenom oběť lidského času, kterému přisuzujeme nějaký, opět malicherný význam. Jenom když se mraky protrhnou a my náhodou zvedneme hlavu, zahlédneme v nebeské dálce cosi, čemu ani rozumět není.”

56

Měl jsem na to něco říct, ale nebyl jsem s to. Takovou jsem Boženku neznal. Tak jsem si alespoň v duchu recitoval, co mne napadlo a k čemu bych se nahlas nepřiznal, za co bych se asi styděl.

Mám o čem uvažovat, pokud to všechno do rána nezapomenu. Cítil jsem její dech na svém uchu. Trvale mi šeptala slova, která mne hojivě vzrušovala svým hladivým zvukem a smysly omračujícím významem. Patrně jsme nebyli při smyslech. O to však byla ta noc krásnější než všechny předešlé, a patrně i ty, které

následovaly.

“Cítíš vlnu, která mi stoupá k ústům? Vyslyš mne a sejmi tíhu přeludu. Je to přelud, protože zrazuje důvěřivé a zaskakuje nevěrné manželky v loži ustlaném větrem a peřím přelétavých ptáků.”

Až tak daleko jsem neviděl. Co říkala, muselo mít nějaké racionální jádro, jenže já byl daleko, strašně daleko od nějakých rozumových hodnocení. Jenom jsem mohl doufat, že je unesena kouzlem chvíle, výjimečností náboje, který mezi nás vnesl nečekaný soulad. To všechno

píši dodatečně, když jsem už o věci uvažoval, což jsem patrně neměl.

“Jestli mne spasíš, bude to lokty. To jsou lodě, odpočívadla nebeských ptáků, které mi přinesou zemdlený klid schlíplého plachtoví.”

Otočila se ke mně a k její chvále musím říci, že se na mne vrhla a bouchla mne do hrudníku, až jsem úpěl.

“Já ti dám schlíplé plachtoví! “

Musel jsem ji krotit a tím jsem se dokonale probral k v ědomí. Sedla si na postel a nedbala, že je v pokoji zima.

“Dobře. Musím ti ale říct, v tomto případě mluvím naprostou pravdu, pokud to, co mám na mysli, se tak dá nazvat, že čím jsi mi blíž, tím z větší dálky tě vnímám. Nějak mi splýváš

s obzorem a já si nevím rady. Nohy mi trnou horečnou křečí.” Všechno co říkala, jsem bral úplně vážně.

“Připadám si, že jsem byl do této doby snad jako slepec. Rukama jsem h ledal řeky a pohoří, svahy a moře. Všechno je v tobě. Pátral jsem po cestě, abych tu nebloudil v kruhu lidský věk. Nevíš, co to je každý den vyhlížet zsinalými tabulkami ranního rozbřesku. Mít plíce plné černého prachu noci.”

Odpovídala mi podobně, nevím už jakými slovy, patrně ani slovy ne, já jsem její

odpověď vnímal nějakým jiným smyslem, který má člověk někde pod kůží. Usínali jsme a probouzeli jsme se, jeden druhého jsme lákali novými a novými záblesky naší společné duše. Alespoň tak jsem to cítil a jistě i ona byla toho názoru. Neptal jsem se na to, ale věděl jsem bezpečně, že jestli měl stařičký Platon pravdu s rozdělením oněch

57

bájných bytostí, pak jsem tu svoji druhou půlku našel a to bylo dobře. Byl to zázrak exploze životodárné síly. Tak jsem tu noc viděl a doufal, že nepomine. Alespoň její záblesky v naší paměti nám budou říkat, kudy vede cesta. Přijdou nové

vichřivé vášně, které se jako bolest zahryznou do našich slabin. My se nedopočítáme dnů, protože nebudou stačit k poznání, která ta bolest je láska.

Ale to jsem v tu chvíli ani nemyslel vážně. Jenže Boženka, snad proto, že jsem tu myšlenku řekl v duchu až příliš nahlas, pronesla větu, kterou mne dojala:

“Když Sokrates končil svoji obhajobu, řekl: Ale už je čas, abychom odešli, já na smrt, vy k životu. Kdo však z nás jde vstříc lepšímu osudu, to není zjevno nikomu, leda snad bohu.”

Měla filozofické vzdělání, to se nedalo zapřít.

(12)

Mnohé z toho, co se dál dělo, vypravuji dílem jako přímý svědek, dílem zprostředkovaně

čtu z cizích zážitků. Tím “cizí zážitky” nemyslím zážitky cizích lidí, protože nikdo z mých blízkých mi nebyl cizí, ale jejich zážitky nebyly mé osobní prožitky. Byly jenom vyprávěné

a tím o mnoho horší, než kdybych je sám zažil. Člověk má přece fantazii a ta nebývá

milosrdná, jako vlastní bezprostřední prožitek. Když spadnu na schodech, vím, co jsem si poranil a s jakými následky. Když však slyším, že se to stalo někomu mně blízkému, rázem se přede mnou rozevře prostor pro mnohou starost.

Telefon.

Právě jsem stříhal Jakubův rozhovor s klukem, který složil zkoušku na vysokou školu. Byl

plný nadšení, naděje a současně nejistoty, jestli úspěšný pohovor zaručuje přijetí.

“Vem si to, je to tvoje.”

Z vodopádu nesouvislých vět, které se na mne z přístroje vyvalily, jsem pochopil dvě

věci: že volá paní Strnisková a že se tam doma něco stalo.

“Moment, paní Strnisková,” musel jsem ji nějak uklidnit. “Ještě jednou a pomalu. Co že se komu stalo?”

Byl to otřes.

“Je živ?” ptám se vzrušeně do jejího naříkavého volání, abych hned přijel.

“Já si s ním nevím rady,” vzlykala. Zvykla si na n ěj, na Javorka, a on jí tam umírá?

“Zvedla jsem ho dřív, než se stačil udusit.”

Proboha. Tedy sebevražda? Zkoprněle jsem koukal na monitor na druhé straně stolu. Tam stála jakási akce. Něco podobného se chystal udělat náš člověk. Pochopil jsem, že mu

58

v tom paní domácí zabránila a teď si s ním neví rady.

“Co se ti tam zase děje? Auto tady nemám,” hlásil Bejda s jistým uspokojením v hlase.

“Jestli je při vědomí, nechte ho v klidu ležet, já přijedu co nejdřív. Ale chvíli to bude trvat.”

“Dneska tady budeš muset zůstat přes noc, kamaráde, protože to Jakub musí mít ráno hotové,” řekl Bejda, když jsem si bral kabát.

“S tím počítám. Když se člověk rozhodne sáhnout si na život, znamená to, že si s ním neví rady. A potom ti okolní humanisti, kteří ho do té zatracené situace svým nezájmem o jeho potíže ochotně dostali, to nemluvím o sobě, ani o své minulé domácí, ho pak tahají do toho posranýho života zpátky. Nemá právo. Na co nemá právo? Na lidskou existenci? Na lidskou účast? Kdyby volala Božka, nic jí neříkej, dělala by si starost.” Pochopil, o koho jde. Jednou přece Javorka viděl, a kdybych od něj čekal upřímné

slovo, dozvěděl bych se, že lidstvu nevznikne tak velká škoda, když jeden bezdomovec odejde za svými předky. Kolega Bejda byl to, čemu se snad nepřesně říká pragmatik. Za to slovo se dneska schová leccos. I lhostejnost k osudu člověka, který žije mimo náš

společenský prostor. Naštěstí se zdržel a můj odchod nedoprovodil žádným komentářem. Paní Strnisková na mne netrpělivě čekala. Musela mne za záclonou vyhlížet, protože mi vyšla naproti.

“Usnul, chudáček.”

Poprvé jsem ji viděl pobrekávat. Z lítosti nad tím, že právě ji muselo něco takového postihnout? Nebo z lítosti nad Javorkovým osudem? Já jsem zatím neměl se smrtí člověka bezprostřední zkušenost, proto se mi trochu třásly nohy, když jsem se chystal vyslechnout její vylíčení situace. Šli jsme do kuchyně a sedli si za stůl. Rozhodila ruce a nechala je klesnout na květovaný ubrus. Obraz beznaděje.

Čekal jsem trpělivě.

“Jste hodnej, že jste přišel. Nevím si rady. Sundala jsem ho ze zdi, visel na šňůře, co mám na prádlo.”

A zase nic. Sundat takového chlapa, který se pověsí za krk, není nic snadného. Ona, taková sušinka nezvyklá fyzické práci, no, čekal jsem, že mi to poví.

“Přišel, i když neměl, chodil až po druhý hodině. Řekla jsem si, že ho asi vyhodili z práce. Přecházel z místa na místo, měl takovej nepřítomnej pohled, neodpovídal mi na otázky. Viděla

jsem, že se něco stalo. Pane Javorek, někdo vám ublížil? Když jsem se ptala asi po třetí, pověděl, že mu nikdo už ublížit nemůže.”

Zadívala se na mne z druhé strany stolu, abych jako tu větu rozluštil. Napadlo mne mnoho věcí, ale žádná, která by se hodila k této chvíli.

59

“Pak se sebral a šel ven. Chodil po dvoře, stejně jako před tím chodil po kuchyni. Když

teď už vím, co se potom stalo, vím taky, že sbíral odvahu. To musí bejt strašná chvíle. Říká

se, že se v člověku naráz objeví celej jeho minulej život. To bude asi nesmysl. Jakej minulej život. Ten jeho současnej se už nedá vydržet. Proto ho nechce protahovat. Možná, že přemejšlí, jestli by to ještě nešlo zkusit. Ví taky, že jestli bude váhat, že se tomu poddá a začne tu kalvárii znova. “

Zadívala se na mne, jestli s tím souhlasím. Co jsem měl říct?

“žil tu se mnou pár dní. Když vám do toho člověka nic není, řeknete si, že je to jeho starost a jeho odpovědnost. Nebyl přece úplně cizej. Řekněte, byl nebo nebyl? Měl nějakej osud, kterej byl zase jenom lidskej. Váš i můj je taky jenom lidskej. Takže s tím máme zkušenost, ne že ne. Tak jako my visíme na svým životě, tak to musíme vidět i u těch druhejch a ne si říct, dělej jak umíš, je to tvoje starost. To, že vzal práci u popelářů, bylo přece důležitý. Pro něj určitě.”

Tady se paní Strnisková odmlčela, jako by uvažovala o slovech, která tady nad jejím kuchyňským stolem zazněla patrně poprvé.

“Když koukáte na televizi, vidíte tam stohy mrtvejch. Byli to všechno živí lidé a nějakej kameraman je zastihne v té trapné situaci, kdy ležej jako kusy hadru. Měli nebo mají

rodiny, matky, děti a teď je po nich. Nic. Nikde žádnej smutek, nikdo je nelituje, jako by nikdy nebyli. A našinec řekne, vypni to, kdo se má na to koukat, na takový surovosti. To v nejlepším případě. Něčí smrt v někom vzbudí jenom odpor. Ne lítost, jenom nechuť.” Nečekal jsem, že se pustí do podobných úvah. Byl tu přece Javorek se svým osudovým rozhodnutím.

“Víte paní Strnisková, lidé byli vždycky více méně lhostejní k osudu svých bližních. Patrně proto, že se svým životem měli sami dost starostí. Nebo proto, že s jejich osudem nemohli nic udělat. Ale vy jste přece Javorkovi pomohla…”

“Jo. Já přece…, vpadla jsem dovnitř, už měl smyčku na krku. Jen skočit ze štokrdlete, na kterým stál. Zařvala jsem a vrhla jsem se k němu. Chytla jsem ho za nohy a nadzvedla. No a nějak jsem ho sundala. Ani se nebránil. Jen brečel, chudák.” Posmrkávala, marně hledala kapesník. Posloužila jí zástěra.

“Tak jsme tam brečeli spolu. Mám obavu, že já víc.”

“A teď spí?” zeptal jsem se, abych nějak zapudil plačtivost situace. Vrátila toho člověka do života. Význam tohoto zjištění jsem nebyl v tu chvíli s to domyslet. Člověk, kterého jsem trochu znal, se dobrovolně rozhodl otevřít si pod nohama propast nebytí. O své vůli vstoupit do prostoru, kam by se stejně jednou zřítil, ale on celou věc vzal do svých rukou a svůj osud svévolně předběhl. Jaký k tomu musel mít silný důvod?

60

“Dala jsem mu prášek, koňskou dávku. Probere se, až kdo ví kdy.” Ukázala na dveře,

uložila ho do své postele. Přišlo mi to k smíchu. Javorek se probudí do nového života v posteli mé bývalé bytné. Hned jsem se však pokáral za myšlenky, které měly blízko k obscénní nechutnosti. Co já teď tady?

“Paní Strnisková, já se teď musím vrátit do práce. Jsem rád, že to všechno tak dopadlo, i když asi ještě není konec. Až se vyspí, nebude ve své kůži. Já zase přijedu, i když nevím kdy. Mám tam práci, kterou musím dodělat. Až se probudí, dělejte, že se nic nestalo. Mluvte na něj, povídejte si, nevracejte se k tomu, jak jste ho zvedala za nohy. Probereme to, až přijedu. Možná, že to bude až ráno. Hlavně, ať nikam nechodí. Musíme ho brát jako člověka, který náhle onemocněl. Snad by bylo dobře poradit se s lékařem.”

“To jo, to jistě. Šupem by ho hnali do blázince. Ještě to.” Měla pravdu, neměla pravdu?

“Až nám řekne, co ho k tomu jednání dohnalo, tak se mu snad uleví. Co myslíte?” Rozhodila ruce v gestu beznaděje. “Copak já vím? Na konci života je tohle moje první

zkušenost. Řeknu vám upřímně, že jsem o ni nikdy nestála a měla jsem štěstí, že se mi to vždycky vyhýbalo. Jenže teď mne zaskočil. Vypadal jako silnej člověk. Nebo to je tak, že zdání klame? Nejspíš. Ten život, jakej vedl, ho musel silně vysilovat. To jen tak člověk vypadá jako vandrák a co je uvnitř? To není vidět a my ho bereme jenom jako vandráka, jako společenskej odpad. Přejedeme po něm očima a rychle pryč. Ať mne něčím nenakazíš.”

“Máte pravdu. Ať mne nenakazíš svým neštěstím. Svou slabou vůlí. Svým trapným a možná i nezaviněným přežíváním. Protože jen tak vegetovat, přežívat bez vůle k výkonu, je asi největší slabost, která člověka postihne.”

Tak jsem se vydal na autobus a měl jsem celou cestu o čem přemýšlet. Ležela na mně tíseň. Slovní obraty, kterými lidé vládnou, když mluví o smrti, se mi zdály být směšné. Copak se dá slovy všechno vystihnout? To je jenom iluze. Přehnané

sebevědomí člověka, který si myslí, že je vládcem přírody, všeho všudy. Kdepak. Když

dojde na věc, jsi takhle krátký. Tady vedle mne stála tak blízko, až se mi tajil dech. Přitom to není nic zvláštního. Všední život, patří k němu. Nepřemýšlím o ní běžně. Jako že slunce ráno vyjde, nový den pozdraví, tak večer zajde, aby našla noc svoje místo. Neměnnost životních proměn. Zvláštní je snad jenom to, že přijde k tobě jenom jednou. Ale sám a dobrovolně si ji zvolit?

Na tohle asi rozum nestačí. Ale ne, stačí, pochopit se to dá, ale co nestačíš, je porozumět. I když ani tento výraz nevystihuje věc přesně.

Může žít v bídě, může trpět nenávistí k lidem své třídy, kteří ho zavrhli, může se dočkat

61

nevděku dětí, ale proč se nepokusí o návrat? Musí tu být něco, co je silnější než pud, než

potřeba života daná mu přírodou.

Ostatní tvorové tím nevládnou. Marně tu přemýšlím, jiní už dávno věc vystihli lépe. Přiložil jsem prst na místo, kde Božence rozmlouvá tepna na hladkém krku. Přišel jsem pozdě, spala a spí, šetrně jsem ulehl abych ji nevzbudil. Krev jí proudí tělem, protéká všemi cestami, jak má, a já si toho teď velice cením. Zlomkem mysli spočinu na představě, že jednou přestane a ten toužený a chtěný chvat skončí, ne, nepřipouštěj si to!

Teprve teď se mi všechno rozleželo. Teď, když jsem se nemusel rozptylovat prací, která

shromažďuje mé myšlenky, vrší je na jedno místo, teď, když jsem měl nad sebou temný

strop s matnými odlesky pouličních lamp, pravidelný Boženčin dech, který mi vymezoval prostor a vytvářel svět mé současnosti a přechodnosti, teprve teď jsem pocítil, jak mi dal Javorek

zabrat.

Přišel jsem téměř před svítáním, ani jsem v předsíni nerozsvítil, opatrně shodil boty, pověsil nad nimi na věšák sako a vplížil se do koupelny. Ani tam jsem se moc nerozhlížel, nevšiml si kartáčku na zuby, který tam jindy nebyl, ani nezvyklých propriet, které tu neměly své místo, teprve ráno, když mne Boženka vzbudila, jsem se dozvěděl, že přijela matička. Její, samozřejmě.

Skutečnost, že budu představen jako vážný kandidát ženitby, jsem vnímal málo aktivní

půlkou hlavy.

“Proč jsi měl vypnutý telefon? Co jsi to přede mnou tajil?” Sprcha výčitek. Dřív než

přání dobrého jitra.

“To vše ti vysvětlím. Teď mi však řekni, jak mám matičce říkat? Paní Koubová? Paní

učitelko? Mám se omluvit, že se k její dceři chovám tak důvěrně, jak každého napadne, aniž jsem přijal předběžný souhlas její rodiny?”

Byly to zbytečné starosti. “Vidím, že jste si všechno už vyřešili sami,” řekla a nalévala si přitom kávu.

Měl jsem na to něco říct, všichni to čekali, nebyl jsem s to. Omluvil jsem se a zavolal paní Strniskové. Skrz dveře jsem cítil, jak tam u stolu na sebe udiveně hledí. Matka a dvě

dcery. Věděl jsem, že teď Boženka vstává a vzápětí vstoupí za mnou do pokoje.

“Problém. Nevím, jestli bys na jeho řešení měla mít účast. Včera měl Javorek neštěstí. Tedy, potkalo ho neštěstí. Málem přišel o život, ale je už na dobré cestě, ” tady jsem věc zbytečně zamlžoval. Mám jí to říct, nemám jí to říct?

“Úraz?”

“Dá se to tak říct. Vlastně určitě. Úraz. Pokud budeš chtít vědět, která část těla je poškozená, tak hned řeknu, že” a zase nic. Říct, že duše? Nebo tak lhostejně

62

pseudoodborně - psychika? “Ale ne. Jednou se to stalo, není co skrývat. Pokusil se o sebevraždu a paní Strnisková mu v tom zabránila. To je všechno.”

“Proto jsi přišel tak pozdě domů?” Její překvapení a údiv snad mohla otázka maskovat. Na ni si vlastně odpověděla sama. Proto jsem přišel tak pozdě domů. “Řekneš mi podrobnosti?”

“Až je budu znát.”

Vzala mne za ruku a zavedla ke stolu. “Jeho kolegu v čera postihlo neštěstí. Ale žije a to je hlavní.”

Matička ke mne hleděla s účastí. Neptala se na podrobnosti, neštěstí je neštěstí a má

mnoho podob. Vděčně jsem se díval na Boženku. Jedna žena a tolik podob. Ještě nedávno jsem ji bral jako…, no, jako dívku, která je sice hezká, ale chodí v sešmajdaných pantoflích, je sice chytrá, ale chytrými dívkami se to kolem hemží, každá se musí snažit, aby její

přednosti v současné soutěži vynikly. Pak se mi náhle, jako když bičem práskne, změnila v milenku. To už je úplně někdo jiný. To už je úplně jiný pohled. Náhle jsem ji začal vnímat…, řeknu to, nahlas bych se styděl, zevnitř. Samozřejmě že ne jako gynekolog nebo postpubertální milenec - amatér. Kdyby to bylo přiměřeně srozumitelné, řekl bych, že jako básník.

U stolu zatím vedly ženy řeči. Opatrně se dotýkaly smutného Javorkova příběhu. Neposlouchal jsem je.

“Mohl bych položit otázku, která zní podivně, ale má celkem právo na existenci. Co myslíte, dámy, jak vidí, nebo snad může vidět člověka Javorka osoba tak svébytná, jako je třeba…

dejme tomu… básník?”

Teprve později jsem si položil otázku, co mne to, a hlavně proč mne to napadlo. Sám jsem nad tím v první chvíli nechápavě kroutil hlavou.

Teď měly skutečně důvod k překvapení. Dokonce mohly pochybovat, a celkem oprávněně, o stavu mé mysli. Copak se někdo u snídaně a za těchto okolností ptá na takové

věci?

“Jestli se teď zeptáte, jaké je venku počasí, pochopím, že má otázka stojí mimo hru. Omluvím se a půjdu do práce. Přesto se na ni pokusím odpovědět. Z toho, co jsem četbou básní pochopil, rozkládá lidskou bytost na detaily a ty pak zase skládá dohromady. Výsledkem už není to, co je na první pohled vidět, třeba teď Boženka, jak drží sousto u úst a překvapeně na mne hledí, ale je tu kompletně nová kvalita člověka, v tomto konkrétním případě; kdyby tu byl uvažující básník, pak žena, jejíž matku chci v dohledné době požádat o ruku, je žena viděná vnitřním zrakem. Do jisté míry iluze. Zhmotněný sen. A tady jsem v koncích. Kým je viděná? Co jsem zač, že si to troufnu hodnotit?”

63

Pochopil jsem, že mají celkem právo koukat více méně vyjeveně. První se vzpamatovala Boženka.

“Koho to chceš v dohledné době požádat o ruku? Mne nebo tadyhle maminku?” Uvolnění nastalo po všeobecném smíchu.

“Pochopte laskavě, že jsem jaksi účasten na aktuálním stádiu všeobecného rozpadu. Člověka, společnosti a světa. Je mi v něm dobře i když se dopouštím kdejakého kopance. Někdo se rozpadá osmdesát let a pořád není u konce. Někdo skončí hned po narození. Moje narození byla poslední chvíle před koncem. Ze své matičky jsem vyšel na svět celý a komplexní. Teprve pak vstoupila do hry lidská příroda, která mne zdeformovala do této odpudivé podoby. Ach, bože, co mne to napadá. To je tím, že od sebe chci zbaběle zapudit myšlenku na to, co mne čeká. Na kolegu Javorka.”

Pokouším se nastavit přívětivou, i když nevyspalou tvář. To ses teda, kamaráde, předvedl.

“Normálně je docela normální. Jenže když se váš přítel pokusí o sebevraždu, tak to s člověkem zamává. “

Skoro mi vadilo, že byly obě ženy, tedy matička a její starší dcera, tak ohleduplné a na nic se neptaly. Přece by bylo namístě projevit zájem. Co že to kamaráda potkalo? Ale ne. Až mi to bylo protivné, jak seděly, kousaly housky, pro které musel někdo ráno dojít a jedna přes druhou se staraly o kluka, který pořád odbíhal od stolu, aby kramařil s nějakými hračkami.

Otázku jsem položil zbytečně. Upřímně řečeno, čekal jsem vůbec odpověď?

(13)

Druhý den jsem mohl jít ke své minulé domácí a k jejímu novému podnájemníkovi sám. A to ještě vpodvečer. Boženka nemohla. Zdržely ji přípravné práce na jakémsi programu, ve kterém pár žádaných zpěvaček cení zuby a předstírá výbornou náladu. Tady by bylo na místě uplatnit termín “báječnou” náladu, jen kdyby se mi při jeho vyslovení nehýbal žaludek. Tahle společnost má svůj slovník, který lze uplatnit jenom v určitém prostředí. Když normální člověk pod vlivem nějakého pokleslého televizního programu řekne, že někdo je báječný, tak pak přemítá, co to vlastně řekl. Neznám nikoho, v jehož případě bych to slovo uplatnil. Jenže z

hereček a zpěvaček, které se za herečky počítají, se sype trvale a báječný je každý, kdo se s nimi stýká. Prostě jsme všichni báječní. Božence to však nemohu vymlouvat. Abych byl přesný: vymlouvat výrobu těchto hovadin, protože si je lid žádá a za ně platí. A kdo platí, ten jede. Lid si žádá zábavu, má ji

64

mít. Co to s lidem udělá, je jeho věc. Každý jsme na tom světě chvilku a těch pár let, co budeme tento typ zábavy přijímat, se na nás nijak významně nepodepíše. Co to však udělá s budoucími generacemi? Co by to s nimi udělalo, ty škarohlíde!

K paní Strniskové jsem se dostal až po práci, tedy dost pozdě. Autobusy v tuhle dobu jezdí každou minutu, na naší trati jich jede několik, a k metru jede každý, takže když jsem se vydal na cestu, byl jsem tam prakticky hned. Ani metro mne nezklamalo. Jenom těch lidí, kteří se hrnou k rodinnému teplu vychladlí a toužící po pohodě, kdyby bylo méně, ale to už tak chodí v civilizaci, pokud se ten náš svět dá takhle vznešeně nazvat. Božku jsem průběžně ujišťoval, že se určitě vrátím k večeři, o čemž jsem v duchu pochyboval, protože se u nás večeřelo kolem šesté hodiny a byly skoro čtyři. Plané iluze, Boženko.

“Hele, návštěva!” přivítal mne Javorek a podezíravě se rozhlédl po přítomných. Tedy po paní domácí a po mně, hostovi. Tím mne, samozřejmě, přivedl do rozpaků. Přece jsem vážil tu kvapnou cestu proto, abych doplnil Seneku utěšitele svou zkušeností a dobrou vůlí. Člověk je zranitelný a najít pomoc a podporu je žádoucí.

“Copak? Jsem tu nevhod?” ptám se rozpačitě.

“Měl jsi cestu kolem, nebo ses tady zastavil za n ějakým účelem?” Tím mne dorazil. Takže žádné útěchy. Jen trapné vysvětlování za situace, která je asi oběma stranám nepříjemná.

“Jo,” říkám a vidím, jak se paní Strnisková snaží naznačit mi očima, že se poměry nějak pohnuly. “Měl bych tady zřejmě mít nějaké knížky. Nevíte, jestli jsem tady něco nezapomněl?” Obrátil jsem se na paní domácí.

“Jedině v almárce u půdy. Tam jste si přece něco dával a já to neměla v ruce. Pojďte se podívat.”

“Když přijde návštěva, tak snad zase hned nebude utíkat. Už tu dlouho nebyl.” Takže mu o mé včerejší návštěvě neřekla.

“Uvařím mu kafíčko a pak se tam podíváme. Jak se daří paní Božence?” Paní

Strnisková se rozplývala mateřskou dobrotou, kterou každá, i bezdětná žena umí vládnout. Pochopil jsem, že se Javorek za svůj včerejší čin stydí. Bodejť by se nestyděl. Stydí a zakázal jí o tom mluvit. Ale stejně ji bude podezírat. Měla mi zavolat. On to není žádný

blb, který se nechá umluvit. Fakt je, že jsem tu seděl jako zmoklá slepice a nevěděl, co říct. Ano. Božence se daří dobře. Má novou práci, a zvyká si na ni.

“Já jsem rád, že jsem vás všechny poznal. Máš na tom, hochu, zásluhu. A tady paní

Strnisková.” Zakýval hlavou. Na temeni měl rozměrnou náplast, která skrývala, co se dalo. Byl to asi pokus paní Strniskové o jeho polidštění.

“Koukáte mu na hlavu? Já mu spálila klobouk. Už jsem se na to nemohla dívat,” řekla

65

od plynového sporáku. Varnou konvicí, která stojí v každé české kuchyni, pohrdala.

“Bude si muset koupit na hlavu něco slušnýho.”

Nic na to neřekl. Já jsem nahlédl někam, kam nahlížet se sice člověku chce, ale kam koukat nemá právo.

“Odloučení od rodiny a od profese vede k celkové degradaci,” řekl po chvíli. “Zejména když není síla a chuť se vzepřít. To je to nejhorší. Kde má člověk tu sílu brát? Řekneš, že v sobě. Řekne se to snadno, je to taková učebnicová moudrost, ale berte, když není co. Když

není perspektiva. Naděje. V co má takový člověk věřit? Je nějaká revoluce na obzoru? Ti minulí disidenti to měli snazší. Jejich víra se opírala o skutečnost, že tu přece jenom vedle byl starý systém, věřili v jeho budoucnost. Byla to sice víra naivní, ale opírala se o realitu kapitalistické existence. Něco podobného, nějaká taková zjevná alternativa tady není. Nebo tu třeba je, ale já ji nevidím. Vím sice, že kapitalismus má své meze, že někam míří, odkud vede cesta jenom do všeobecného rozkladu, ale jak to bude dlouho trvat? Patrně dlouho a málokdo tomu věří. Přece svoji perspektivu spojujeme s reálnou existencí. Vycházíme z toho, co je a ne z toho, co by mělo nebo mohlo být. Z nějakých mátožných představ katedrových filozofů.”

Koukal jsem na něj a patrně jsem zapomněl zavřít pusu.

“Já se ti, hochu, musím omluvit. Mně se včera stala taková věc, která mne přiměla zavřít za sebou dveře.” Řekl a díval se na mne pozorně.

“Cože?” Na víc jsem se nezmohl.

“Zavřít dveře za svou nedávnou minulostí. živil jsem se ve svém minulém životě jako redaktor jedněch brněnských novin.”

“Nesmysl,” řekl jsem v jakési nejasné důvěře, že zastavím tu zpověď, která mi byla z nejasných příčin nepříjemná. “Brňáka poznám podle přízvuku a ten vy nemáte.”

“Taky nejsem z Brna. Řekl jsem jenom, že jsem tam pracoval a přízvuk je jakési mateřské znamení, se kterým se narodíš a rosteš. Musím to dokončit, když už mne posloucháš. Moje vina spočívá v tom, že jsem se po listopadu 89 hlasitě nevzdal svých názorů, a proto jsem musel z redakce odejít. Vzal jsem ranec s prádlem, psa a odjel do Prahy. Tady jsem hledal příležitost. Jak jsem skončil? Postupně na Hlavním nádraží a pak na lavičkách autobusových zastávek.”

Chvilku mi trvalo, než jsem si to srovnal v hlavě. Paní domácí se tvářila, jako že ji nic nepřekvapuje. Jeho zpověď tedy nemá premiéru.

“Říkám to tady, i když vím, že mi nikdo z vás nemůže pomoct. Ne, není to tak. Nikdo, komu záleží na kariéře, na pozici, mne poslouchat nebude, protože by si zadal. Ale to není

váš případ. Proto se mohu přiznat, i když, konec konců, nemám k čemu. Jsem jenom

66

pobabraná oběť okolností.”

Z romantické polohy bezdomovce se najednou dostával na světlo případ dnes patrně

běžný. Všední tím, že byl zřejmě univerzální. Takových muselo být mnoho, statisíce, kteří

přešli z jednoho režimu do druhého a hledali v něm své místo. Jistě, že končili jinak, na ulici málokdo. Tím byl Javorek unikátní.

“Proč jste nehledal pomoc u svých kolegů?” napadlo mne zeptat se.

“To by byla dlouhá řeč. Námět pro román.”

“Nebo snad pro film? Jenže by ho dneska nikdo nevzal. Myslím dokument. Ten jsem vystudoval na FAMU, snad bych to mohl zkusit.” To jsem říkal jaksi z nouze. Z nedostatku jiných nápadů. Příběhy tohoto typu nikoho nezajímají, snad nějakou budoucí generaci, která se bude pídit po faktech minulé doby, která zakládala budoucí problémy.

“Pravda ovšem je, že život člověka a lidstva se točí ve spirále,” pokračoval po chvíli.

“Má vzestupnou linii, alespoň v jistých směrech a bylo by to třeba vnímat. Postaru brát na vědomí. Před léty to byl hon na disidenty, ny ní to je hon na exponenty St átní

bezpečnosti. Držím se vulgární problematiky, na které se snadno dokazuje univerzálnější

tendence. Za Karla IV., blahé paměti, se Evropa sjednocovala pod prapory Římské říše, dnes, po pěti stech letech, se sjednocuje pod americkým patronátem v Evropské unii. Vím, že to není totéž, podmínky jsou jiné, ale myšlenka je asi tatáž. Mezi tím tu byly dva pokusy, Hitlerova Třetí říše usilovala o “jednotu” světa pod hegemonií německého génia moci, opřeného o krev a půdu, pak jsem zažili Stalinovu koncepci světové revoluce, která měla podobné cíle, ovšem opíraly se o moc pracujícího lidu. Je to sporné, ale jednou to je realita. Všechno jaksi pořád dokola. Až je mi z toho úzko.”

Při této řeči se mi nechtělo přemýšlet o tom, co je pouhý jev nebo podobnost a kde to všechno má svoji podstatu. Viděl jsem jenom člověka, který cítí potřebu nějak vysvětlit, možná že omluvit svoji situaci. Paní Strnisková se na něj dívala s neskrývaným obdivem. U

jejího kuchyňského stolu se dělo něco, co se patrně už nebude nikdy opakovat.

“Říká ti něco jméno Arnaldus Amalrich?” Upřel na mne oči a já jsem se ani nesnažil o odpověď. “Byl to ctihodný opat kláštera v Citeaux. žil v době temného středověku, jak by řekli zlí jazykové, kteří nemají v úctě povzbudivé civilizační jednání tehdejších nositelů

pokroku a společenské stability. Stal se známý tím, že na otázku, co udělat s obyvateli města Béziers, podezřelých z kacířství, odpověděl kategoricky: Zabte je všechny, Bůh si to přebere.”

Tady bylo na paní Strniskové, aby se nesouhlasně nadechla. Omezila se však jenom na hlasité nabrání dechu.

“Musel to být člověk vybavený značným vlivem, když mu světská moc položila

67

takovou otázku. Byla to světská moc, kdo se ptal, protože církev se vražděním prozíravě

nešpinila. Samozřejmě, nebo pravděpodobně neodpověděl tak plebejsky vulgárně. Bůh si to přebere je pokleslá interpretace výroku, že Bůh odliší hříšníky od nevinných. Tím jen naznačil, že se nemají zdržovat rozlišováním a tuto odpovědnou práci mají nechat Hospodinovi. Musel to být člověk mimořádně zaujatý posláním hubitele kacířů.” Mně pomalu docházelo, že tímto vyprávěním vlastně míří ke svému problému. Nenápadně nám dává najevo, o co v jeho životě šlo.

“Kacíři byli ti, kdo se rozcházeli s názory církve na podstatné otázky svatého učení a církevní praxe. Římskokatolickou církev trápili od chvíle jejího vzniku. Lidé těch odlišných názorů vytvářeli sekty, větší i menší seskupení a církev s nimi měla plné ruce práce a krutě s nimi zacházela. Svého času sektářská hnutí zasahovala celou Evropu. V

době, kdy církev překypovala bohatstvím, vyznávala jedna skupina, bratři chudého života, názor, že když byl Kristus chudý, měla by ho církev napodobit. Zbídačené masy venkova i měst tyto názory ochotně přijímaly, a tak bratříci ponoukali sociální pnutí. Desítky sekt musela církev vyhubit.”

“To kafe vám vystydlo. Nepijte to studené, uvařím vám nové,” řekla paní domácí. Poděkoval jsem a řekl, že mi chladná káva nevadí. Když už jsem měl slovo, pokračoval jsem v řeči: “Pochybuji, že se dneska bude někdo snažit spočítat, kolik lidí umřelo pod rukama katů pracujících na zakázku církve. Víme ovšem přibližně, kolik odpůrců nových náboženství zemřelo v osvíceném dvacátém století, kdy se už vedla statistika. Kacíři však už měli nová jména. Jednou

to byli nepřátelé říše, podruhé antikomunisté mnoha ražení. Umírnění dogmatici byli stoupenci pravé víry, ale odmítali se přizpůsobit měnícím se poměrům. Revizionisté to s pravou vírou mysleli zle. Proto byli na potkání hubeni.”

“Co to, proboha, říkáte? ” řekla paní Strnisková zděšeně. “O jaké víře to mluvíte?”

“Má na mysli názorové odchylky od marxismu, mil á paní. Pokud však jde o

římskokatolickou církev, tak ta se nedávno ústy svého papeže omluvila všem trpícím, páleným a jinak mučeným obětem. Co je to ale platné obyvatelům tisíců vesnic, které byly ve všech koutech Evropy spáleny někdy ve čtrnáctém, sedmnáctém století? Je to už dlouho, co?

Roste tam tráva a les, v těch pahrbcích by nikdo nehledal něco, co by třeba připomínalo lidské stavení. My máme čerstvou zkušenost s Lidicemi a to, co o tom víme, nás naplňuje zděšením. A nezmenší je ani zjištění, že trest tohoto typu byl ve středověku běžný.”

“Tak teď toho už mám opravdu dost.” Bylo to rozhořčené zvolání paní domácí, které se vrátila bývalá energie. “To se nemůžete bavit jako lidé, kteří se sešli k přátelskému rozhovoru?”

Vstal jsem, že odejdu. Už jsem tam seděl dlouho a co jsem potřeboval, jsem se

68

dozvěděl. Příběh opata z Citeaux navíc.

“Ještě pár slov, každé vypravování musí mít pointu. Věřte, že ani dneska se podobným radám, jak odstranit rozdíly v názorech, nevyhnete. Protivníci už sice nejsou páleni a čtvrceni, ale mnozí mluvčí demokratických pořádků veřejně nabádají, aby státní služby byly nepřístupné lidem, kteří za minulého režimu působili ve vybraných mocenských složkách. Bez ohledu na míru jejich někdejší aktivity, nebo snad provinění. Kdyby o těchto lidech rozhodoval někdejší opat z Citeaux, nezdržoval by se zkoumáním jejich bývalé moci a vlivu, rozlišováním mezi vinnými a nevinnými, prostě by je všechny dal upálit.” Jel jsem domů a přiznám se, že jsem měl o čem přemýšlet.

(14)

„Tady dávejte, studenti, pozor.“

Kostnatý, od nikotinu hnědý ukazovák profesora Hrona mířil nad hlavy studentů někam do časů Homérova Řecka. Nás zajímalo leccos, bohužel to neplatilo pro řeckou mytologii. Hrona zase nezajímalo nic jiného, snad ještě péče o plynule se rozrůstající rodinu, z níž ho do školy doprovázely dvě dcery. Byla to dvojčata, seděla v první lavici třetí b třídy a dlužno dodat, že je otcova historická zaujatost zcela míjela. Alespoň podle kluků, kteří s nimi přechodně sdíleli studentský osud.

„Ničivá Mořská bohyně měla dvě jména. Nebo snad…, jména stačí. Kdo ví?“ rozhlédl se po třídě, aby si sám odpověděl. „Ano. Skylla, dcera Hekaty, a druhé přízvisko? No?

Charybda. To znamená ta, která pohlcuje. Skylla je ta, která trhá. Věděli jste to? Stáhnout tehdejší řeckou loď do záhuby nedalo vzhledem k jejím rozměrům moc práce. Skylla stáhla do záhuby námořníky z lodi Odysseovy. Přitom kňučela. Zvláštní. Takhle totiž

kňučeli bílí psi se zrzavýma ušima, kteří byli chápáni jako psi smrti. Ale ti, jak jsem je popsal, nepatří do Řecka, ale do britských pověstí. Ano, ti tam štvali duše zatracenců.“

Profesor Hron se tázavě rozhlédl, jako by se divil, kde se tady vzali psi z britských ostrovů.

„To známe. Pes baskervillský.“ Ozval se čtenář dobrodružné literatury a můj soused v

lavici, Morávek. Jezdil do vodňanské školy ze Svobodova.

„To je zajímavá myšlenka,“ zamyslel se profesor Hron. „Tahle paralela mne nenapadla. Bude to však náhoda, protože lze sotva věřit, že by se taková pověst…, ale kdo ví?“ Dělal dojem, že pokračuje v přemýšlení. „Ti psi, které jsem měl na mysli, byli lovečtí psi z Egypta. Byli zasvěcení Anubiovi a prý příšerně vyli. Vydávali zvuky, jako divoké husy při tahu, což mne mate. Nikdy jsem neslyšel, jaký zvuk vydávají divoké husy za

69

zmíněných okolností. Ty v našich středoevropských poměrech asi neslyšel nikdo.Zvláště

ne husy bernušky, o které tady mělo jít.“

Bylo vidět, že profesor Hron ztratil nit svého výkladu. V zájmu třídy bylo udržet ho v tomto zmatení.

Vstala studentka Jiráková. Protože se nepřihlásila, pochopil profesor, že její povstání je vedeno naléhavou potřebou opustit třídu. Už ji chtěl pokynout, aby tak učinila, když se ozval její kňouravý hlásek: „Pane profesore, z vašeho výkladu jsem nabyla dojem, že Odysseus byl ušlechtilý člověk. Hrdina vybavený všemi dostupnými ctnostmi.“ Zahledla se na profesora, jako by čekala, že její pozorování potvrdí. Ten však mlčel, čekal, co z jejího upozornění na jeho učitelské přednosti vzejde. „Proto mi nejde na rozum, jak to, že Odysseus kradl?“ A opět se posadila.

„Kradl?“ Bylo vidět, že ho otázka zaskočila. Vyvádět učitele z míry byla specialita studentky Jirákové. O tom by mohl vypravovat matematik Růžička. Ten od ní dostal facku, až mu hlava poskočila. Při nějaké kolektivně aktivní situaci, patrně vylepování nástěnky, ji plácl přec zadeček, zadeček vybavený značnou magnetickou silou, a ona se ohnala a s výkřikem provedla beztrestně onu exekuci. Protože prý měla dojem, že to byl Tonda Bulán, kdo byl facky příčinou.

„Jak jste na to přišla, že byl Odysseus zloděj?“ zeptal se místo odpovědi Hron.

„Přece jste nám vypravoval, že když byl Odysseus na Aiolově ostrově, že tam ukradl nějaký dobytek. To udělal jen tak a nikdo proti tomu nic neměl?“

„Jiráková, vy mne chcete rozčílit.“ V tom měl naprostou pravdu. „Nešlo o nějaký

dobytek, ale o Hyperionův dobytek. Což bylo to stádo, které už před tím ukradl Herakles. Pamatujete se?“

Jiráková si nepamatovala, ostatně nikdo si nepamatoval, protože o tom profesor Hron nemluvil. Ale to bylo celkem jedno. Hodina plynule plynula.

„Pochopte, že všechno, o čem vypravuje třeba Homér, všechno už přefiltroval čas. Události, které se staly před třemi, čtyřmi tisíci léty, nás bolí jinak, než bolely zúčastněné. Co myslíte, Svobodo?“

Na události, které zalehl čas jsem nemyslel.

„Máš říct, co myslíš, vole,“ napověděl mi soused.

„Těžko říct, ale asi budete mít pravdu, pane profesore.“

„V čem budu mít pravdu?“ nedal se Hron.

„že zloděj je jednou zloděj,“ napověděl Morávek.

„že všechno bude asi složitější. Prostá analogie, že co platí dneska, muselo platit vždycky, asi nebude stačit.“

70

Profesor se zamyslel.

„Tady jste se, Svobodo, pustil na měkký ideologický led. Chápete to?“

„Nechápu,“ přiznal jsem po pravdě.

„Tady jste popřel desatero božích přikázání. Nemusí nás mýlit název. O boha nám v tuto chvíli nejde, i když bůh byla vždy významná sjednocovací idea. Jde o to, že to byl soubor pravd a pravidel jednání, která sjednocovala společnost. Mezi ně patřilo i nezabiješ a nepokradeš.“

„A nesesmilníš,“ připojil Morávek.

Přirozeně, že mne rozčilovalo, když mne tady učitel před celou třídou zpovídal a vystavoval veřejnému hodnocení.

„Asi budete mít pravdu, pokud jste chtěl říct, že se nemá vraždit a krást. Ani když je to v zájmu někoho, třeba…, já nevím koho.“

„Ono je to opravdu složité. Budeme se této větě ještě věnovat. Přemýšlejte o tom studenti.“

Jenže opět vstala Jiráková: „Když se válčí, tak to nezabiješ neplatí? A co když se vedly války, jak jsme se učili, i proto, aby se církev svatá prosadila někde proti jinověrcům, nebo třeba pohanům? To jsou přece taky lidi. Tak jak je to?“

Tohle bylo ouvej i pro profesora Hrona. Chápal složitost společenských poměrů a relativitu pravd vydávaných za absolutní. Udělal to, co dělával nejeden mluvčí nějakého hnutí, který se dostal do úzkých. Odpověď na právě položenou otázku odložil na příště.

„ Samozřejmě, že se kradlo a moc se z toho nedělalo.“ Na vysvětlení tohoto poznatku už

nebylo dost času.

„Pokud šlo o Odyssea, ten nařčení z krádeže popíral.“ To byl taky dobrý zvyk.

„Jen se sekaly ruce nebo hlavy,“ připojil kritik Morávek potichu.

„Kdyby byli všichni čistí jako list papíru, jaká by tu mohla vzniknout dramata? Uvažujte. To by byla nuda. Vždyť jeho dědeček z matčiny strany taky mlčel, když šlo o to, že okradl slunce o dobytek“ A profesor Hron se smál, jako by schvaloval, že když krade bohatý a slavný, že je to něco jiného, než když krade chudý a neznámý.

Každou chvíli musela hodina skončit.

„Odysseus znamená rozzlobený,“ poučoval učitel žáky. „Byl to asi pán trvale naštvaný. V Římě mu říkali Ulixes. To proto, že byl trvale poškozený z lovu na kance. Odysseus zranění přežil a musím říci, že k naší radosti.“

Radost mu nikdo ze studentů neupíral, i když ji s ním třeba nesdíleli.

71

(15)

.

“Máš tady nějakou obsílku, vyzvedni si ji ráno na poště.” Budoucí švagrová byla sice doma, ale bylo to do vlastních rukou.

Zase nějaká nepříjemnost.

Večer mi však Boženka vyrazila dech otázkou, zda bychom se konečně neměli vzít.

“Proč konečně? “

Neměl jsem příliš jasnou představu, jak se v takových situacích má chlap zachovat. Ne za situace, kdy ho žena vyzývá k činu, ale vůbec, jak se postavit k faktu, že to jednou přijde. Jednou, tak je to už tady? Snad na mne měla počkat, vyčkat chvíle, kdy k tomu jaksi dozraji. Nebo se starosvětské žádání pánů rodičů o ruku už nenosí? Měla by taky poznat mou rodinu, nebo to má dopadnout tak, že své rodiče pozvu na svatbu bez předběžné

přípravy? Nad touhle věcí stálo za to se zamyslet. Vzít vlastní rodinu na vědomí. Tu Boženka zřejmě přehlížela. Měla k tomu nějaký důvod?

“Myslíš,” začal jsem nejistě, “že už se známe tak dobře, že to můžeme spustit?” Musela to chápat jako úhybný manévr. Taky to tak asi bylo.

“Co chceš, proboha, ještě poznávat? Já tě mám prozkoumaného skrz naskrz. Líp než

tvoje doktorka. A pokud jsi mne doteď nepoznal, tak mne už nepoznáš.” Něco na tom bylo.

Ale.

“Stejně si ale myslím, že ženitba je v dnešních poměrech vlastně přežitek. Lidé spolu žijí, mají se rádi a co na tom může změnit papír, který dostaneš na radnici? Až budeme mít děti a ty budou potřebovat jméno, pak snad to má smysl. Ale teď? Co se změní na tom, co už tady je?”

To jsem si dal. Na toto téma zapředla řeč, na kterou jsem pak vzpomínal, když jsem nemohl usnout. Kdybych ji neznal, řekl bych, že ji měla připravenou, že předem přesně

prokomponovala všechny podrobnosti, od racionální obhajoby práva ženy na manželství po citovou stránku, která je v jejím případě podstatná. Taky právo na manžela, protože muž je jednou lovec, který běhá po lese a honí zvěř a náhodou se tam vyskytnuvší baby. Chlap za to nemůže a ta formálně stvrzená odpovědnost ho drží na uzdě.

“Děti?” pokračovala zatím co já jsem se pomalu soukal z krytu, do kter ého jsem za té

palby zalezl. “Děti mohou mít klidně moje jméno. Proč ne? Koubová docela jde. Možná že líp než ta tvoje Svobodová.”

72

Vzala moje jméno nadarmo a to dost pohrdavě. Svoboda není nic zajímavého, ale je to poctivé příjmení. Ve Vodňanech ho zná kdekdo a nikdo proti němu nemá námitky. Ještě

chvíli pokračovala rozborem nějakého článku z jednoho ženského časopisu, kterých teď

vycházejí mraky, kde se pravilo něco o…, čert ví o čem, co fungovalo někde u pralesních indiánů v povodí Amazonky.

“Za svůj poměrně krátký život jsem, Boženko, stačil zjistit, že všechny ženské bytosti jsou v podstatě totožné. Chci říct, že jste ve svých základních funkcích jako lidé stejné. Lišíte se něčím, co se nemusí na první pohled poznat. Nějakým záhadným “čarem”, jak říkají bratři Slováci.”

“Co tím chceš říct? Nemyslíš, že bych totéž mohla říct o mužských? Taky jste všichni stejní. Máte stejné zájmy, potřeby, chutě a touhy. A taky se všichni navzájem lišíte.” Dívala se na mne dost kriticky. Patrně mne poměřovala a srovnávala s nějakým mužským vzorem, se kterým jsem se zatraceně málo shodoval.

“A co když mne díky naznačené mužské přelétavosti začnou zajímat zrzky? Ty jsou prý

zvlášť specifické.” Řekl jsem to, abych zrušil ticho, které se mezi nás položilo.

“Tak se nechám přebarvit na zrzavo a tebe praštím po hlavě nějakým zahradnickým nářadím.”

Řekla to dost útočně, ale věděl jsem, řekl mi to její náhle zvlhlý zrak, že se jí má

poznámka dotkla.

“Do Vánoc to, Boženko, nemůžeme stihnout.”

“Nebuď směšnej,” odvětila pohrdavě. “Do Vánoc se stačíš oženit i rozvést.” Na poštu jsem šel s mírnou nadějí, že jde o nějakou prkotinu. Slečna u přepážky strhla z obálky doručenku a já jsem se dočetl, že nesprávné PSČ zpožďuje doručení zásilek. Nad tím bylo moje jméno a přeškrtnutá adresa, rukou paní Strniskové přepsaná moje adresa současná. Kdosi, jak koukám a divím se, policajti žijí v iluzi, že pořád bydlím u své

někdejší domácí. No bodejť, když nemám změnu ani v občanském průkazu. Bylo to předvolání na policii. Měl jsem tam zavolat a objednat se, důstojník se jmenoval žáček, takové mírumilovné příjmení, seděl ve třetím patře někde v Bartolomějské

ulici. Byla tam ještě nějaká čísla, ale nebyla to čísla kanceláří, ale paragrafů. Neříkalo mi to nic, protože můj kontakt s mocí tohoto typu byl prakticky nulový, nebýt té někdejší

bouračky, nevěděl bych ani, co jsou ti páni v černém zač. V Bartolomějské se to policajty muselo hemžit, vždyť vstoupila i do literatury jako sídlo policejních složek už za rady Vacátka. Protože by do mne nic nebylo, kdybych čekal na nějakou informaci, co proti mně

mají, vydal jsem se tam hned. Jenom jsem zavolal do kanceláře, kdybych se jako nevrátil, kde mne mají hledat.

73

“Hlavně se neper,” poradil mi kolega, který chodil na devátou hodinu. Do Bartolomějské ulice je to od nás daleko, takže jsem měl dost času přemýšlet o zločinech, které jsem v poslední době spáchal. Když jsem dorazil, orientoval jsem se podle pozvánky. Jdu se objednat, říkal jsem si. Vrátnému to však říkat nebylo radno, protože by mne vyhodil. Jděte se objednat telefonicky. Tak bych poradil kdekomu já, kdyby měl jenom tenhle papír v ruce.

“Jdu k panu žáčkovi. Myslím, že je to ve třetím patře.” Přitom jsem dělal, že otvírám pozvánku.

“Jste pozvanej?” zněla otázka.

“Já myslím, že jo. Alespoň podle papíru, který jsem dostal.”

“Víte, kde to je?”

“Někde ve třetím patře.”

“Ne někde, ale v čísle 345.”

Poděkoval jsem za kus papíru s identifikačními znaky, které opsal z mého občanského průkazu. Každá moc se hájí před možnými protivníky alespoň tím, že je eviduje. Věděl jsem, že ho žáček setře, skoro mi ho bylo líto, ale to už je jejich věc. žáček seděl za stolem a četl noviny.

“Jdu se zeptat, co proti mně máte.”

Myslím, že ho to právem vyvedlo z míry.

“Co proti vám mám?” ujasňoval si situaci. “Jak to myslíte? Já vás vidím prvně v životě.”

“Lépe by bylo vidět mne poprvé a naposled, alespoň v těchto komnatách. Ale dostal jsem pozvánku, abych se zajímal o to, jakých zločinů jsem se dopustil, a proto se na to jdu zeptat.”

Pak jsem mu podal papír od vrátného a taky dopis, který mi přišel poštou.

“Jo, takhle? Vy jste ten člověk, už je mi to jasné. Ale měl jste se objednat.” Podíval se na mne přísně. “A neobjednal.”

“Neobjednal, protože jsem raději přišel. Uznáte, že tady asi nejsem doma a že mne proto zajímá, proč jsem vůbec tady.” Ta věta nezněla příliš logicky, kdybych měl víc času, zformuloval

bych ji trochu, ne moc, ale přece jenom trochu inteligentněji a doplnil bych ji mírným sarkasmem.

“No, mám pár minut. Řeknu vám, o co jde, ostatní ve čtvrtek, máte-li čas. Vyndejte si diář, máte-li ho s sebou.”

Diář jsem měl, čas jsem si zapsal.

“Teď stručně k věci: Pan Bedrna, asi ho znáte, vás obvinil ze spolčení se skupinou lidí,

74

kteří patrně z vašeho návodu ukradli kameru panu Jakubu Švestkovi, prodali ji a vinu svalili na pana Bedrnu. Děje se něco?”

Dít se toho mohlo dost. V moři mohlo zmizet San Francisco, město Praha mohlo vyhlásit právo občanů jezdit zdarma veřejnou dopravou, já se nemohl tomu divit víc, než

tomuto obvinění. Taky jsem to asi dával patřičně najevo.

“Ten Beďár se definitivně zbláznil.” Víc toho ze mne v první chvíli nedostal. “Já jsem ukradl kameru, která nás živí. Panebože.” To zvolání následovalo až po chvilce, kdy jsem nabral dech.

“Říká tam taky, jak jsem to zařídil? Vždyť se ta kamera ztratila v metru a on ji měl na sedadle vedle sebe. To jsem se tam připlížil a nějak ho omámil, patrně svými chlapskými půvaby nebo něčím jiným?”

“Spolčil jste se se dvěma muži romského původu.”

Ach bože, to přece není možné.

“Pane důstojníku, já vás nerad opravuji, ale mluvit o lidech romského původu znamená, že mluvit o mně jako o člověku českého původu, zní tak trochu eklhaft. Totiž

rasisticky. Byli to zřejmě dva Romové, koho má pan Bedrna na mysli. že jo?” Chvíli o tom přemýšlel. K jeho chvále musím říct, že se neurazil.

“Tak. Jsou tu nějaká nepřímá svědectví. S tím však budete seznámen, až dojde na věc. Vydržte do čtvrtka. “

“To by mne velmi zajímalo, čím ty dva Romy tak zaujal, že jsou ochotni svědčit proti člověku, kterého nikdy neviděli.”

“Svědectví se neopírá o výpověď údajných pachatelů krádeže, ale o výpověď, alespoň

doufám, člověka z vašeho prostředí. Slečna Koubová, myslím, že se nemýlím, alespoň pan Bedrna to tvrdí, u vás pracuje. Ale to vám neříkám, to se všechno dozvíte, až” Co se dozvím až… nedopověděl. Já jsem totiž začal po místnosti tanec Křováků

odněkud, patrně z rovníkové Afriky.

“No to je…, mně se něco…, panebože!” To byla ukázka ze slovního doprovodu, kterým jsem svůj tanec vyšperkoval. Díval se na mne se zjevnými pochybnostmi o stavu mého ducha.

Když jsem se trochu unavil a mohl normálně pokračovat, položil jsem mu otázku, zda člověk celkem duševně zdravý uvede jako svědka zločinu, kterým se cítí být poškozen, někoho, kdo je manželem předpokládaného pachatele. Tu větu jsem mu musel říci ještě

jednou, trochu zjednodušenou, rozloženou do několika vět holých. Větu jako “to je vůl” dělal, že neslyší.

“Božena Koubová, o které je tady řeč, se mnou žije ve svazku, který sice nebyl stvrzen

75

na radnici, ale je to de fakto má družka a tedy něco jako manželka. Myslím, že jsou tady v běhu všechna práva, která ze sňatku vycházejí. Proto ji berte jako svou ženu. Ráno však neříkala nic, že by byla někam pozvána.”

Nějak se mu to, hochovi policajtovi, komplikovalo. Starostlivě listoval v papírech a asi litoval, že mi toho tolik řekl.

Listování ukončil výzvou, abych tedy přišel, jak jsme se dohodli. Šel jsem jako svázaný. Tady na mne někdo hodil bláto. A byl ho pořádný kus. Pěkně

páchlo. Jak Beďár přišel na Boženu? To přece nemůže být pravda. Nemohu přece za ní jít s tím obviněním. Ale zřejmě tomu tak je, přece by si to ten policajt nevymyslel. Není

šprochu, aby na něm nebylo pravdy trochu. Pravdy na tomhle šprochu bude tolik, nebo alespoň to, že Beďár zná Božku. Kousek pravdy a zbytek le ž. To je přece osvědčená

pracovní metoda. Od časů starých Římanů jsou psané důkazy, že je úspěšně uplatňovaná. Na něco, co se nedá popřít, nabalím desinformaci. A lidi to s tím kouskem pravdy vezmou na vědomí. Ta pravdivá část se vytratí jako zanedbatelná součást reality a zbude lež jako pravdivá součást světa. Jako daná skutečnost, se kterou se počítá. A když se to všechno urovná, když si všichni podají ruce, jako že je dobře, zbude skvrna. Kde? Na duši a leckde jinde. Na pověsti především. Zůstane možnost, že to nežádoucí, co právě bylo zažehnáno, může jednou nastat. V tom je přece smysl pomluvy. Dostal ses, ubožáku, do blízkosti špíny. Nabral jsi do nosu její pach. To jako bys už byl špinavý. Ach jo. Jsou profese, kde se s touhle žumpou pracuje a lidé si tím vydělávají na chleba. Na chleba patrně dost tlustě namazaný. Jinak by tolik neriskovali. Tak jsem si to vykládal, tak jsem si přál, aby to bylo. Pěšky jsem šel Celetnou ulicí, lhostejně míjel výklady obchodů, už jsem nehrál hru jako obvykle, že tohle by Božence slušelo, vlezl jsem do metra trasy, tuším, že tu jezdí áčko, a vystoupil jsem na Palmovce. Pohled z okna tramvaje mne nutí počítat míjené domy. Teď jsem si dal zoufalý úkol vyjmenovat spolužáky, se kterými jsem maturoval. Bild, Bilderová, Čáp, Brázdová. Podle abecedy to nepůjde. Pak tam byla určitě Jiráková, Friedová, Pilbauerová, Vítovec, Vobořilová. Taky Slámová a ještě alespoň deset dalších. Jak to, že mi z hlavy vypadli skoro všichni kluci? Projev přirozené samčí úchylky?

Boženko, Boženko. Tak škaredě tě někdo pomluvil. Co s tím udělám?

Vzpomněl jsem si, že jsem četl v novinách, že v Olomouci archeologové vykopali základy zdi, kterou postavili římští legionáři. Měli tam tábor a hájili nějaké pofidérní zájmy své říše. Potomek mého kamaráda Suly se tady rozhlížel po okolí a netušil, že jeho budoucí

dědic, kterého tu nechal zašifrovaného v ochotném nebo spíš úrodném těle nějaké keltské

nebo germánské “nevěsty”, tu bude bloudit a vzdáleně, skrz clonu mraků na něj myslet. Jak

76

se ti tu líbilo, mladý Sulo? Přiznám se, že mně bylo líp s tvým dědkem. Ten měl smysl pro realitu, ty jenom smysl pro poslušnost. Možná, že poslouchat v reálných podmínkách drsného životního stylu taky není k zahození. Nevybočit z reálných podmínek. Člověku se chce, ale nejde to. Je svázán diktátem osobní prestiže, svého pracně dosaženého místa mezi lidmi, které těsně souvisí s respektem před nařízeními; když z toho vybočíš, lidé, kteří jsou kolem a kteří nařízení respektují, tebou pohrdnou. Vybočit můžeš jenom ve svém soukromí. Na nočních stránkách poetických snů. Je to falešná náhražka, která nikomu neslouží. Nikdo se nedoví, že tady bourám

realitu, na jejíž posun určitým směrem nemám ve dne sílu. A vlastně, bourám vůbec něco? Netrápím jenom sám sebe? Iluze může taky být pěkně odporné slovo a jde-li o myšlenku, která nevybočuje ze snu, pak je výsledkem jenom odporná pseudorealita.

No, mladý Sulo, jak ti bylo na kraji Hercynského lesa? Viděl jsi kopce, po kterých jsem pěšky putoval nezatížen nákladem, který jsi měl ty na zádech. Bohové, já bych to neunesl, co musel poctivý římský legionář tahat. Tebe určitě neopájela krajina líbezná, plná vůní a touhy. Taky jsi tady po sobě nechal pěknou dávku nejistoty a strachu. Přiznej se, že ti bylo úzko, když jsi stál na dřevěné palisádě a někde ve tmě jsi tušil germánské šípy, kopí a štíty. Oni s tím uměli pracovat zatraceně dobře. Možná, že by bylo lépe, alespoň pro mne, kdyby tě některý trefil dřív, než jsi tu poznal zdejší otrokyni. Stejně se vás domů vrátilo málo.

(16)

Nemohu si pomoci, je to pořád totéž. Kam se člověk hne, všude na něj v křoví číhá

šavlozubý tygr strachu.

„S takovým profilem nemůžeš čekat, že tě někde ve státním podniku zaměstnají. Hochu, tolik let do tebe mluvím, dej se dohromady, vždyť studuješ proto, abys všechno mohl uplatnit, a ty tohle. Ty to musíš mít v povaze. Nepřesně tomu říkají oportunismus. Uhýbání

problémům. Určitě se bojíš konfliktů. Přiznej se.“

Docent Jerholík se mi tenkrát díval z blízka do tváře. Neviděl tam nic jiného, než co tam vídal po celé čtyři roky. Doklady oportunismu nejsou viditelné.

„Můj student je něco jako moje nevlastní dítě.“

Zasmál jsem se, zřejmě nevhodně.

„Na vlastním bych si dal víc záležet. Kdyby za mnou přišlo, že bude točit závěrečnou práci ve slepičárně, hnal bych ho svinským krokem. Stejně, kdyby odmítlo podat přihlášku do partaje. Co si vlastně o sobě myslíš? že ti svět lehne k nohám jenom proto, že absolvuješ tuhle školu? Omyl, kamaráde.“

77

„To mi má členství v partaji tyhle problémy odstranit?“

Koukal jsem na to, na co jsem koukal celé čtyři roky. Na budovu Národního divadla, která mne, bohužel, už dávno neinspirovala ke vznešeným myšlenkám. Taky jsem už

dlouho nebyl uvnitř.

„Neodstraní. Ještě ti je přidělá. Vždyť víš, jak na tom jsme. Nečeká tě nic jiného, jenom boj. A boj je to pravé, na co se dokumentarista musí těšit, co musí vyhledávat. Být v partaji, to je bojovat o něco sám se sebou a proti všem, kteří stojí stranou.“

„No nazdar! A to mi jako slibujete?“

Vztahy mezi učiteli a studenty byly tady dost volné. Na jiné škole by si takhle odpovědět student nedovolil. Učitel byl studentův kolega. Za pár měsíců budou třeba pracovat na společné věci a pocit nadřazenosti a podřízenosti rychle zmizí.

„Dokumentarista nemůže vyčerpávat svůj talent tím, že bude čichat k růžím. Tam nikoho nic nebolí. A přitom je svět pořád plný bolesti a strádání. Když na to přestaneš myslet, tak ani neabsolvuješ. S tou slepičárnou, od které se nedáš odradit, si akorát naděláš starosti.“

Čekal jsem, že užije rasantního výroku, ale on v poslední chvíli uhnul. Když jsem svého vedoucího absolventské práce potkal na ulici, jak tlačí dětský kočárek, vypadal, jako by se bud´

styděl, nebo se divil, co to vlastně způsobil.

„Ale pane docente,“ odhodlal jsem se konečně k odporu. Projevil jsem ho tím, že jsem ho oslovil jeho platným titulem a neuvedl jsem obligátního profesora, titul, který studenti dobrovolně přidělovali i asistentům. „Říkáte boj. Dobrá. Jenže já jsem už stačil zjistit, že život není jenom boj, že jsou tu taky chvíle, kdy bojovníka navštíví pohoda. Člověk většinou zápasí se světem kolem, aby si tu pohodu vynutil. Není to tak? Přece se nebudu prát jenom pro ten boj. To bych byl úchyl. Namouduši. Jsou takoví, kteří se perou z rozkoše, ale to není můj styl. Není ta vaše partaj taky tak trochu…, no, jak to říct a nedotknout se vás? Vždyť vy ten boj vyhledáváte. Libujete si v potížích. Zbytečně a podezíravě lidi obviňujete a děláte si nepřátele.“

Učitel zrudnul. Jerholík se skutečně rozčílil.

„Tak my si prý libujeme v potížích. Ještě řekni, že je programově vyrábíme. V sajrajtech se hrabou jenom ti, kteří to musí dělat, protože je to jejich profese a protože je to třeba. Rozumíš mi? Profese, možná i poslání. To jsou patologové, popeláři a dokumentaristi. Politiky jsem vynechal.“

„To jste neměl.“

„Hele, ty si opravdu koleduješ. Nebereš v úvahu, že politici jsou na téhle škole jako doma.“

„To jsem pochopil. Pochopil jsem i to, že jim ani tak nejde o světlé zítřky, ale o to,

78

abychom omlouvali jejich omyly. Vysvětlovali národu, jak se má na věci dívat. Já vím,“

dodal jsme po chvíli, kdy jsem s obavami sledoval výraz jeho tváře, „že jsem vás rozčílil a omlouvám se. Ale přiznejte, že je to tak.“

„Nezdá se ti, že si trochu moc dovoluješ? Ještě pořád jsem tvůj učitel Alespoň půl roku jistě. Tak se podle toho chovej. Tykat mi budeš moct až potom.“

Věděl jsem, že Jerholík křičí, protože věří, že má pravdu. Taky proto, že křičet patřilo k jeho profesi. Snad mu nedošlo, že každá pravda je sporná. Skutečnou pravdu člověk pozná, až děje proběhnou, až mlha reality ustoupí a změní se v historii. Jenže tak daleko jsem tenkrát ještě nebyl.

„Řekl jsem,“ pokračoval Jerholík po chvíli, „že si tu politici podávají dveře. Ostře nás sledují. Leccos tady vzniklo, co jim zamotalo hlavy. Kdyby si nějaký tajemník zamanul a přišel se na ty tvoje slepice podívat, nakopal by mne do zadku. A nemusel by to vůbec být tajemník. Stačila by nějaká švadlena, které teď svou oddaností zaplavily kdejaké

sekretariáty.“

„Myslím, pane docente, že ty moje slepice, jak jste je nazval, nejsou vůbec apolitické

téma.“

„Chápu,“ řekl ironicky, „Slepičárna je centrum politického boje.“

„Jen se podívejte na ty houfy živých torů, jak jsou svázáni společným osudem. Namačkáni na sebe, krvavé krky, rozdrásané hřbety, jediné, co mají a co smějí, je žrát a snášet vejce. Sloužit. Nic jiného jim lidé nedovolí. Proč by také měli? Vždyť jsme pány tvorstva, vládnoucí rasa, ať si to pitomé slepice uvědomují nebo neuvědomují, je to tak. Když už nemohou snášet, nebo když dosáhnou žádoucí váhy, jdou na porážku a pak na trh jako plánované tuny masa. Nic vám to neříká? Já například nemohu na talíři vidět to rozměklé kuřecí maso, které prošlo touhle tyranií.“

„Proboha, tys to pojal jako analogii?“ Jerholík se chytil za hlavu. „Tys k tomu šel tímhle směrem? Jako obraz našich společenských poměrů?“

„Ne, pane profesore. Mne to napadlo až teď, když jsme vás slyšel bědovat.“

„Když to napadlo tebe, může to napadnout kdekoho.“

„V tom můžete mít pravdu, ale náhodný, nezaujatý divák v tom vidí jen masakr drůbeže. Řekne si, že je to sice nepříjemné, ale slepice je holt jen slepice. Bez ohledu na to, kde ji chovají.“

„Chtěl jsi říct kuře.“

„Kuře.Ale to je snad jedno.“

„Ono je to vlastně všechno konfliktní. Všechno. Na světě není nic, co by nemohlo vyvolat spor. Až se z toho člověku točí hlava.“

79

Z téhle debaty pro mne vzešlo několik poučení. Postupně jsem na ně zapomněl a v nových situacích jsem je opět pracně dobýval na světlo.

(17)

“Odyseus spatřil Nausikau a ptal se: Jsi žena nebo bohyně? Zdá se ti ten dotaz být nezvykle poetický? Bohyně. Právem, jenže tenkrát to bylo celkem normální. V homérské

době byli bohové všude. Svět byl jimi nezřízeně zaplněn. Ti oživovali předměty, řeky i hory. Takže žádné poetické oslovení. Možná, že to někde v našem podvědomí přežívá. Kéž

by se tenhle svět vrátil. Potom bych klečel u tvé postele a ptal se vroucně: Přijmeš mne, bohyně, do svého lůžka? Mne tady zebou nohy.”

Samozřejmě, že se smála až kuckala.

Zachumlal jsem se vedle ní do pokrývky. Bože, tak na chvíli nebýt. Celý den jsem měl strach z toho, že se mne zeptá, co mi policajti chtěli. Zatím se dařilo odvádět pozornost. Měla své starosti. Připravují nějaký přenos s následnou soutěží. To je dneska tendence. Nějaké sportovní klání a pak blbá soutěž. Řekněte, co je to? Kdo rozezná ředkvičku od řepy je pašák a dostane auto. A národ čumí a hlasuje. A Boženka tomu slouží a těší se, že, já

nevím, na co se těší. Zatím lítá s vyplazeným jazykem a nemá na nic čas. Teď naštěstí ani na mne. Ale říct jí to budu muset. Vždyť bude mít snad už zítra pozvánku v poště.

“Máš toho zítra hodně?” Obvyklá otázka, kterou jsem zjišťoval míru její pracovní

vytíženosti.

“O nic víc než dneska.”

“Chystáš se usnout?”

“To víš, že ne.”

Podle toho, jak zavrněla, jsem pochopil, že neporozuměla mé otázce. Kdo by také

porozuměl tomu, že jí chystám vyklopit nepříjemnou pravdu. Ale musel jsem s tím ven, i když jsem riskoval, že neusne. Možná, že bych s tím měl přijít až ráno. Určitě až ráno.

“V kolik ráno odcházíš?”

“V devět.”

“Vzbuď mne proto dřív, musíme spolu něco probrat. Teď na to není chvíle.” Ležela teď tiše na boku a já jsem cítil, jak mi její pohled propaluje ušní boltec. Měl jsem zavřené oči a čekal na to nejhorší. Osud chodí kolem vrat a uvažuje, má-li vejít.

“Máš strach, že neusnu? Neusnu, protože vidím, že tě něco trápí. Tak, co ti chtěli ti poldové?”

80

Seděla teď vztýčená nade mnou. Vysával jsem opatrně slinu ze zadních stoliček na pravé straně svého chrupu. Cítil jsem, že návštěva zubaře je fatálně nezbytná. Jenže to nebylo nic proti tomu, co mne teď čeká.

“Bolí mne zub, děvenko, a to je pro muže krajně nemilá situace. Když postavím vedle sebe zub a obvinění z krádeže kamery, pak nevím, čemu dát přednost. Pravda je, že mne ten Beďár obvinil z krádeže. Celé jsem to prý zinscenoval. Podrobnosti se dozvím ve čtvrtek. ” To už jsem měl vedle sebe Lotovu ženu. Kymácela se však ze strany na stranu, Lotova žena se třeba taky kymácela, když se na ni valilo to biblické neštěstí.

“A, a?” Víc z ní neuniklo, jen tenhle náznak hrůzy, která se klubala někde v nitru.

“Všechno to bude, až když připojím ještě dvě podrobnosti: První. Pan Berdrna obžaloval i tebe, že jsem to ukradl s tvou pomoc í. Druhá. Dal jsem kolegovi a příležitostnému kamarádovi Bejdovi pár facek s dost drsnými následky, protože usoudil, že by to mohla být pravda. Myslím to spolčení nás dvou s následnou krádeží.”

“Proboha.”

Mlčela dlouho. Cítil jsem, jak se jí to v hlavě přesýpá, jak se informace kmitají a převracejí z místa na místo. Pak natáhla ruku na noční stolek a potmě nahmátla nějakou předvolbu. Volaný to vzal hned do ruky. Taky nějaký komunikační ztřeštěnec.

“To jsem ráda, že nespíš. Já nutně potřebuju ráno něco zařídit. Policajti mě někam zvou, asi nějaké svědectví.” Pak ticho. Pak výměna nic neříkajících sdělení.

“Co s tím Bejdou?” zeptala se klidně, když skončila.

“Nic zvláštního. Když několika lidem řekneš, že je někdo zloděj, třetina bude proti, třetina se nevyjádří, třetina řekne, že si to o dotyčném dávno mysleli. Pan Bejda patří do té

poslední třetiny. Málem jsem mu prorazil ušní bubínek. Neslyšel na levé ucho. Jakub nás musel pacifikovat. Tedy krotit. “

“Bože, co se to s lidmi děje?”

“Otázka na šestou stránku románku pro služky. “

“Takže jsem to já zorganizovala?”

“To přesně nevím. Asi já a tys mi s tím pomáhala. Asi jsi přemlouvala ty Romy. Všechno se dovím ve čtvrtek.”

“Když nedostanu zítra předvolání, půjdu tam ve čtvrtek s tebou. Patrně jsem se ukvapila, když jsem se na zítřek omlouvala z jednání. Ale to se dá vzít zpátky.” C hvíli byla zticha. Díval jsem se do stropu a přemýšlel, o čem asi přemýšlí.

“Ptát se teď na co myslíš, by bylo asi málo vhodné, viď?”

“Proč? Náhodou uvažuji, jestli znám nějakého psychiatra. Protože ten tu bude hrát důležitou roli. Uznáš jistě, že takové nařčení nemohl vymyslet a podat normální člověk.”

81

“Hraje to u soudu nějakou roli? Vždyť by lidé s nějakou úchylkou neměli u soudu šanci.”

“Asi se to těžko dokazuje a jistá míra výjimečnosti, tedy úchylky od normálu bude normální. Tedy běžná a všeobecná.”

“Já bych rád věděl, jak se taková norma stanoví. Myslím, co je normální. Jestli to ovšem vůbec jde. Jestli na tom pracují zcela normální odborníci. Řekl bych, že se o to nikdo nebude

pokoušet. Byl by asi proti sobě.”

Usnuli jsme pozdě.

Usnuli, kdo usnul? Boženka, samozřejmě. Já jsem koukal do stropu a vážil své

možnosti ve styku s mocí. Jenže pak se vloudil Sula a bylo po spaní.

“Jestli jsi na tom tak, jak se zdá, tak se rychle ožeň.” Dobrá rada nad zlato. Jak mohu já právě teď myslet na ženění? Proč bych se měl ukvapovat?

“Dej si poradit člověkem zkušeným. Konec konců člověk je jenom člověk a mnohé, co ho na druhých lidech překvapuje, je jenom v zrcadle se odrážející jeho tvář.”

“Nechoď na mne s moudrostmi, teď mám právě náladu na takové řeči.” Přetáhl jsem si deku přes hlavu odhodlán usnout.

Nedbal. “Tím chci říct, že takový vztah, který právě prožíváš, má dvě fáze.”

“Proud je třífázový, milostný vztah dvoufázový. Zajímavé.” Ironie pod dekou sršela, jenže na něj nezabírala.

“První je vzestupná, druhá sestupná.”

Na to se nedalo nic říct, jen hlasitě odfrknout. Starostlivě jsem poslouchal, zda se Boženka neprobrala.

“Jednou to je tak, s tím nic nenaděláš. Nějaký přírodní zákon, který platí všeobecně.”

“Tak už neotravuj, mně se chce spát.”

“Ta první fáze, to je šílení zdánlivě bez konce. Je to milosrdný dar přírody. Vybavila nás tím, co asi nedala ostatním živým tvorům, i když kdo ví. Totiž darem lásky.” Skutečně řekl - darem lásky. Na mou duši.

“Tento dar lásky omezujeme jenom na sebe, protože ostatní živí tvorové se něčím podobným nechlubí. Nebo to prožívají jinak, přímočaře, bez strojených dokladů

okouzlení.”

“I když to taky nemusí být pravda, ” myslím na jarní tokání tetřevů a vůbec na jaro v přírodě.

“Těžko říct, jestli máme důvod se jen chválit se svou výjimečností. V té první fázi zaujetí vidíš na své oběti jenom klady.”

82

Tak, tady vedle mne spí moje oběť. To by chtělo přemýšlet a na to nemám právě chuť.

“Určitě je má a ty jsi do ní celý blázen. Dokud tě to drží, honem jednej. Postupně totiž

začneš zjišťovat, že je to taky jenom člověk. Výjimečný, ale člověk, a ten je vždycky souhrnem předností a záporů. I ona je má, nedostatky, přijdeš na ně a budeš se třeba divit. Ty na tom nejsi lépe a nediv se tomu, že ve své žádostivosti třeba ochladne, protože zjistí

leccos, co se na tobě při dobré vůli dá horšího najít. Mohl bych jmenovat a byl bych jistě

úspěšný.”

Tak, Beďár tady kouká z křoví. Nechce se mi něco vymýšlet. Plácnu cosi, co mne právě

napadne, nemá to hlavu ani patu, ale kdo ví, třeba by se za tím nějaká myšlenka našla. Kdyby se chtělo.

“Kdyby to takhle bylo a platilo to univerzálně, tak by se společnost musela rozpadnout, nebo by tady bloudili jenom frustrovaní jedinci.”

Pokud by mi někdo tuto větu položil jako otázku, kopl bych ho do šimpánu, pardon, to je velice vulgární tvrzení, kterým vládne jedinec, který má všeho dost, žalobu na krku a spokojeně spící ženu, která s ním osnovala krádež.

“Nebuď naivní,” odpověděl klidně, patrně byl na mne zvyklý, “Nic by se nerozpadlo. Ale bloudí jich tady dost. To jsou ti, snad profesionální hledači, kteří pořád doufají, že někde je ta jediná, která k nim bude pasovat, vytrvale je vzývat a pokud jde o jejich slabiny, bude slepá a hluchá. To je samozřejmě nesmysl. Rozumný člověk volí rozumný

kompromis.”

“Konečně rozumné slovo. S tím se mi bude dobře usínat.”

“Takový rozumný vztah je samozřejmě postaven na výchozím zaujetí a pak na rozumné

dohodě. Máme se rádi a bereme na vědomí, že mohou přijít krušné chvíle. Jestli máš dost schopností si toho druhého člověka osvojit, musíš cílevědomě jeho přednosti, které tě

zaujaly, rozvíjet.”

“Osvojit?”

“Přece nechceš říct, že si ji hodláš přivlastnit. Jako věc, jako otroka. Člověka to sice táhne k tomuto barbarskému pojetí, jsi moje, mám tě na věky, ale o to přece nejde. Člověk není věc a ty ho nemůžeš ujařmit, navléct mu chomout a práskat bičem.”

“Takže moje rozpínavá náruč vyjadřuje touhu vlastnit.” Kdybych měl být upřímný, ale člověk nemusí být upřímný ani ve svých myšlenkách, tak bych musel přiznat, že tomu tak je.

Poučoval mne dál: “Vlastnit a vlastnit je rozdíl, i když to vychází z jednoho zdroje. Mít jistotu, mít to, co hýbe jeho životem, existenční základ. To platí i v tomto případě, protože podmínkou přežití druhu je mít partnera. Tedy do jisté míry ho vlastnit, protože jenom

83

takový s tebou sehraje tu roli množitele a trpitele, vychovatele, živitele a kdo ví jakou ještě.”

“Utěšitele. Jako Seneka.”

“Tu taky, samozřejmě,” úplně vidím, jak blahosklonně kývá hlavou. “Pokud ženě schází

schopnost ji uplatnit, tak nevím, nevím.”

“Ty tedy myslíš, radíš mi…”

“Nic neradím, jenom myslím, že když ten krok neuděláš v té první fázi, ve druhé

nastoupí odpovědnost za sliby a to je chyba. Pak člověk, i když měl možnost dosáhnout dlouhodobého vztahu, tedy se zamilovat, vlastně rozvinout tu první fázi, ztrácí páru. Dostaví se výčitky. Říká si, co by bylo kdyby. Třeba se i začne rozhlížet po okolí a srovnávat. Tomu se vyhni. A pak, každá má řadu předností, které objevovat je kouzlo. Nejen ty, které jsou vidět a které jsou obdivovány jenom krátce. Myslíš, že by ses do ní

zamiloval, kdyby měla o třicet kilo víc? Můžeš vzít jed na to, že je jednou mít bude. Tak co.”

(18)

“Ty nejdeš do práce?”

Božka mnou cloumala, sice něžně, ale rozhodně. Na odpovědi netrvala, stačilo jí, že jsem otevřel oči. Když jsem se na lůžku posadil, byla už venku z místnosti. V bytě byl hluk

doprovázející nebo podněcující ranní chvat. Dítě se chystalo do školky a vedlo s matkou spor, kterou hračku si má vzít s sebou. Božka cvakala podpatky svých domácích bot a zřejmě snídala v běhu.

“Dělej, máš to na stole.”

Tím myslela snídani. Malátně jsem se rozhlédl. Tohle byl můj svět číslo čtyři. První byl svět mých rodičů. V něm jsem byl zatím nejdéle a z něj vycházely nejzásadnější životní

podněty. Právě proto, že byl trvale přítomný, byl nejvíc opomíjený. Ale to mi došlo až

mnohem později. Druhý jsem prožil na koleji. Celou dobu v jednom pokoji s kolegou Rozporkou. Dychtivost je příznačný pojem a vhodný termín. Měli jsme tam na okně

záclonky, které ušila kolegova matka a které budily smích. Nad postelí jsem měl knihovničku, jednu noc se utrhla pod nákladem knížek a rozlámala mi postel. Třetí svět, to

84

byla paní Strnisková. No a tahle postel patřila do toho čtvrtého světa, který sotva začal, zato hodně sliboval.

V koupelně jsem se pohyboval malátně, a když mi přišla dát před odchodem pusu, řekla, že na mne něco leze.

“Jak přileze, tak odleze,” dodala se smíchem A byla pryč. Kufr jsem měl sbalený raz dva. Malý cestovní kufr, pravá kůže, velice skladný, ale co se do sebeskladnějšího kufru může vejít? Vzpomínky na dobrá předsevzetí se tam ukládat nehodí. Snídaně jsem se netkl, žaludek jsem měl stažený, jako bych stál před maturitní

komisí. Taky to, co bylo přede mnou, byla zkouška. Ustlal jsem lůžko a šel se rozloučit s klukem. Ten mi přirostl k srdci. Namířil na mne pěstičku a vydal zvuk, kterým napodobil nějakou televizní figurku z amerického seriálu. Tam do sebe perou složitými systémy zbraní a vytrvale vítězí. Jak je vidět, začít je třeba u dětí.

“Buď hodnej, kuliferdo,” zmohl jsem se na planou výzvu.

“Neboj, já jsem hodnej vždycky.”

“Zlobí jenom doma,” řekla jeho matka.

“Někde zlobit musí.”

Nebyla to žádná mimořádná moudrost, kterou jsem se se světem číslo čtyři loučil. Když

odešli, vzal jsem kufr, zamkl byt, klíč hodil do schránky a vypadl jsem. Na lůžku jsem nechal dopis na rozloučenou. Nebylo v něm nic, čím bych ospravedlnil svůj útěk. Prostě: Končím s tímto životem. Důvod jsem sám neznal, proto jsem si nic nevymýšlel. Prostě mi ruplo v hlavě a já jsem podlehl momentálnímu podnětu. Nevyrovnaná osobnost. Člověk bez odpovědnosti. Člověk, který až dosud žil ve snu, se není s to vyrovnat s všední

skutečností lidských starostí. S odpovědností nejen za sebe, ale hlavně za druhé lidi. Je to moc směšné? Je. Je to horší než směšné. Dotáhnout vztah k Božence až do této polohy a pak bez vysvětlení utéct. Ale třeba jsem ani neutekl. To myslíš vážně? Ani jsi třeba neutekl? A co ten dopis na posteli a klíče v dopisní schránce?

“Pane, houká vám v kapse telefon,” upozornil mne starší muž, sedící proti mně v tramvaji, která mířila k nábřeží a proto ke stanici metra. Poděkoval jsem mu a podíval se na displej. To se vrátila nějak rychle domů. Našla klíč a to ji přimělo hledat v ložnici. Teď už

volá Božku. Přišla jsi o ženicha. Já to říkala, že všichni chlapi jsou mizerové nespolehliví. A když ne všichni, tak k tomu má naprostá většina sklon.

“Zmáčkněte ten čudlík, když to nechcete vzít,” radil občan dál.

“Jestli vás ten zvuk rozčiluje, omlouvám se.” Rozhodně jsem nechtěl dát najevo, že jsem vzal výzvu na vědomí. Přístroj jsem vypnul, až když ji přešla trpělivost. Takže svět mobilních telefonů je taky pryč. A taková to byla sláva. Prý vývojový civilizační stupeň.

85

V tuto chvíli mi bylo všechno jasné. že byl můj úprk zbabělý čin, bylo bez diskuse. Ale před čím jsem to vlastně utíkal? Utíkal jsem ze strachu, že objevím její nedostatky. Vysnil jsem si ideál a život na něj nedosáhl. V noci mne Sula upozornil na její vady a já jsem se jich zalekl. Jak prosté. Chci si ji v srdci zachovat čistou. Ideál snů. Zapomněl jsem vystoupit a musel jsem se dvě stanice vracet. Pak jsem přestoupil na metro. Lidé kolem mne se tlačili a nevěnovali mi pozornost. Když už, tak mému kufru. Krásně sis to vysvětlil. Ještě by bylo dobře vědět, jestli tomu bude někdo věřit. Kdo někdo? Copak na tom někomu záleží? Božce určitě. Přece jsme plánovali svatbu. Zalilo mne horko. Co když to všechno byla jenom neuvědomená obava ze změny stavu? Jak to zní vznešeně. Strach ze zásadní změny, která nastane a která přinese něco, co dosud nebylo. Odpovědnost za druhého člověka. A nejen za něj. Bože, snad to není tak, že já tady podvědomě, asi podvědomě, jak jinak, rozhoduji o našem společném osudu?

To by chtělo promyslet, jenže na přemýšlení tu nebyly podmínky.

“S tím kufrem si stoupněte k protějším dveřím, tady do mne pořád narážíte.” Hlas byl přátelský a úsměv ve tváři taky. I mezi Pražáky jsou slušní a přátelští lidé. Jsou, ale ne všichni jsou ochotni to dát najevo.

“Omlouvám se. Příští stanici se pokusím vystoupit.” Příští stanice byla Flora a tam jsem přesedal na tramvaj.

“Ochotně vám to umožním.”

Paní Strnisková spráskla ruce.

“Co vy tady? A s kufrem v ruce…., snad vás ta vaše frajlinka nevyhodila?” Šla hned na věc. Ztraceného psa pozná odborník na první pohled, patrně stejně jako vypuzeného manžela. Jenže já jsem nebyl vypuzený, a už vůbec ne manžel. V tu chvíli mi nedošlo, že jsem se v Bartolomějské za manžela vydával.

“Je mi to trapné, paní Strnisková…” to bylo všechno, co jsem byl v tu chvíli schopen srozumitelně vyslovit. Hodnocení stavu mého vědomí, které by vycházelo ze situace, bylo blokováno nepřiznaným studem, který byl však zjevný, i když jsem se ho snažil maskovat zmučenou tváří. Zmučená tvář byla ovšem na místě.

“Nejdřív si sedněte.” Nedodala očekávané povídejte, zasvěťte mne do poměrů. Trpělivost jí nebyla cizí.

Sedl jsem si ke stolu a opřel lokty o desku krytou vyšívaným ubrusem.

“Prádelna je pořád volná?”

Čekal jsem, že vytřeští oči. Udělala to. Můj někdejší pokojík přece obýval Javorek, bývalý bezdomovec. Obsadil prostor mého krasosnění. Měl jsem nějaké, třeba jen vzdálené

právo ho odtud vypudit? Neměl. Teď jsem jeho minulou roli přebíral já.

86

“Snad byste mi to měl vysvětlit. Přece nemůžete přijít a říct, že chcete bydlet v prádelně. To snad, já nevím, je přece jenom trochu nezvyklé i pro mne, která hodně

pamatuju.”

Uvažoval jsem nad tím. U jedné nohy jsem měl kufr, u druhé psa. Vrtěl ze starého přátelství ocasem. Její pes, samozřejmě. Kde byl Javorkův pes? Proč se mi právě tahle otázka zdála být důležitá?

“Kde má Javorek psa?” zeptal jsem se.

“Vy jste si nevšiml, že je u boudy? Do práce s ním chodit nemůže. Tak, chudák, leží u boudy a občas naříká. Stýská si na nedostatek vděku a porozumění, stejně jako my, lidé.” Na co si mám stýskat já, když jsem taky člověk? Nejspíš sám na sebe. Určitě. Za chvíli se dostaví lítost a já zjistím, že jsem se ukvapil. Přijeď si pro mne, Boženko, budu ti věrně

sloužit za jediné pohlazení!

Trochu jsem se zmátořil.

“Vím, paní Strnisková, že vás obtěžuji, ale mám jen dvě možnosti. Buď lavičku v parku, nebo tady prádelnu. Odvolávám se na vaše dobré srdce a věřím, že v té prádelně

nějakou dobu vydržím.” Její pokleslá brada dokazovala, že tuto možnost sice nevylučuje, ale že s ní současně nesouhlasí. “Hned se tam půjdu zabydlet. A ještě něco, paní domácí. Kdyby se po mně někdo sháněl, nic o mně nevíte. Nebyl jsem tu. Všechno vám za chvíli vysvětlím.”

Je to zvláštní, jak všechno pospíchá k neodvratnému konci. Pokud myslíš, že život dělá

odbočky k nepodstatným úkonům, které se ti zdají být radostnými chvílemi, je to zdání. Radost je pouze maskovaná bolest, dobrá jenom k tomu, aby se ten život dal přečkat. Takhle nějak jsem uvažoval, když jsem otvíral dveře prádelny. Měl jsem celkem štěstí. Javorek udržoval prádelnu jako svou možnou ložnici. Jako by příliš nevěřil v trvalost své současné existence. Ale to jsem si asi namlouval, protože se mi zdála být v jakési pohotovosti. Samozřejmě, že tu byl binec. Skládka odložených předmětů, hromada dřeva, pavučiny, které nikdy Javorkovi nepřekážely, na okně snad měly smysl, protože ten, kdo nahlédl, je musel vidět a říci si, ejhle, zde nikoho neuvidíš, pokud právě

nepere. Napadlo mne, ale ne, byly tu tyhle necky? Nemohl jsem si vzpomenout. Starobylé

necky obrácené dnem vzhůru ležely v koutě. Na nich balík starých novin. Má budoucí

knihovna. Všechny své knihy, stejně jako obleky jsem nechal u Boženky. Ve svém novém životě je nebudu potřebovat. Hlavně, že je tu lůžko. Dvě deky si koupím, možná, že v obchodě se zbožím z druhé ruky.

Když jsem se vrátil do kuchyně, paní Strnisková se právě chápala telefonního sluchátka. Zuřivě jsem ji zarazil.

87

“Proboha, kdyby to byla Božka, nejsem tady!”

Udiveně zírala na drnčící aparát. Pak sluchátko zvedla.

“Je mi líto. Kdyby se ozval, co mu mám říct?”

Tak to přece jen byla Božka.

Paní Strnisková zamračeně poslouchala, chvílemi vrtěla hlavou. Pak řekla, že je jí to všechno líto a zavěsila.

“Co jste to udělal, člověče nešťastná?”

Na takovou otázku se dá odpovědět jen, že se to dozvím, až se události doberou svého konce.

Zvláštní bylo, že paní Strnisková byla pro mne, jak to říct, trvale abstraktní pojem. Kdybych se teď otočil ke dveřím a měl říct, jaké má vlasy, logickou úvahou bych došel k tomu,

že nějaké určitě má. Kdyby je neměla, všiml bych si toho. Ve vztahu ke mně vládla souborem vlastností, které jsem bral na vědomí. Ale konkrétně? Co to je za člověka? Až

dosud mi tento přístup k lidem nedělal potíže. Taky jsem si nikoho příliš nepřipouštěl. S

výjimkou rodičů a Božky.

“Co jsem to udělal?” zopakoval jsem otázku, protože čekala na odpověď. “Pokud jsem někomu ublížil, paní Strnisková, tak především sobě. Ji jsem ušetřil trápení, které by obtížně snášela. Myslím, že jsem jí včas hodil záchranný pás.”

“Neměl jste jí všechno říct? Takhle utéct, vylož si to jak umíš, to se musí obrátit proti vám.”

Chvíli jsem zkoumal její výraz. Bylo v něm víc rozhořčení nebo zájmu o neobvyklou situaci? Ani kultivovaný jedinec se nevyhne potřebě nahlédnout do svízelů druhého člověka. Když už, tak proto, aby se ujistil, že právě jemu se nic podobného nemůže přihodit.

“Myslím, a nebudu daleko od pravdy, že když se na mne správně rozlítí, že to bude jenom v její prospěch. Pak mne snáze vytřese ze své kůže.”

“A já jsem vás měla za normálního člověka. Budu muset uvážit, jestli vás v té prádelně

mám nechat bydlet.” Teď měla odpudivý výraz rozhořčeného člověka, který se setkal s něčím, co nehodlá strpět. Mávala rukama a mně nezbylo než sklonit hlavu a počítat knoflíky na svém saku.

“Ztracená existence, co?” řekl jsem. “Ještě musím zavolat do práce, aby se mnou nepočítali.” Seděl jsem tam a už jsem ani neodhadoval, o čem asi uvažuje. “Půjdu si to tam trochu uklidit a vy se zatím rozhodněte, jestli mne tu necháte.” V prádelně bylo třeba vyměnit kotel za litinové pláty, které ležely v koutě. Sundal jsem si sako a natáhl svetr. Pro člověka, který ví, jak na to, bylo vyjmout kotel hračkou. Mně to

88

trvalo dlouho a dost jsem se přitom umazal. Nakonec jsem kotel s nemalými obtížemi postavil do kouta. Pak jsem několikrát přerovnával pláty, aby dobře těsnily. Samozřejmě, že jsem neměl zápalky, a když jsem si všechno připravil, musel jsem za paní Strniskovou. Ve studené vodě mastná špína nešla umýt, zapomněl jsem na to, že člověk k normální

existenci potřebuje mýdlo a ručník. Někam si pro to dojdu, v ulici je několik obchodů. Když jsem se vracel se dvěma froté ručníky na obličej a se dvěma plátěnými na spodní

část těla, s několika kousky mýdla a s pastou na zuby, stála před domem paní Strniskové

červená Toyota. Co teď? V prvním záchvatu paniky jsem udělal čelem vzad a hledal místo, kde bych se mohl schovat. Pokud paní Strnisková nebude dbát mého přání a nezalže, budu muset kousnout do kyselého jablka a jít. Postavit se sám před sebe a obhajovat své pojetí

pravdy. Jaké pravdy? Vždyť vlastně ani nevím, o co mi vlastně jde. Před čím jsem to vlastně utekl? Přesněji řečeno, před kým? Je Beďár fantom, záminka a já utíkám před svou odpovědností za rozhodnutí, které jsem slíbil splnit? Takže prchám před Boženkou. Proboha!

Zelinář, který prodával zeleninu v krytém stánku, za kterým jsem se skrýval, se přišel podívat, jestli mu tam za zády veřejnosti nepášu nějakou neplechu.

“Nebojte se, nic tady nedělám, jenom se skrývám před, no, před svojí ženou.” Toto vysvětlení s pochopením přijal. Skrývat se před ženou mu bylo jednání blízké a pochopitelné. Proto se jenom rozhlédl, zda se nějaká rozhořčená ženská nežene ulicí se zbraní v ruce, a s úsměvem zmizel v teple své boudy. Teplo sloužilo jemu, zda svědčilo i zelenině, jsem se už nedomýšlel. Toyota za chvíli projela kolem. Jela drsně, řidička neměla náladu, kterou by měla

navozovat přátelská návštěva.

Když jsem tak nabyl jistoty, že Božena není u Jakuba, rozhodl jsem se vyřídit celou věc hned tady za boudou. Hlavně rychle a stručně: “Buď tak laskav, Jakube, a poslouchej mne. Nemohu pracovat s lidmi, kteří pochybují o mé poctivosti. Kameru jsem neukradl a ani jsem neměl na její ztrátě účast. Stejně jako Božena. Protože jste o tom pochybovali, vezmi na vědomí, že nemohu dál ve tvém podniku pracovat. Taky nemám vůči tobě žádné nároky. To je vše.” Něco říkal, ale nenechal jsem ho domluvit.

Parádní konec. Jako výbuch soukromé bomby. Bomby hodně soukromé, její razanci může posoudit pouze postižená oběť. Lidé chodící kolem, kteří se zastavili pro půl kila mrkve, si toho ani nevšimnou.

Ještě jsem si koupil bochník chleba, vlastně šišku za 18 korun a čtyři špekáčky. To teď

bude moje strava.

“Nevím, co si mám myslet,” řekla bytná odměřeně, když jsem vešel. Nejdřív jsem však zašel do prádelny podívat se na oheň. Samozřejmě, že vyhasl, zůstaly tam však sirky, které

89

jsem zapomněl vrátit.

“Nemohu vám radit, pokud se mne na radu nezeptáte, ale já vycházím z toho, že každý

žijeme svůj život po svém způsobu.”

S tímhle stanoviskem jsem vřele souhlasil. O radu jsem nepožádal a věřil jsem, ukázalo se, že marně, v její diskrétnost. Zdrží se, jenom bude z dálky koukat, jak se v tom smažím.

“Na tohle stanovisko máme právo do té chvíle, než začneme druhým lidem zasahovat do jejich života.”

Takže kdo zasahuje druhým lidem do jejich života? Tady bylo její vyjádření dost nepřesné, ale tušil jsem, co má na mysli.

“Pokud jste dospěla k názoru, že vám nevhodně zasahuji do života, řekněte to a já

odejdu.”

“A kam půjdete?”

Už jsem měl na jazyku odpověď, že jí to může být jedno, kde přespím. Ale třeba se ještě nerozhodla a já bych tou drsnou odpovědí zabouchl za sebou dveře. Už druhé za jeden den.

“Vidím vám to na nose, paličáku jeden. Z Hlavního nádraží teď policajti vandráky vyhazují. Ale vás by tam možná nechali, protože nemáte vandráckou uniformu. Až přijde Javorek z práce, něco vám na sebe půjčí. To abyste byl stylovej. No tak, hochu. Najel jste na mělčinu. Dostat vás zpátky do proudu bude chvíli trvat.”

DÍL DRUHÝ

(1)

Leží-li člověk na levém boku, má možnost lehnout si na druhý bok a koukat do zdi. Hmota, pramatka světa. Pokud bude trvat svět, bude i jeho hmotná svébytnost. Jenže hmota si sama sebe neuvědomuje. Nemá historii, ani čas ji nezajímá, prostě je. To jenom člověk jí přisuzuje významy, které ji lhostejně míjejí, které nemají na nic vliv. Lidská

přechodnost je zasuta v její trvalosti. Bude, i když nic nebude? Co to je “nic nebude”?

Nebude člověk, který si ono nic uvědomí. Koho to zajímá?

Chtělo by o tom uvažovat. Starej se však o svůj svět a vynech kosmos, kterému jsi lhostejný jako je díře v omítce lhostejný šváb, který v ní právě teď zmizel. Byl-li to ovšem šváb.

Nesmyslné, smyslu prosté úvahy jsou ti, Evžene Svobodo, vlastní. Je čas se jich zbavit

90

a začít jednat racionálně. S ohledem na situaci. Brát v úvahu realitu a přestat se pohybovat ve snu. K tomu Svoboda dodal, že kdyby se těmito radami, tak náhle se v hlavě

objevivšími, řídil, byl by zůstal u Boženy a neválel by se tady na páchnoucím lehadle. Lehadlo sice nepáchlo, ale jeho případný pach by korespondoval se Svobodovým hodnocením situace.

Javorek přišel a divil se. Pak se podíval na paní domácí, která stála u stolu s pokleslými koutky úst.

“A hele! Dostal kopačky?”

Svoboda usoudil, že v této nové situaci si patrně bude muset nechat podobné řeči líbit. Javorek se změnil, fyzicky určitě. Sice měl pořád plnovous, ale slušivě přistřižený, kůži v obličeji vyhlazenou a zbavenou toho, co se Svoboda neodvážil nazvat zažraná špína. Když se člověk nemyje teplou vodou, dostane jeho tvář patinu tak běžnou u lidí jisté

sociální skupiny.

Před paní Strniskovou se Svobodovi nechtělo celou věc rozebírat. Po Boženčině

návštěvě si už jistě udělala názor a bylo málo pravděpodobné, že by ho chtěla nějak měnit. Alespoň ne tak brzy. A kdo ví, jestli ho vůbec bylo třeba měnit. To Svoboda předpokládal spíš instinktivně, že budou všichni proti němu, že mu rozumět nebude chtít nikdo.

“Já tomu sám nerozumím,” vydralo se z něj.

“Ty sám sobě nerozumíš? To je běžný stav. K druhým lidem se vyjadřujeme s naprostou suverenitou, která vychází z toho, že jsme si je, aniž bychom příliš uvažovali, už

předem zařadili do nějaké škatulky, a naše vlastní osobnost je nám záhadou. Takže tomu mám rozumět tak, žes něco udělal a sám dobře nevíš proč?” Zadíval se na podlahu a zvedl nohu, aby uvolnil cestu pavoukovi, který si to někam hnal za svým pavoučím cílem. Svoboda i paní Strnisková mysleli, že pavouka zašlápne, neudělal to.

“Spíš tuším, než vím. Bezpečně vím jenom to, jaké následky bude pro mne toto jednání

mít.”

“Alespoň něco. Jinak to jsou bolestné nářky klučíka, kterého matka předčasně

odstavila.”

“Myslíte, že si to musím nechat líbit?”

“Pokud máš na mysli moje řeči, tak samozřejmě nemusíš. Vstaň a dej mi pár facek.”

“Víte, že se mi podobné jednání příčí. Tak proč mne k němu vyzýváte?”

“Protože si na ně budeš muset zvykat, nebo se vrátit tam, odkud jsi neuváženě odešel.” Když se Javorek vrátil z práce, osvobodil svého psa z nuceného exilu, povídal si s ním a snažil se mu vynahradit dlouhé hodiny odloučení. Taky teď, když se Svobodou rozmlouval, měl jezevčíka na klíně a probíral se v jeho krátké srsti.

91

“Mlčenlivý svědek mých úspěchů i proher. V jádru filozof. Viď, Pajdo,” obrátil mu uši, což Pajda odmítl a zatřepáním hlavy je vrátil do visací polohy. “Pajda jsem mu začal říkat, až když jsme přijali novou totožnost. Pryč s minulostí. Odpovídá to jeho kratinohé

osobnosti víc než nepřiměřeně vznešené… Jak ti to panička říkala?” Jak mu říkala, neřekl. Patrně byl tímto připomenutím minulého času trochu zaskočen. Pak šel se Svobodou do prádelny, aby mu pomohl věci uložit, udělat tam víc místa nutného k dočasnému, jak řekl, bydlení.

Jak tam Javorek stál uprostřed místnosti a rozhlížel se po neradostných dokladech své

přítomnosti, odlesk odpoledního slunce, které se přece jenom vyklubalo z mraků, maloval mu cosi kolem hlavy. Ono “cosi” lze obtížně definovat, člověk je snadno přehlédne, je to tak všední a trvalé a my se přece upínáme k jevům nevšedním. Slunce sem vniklo štěrbinou okna, překonalo nástrahy tam jsoucí a paprsek spočinul na hlavě, aby jí dodal zdání

vznešenosti. Kdyby si byl Evžen Svoboda všimnul, zvolal by: Sokrate, jsi tu s námi?

Promluvil Javorek: “Každý máme svůj příběh, zápasíme s ním sami a s pomocí přátel. Ta paní vedle, nevím, co o ní víš víc, než že byla tvojí bytnou, mi v kritické chvíli pomohla, vrátila mne k životu. Snad udělala dobře, je přesvědčená, že ano. Jsem jí vděčný, i když, kdo ví? Kdysi, je to už v minulém mém životě, jsem v Brně na univerzitě konal přednášky. Byla to móda zvát do učeben lidi z praxe. Nedávno, nasazujeme s kolegou kontejner a já se chystám chopit páky, aby ho přístroj vyzvedl a vysypal, kdosi mne oslovil. Vidím vyceněný chrup, ne údiv, ale poťouchlost zadostiučinění. Nejdřív jsem ho nepoznal. Ale řekl: Mám váš podpis v indexu. Někdejší student z časů oné minulé praxe. Netuším co se to v tu chvíli stalo. Minulý čas mne náhle praštil přes hlavu. Ten člověk byl už dávno pryč a já

jsem se pořád nemohl vrátit zpátky. Pořád jsem viděl, co mi chtěla ta vyceněná ústa říct. Tos dopadá já ti to přeju. Až na dně si hovíš v popelu a v odpadcích. Sám odpadek.” Po chvíli, jako by uvažoval o slovech, která pronesl: “Zachoval jsem se zbaběle. Děkuji bytné, teď už bytné nás obou, že jsem se z toho dostal.”

Byla to dlouhá řeč, po které muselo následovat dlouhé ticho.

Javorek si v duchu přehrával scénu, kterou se vracel do nového života. To ovšem byla Svobodova romantická interpretace, protože Javorek nevěděl, co Svoboda věděl. Moc ho to však netěšilo, protože nebyl zvyklý takhle nahlížet do cizího soukromí. Důvěrné informace o bližních člověka k něčemu zavazují, přinejmenším k ohledům, což nemusí být vždycky příjemné. Javorkova padesátiprocentní důvěra ho ovšem mohla potěšit.

“Tohle tady dřív nebylo. Kdo to kupuje?” zbavoval se Svoboda rozpaků, do kterých ho Javorkova výpověď uvedla. Ukazoval na kupu odložených časopisů s křiklavými obálkami. Všechno na solidním papíru za jistě solidní cenu.

92

“Paní domácí to odněkud nosí,” řekl Javorek s pohaslým nadšením, jaké se dostavuje u lidí, kteří byli zklamáni ve svém očekávání.

“Koukejte, samý sex.” Svoboda listoval v jednom čísle ženského časopisu. “I tu pitomou zeleninu a jídlo z ní musí nabízet ženská se sexuálním puzením. Je snad mrkev pohlavní symbol?”

Javorek se zamračil a naklonil se, aby viděl, o co jde.

“To je běžná rutina. Asociace. Prsatá blondýna vzbuzuje, alespoň u chlapů, jisté

představy. Každý má nějakou zkušenost, patrně příznivou, a když ne zkušenost, tak představu, jaké by to bylo, kdyby to bylo. To se pak přenese na nabízené zboží. Pocit libosti, vyvolaný tou blondýnou, se spojí se spotřební žádostivostí, kterou nabídne toaletní

mýdlo, nebo jinou věc. Stejně fungují učesané dětičky hrající si u rodinného stolu, kde dědeček čte pokojně noviny. Prosté reklamní triky. Ty pak koupíš šmejd, který

nepotřebuješ, ale máš pocit, žes udělal dobře, protože ses zařadil do nepřehledného zástupu kupujících, kteří patří mezi masu vyvolených.”

“Proč vyvolených?”

“Protože právě tobě je určena ona pozornost. Jenom na tebe se upírá zrak anonymního jinak podniku, který věří, že právě ty u něj utratíš poslední korunu. A to je snad dobře. Nebo není?”

“Vy jste pracoval v reklamě?”

“Ne. Alespoň ne prakticky. Přemýšlel jsem o ní z určitého hlediska.” Neřekl z jakého.

“Řekl jste, že jste působil na univerzitě,” rozhodl se Svoboda útočit.

“To že jsem řekl? Aha! Ten chlap, co měl můj podpis v indexu. Už vím. To byla tenkrát taková móda, odborníci z praxe přednášeli na vybraná témata. Já jeden semestr teorii

komunikace. V tom oboru jsou dneska pro teoretika obrovské možnosti. Můžeme komunikovat přátelsky i konfrontačně. Vůbec veškerá lidská praxe se může odvíjet řečmi, ale i jinak, proto se uplatňuje třeba nonverbální komunikace. Všimni si, jak často lidé místo toho, aby jednali, jenom o jednání žvaní. Obrovsky rozměrný prostor pro teoretika, hlavně

však příležitost pro praxi všeho druhu.”

Odmlčel se, patrně si vybavoval zasuté vzpomínky.

Po chvíli pokračoval: “Celkem mne to bavilo. Konfliktní společenské vztahy v prostoru lidského vědomí. Rozumíš? Dneska to musí být obrovský kšeft. Jak bezbolestně napálit důvěřivého občana. Z dálky to sleduju. Tady na té hromadě papíru se to dá doložit. Ale co. Nebudeme si kazit náladu už beztak zkaženou.”

Ohleduplný příliš nebyl, ale co mohl Svoboda čekat? Byli si najednou přece rovni bez ohledu na věkový rozdíl.

93

Pak zase řeč vázla. Přerovnávali krámy, které zabíraly nepřiměřeně velký prostor, dávali krabice na sebe, Javorek si vybavoval, odkud se tady všechno vzalo, a udržoval oheň

v kamnech. “Budeš si muset objednat uhlí, jestli máš penize.” Svoboda přisvědčil, že to udělá. Ležela na něm tíseň, která měla původ v nejistotě jeho postavení. Člověk potřebuje alespoň přibližně vědět, co bude. Je v tom ovšem trochu falše, protože i výrazně nepříznivá

nejistota je svým způsobem jistota. Jenže člověk tíhne k příznivým koncům a vybrat si nepříznivý, tedy nejistý, neurčitý konec nám, tedy Svobodovi, není dáno. Až dosud se o to nesnažil. Protože své perspektivy vyvozoval vždycky ze stávajících poměrů, zapomínal, že poměry jsou poměry a mají proto snahu se měnit v nové poměry. Prostě, škoda mluvit.

“Víš, čím se teď zabývám?” přerušil ticho Javorek. “Snažím se obnovit svoji knihovnu.” Čekal, co na to jeho druh řekne, neřekl nic. Slabá žárovka u stropu rozlévala po místnosti kalné světlo, které soutěžilo se zbytky denního, zapadajícím sluncem zprostředkovaného svitu. “Vždycky jsem vycházel z toho, že knihovna je doklad osobn ího rozvoje člověka. Něco jako občanský průkaz jeho osobnosti. Tak, jak se rozvíjíš, jak měníš názory a záliby, tak se mění knížky ve tvé knihovně. Mají tam své místo a pořadí, ve kterém do ní přišly. Proto jsem nesnášel, když mi někdo knížky bral a měnil jejich místo na policích. To už je však pryč.” Neřekl proč a kde, protože se jeho knížky nemohly ztratit. “Když jsem si teď

vydělal něco peněz, začal jsem obcházet antikvariáty. Zatím jenom obcházet, prohlížet,

listovat tam, kde mi to dovolili. Je to dneska všechno strašně drahý,” povzdechl si. “Nikdy jsem knížku nevyhodil. Knížka je boží dar. Alespoň knížka napsaná s úctou k člověku. Jsou, samozřejmě, knížky napsané kvůli zisku nebo s nenávistí k člověku. Ty nemám na mysli. Tak se snažím obnovit svoji knihovnu.” Tady se Javorek zatvářil rozpačitě. “Chceš ji vidět?”

Svobodu Javorkova knihovna nezajímala, tušil, že bude muset jít nahoru do svého bývalého pokoje, protože v prádelně nic takového, co by odpovídalo termínu knihovna, nebylo.

“Nemusíme nikam chodit, stručně ti to vylíčím. Nastříhal jsem si z bílého papíru kartičky a na každou jsem napsal jeden knižní titul. Seřadil jsem je tak, jak jsem si pamatoval, že byly v policích. K smíchu, co? No a nad každou kartičkou uvažuju a vybavuju si, co si z toho pamatuju. Vlastně s autorem jeho dílo předělávám. Někdy je to neuvěřitelná dřina. Nejraději bych tu krabici od bot, ve které tu svoji knihovnu přechovávám, vyhodil z okna. Ale pak se k ní zase pokorně vracím. Tak třeba úplně

nesmyslné je rekonstruovat podle své omezené paměti Esej o lidském rozumu, kterou napsal John Locke. Nejen proto, že je to dílo strašně složitě strukturované. Vadí mi na něm jeho skeptický tón, s nímž přistupuje k vnějšímu světu. To by ovšem mohlo s mým

94

názorem souhlasit. Víš, já často dávám přednost přesvědčení před racionálním poznáním. To mi právě teď radí, abych tě sice bral s jistou rezervou, ale současně jako člověka s perspektivou. Rozumíš mi? Nerozumíš, ale to je jedno.” Odmlčel se, jako by čekal, co Svoboda řekne. Ten mlčel, proto pokračoval: “Mám tam i starého Foglara a jeho Hochy od Bobří řeky. Z nich ke mně táhne nostalgická potřeba přátelství a pak hlavně láskyplný

pohled matky, která mi je dala pod stromeček. Kolik mi to bylo? Jedenáct? Mám tam i starého Marxe a Feuerbacha, Fromma vedle Patočky, mnoho mi toho chybí. Lidé jedné

generace mají téměř totožné knihovny. Všiml sis toho? Kupovali ve stejnou dobu to, co právě vycházelo. Prohlížet knihovny přátel je málo inspirativní. Některé autory však už

nikde neseženu. Zejména ty, co vycházeli v knižnicích amerických univerzit a čas se nad nimi zavřel.”

“Na internetu možná budou,” řekl Svoboda, aby ho povzbudil.

“Fakt. Musíme přimět paní Strniskovou, aby si pořídila internet.” Smál se hlučně bez zábran.

(2)

Z přirozené skromnosti toho o sobě mnohý člověk moc neřekne. Za něj prý mluví jeho činy. Chce se dodat “hrdinské činy”, ale to bychom Evžena Svobodu zbytečně ironizovali. Má tu výhodu, že kolem vás na ulici přejde a vy ho přehlédnete. Díváte se na něj a nevidíte ho. Svým způsobem je tedy neviditelný, nepostižitelný. Musíte do něj na ulici vrazit, a když se omlouváte, ulpí na vás rozpačitý pohled vylekaných očí. Hubená postava jako by vypadla z nějaké stránky španělského romantického románu 17. - 18. století. To však je jen první dojem, při hodnocení dejte až na ten třetí. Třetí vám už řekne, že je to člověk, který

udělal chybu, kterou sám hodnotí jako osudovou. Jeho chyby jsou vždycky osudové, nad žádnou nemávl jen tak rukou, na žádnou se nesnažil zapomenout. Každé se pečlivě

věnoval, za bezesných nocí je rozebíral a hledal ve výbavě svého charakteru příčiny.

Protože to však byly chyby osudové, s žádnou se nedalo nic dělat, jenom ji přetrpět, počkat, až se sama vyčerpá, aby udělala místo nové chybě, která zaplaví jeho vědomí novými podněty.

Jeho první noc v prádelně paní Strniskové byla nocí děsu. Všechno, co se stalo v poslední době, se na něj valilo ve vlnách. Rozhořelý schodišťový efekt, kdy si jednotlivé

události opakoval, a měl možnost volit, alespoň v duchu, optimální řešení, která ho nenapadala, když bylo třeba, sliboval, že neusne.

95

Oblékl se, utišil psa, který u boudy čekal, až bude ráno, protože paní Strnisková na noc svého pejska pověřovala hlídací službou, zatímco Javorkův pes dělal pánovi společnost, a vyšel na ulici. Bylo chladno. Chtěl se vrátit do tepla, ale když už byl venku, rozhodl se trochu se projít. Spoře osvětlená ulice mohla nabídnout řadu podnětů malíři, který by se dal jimi zlákat. Šerosvit se žlutavými záblesky kymácejících se lamp. Sloupy osvětlení však trčely pevně a neochvějně, pokud svítily výbojky, které vrhaly ostře studené světlo, musel si idylu domyslet. Svítila tak každá třetí, protože kdosi si vydělával na pivo tím, že odnášel do výkupu některé součástky vyrobené z prodejného materiálu. Příslušný městský podnik nestačil s opravami, a taky asi nespěchal, protože sotva je nahradil, už je někdo ukradl. To je rub naší doby, řekl si Svoboda a nedošlo mu, že patrně řekl nesmysl. Teprve po chvíli se k řečenému vrátil, aby svůj výrok opravil. To mu už zuby přestaly cvakat a poznal, že šlape v blátě, protože se vydal podél plotu do boční ulice. Byl to vlastně konec obývaného prostoru a tady dál byla zřejmě louka, teď zasypaná mírným popraškem měsíčního svitu. Tady ho oslovili dva chlapi, kteří také asi nemohli spát a hledali rozptýlení

v jeho společnosti. Natloukli mu dřív, než se stačil zorientovat v situaci. Poprvé proto, aby se patřičně vylekal a nekladl odpor, podruhé z rozhořčení, že u něj nenašli nic, co by mohli potřebovat. Ani klíče u sebe neměl, jenom kapesník a ten odnášet jim nestálo za to. Nebylo jisté, zda to byla osudová zkušenost, a pokud ano, tak byla dobrá nebo špatná? Patrně byla dobrá, protože potvrdila, že chodit v noci sám na kraji města není příliš rozumné. Nebo měla nějaký hlubší význam? Než usnul, hloubal nad tím skrytým hlubším významem, nepřišel však na nic podnětného.

“Už to tu dávno není, jak bejvalo,” řekla paní Strnisková, když se ráno svěřil, že ho v noci dva chlapi žádali o příspěvek na domácnost. “Doufám, že jste jim nic nedal, to by si vošousti zvykli sem chodit. A proč jste vůbec chodil ven?” Správná otázka zůstala bez odpovědi. Paní Strnisková večer zamkne a nepustí dovnitř

ani policajta, kdyby ho napadlo bušit na dveře.

“Neposlal je na mne Beďár?” řekl Svoboda jen tak na půl úst k Javorkovi. Javorka napadla otázka, jestli nejsou tyhle paranoidní stavy přenosné. Nebo mohou být duševní choroby infekční? Nebo jde o psychotraumatizující situaci jeho posledních zážitků? Nejspíš. Javorek, ostatně jako většina jeho populace, o psychiatrii nic nevěděl, jenom měl v paměti pár

intelektuálních šplechtů, kterých mohl vždy v nevhodnou chvíli použít. Teď se však raději zdržel.

“Dolej si kafe, musíme jít. Nemám čas zabývat se nějakým Beďárem. Taky neradím jít si stěžovat policajtům. Myslím, že nepotřebuješ na sebe upozorňovat.” Nejdřív šli kus pěšky, pak nastoupili na autobus a zase šli ulicí, kde byla řada obchodů a

96

kde měl Svoboda nakoupit žádoucí levné a prý i slušivé svršky. Když jejich estetickou hodnotu Javorek vyzdvihoval, Svoboda se skepticky šklebil.

“S tím si snad poradíš beze mne. Nebo ne? Džíny, vatovanou bundu, rádiovku a na nohy bagančata. V polobotkách by ti byla jednak zima, jednak bys byl nápadný. Tady to všechno je na jednom místě. Obchodní centrum lidí, kteří tíhnou ke společenské výlučnosti. Tak se měj.”

Představa, že na sebe bere něco, co už někdo nosil a pohrdavě odložil, měla ve Svobodově případě premiéru. Nepřipouštěl si, že by to mohlo být ponižující, i když svým způsobem patrně bylo. Věděl ovšem, že tyhle obchody navštěvují i lidé finančně zajištění, že to má něco do sebe, co by se mělo brát s jistým nadhledem. Sám sobě se smál, když ho napadlo, že tenhle bleší trh je vlastně demokratické zařízení, které sbližuje bohatší s chudšími a dává těm dole příležitost souznít s těmi nahoře. Pozoroval se zájmem ženu středních let, která si poměřovala halenku pestrých barev a měla ve tváři výraz přiměřené

dychtivosti. Počkal, až nakoupí a odejde. Když pak procházel mezi stojany se zbožím a nebyl si jistý, zda může kalhoty sundat a změřit nějak jejich velikost, ujala se ho jedna ze dvou prodavaček, které stály u pokladny. Byl teď jediný kupec, proto se jí ho zželelo. Odcházel pak s balíkem, ve kterém měl svou nejbližší budoucnost pevně převázanou, a byl rád, že to má za sebou. Ještě navštívil lékárnu a koupil prostředek proti plísni, protože nosit po někom boty, jistě prostoupené bujnou kulturou mykózy, bylo proti jeho vkusu. Věděl ovšem, že trefit se do té, která právě v koupených botách bují, by byla nepravděpodobná

náhoda, ale co se dalo dělat? Koupit boty nové. To ho však napadlo dost pozdě a byl by zcela jistě označen za změkčilého. Když pak jeho pracovní výbavu Javorek odpoledne prohlížel, s uznáním mu ji schválil.

“Nestydíme se jezdit v ojetých autech, která šetrní němečtí sousedé prodávají

překupníkům z Čech, proč bychom se měli stydět za umaštěné texasky, které jim už na zahradě dělaly ostudu? Ráno se v autobuse rozhlédni, co mají lidé na sobě. Mladí i staří. Asijští obchodníci nás oblékají levně a my nad nimi ohrnujeme nos, místo toho abychom byli rádi.”

“To je snad něco jiného. Ti sem pašují kopie světových značek. Pan Svoboda tady mluvil o obnošeném zboží, tedy o zboží z druhé ruky. Úřady jim to pašované zboží

zabavují a někde to pak pálí, místo aby to rozdaly zadarmo třeba v domovech důchodců.”

“Máte skoro pravdu, paní domácí. Alespoň z hlediska těch důchodců. Jenže takové

filantropické jednání není systémové, jak říkají znalci. Vyrábí a prodává se proto, aby se nějaký důchodce nosil v zadarmo získaných kalhotách? Ne. Třikrát podtrženo. Ale proto, aby se vydělalo. Co vyděláte, když budete výrobky rozdávat? Proto se pašované zboží ničí

97

a pak doveze nové, přiměřeně už zdaněné. Tak je to v pořádku. Pořád myslíte v kategoriích reálného socialismu, paní domácí.”

Paní domácí uvažovala o své reálně socialistické minulosti a nic neříkala. Odmítala plivat na svůj život minulý i současný. Usoudila, že se nemá za co stydět, ale lepší je mlčet, nechat si své vzpomínky a s nimi související pocity pro sebe. Kolikrát se už za jejího života ukázalo, že odsuzovaná minulost byla najednou jinak nazírána. A vždycky se hanobitelé

dušovali, že jejich hodnocení jsou konečná a definitivní.

Bylo zřejmé, že Svoboda bude muset vyrazit do ulic. Obléci si “pracovní” oděv a jít do nového světa. Ale proč se tam tak náhle hrnout? Copak bezdomovci neposedávají na lavičkách v

parku, popíjejí lahvové pivo a spřádají sny o lepším životě? Javorek však nedal jinak. Bylo vidět, že svého mladšího kolegu drží pevně v hrsti. Ráno zavolal do podniku a řekl, že s sebou vede záskok.

To je tak snadné najít práci, když je tolik lidí bez práce?

“Mýlíš se, hochu. Jednak ne každou práci každý chce. Zanech všech iluzí, protože žít se musí. To je první, na co mysli. Za druhé: v tomto případě zaskakuješ za někoho, kdo byl tak neopatrný, že na schodech uklouzl a zlomil si nohu. Máš pět neděl na to, aby sis vyřídil svoje věci. Doufám, že budeš mít štěstí a stihneš to dřív, než Franta sundá sádru.” Firma Holkr a spol. - odvoz směsného odpadu. Někdo má smůlu a druhý z této smůly těží. Říká se tomu pořád dialektika, nebo je tento klasický termín stále ještě chápán jako neslušné slovo, nepoužitelné ve slušné společnosti?

“To je ten záskok,” řekl Javorek do okna rozměrného náklaďáku zabírajícího téměř

polovinu šířky vozovky. “Jdi na druhou stranu vozu.” Nasoukali se do kabiny k řidiči. Ten si Svobody nevšímal, byl zvyklý na trvalou obměnu personálu. Javorek podal Svobodovi jakýsi oranžový návlek, který si natáhli přes bundu. Měli tak poutat pozornost řidičů aut, mezi nimiž se na ulici pohybovali, kteří je tak měli ohleduplně ušetřit zranění. Auto zajelo někam, kde to Svoboda neznal. Ani neměl čas se rozhlížet po lidech, kteří

kolem po chodnících přecházeli.

“Chop se toho a tlač k vozu!” Kontejner byl plný, jak jím pohnuli, odpadky se sypaly na zem. Přirazili ho k zařízení, které se ho na zadku vozu chopilo, Javorek zatáhl za páku, kontejner se zvedl a vrátil prázdný na vozovku.

“Nos rychle ty balíky a pozor, ať se to zbytečně nesype.” Vysypané kuchyňské zbytky musel Svoboda smést na hromadu a lopatou naházet za plandavou plachtu, která zakrývala hromadu neřádu ve voze.

Nebyl čas se rozhlížet kolem. Skočili na stupačku a vůz se rozjel k další skupině

kontejnerů.

98

“Tohle dělat celý den se nedá vydržet,” vzdychl si Svoboda.

“Ale dá. Je to jenom zvyk. Jenom dávej pozor, aby ti neklouzly nohy. Něco by tě mohlo přejet.”

Co by teď dělal za normálních poměrů? Seděl by u stolu a myslel na Boženku? Jakub by rozvíjel svoji představu konkrétního programu, na kterém měl Svoboda jistý podíl. Kdo na tom teď asi dělá? Samozřejmě, že mi nadávají. Přidělal jsem jim práci. Teď se teprve dohadují, co s tím vším bude. Někoho najmou. Takových, kteří rádi přijdou k nějaké

koruně, je dost. Mohl by jim poradit, jenže o jeho rady nikdo nebude stát. Mohla by to dělat třeba Božka. Viděla do toho, i když dělala sekretářku. Měla vzdělání a jistou praxi. Vyřídil se sám. Dobrovolně.

V některých ulicích bylo tak hustě aut, že se ke kontejnerům nedalo zajet. Řidič obíhal kolem a nadával. Stáli, troubili a čekali. Když se nic nedělo, nikdo nevylezl z domu, aby alespoň na chvíli někam zacouval, vyjeli do boční ulice a jeli jinam.

“Budeme se sem muset vrátit, lidi by nás sežrali. Zaplatí si odvoz, my musíme službu dodat. Sypali by to na hromadu a ty to pak lopatou nahazuj. V šak to poznáš,” řekl Javorek, zkušený už popelář. “Za pár dní si zvykneš, ještě ti zbude čas koukat po ženskejch.” Šofér to mezi domy rychle nabíral, vítr jim šlehal do tváří. Jenže jízda vždycky rychle končila. Kolem jedenácté

byl vůz plný, jeli ho vysypat. Sedli si zase k šoférovi a užívali si pauzy.

“Co je zač?” ukázal šofér na Svobodu sedícího u dveří.

“Ále, to víš. Taková rozchvácená existence.”

“To znám. Něco rozchvátí a už mu to zůstane.”

Smáli se, šofér a Javorek. Rozchvácený Svoboda mlčel. Co na to měl říct?

Paní Strnisková je netrpělivě čekala. Byla zvědavá na zážitky.

“Nejsou žádné. Jen mne bolí nohy od stání na kluzké stupačce. Spadne se z toho snadno.”

Když pak Svoboda požádal paní Strniskovou, zda si může na jejích kamnech ohřát dva špekáčky, spravedlivě se rozhořčila.

“Buřty k obědu? Jen přes moji mrtvolu. Když už vás mám na krku, budu vás mít taky na stravu. Jako tadyhle…” asi chtěla Javorka oslovit křestním jménem, ale včas se toho lekla. Důvěrnost má své hranice, a když je překročíš, zavdá příčinu k nevhodným představám.

“To máš kamaráde štěstí,” řekl Javorek. “Naše paní bytná v sobě soustřeďuje ušlechtilé

znaky žen klasického bájesloví. Vezmi třeba Homéra a jeho hrdinské eposy. Ten musel mít na ženy štěstí. Tolik jich poznal a ve svých eposech je nádherně zobrazil. Třeba Penelope. Je sice trochu ufňukaná, ale to jí promineme, získá si nás tím, že pořád věří v manželův

99

návrat. Je trpělivá a taky vychytralá, což je jaksi pozitivní rys ženské povahy. Nevěří

neurčitým náznakům štěstí, to taky schvaluji, a dělá dobře, protože se její Odysseus skutečně vrátí. Není nad milující manželku, jakou je Andromache. V našem století ji už asi těžko najdeš. Nebo Helena. Tu charakterizuje krása, vrozená ušlechtilost. Je schopna vzplanout vášní a dát muži štěstí klidného domova. Slyšel jsi o Arete? Má přirozenou autoritu a její muž se o ni může s jistotou kdykoliv opřít. Starost mi dělá jenom Nausikaa. Ještě panna, naivní a půvabná. Nevím, zda jsou takové v dnešních časech. Ale proč ne?

Každá z těch žen, které jsem jmenoval, byla přece jednou v jejím věku, a jestli z nich čas udělal zralé ženy, pak i Nausikaa vyroste a vpluje do času, kterým nahlédne do dalších životních obzorů.”

Svoboda teď stál před otázkou, proč se mu při přítelově nezávazné řeči tak stáhlo hrdlo, že v první chvíli nebyl s to polykat a sotva viděl do talíře.

(3)

Pozdně letní městská krajina? Nápady k smíchu. Tomu, co vidíš před sebou, nemůžeš

říkat krajina. Ulice pokrytá blátem, rozježděnými jeho zbytky, protože nikoho nenapadne, aby se jím v této okrajové části města zabýval. Sem turista nevkročí, proto městská správa počká, až to motoristi rozpatlají a lidi na podrážkách donesou domů. Přitom se ulice houpala ve vlnách. Něco se děje? zeptal se Svoboda starostlivě sám sebe. Co by se mohlo dít? Na nějaké optické klamy jsi přece ještě příliš mladý. Když si to uvědomil, houpání

ustalo. Vrať se domů, ještě tě tu někdo přepadne. Máš přece zkušenost. Držel jsi jako ovce. Div, žes nebečel a nepouštěl bobky. Chlap jedna radost. Pravda je, že mu ti zlotřilci vzali zbytek sebevědomí.

Sebevědomí. Co to vůbec je? O co mne to připravili? Je to cit, který se opírá o zkušenost? Jde o poznání sama sebe a z těchto poznatků získanou zkušenost? Jsem na sebe oprávněně hrdý,

pyšný, sám se sebou spokojený? Nebo je to všechno jinak?

Uznával, že je s psychologií na štíru, vlastně o ní skoro nic nevěděl. Na škole tenhle předmět přednášel externista, který si se studenty nedal moc práce. Pokud byl Svoboda nucen nahlédnout do nějakého spisu z tohoto oboru, dělal to z nutnosti a proto bez zájmu. S poznatkem pak nějak pracoval, aniž pátral, jak k němu autor dospěl. Pokud by byl nucen pátrat po svém sebevědomí, musel by teď hledat hluboko v kalhotách. Uznával však, že jde o pozici mezi lidmi, o status buď nízký, nebo vysoký. V jeho aktuálním případě o status zanedbatelný. Bude odpovídat zanedbanému zevnějšku, práci, kterou dělá, která bude

100

konfrontována s tím, co dělal dosud; tím bude budit pohoršení, a proto jeho prestiž bude nízká. S ní bude souviset i mizivé sebevědomí. Protože mé místo mezi lidmi, které jsem teď

dobrovolně zaujal, mne nemůže naplnit hrdostí.

Uvědomoval si, že ani tohle vysvětlení, které si poskytl, nemusí být to pravé. Nechtěl se odvolávat na dřívější zbožňování tvořivé práce. Ani perfektnost svršků nemusí mezi myslícími lidmi rozhodovat. Znal přece filozofa, který chodil odrbaný a jeho bezzubá ústa nabízela myšlenky, které stály vzdělaným lidem za to, aby je vyslechli. Člověk by mu dal korunu na rohlík. Redaktoři kulturních týdeníků se předháněli usilujíce o jeho přízeň. Jeho prestiž nepodpíraly vyžehlené svršky. Ovšem povrchní veřejnost, která bere na vědomí

okázale na odiv vystavenou uniformu úspěchu, jím musí pohrdat. Patrně z principu. Jak by u nás obstál Sokrates s okopanými palci? Ten jistě nedostatkem sebevědomí netrpěl. ¨Byl si vědom své kvality.

Jenže já jsem prokázal nízkou kvalitu. Utekl jsem jako kluk. Kdejaký pobuda se do mne může beztrestně trefit. Ublížil jsem ženě, která mne má snad ráda. Nebo měla. Pochyboval jsem o ní tím, že jsem pochyboval o sobě? že o sobě právem, dokázal v noci, ale proč o ní?

V tu chvíli si Svoboda všiml, že se dalo do deště. Pršelo drobně a louže na chodníku se mu nevyhýbaly. Bylo třeba uchýlit se na jeho pravý kraj, protože poblíž vozovky létala voda a bláto od bezohledně jedoucích vozů.

Nechat se zmlátit a neklást přitom odpor? Ležet tam v trávě jako ovce? Chudinka, dostal výprask a ani se nepopral. Srab. Ubožák, litovat ho, to ano, ale ne proto, že dostal na frak. To se dnes stane kdekomu. Jsou ovšem odborníci, patrně na psychologii, kteří radí

neklást odpor. Neklaď odpor, to pak stačí, aby tě slušně požádali o vydání peněz, a odejdou v pohodě. Vydal nám je na požádání a dobrovolně. Možná, že byl rád, udělal přece dobrý

skutek.

Tak, průšvihy se hrnou. Dostal výprask a přišel o Boženku. Dvě pohromy jednou ranou. První je dočasná, jen mu pohmoždila chlapské sebevědomí, druhá mu s ním naložila krutě a s trvalými následky.

Litoval se. Mnul si oči, aby zabránil slzám vyhrknout do deště. Proč? Neměl nic na hlavě a tak nechal déšť volně stékat po tvářích, aby voda splynula s jeho smutkem. Cítil, jak mu smutek svírá hrdlo. Kdyby tam někde v těle měl duši, pak to byla duše, která právě

teď trpěla a vháněla mu do krevního oběhu beznaděj. To byl přesný termín. Beznaděj. Stanovisko k situaci, hodnocení stavu věcí. Ve skrytu oné předpokládané duše však doufal, ale nepřiznal si to, že se nějaké řešení najde. Přece sám nic neudělal, jenom se zbaběle vyhnul něčemu, teď najednou nevěděl přesně čemu, před čím to utíkal. Utekl dřív, než byl obžalován. Zbaběle se skryl před rukou, která se ani nemusela

101

zvednout, aby ho udeřila. Tím se samozřejmě vyslovil k obžalobě. K možné obžalobě. Když jsi nic neudělal, tak tě nemůže nikdo obžalovat, Svobodo Evžene! Jo, jen jestli. U nás je možné všechno.

Utekl jsi proto, že ses bál Boženy. Strčil jsi hlavu do písku před rizikem, že se o ní

dozvíš něco, s čím jsi nepočítal. Místo aby ses za ni postavil a obhajoval ji, utekl jsi před ní

a vlastně před sebou.

O takového chlapa přece normální ženská nemůže stát. Udělal jsi proto dobře, že ses ztratil. Ulehčil jsi jí nepříjemné rozhodování.

“Kde se touláš, člověče? V tomhle psím počasí, kdy je všude plno virů a podobnýho svinstva? Máš ležet na kanapi s nohama nahoře.” Javorek přišel za Svobodou do jeho prádelny. Přikládal mu do kamen, zatímco on bloudil po ulicích. Nutno dodat, že si této služby Svoboda ani nevšiml.

“Snažím se vyplavit ze svého vědomí tam přežívající škodliviny. Především přemíru pouček, kterými nás sytí kulturní týdeníky.”

Nad tím Javorek stál v údivu. “Tak kulturní týdeníky nás zavalují poučkami? Možná, že máš na mysli týdeníky, které se tu nedávno válely vzbuzujíce zájem svými nestydatými obrázky, a které paní domácí prozíravě vyhodila? Šlo ti opravdu o poučky, nešlo náhodou o poučení? Protože poučení se nemusí odbývat poučkami. Proboha, ale to bude tím, myslím na jistou skepsi, kterou jsi ve mně vyvolal, protože jsem byl jejich výchovně vzdělávacímu působení v poslední době ušetřen. Myslím na vzpomenuté kulturní týdeníky. Jenže když je nebudeš číst, nebudeš mít co opakovat. Alespoň ve slušné společnosti, která si intelektuálů

váží, se hodí tyto názory sdílet a hlasitě prezentovat. Předpokládám, že taková společenství

ještě někde přežívají.”

“Pokud máte obavu, že nebudu mít o čem mluvit, když se náhodou potkám se

vzdělancem,” zdálo se, že se Svoboda rozčílil, “tak vezměte na vědomí, že pokud opakuji názory lidí, kterých si vážím, pak se tím nedopouštím žádného přestupku proti dobrému vkusu. Ten někdo zveřejnil svoji myšlenku proto, aby ji někdo druhý převzal. Aby ho…, ale to už překračuje jistou hranici. Nechte mne, musím si dát usušit boty.” Javorek se však nedal odbýt. “Jenže vzdělanec humanitního typu souká téze, které se zdají být co do obsahu pravděpodobné.”

“Pravděpodobné, jo? Pravděpodobné.”

“Jejich podobnost pravdě stačí. Přece nejde, alespoň ne obvykle, o vědecké disputace. Každý říká svůj názor a to, že může jít o názor sporný, tedy o názor, který je v rozporu s objektivní pravdou, většinou nikoho nebolí. No a ten, na koho mluvčí působí svou přesvědčivostí, obratností, svou bezúhonností, šarmem a kdo ví čím, třeba jen, že je to

102

fešák, což má na některé dámy značný vliv, pak jeho názory i přijímá za své a úspěšně je opakuje. Čímž mám na mysli jejich podnětnou distribuci. Kdo takového mluvčího v soukání myšlenek neumí napodobit, ten ho jenom obdivuje.” Smetana předstíral, že lapá po dechu. V tu chvíli ho Javorek se zájmem sledoval a byl zvědav, co jeho přítel řekne. Ten nacpával polobotku

novinovým papírem a uvažoval nad odpovědí.

“Takže za vzdělance určitého typu, jak jste řekl, aniž byste ho blíž vymezil, máte člověka, který umí formulovat věty, které sice nemusí být co do obsahu k věci, ale mají

správnou řečnickou formu a jsou přesvědčivě vysloveny. Nejde tedy o to, co říká, ale jak to říká a jaké nálady vyvolá.”

“To že jsem řekl? Umíš asi číst mezi řádky. Také jistá dovednost dost ceněná.”

“Vypodobnil jste tady mluvku, žvanila. Pokud mne paměť neklame, je jich tady u nás dost. Tihle lidé mají ovšem značný vliv na lidi jistého typu. Nevím, co vás opravňuje vyslovit názor, že jsou užiteční a žádoucí.”

“Nic takového jsem neřekl, ale jejich užitečnost jsi zhodnotil za mne. Kolik lidí rozumí

politice? Moc ne. Jdou za heslem, které ani rozebírat není třeba, jdou za přesvědčivou tvářičkou. No, škoda řečí. Pokud se ptáš, co mne opravňuje vyslovit nějaký názor, pak zatím pořád jenom moje zkušenost. No a pokud beru za své cizí nápady, pak dodám, že jich tu koluje dneska tolik, že některému musíš dát přednost. Pokud se blíží tomu tvému.” Koukali na sebe, jeden vypadal mírně rozčíleně, druhý, Javorek, se smál.

“Nevím, jestli to všechno myslíte vážně. Mnohé názory, které vyslovují naši vzdělanci v tisku, jsou snad produktem vědy. Takže věda je podle vás taky intelektuální blábol?” Javorek potáhl nosem, uvažoval, jestli nemá přestat provokovat. Jeho mladší kolega byl zřejmě v náladě, která nebyla přístupná žertům na podobné téma.

“Omyl. Věda je věda. Poznání, které urychluje pohyb a které člověka naplňuje štěstím, protože mu přibližuje vzdálené horizonty. Pronikat od jevu k podstatě je skutečně zdrojem radosti, když už ničeho jiného, co by snad mělo být připomenuto. Je to trvalý proces, nezastavitelné poznávání všeho kolem tebe i v tobě.”

“Zase blábol. To vás těší se takhle předvádět?”

“Myslím, že by ti dalo dost práce dokázat to, cos právě na můj úkor prohlásil. Ale myslím, že jsme se tady svorně předváděli oba dva. A to bez publika, což je třeba ocenit. Jestli je úkolem vědy někomu pomoct vyhrát volby v téhle naší pseudokapitalistické

společnosti, pak s ní nechci nic mít a dívám se na ni skepticky.”

“I když tím poznáním zasáhnu nějaký objektivní cíl, jako když vymýšlím věčnou zápalku a náhodu objevím dynamit?”

103

“Jako že se pes nažere a koza zůstane celá?”

Zvláštní bylo, že se ani jeden ani druhý nesmál. Debatu ukončil Svoboda otázkou:

“Myslíte, že by český parlament schválil Archimedův zákon hned v prvním čtení?”

“Pokud by ho nepředkládala levice, tak určitě.”

To, co si Javorek myslel a co neřekl nahlas, by se dalo formulovat asi takto: Jsou věci, a platí to i pro lidi, které nepochopíš naráz, ale v čase. K jejich pochopení musíš dozrát. Věci mají různé strany a ty poznáš jednu a myslíš si, že jí už rozumíš. Kdepak. Člověka musíš

poznat v jeho růstu i v jeho pádech. Pak se rozhoduj pro stanovisko a to pak máš naději, že bude moudré.

(4)

Měkce nažloutlé světlo má svůj zdroj v baňatém lustru nad kuchyňským stolem, na stole

je bílý ubrus, podle určitých znaků byl hospodyní vyjmut z prádelníku teprve před krátkou dobou, vytlačené záhyby se nestačily vyrovnat, na kamnech v kastrole přívětivě bublá

večeře. Hospodyně v zástěře postává u kamen. Čeká na okamžik, kdy bude třeba jejího zákroku. Idyla.

Paní Strnisková je vdova; je už druhý rok v důchodu a to je dokladem faktu, že má

daleko dostařecké bezmocnosti. Je schopna dokonale vnímat to, co jí její domácnost nabízí. Klid a mír, pohodu domova. Přitom žije v zabydleném prostoru, je obklopena sousedy, kteří mají zájem na tom, aby i oni žili v klidu a bezpečí. V každém domku v okolí

žijí nejméně dvě generace lidí. Mladým bylo jedno, kdo je kdo. Ještě tak přes plot Strniskovou pozdravili, když šla náhodou kolem a oni toho byli svědky. Ráno odešli do práce a tam měli starostí nad hlavu. Jenže jejich rodiče, většinou vytěsnění do podkroví

nebo do místností za kuchyní, se starali, koho to má ta Strnisková na bytě. Stálo ji to mnoho úsilí odvracet jejich podezíravé pohledy, zvlášť po incidentu s Matějkou. Javorkovi bylo ovšem jedno, co si kdo o něm myslí, chápal svoji přítomnost jako přechodnou, pokusy paní domácí o jeho vnější kultivaci bral se smíchem. Prostě se musí o někoho starat a já

jsem jí náhodou padl do rukou, tak se stará o mne. Dá se to vydržet.

“Jak myslíte, že bude tuhle práci dělat dlouho?” zeptala se. Javorek seděl u stolu a opíral si dlaní bradu. Uvažoval. Věděl, že se ptá na něco, co sice bylo v otázce obsaženo, ale nebylo vysloveno. “Asi to záleží na mnoha věcech, z nich jenom některé záleží na něm. Všechno to nějak zamotal, kluk pitomej.”

“Jak se k tomu staví to děvče?”

“Člověk se nemůže divit, že je z toho všeho rozčílená. Takového chlapa aby ženská

104

pohledala. Ale projevila dobrou vůli se neukvapovat. Tak nevím.” Paní Strnisková byla sice informována o rozhovoru, který Javorek s Boženou měl to odpoledne, ale byla ochotna si všechno nechat znova a znova vypravovat.

“Co si o tom všem myslíte? Má to ten kluk v hlavě v pořádku? Dobrovolně skočit z blahobytu až na dno? Vždyť se musel mít dobře. Měl před svatbou s osobou, kter á musí mít peníze, i když nevíme odkud. Jen se podívejte na ten auťák. žádná ojetina, jak je dneska zvykem. Asi to má od rodiny. A on udělá tohle.”

“Neukvapujte se, paní Terezko. Člověk je složitý zařízení. Nikdo do něj nevidí a hodnotíme ho obvykle jenom podle toho, co je vidět, a toho je zatraceně málo. Pravda je, že je vlastně najednou jako ztracenec. Bez bytu, bez přátel, naráz vyhnaný do lesa. Tohle znali naši předci taky. Surová existence bez existence. Bez jistot, které jsou jejím základem. Nebo myslíte, že je to jinak?” Podíval se na ni, ona uznala, že má asi pravdu. Jistoty. Jaké

jistoty má vdova? Jistoty ukázněného života, napadlo ji.

“Řekl mi, že jí má dost. To může být čestný jednání. Když ve vztahu ochabnu, když

opojení vyprchalo a zbyla jenom holá kostra života, tak to řek´, mládenec, kostra života. Co potom s tím? Pokusit se tu kostru zase obalit citem? Nebo čím, co je na tom zajímavé, podnětné a já nevím, nutíte mne uvažovat o něčem, co mne moc netěší.”

“No, no. Abyste se mi tu nerozbrečel.” Obrátila se ke kamnům a přiložila lopatku uhlí.

“Přišel na to, čemu se dřív nebo později nemohl vyhnout. že má život taky svoji šedivou stránku. Opojení zkrátka vyprchalo. Zmizela inspirace, která láká.”

“Tak brzo? Nesmysl. To přijde po letech, možná a taky to přijít nemusí vůbec. Asi ji

neměl dost rád. Když se na to tak dívám, bylo to vlastně od něj čestný jednání. Jenže jí to měl chlapsky říct.”

“To je právě to, co mne mate. Na jedné straně čestné jednání. Mám tě dost a proto od tebe odcházím. Na druhé straně jednání, které je jednáním člověka nezralého, nepřipraveného pro život. Najednou mu je jedno, jak to Božena prožívá. Bezohledná

neodpovědnost. Vzal na sebe nějaký závazek a nedodržel ho. Když jsem se ho ptal, jestli by to přece jenom neměl ještě zkusit, řekl, že za sebou zavřel dveře a že to už nejde. že by to Božka stejně už nechtěla.”

“Taky bych se divila, kdyby ho vzala zp átky. Ale to ukazuje, že si není jistej, jestli udělal správně. Chudák kluk. Myslím, že bude dobře, když se nebude nikdo ukvapovat. Mo žná, že by se to ještě dalo srovnat, kdyby se to n ějak vyřídilo s těma policajtama. Dojděte pro něj, večeře je hotová.”

Javorek vstal, z kredence vyndal příbory a rozložil je na stole. Sledovala ho koutkem oka s vědomím, že pohoda, která se tady vytváří, je taky jenom dočasná a přechodná jako

105

všechno. Bohužel. Terezka Strnisková byla mateřský typ, i když byla bezdětná, měla mateřskou hruď, byla pořád poměrně štíhlá v pase a její blond vlasy byly prostoupeny bělí, která dodávala její hlavě pozoruhodné zabarvení. Rovné, nad rameny přistřižené vlasy mohly budit dojem nepřiměřené a strojené mladistvosti, jí poletovaly kolem hlavy, když jí

zatřásla s vědomím, že je všechno vždycky o něco jinak, než si člověk přeje.

“Hovězí gulášek, jeho libá vůně je doslova slyšet až na dvoře,” zvolal Svoboda a mnul si radostně ruce.

“Řekl bych, že jsi spíš přes ideje než přes přízemní potřeby,” krájel Javorek chleba.

“Nasytit tělo dobrou a výživnou krmí je podmínka pro úspěšnou vyšší duchovní

činnost. Jako asketa bych patrně neuspěl.”

Byli vyzváni, aby zanechali řečí a věnovali se tomu, kvůli čemu zasedli ke stolu. Poslechli ochotně. Když naplnili své přechodně trvalé poslání být oddanými stoupenci dobrého a sytého pokrmu, nabídli se oba muži, že zlikvidují použité nádobí. Byli však odmítnuti a rádi se podřídili.

“Po tak dobré večeři se krásně přemýšlí,” řekl Javorek.

“To je zvláštní, moje zřejmě mladistvá zkušenost je právě opačná,” zvolal Svoboda.

“Ještě tak civět na televizi, to bych zvládl.”

Televizor tam v koutě jim s mihotavými obrázky a s vypnutým zvukem dával najevo, že okolní svět tu pořád je, a že je připravený vstoupit do jejich soukromí.

“S ohledem na tebe by tedy mělo být téma lehké, nekonfliktní, nabízí se poezie. Jenže tady mezi námi bude sotva nějaký básník.”

“Prosím vás,” ohradila se paní Strnisková. “Nemohli byste se zabývat něčím užitečným?”

“Užitečným? Mohli bychom přebírat hrách. To by bylo jistě užitečné.” Sotva tu větu Javorek pronesl, hned si uvědomil její nepřiměřenost.

“V jednom čísle barevných časopisů, co se válely u mně na neckách, jsem četl pozoruhodný článek o Keltech na našem území. Dneska se často vedou řeči o Keltech. Kdekdo se cítí být jejich potomek,” řekl Svoboda.

“Keltové stále žijí ve Walesu, stejně jako na jiných místech Evropy a taky se ke své

minulosti hlásí. Jako my máme staré pověsti české, oni mají staré pověsti keltské. Stejně

jako v našem případě je tato minulost do značné míry “báječná”. Snad bych měl použít

slovo bájná, abych nevzbudil dojem nechutné odtažitosti tohoto slova.” Paní domácí se chtěla zeptat, co má proti tomu slovu, ale raději se zdržela.

“My také máme svá bájná vypravování starců, připomíná je Kosmas. Jsme na ně pyšní a mnohým lidem se nelíbí, že učenci pátrají, odkud ze světa k nám přišly vzory pro mnohého

106

národního hrdinu.” Viděl protaženou líc své bytné, a proto rychle dodal, že nemnohá

přemyslovská kněžna není historicky doložena, a přesto v pověstech vystupuje velmi reálně

a díky třeba Bedřichu Smetanovi si ji národ jako reálnou připomíná.

“Bivoj, co přinesl na hrad kance, je prý taky opsaná figura,” dal Svoboda k dobru informaci, která mu asi omylem uvízla v paměti.

“A lýčené střevíce, které patřily do výbavy přemyslovských knížat. Ty hodili na hnůj až

Husiti, když vydrancovali hrad.“

“Tak pozor,” zvolala rázně paní domácí. “Lýčené střevíce se ještě ve dvacátém století

na venkově pilně nosily. Skoncovala s nimi až velkovýroba bot.” Javorek se rychle a důrazně chopil slova: “Nechci vás poučovat, ale „hrdinské činy se trvale opakují v pověstech evropských národů. Myslím, že ani Šemík, který skočil do Vltavy, není příliš originální.“

„Ale, ale,“ ozvala se pochybovačně paní Strnisková, protože uváděl v pochybnost časy jejího ranného dětství, kdy ji národní pověsti vzrušovaly.

Javorek se však nedal rušit. „Kdybychom pátrali po zdroji starořeckých mýtů, přišli bychom na spojení se starým Egyptem. Mezopotámie nebyla daleko a kdo ví, co tu bylo ještě. Od koho asi opisovali Sumerové? On ten náš svět je jeden svět, detailní odchylky na tom nic nemění. Jsme prostě lidé jednoho osudu, přátelé.” Tu se k Javorkovi přiblížila myšlenka, jestli jsou tyhle intelektuálské řeči přiměřené

situaci. Jestli by nebylo lepší vést řeč o svízelích, které se na ně běžně tlačí a nedělají si nárok na výlučnost, která snad není namístě.

“To jste řekl hezky,” hlesla paní Strnisková s obdivem, a odvrátila oči od obrazovky.

„Jen mi řekněte, jak tady nějaký praotec, který nevytáhl paty z chalupy, přišel k egyptským pověstem.“

“Umím si živě představit, jak kdosi kdesi slyšel vypravovat o Pwyllovi, vypravování se mu rozleželo v hlavě, a když to pak dával dál, přiznal mu český původ a vybavil ho přiléhavým jménem českého prapředka. Proč ne? Autorský zákon nebyl a vypravování o hrdinských činech mělo obrovskou moc. Svádělo k napodobení a členům rodu nebo kmene dodávalo sebevědomí. Tady je důležité si uvědomit, že mýtus byl brán jako nevyvratitelná

pravda. Pochybovat o ní si každý rozmyslel. Tak nějak to bylo a je.” Paní Strnisková uložila do kredence poslední kousek nádobí a sedla si k nim ke stolu.

“Řekl jste, že to tak pořád je?” zeptala se nedůvěřivě. “Copak někdo dneska nosí kance na hrad?”

“Copak doba mýtů není pryč?” doplnil otázku Svoboda. Neseného kance decentně

přehlédl.

107

“Samozřejmě, že není,” zvolal Javorek pyšně. “Vedeme tu řeči jako na nějakém semináři, kdyby nás poslouchal starý Matějka, řekl by, že jsme se zcvokli. Ale nešť. Mýty patří a budou patřit k člověku. Mění se jenom okolnosti, ale podstata věci je tady pořád. Vezměte třeba všemocnou ruku trhu, která všechno zařídí. To je mýtus jako hrom. Nebo mýtus peněz. Mýtus úspěšného politika. Ani nebudu jmenovat.“

„Přeháníte,“ hlesla paní Strnisková

„Dneska mýtus vzniká záměrně jako produkt obratně uplatněné techniky. Kolik našich politiků se stalo slavnými nikoliv pro své odborné a lidské kvality, ale proto, že se jich chopila odborná instituce, která z nich udělala modly. Jak? Lidská psychika je přístupná

manipulaci. Jsou státy, kde mají právě tyhle záležitosti perfektně propracované, takže ubohý volič netuší, jak to ve skutečnosti s tím či oním politikem vlastně vypadá. Člověk je totiž velmi přístupný manipulaci.”

“Podívejte se na tohle,” ukázal Svoboda na obrazovku, kde cenil zuby krasavec vychvalující jakési zboží. “Tady jsme obětí všichni.”

“Správně, studente. Obratně zpracovaná koncepce manipulace nám přímo vnutí přístup ke světu, který nás vyzývá: utrácej! Dokáže přesvědčit, ale chyba, ani nás nepřesvědčuje, ona nám vnutí přístup ke světu, který nás přiměje utratit poslední peníze za něco, co nepotřebujeme, ale co kdosi naplánoval pro rozvoj svého podnikání. Pokud kupuješ, jsi na úrovni. Kupuj a nepřemýšlej. Myšlení je to poslední, co novodobé besedy u ohně televizní

obrazovky potřebují. Jen se zeptej Boženky, jaký je smysl bezduchých seriálů, ve kterých jde jenom o to, o co šlo minulý den, o co půjde zítra a za měsíc. Koukej a neuvažuj. Koukej a jednej podle mého vzoru. Nevěř, protože víra je aktivní. Musíš se řídit pudem.”

“Takže starej Matějka dělá nakonec dobře, když tu jejich holku fackama vyhání od televizoru,” řekla paní Strnisková. Chtěla se zeptat, na co má koukat, když je doma celé

odpoledne sama a v televizi nejde nic jiného než samé pitomosti. Raději však vstala a prohlásila, že uvaří kávu.

“Seďte, já ji uvařím,” vyskočil Javorek.

“Mám obavu,” řekl Svoboda a tvářil se mírně zkroušeně, “že jste tady smíchal několik věcí dohromady. Mýtus je bezpochyby naivní, předvědecký výklad světa, přírody a lidských problémů.”

“No a co má být. Chceš říct, že tady pletu několik věcí dohromady? To je možné. Jakej chceš hrneček? Velkej nebo malej? Jak odlišit výklad historických dějů, které skutečně

proběhly, od smyšlenek? Nejdřív ty děje musíš doložit a teprve potom mluvit o tom, co tomu říká lidové pojetí historie. Navíc se to smíchá s pohádkami, které jsou lidovou fantazií, i když tam tu historii můžeš tušit. Pak to nějak rozmotej.”

108

Paní Strnisková nevydržela sedět a odstrčila Javorka od sporáku..

“Chápu, že je to bludiště.” Taky Svoboda vstal a začal přecházet po kuchyni. Bylo tam však málo místa a tak si zase musel sednout. “Neodborník v tom musí zabloudit. Navíc i proto, že matoucí mohou být i nesčetné varianty téhož. Odkud se to tam a kdy přeneslo. Jako s tím naším Horymírem. Protože lidé chtěli vždycky, alespoň si to myslím, porozumět světu, ve kterém žili. Proto taky tolik erotiky, ta je všudypřítomná, není bez ní života. Přiznám se, že jsem z toho jelen.”

Kávu dostali na stůl. Paní domácí si přisedla, debaty u stolu ji povznášely, byla pyšná

na své hosty. Kéž by je napadlo vyzvat ji, aby pozvala někoho ze sousedů, ale to se určitě

nestane, sama ten nápad musela zavrhnout.

“Řekl jsi bludiště, kamaráde. Odborníci si zjednodušují situaci tím, že svoji pravdu prohlásí za jedinou správnou. Když dojdeš až sem, tak je to všechno snazší.” Debata se vyčerpávala, vypijí kávu a půjdou spát.

„Nejsem si jistý, jestli tyhle naše pseudomoudrosti mají smysl. Jestli těmi řečmi jenom něco nepředstíráme.“

„Co byste tím předstírali?“ ohradila se paní Strnisková Svobodovu naléhavému vyjádření.

„Třeba to, že jsme nad věcí, nad těmi procesy, které zmítají tímhle světem a se kterými si nevíme rady. Jestli jsem dobře rozuměl,“ pokračoval Svoboda, „třeba o mýtu, který je předvědeckým výkladem světa.”

“Pokud máš na mysli staré Řeky a starší národy, tak určitě.” Javorek čekal, co bude. Svobodovi rozuměl tak, že se mládenec potřebuje vypovídat z něčeho, co nechce přímo říci nahlas. Zejména ze strachu z toho, co ho čeká.

“Lidstvo tedy postupuje celkem shodně po cestě poznání. Ale jenom v těch oblastech, kde se něco takového zachovalo. Co s těmi oblastmi, o kterých nic nevíme?”

“Co by bylo? Kde nic není, tam můžeš uplatnit analogii. Nebo taky můžeš mlčet podle zásady, že tam čert nic nebere.”

“Mnoho národů zmizelo beze stopy,” nedal se Svoboda odbýt.

“Mnoho lidí umřelo, aniž po sobě zanechali stopu své jedinečnosti. Co s tím?”

“Jenže pokud žijí ti, kteří na ně pamatovali, tak pořád s nimi a v nich žili dál. Já

definitivně umřu až tehdy, až na mne moji blízcí, moji známí zapomenou. Až taky umřou. Až vyhodí do stoupy jako nepotřebné materiály, které jsem s pomocí boží a Jakuba natočil.”

“Proto se starej, abys na svět přivedl potomka, ve kterém budeš pokračovat. Starej jsi na to tak akorát. Za chvíli bude pozdě. Tak se teprve staneš nesmrtelným, nekonečným.

109

Alespoň v rozměru týhle podělaný planety a galaxie. To bude tvoje podstatné dílo, tvůj vklad do pokladnice lidské kultury.”

“To myslíte vážně?”

“Smrtelně vážně. Už dlouho jsem takhle vážně nemluvil. Co víš? Někdy ve čtvrtém tisíciletí třeba tvůj vzdálený potomek, o kterém dneska nemáš ani páru, uvede lidstvo do vytržení svým převratným objevem, který posune poznání na dnes nepředvídanou úroveň. Máš nejvyšší čas zavolat Božence, omluvit se jí a vysvětlit jednání, které snad pochopí. Dávám ti na to dva dny.”

(5)

Nebylo ještě ani devět hodin ráno a paní Strnisková na dvoře bušila do koberce. V předsíni mlčky vyzýval návštěvy k přezutí. Javorek vždycky vzdychal a tvrdil přitom, že mužský

bez bot je mužský bez důstojnosti. Bez důstojnosti se cítila být sama, protože v teplákových kalhotách, v zimním svetru a se šátkem na hlavě příliš mnoho půvabů nepobrala. Pak přijela Božena.

“No to je mi návštěva,” přivítala ji bušitelka. Sundala rychle šátek z hlavy, i když před Božkou k tomu neměla důvod. “Stalo se něco?”

“Nic, právě že nic. Proto jsem tady, že se nic nestalo. Proto jsem p řivezla věci Evžena

Svobody.”

Tímto oznámením toho řekla víc než dost.

“Myslíte…” Nabízel se pohnutý komentář, paní Strnisková se však vyzvala k mlčení.

“Věci?”

“Věci. Šaty, prádlo, knížky. Všechno, co měl u mne a co mu asi chybí.”

“Neukvapila jste se?”

“Prosím vás. On se rozhodl a je to dospělá osoba. Tak co.”

“Dospělá jo, ale taky nešťastná a postižená.”

Tady Božka trochu zaváhala.

“Kam mu to mám dát?”

“Tedy žádná zadní vrátka?” Paní Strnisková odemkla dveře do prádelny. “Sem. Tady bydlí.”

Božka přistoupila ke dveřím a nahlédla dovnitř.

“Panebože! To myslíte vážně?”

“Bezdomovec si, milá slečno, nemůže vybírat. Je to tu přece jenom lepší než na Hlavním nádraží nebo v parku na lavičce. Víte, kolik stojí hotel a kolik má právě on asi

110

peněz? Práci sehnal a ani se neptejte jakou.”

Božka se ptát nechtěla. V první chvíli měla pocit, jako by Evžen Svoboda spadl do nějaké temné díry jejího vědomí. Bože, jestli takhle klesl, tak je t éměř dobře, že se od ní

odvrátil. Ale vzápětí tento pocit potlačila. Napadlo ji, že snad přijal roli kajícníka. Odešel se modlit na poušť. To by jí vyhovovalo líp než prostý pád do nicoty. Když už jí přišlo na mysl, že všechno zase odveze a požádá paní Strniskovou, aby o její návštěvě nemluvila, vyzvala ji dotyčná, aby tedy šla pro ty věci, že jí s tím pomůže.

“Šaty dáme na postel, někam si je uloží, asi do krabic. Obleky určitě nepotřebuje.” Udělala jak řekla. Božka se tahala s krabicemi plnými knih, s prádlem, s věcmi, které

dohromady dělaly osobní zázemí člověka Svobody. Na každé z těch věcí lpělo něco z jeho osobnosti, a teď se jich Božka dotýkala s jistými potížemi. Ráno jí při nakládání pomáhala sestra a měla nelichotivé připomínky, z toho jistou část kladla na její hlavu.

“Řekl vám Javorek, že ho přepadli?” Strnisková stála před lákavou možností být zvěstovatelkou tragických zpráv. Když je příležitost, málokdo se jí vyhne. Příležitost byla vzápětí proměněna v čin.

“Proč chodil v noci venku?” zeptala se Boženka zděšeně.

“Nemůže spát, chudák.”

“Ublížili mu?”

“Nechte se zmlátit dvěma vazouny. To se dá samozřejmě přečkat, když vás zrovna nechtějí zabít. Ale horší zranění měl na duši.”

“Na duši?” Otázka vyšla z hlubin Boženčina city trápeného vědomí. Když se něco podobného stane člověku, o kterém jste ještě nedávno prohlašovali, že je vám blízký, nemůžete to přejít lhostejně. V první chvíli byla dokonce ochotna přemýšlet, jestli nezavdala Svobodově kroku nějakou příčinu.

“Neměla bych to zase odvézt zpátky?” zeptala se nad hromadou kalhot, plášťů zimních i jarních, bot a sak.

“Jen to tu nechte, když jste se s tím tahala až sem. Je to nějaký řešení, a snad se to už

blíží ke konci a oba si oddechnete. Rozhodla jste se přece, tak svoje rozhodnutí neměňte.”

“Moc ráda ho nemáte, co?”

“Ráda-nerada. Tu otázku položte sobě. Já mu dala to, co jsem mohla, st řechu nad hlavou. Nic moc, ale neprší na něj. Co potřeboval, když mu svět ublížil.”

“To myslíte na to přepadení?”

“Ne.”

“Tak kdo mu ublížil? Jakej svět? Já snad?”

“Milá slečno, dostal se do situace, kdy si neví rady. Je to citlivej člověk. Kdo mu z toho

111

má pomoct? Cizí lidi? Ti ho povajel do bláta a nakopou do hlavy. Vám se nikdy nestalo, že najednou koukáte jako vejr na něco, co se vám přihodí, ani nevíte, jak se to stalo? Odkud to přišlo, když se vám to hejbe v hlavě?”

“Já vám nerozumím,” špitla Boženka.

“To nevadí. Ale tyhle věci si nemůžete probírat se mnou, ale s ním. Jestli vám na něm ovšem záleželo.”

“Říkáte záleželo?”

“Jo. Záleželo.”

“A on jako neudělal chybu, že jo. To jenom já, že jsem hned nepřiběhla a netahala ho za ruku zpátky. To jste měla na mysli? Některý ženský mají taky něco jako hrdost. Když je chlap opustí, tak za ním nedolejzají.”

Paní Strnisková neměla o nějaké sociální psychologii ani tušení, ale prakticky dokazovala, že věda má v lidské praxi svůj zdroj, že k ní má proto blízko, že často zobecňuje zkušenost, za kterou by se i ona, Strnisková Terezie, mohla sama postavit.

“Jsme jenom lidi, slečno Koubová, a jako lidi děláme chyby. Když se při prvním selhání

svého partnera zazdíte a dáte mu kopačky, zůstanete na tomhle světě buď jako svobodná, nebo nešťastná ženská. Jinak to přece mezi lidma nechodí.”

“Děkuju za dobrou radu a věřím, že jste to myslela v dobrém. Nejsem moc stará, ale vím, že ženy ženám rady nedávají rády.”

“V tomhle případě to bylo od srdce.”

“Jsem vám vděčná. Dejte mu vědět, že jestli něco chce, ať zavolá. Ví kam.”

“Možná, že by to ještě včera udělal. Ale až se vrátí a najde ty svršky, tak nezavolá. Jsou chlapi, kteří se dovedou stydět. To je jeho případ.”

V životě se člověku občas přihodí, že má pocit, že skutečně stojí za to být na světě. Uplynulá chvíle, tak jak ji Boženka prožila, mezi ně, bohužel, nepatřila. Od paní Strniskové

odjížděla se zmatkem v duši. Na křižovatkách brzdila na poslední chvíli a na jednou přechodu pro chodce málem zapomněla, že má chodec na zebře přednost. Někdo jí z chodníku hrozil pěstí, a tak když dojížděla k Palmovce, kde měla její stanice pracoviště, lépe by bylo říci její štáb, pobrekávala a kolegovi, který jí galantně otevřel dveře, řekla nelogicky, že je stará kráva. že málem přejela jednoho dědka.

“Ani dědky přejíždět neradím. Ti mají své historické zásluhy, kterých dosáhli za času své bojovné mladosti.” Řekl a myslel, že byl vtipný.

Když pak večer přišli Svoboda s Javorkem domů, dělali ten den práci za kohosi, kdo do ní nepřišel, a podnik Holkr a spol. nemohl nechat hromady odpadků na ulici, paní domácí je nedočkavě informovala o dopolední návštěvě.

112

“Nic si z toho nedělej, kamaráde. To se vyvrbí, jenom to chce čas,” chlácholil Javorek Svobodu stojícího zdrceně nad hromadou svršků. “Seber se! Tak jako ty by nějak vypadal zborcené harfy tón, kdyby se nějaký extravagantní režisér rozhodl inscenovat Máchův Máj. Nesmíš to vzdávat. Za tenhle vývoj situace můžou ženské. Určitě. Věř zkušenému a ženskými zkoušenému. Kdyby nebyla doma jenom paní domácí, všechno by dopadlo jinak.”

“Jak jinak? To jsou těšínská jablíčka. Neberete v úvahu, že to Božka přivezla z vlastní

vůle a paní domácí jí jenom otevřela dveře.”

“To všechno vím a beru v úvahu. Vím ale i to, že ženská je plnohodnotný lidský tvor jenom v kombinaci s chlapem.” Řekl a tvářil se jako vítěz. Svoboda nad touto moudrostí vrtěl hlavou. Zdálo se mu to být vůči Božence příliš

surové. Kdyby tu právě o ní nebyla řeč, byl by Javorkův názor přijal se souhlasem a ještě

by se třeba i smál.

“Narážíte na jejich reprodukční schopnosti?”

“Ne. Ale možná, že jo. Od toho se všechno odvíjí, ať už chceme nebo ne, ať si to připouštíme nebo nepřipouštíme. Na co myslí většina chlapů, myslím chlapů v produktivním věku, když potkají cizí ženu? Starou nebo mladou? Jaký by to bylo, kdyby to bylo. Řekni že ne a označím tě za pokrytce a lháře. Samozřejmě, že jsou situace, kdy je tenhle prapůvodní pud potlačen. Až tě povezou na operační sál, třeba jenom se slepým střevem, bude ti jedno, jestli se lékařka, která se chystá píchnout ti narkózu, mírně

poodhalí. Normální je na to myslet. Nebo ani ne myslet, ale nějak to šestým smyslem vnímat.”

“Člověče, z vás jde strach. Nemají vás policajti v evidenci jako sexuálního maniaka?

Jak jste přišel na tyhle myšlenky, když mluvíme o mých svršcích, které nemám kam dát?”

“Nemusíš mít strach. Svršky si dáš ke mně nahoru do almary. To jsme ale odbočili. Já

jsem chtěl jenom říct, že díky spontánnímu naplňování oné prapůvodní role, vidí každá

ženská v té druhé konkurenci. Vždycky s ostatními soupeřila, vždycky tady byl boj o samce. Udílely si rány, pak si vjížděly do vlasů, dnes je civilizace tak pokřivila, že bojují

křivými zbraněmi. Pomluvou, úlisnými nápověďmi a tak. Však to znáš z literatury. I jinak ušlechtilá osoba vidí v každé druhé soupeřku, i když třeba o nic takového neusiluje. Už to má v krvi, v buňkách, kdybych věděl, o co jde, řekl bych, že v genech. Je to naštěstí základ života, i když nám to život často znepříjemňuje. Podmínka přežití ve všech těch dobách ledových, kolik jich tu bylo a zase bude. Nekoukej tak blbě, s prominutím.”

“To myslíte, že paní domácí…?”

“Ne, ne s vykřičníkem! Nic neví, nic netuší. To o čem jsem mluvil je někde pod

113

hladinou rozumové úvahy. Naprosto nevinné spontánní jednání. Mohla ji zadržet a poslat s těma hadrama domů. Neudělala to a kdyby ses zeptal proč, řekla by, že právem, protože to Božka tak chtěla. Nevinnost sama, tahle paní domácí. Znal jsem ženské přítelky, doslova přátelství na život, a přitom to byly soupeřky. Všimni si toho, až bude příležitost, jak jedna druhou nenápadně pomluví, jak upozorní na její slabiny. Proč? Je původcem pokřivená

povaha? Možná taky, ale vcelku za to nemůžou, holubičky. Příroda to s náma myslí dobře, kamaráde.”

“To jsem tedy magor,” řekl Svoboda upřímně.

„To ti nebudu vyvracet. A ne abys něco říkal,” ukázal Javorek na dveře. “Odneseme ty hadry nahoru a dělej, že se nic neděje. Ono se to vyvrbí.”

(6)

Nechat se bezdůvodně mlátit a nevzepřít se tomu, znamená rezignovat na vlastní bezpečí a na vlastní důstojnost. Stane-li se to, pak se najednou v člověku pud sebezáchovy zkapalní a žilní soustavou klesne do nohou. To se však, uvažujme a nedejme se zmást konkrétností

případu, stane jen člověku civilizací silně zdeformovanému, zbavenému původní přírodní

přirozenosti. Dodatečně dojde na určitou mozkovou činnost, jejíž výsledek se dá vyjádřit poznáním, které vysloveno zní: jsi srab a bezectná nula. Každý si za nějakou chvíli uvědomí, co se to vlastně stalo. Ve chvíli akce, kdy myšlení absentuje, postižený provádí

pouze nechtěné, rozumem neřízené pohyby. Na překvapení, stres z ohrožení reagoval pračlověk útěkem. Útěk zůstal i našinci jako možné řešení podobné situace. Ležíte-li však na zemi, máte v hlavě pusto, a pokud vás útočník nedrží za ruce, kryjete si hlavu. Pak obvykle následuje strach a stud. Oboje zpravidla v uvedeném pořadí. Až pak, až se vám všechno rozleží v hlavě, strach a stud vás navštěvují současně. Nadšeně se hrnou do otevřených dveří, které sice máte snahu přidržet, ale děláte to neobratně a dodatečně

můžete vzbudit dojem, že na nezvané hosty dokonce čekáte. Jak se vám vše v hlavě

rozkládá, máte strach z opakování nežádoucí zkušenosti, a pak strach z ostudy, které se sotva vyhnete když vyjde najevo, že jste tam v té mokré trávě ležel jako ovce. Na svém osobním mozkovém monitoru si neblahou scénu Svoboda přehrával vytrvale, a ač mu byla protivná, odporná a naháněla mu hrůzu, nebyl s to zabránit, aby se tento přijímací aparát sám od sebe nezapínal. Vždycky když se v noci vzbudil nebo když šel někam sám po ulici. Venku se rozhlížel, zda proti němu nejde náhodou jeden z těch dvou násilníků. Mohli si ho pamatovat? On je viděl v každém mladším muži, který se na něj zkoumavě zadíval. Tu jeho trápený mozek vymýšlel účinné způsoby obrany. Viděl se, jak

114

útočníka kope do rozkroku, jak mu podráží nohy, jak mu na břiše tancuje vítězný tanec. Pro zesílení účinku celý děj probíhal vždy od začátku. Jak útočníci vyskakují ze tmy a jak ho rvou k zemi. Jeho obranné způsoby postupně přijaly řadu variant. Uplatňoval na nich údery snad karate, o kterých věděl jenom to, že se na ně dobře dívá v televizi, když je tam praktikují orientální odborníci.

Dá se s tím vůbec žít? A když, jak dlouho? Nejlépe by bylo zajít k lékaři, patrně k psychiatrovi. Co se tam tak asi doví? Aby o tom co nejvíc mluvil, nenechával si to pro sebe, aby se mu to v hlavě rozmělnilo a tak postupně vyplavilo. Když teď tlačili kontejner a rejdovali s ním k zadní části vozu firmy Holker a spol., křikl Javorek na kolegu zbytečnou otázku, na co myslí?

“Dávej pozor na obrubník, nebo to svinstvo budeš muset zametat. Oni to narvou pln ý, já

žasnu, kde se v český domácnosti bere takovýho odpadu.”

Mluvit o tom? S kým, proboha. Jedině s Božkou, musí to však nést jako chlap. Jako chlap se s tím musí vyrovnat. Nesmí být padavka, musí se zbavit strachu, strachu ze sv é

slabosti, která ho tak najednou zaskočila.

Ono se to dobře mluví a radí, když nemá člověk podobné starosti, říkal si Svoboda, když se jeho bytná večer neudržela a mluvila o funebrácích, kteří trpí chorobnou závislostí

na smutcích, které jim prosakují pokožkou, košilemi i kabáty a vytvářejí náladu, které pak propadá jejich okolí. Chtěl se zeptat, jestli nějakého vůbec zná, ale pak se odvrátil k

potemnělému oknu, za kterým se rudě barvil západ slunce.

“Západ hoří, východ hasí,” řekl.

“Jste mladej, milej, nechci přímo říct, že hezkej, protože to je věc vkusu, takže nevěšte hlavu. Ono to všechno nějak dopadne, alespoň se to tak vždycky stalo.” Na tu řeč nebylo co dodat. Samozřejmě, že všechno po čase přejde, es geht alles vorüber, es geht alles vorbei, zpívali Němci na toto téma.

“To nic, paní domácí. Nikdo nevolal?”

“A měl volat? Taky jsem ho nemusela slyšet. Kdyby náhodou volal a záleželo mu na tom, zkusil by to jistě víckrát. Prosím vás vylaďte ten obličej na veselejší program. Však se všechno v dobré obrátí.”

“Jen kdyby.” Myšlenky mu uhnuly od přepadení k Božence a zase zpátky.

“Co bych, prosím vás, měla říkat já? Kdybych se dala do vzdychání, tak by mne už brzy vezli na krchov. Napadlo vás, jaký budete mít jednou starosti, až budete v mým věku?” Konec vše napraví. To byl snad titul nějaké divadelní hry, který se jí mihl ve vědomí. Jaká protivenství měl odstranit? Konec dokáže jenom ulehnout do tmy, do tmy a zimy světské; napadlo ji, že se ve škole učila básničku, která jí z nejasných důvodů uvízla v

115

paměti. Ne, jenom obraz temné, nocí prochladlé místnosti, a ten někdo, patrně matka, dřívím hladový plamínek živil, a pak, že do tmy a zimy světské…, ne proč pokoušet paměť, která někdy bolí? Teď už skoro pořád.

“Tou otázkou mířila na tebe, mladíku,” zasmál se Javorek.

“Jako každý jiný. Normální,” řekl po chvíli.

“Asi máte pravdu. Byla to hloupá otázka. Každej vidí ty svoje a myslí si, že nad ně

není.”

Odmlčeli se.

Když se díval na tváře kolem večerního stolu, když paní domácí domluvila, říkal si Svoboda: teď musí přijít střih, jinak to bude nevzrušivý, málo emocionální záběr. Snad na něco z jejího života. Jak se vrací domů plná dychtivé nedočkavosti. Konfrontace s tím, co tu vidíme? To by přece bylo málo. Co se asi děje v její duši? To snad přeháním. V její

mysli musí stačit. Jenže myšlenky mají k duši nějaký vztah. Jaký vztah má mechanická

práce popeláře k mírně tvůrčí práci televizního střihače?

Rychle se vzdálil od nabídnutého tématu. Paní domácí snad byla hodná ženská, ale proč

se zabývat právě jí? Když nezasvěcené osobě řekl, že je střihač, mysleli, že pracuje v nějakém větším krejčovství. Teď, když se na věc díval s kritickým odstupem, s bolestnou ironií, která převažovala, musel říci, že to zase tak moc velký rozdíl nebyl. Střihač pracuje v krejčovské dílně po zadání úkolu. On se taky nemohl odpoutat od Jakubova záměru. Dokonce ani nemusel věci příliš rozumět a to bylo zarážející a degradující. Připadal si podobně, jako když nasouval kontejner plný odpadků na výklopné zařízení vozu firmy Holker. K tomu, aby pohyb na

obrazovce byl přirozený, aby odstranil rušivé momenty, k tomu nemusí mít nějakou tvůrčí inteligenci, pokud vůbec ví, co to je. Kdyby se teď, alespoň teď, když se položil na lehadlo v prostředí tak trapně

ponižujícím, jakým byla krámy zanesená prádelna, chtěl odpoutat od šedi své minulosti, své minulé práce, o které věřil, že je výjimečná a povznášející, musel by přiznat, že je docela obyčejný chlebař. Hrozné slovo. Dělal něco jen kvůli mzdě a kvůli problematické

prestiži. Lidé, kteří o věci neměli ani ponětí, kteří koukali jenom na obrazovku a někteří

tam v titulcích zahlédli mihnout se jeho jméno, byli k němu uctiví. Někteří. Jiní o něj nezavadili pohledem. Patří mezi armádu bavičů, kterou si svým poplatkem vydržují. Jsi od toho, že se nám bude program líbit? Ne, stačí, že vyhovuje, nepřekáží, když si otevíráme pivo.

Svou práci dělal s přehledem, ale bez nadhledu. Tuhle sekvenci udělej tak, aby v ní bylo víc života. Proto ji sestříhl tak, aby se věci víc hýbaly. Vyloučil to či ono, dopřál obrazům švih, zařídil spád akce. To bylo všechno. Co s tím pak udělal Jakub, na to neměl vliv. Svou

116

práci chápal jako předběžný přínos k vlastní obživě. Předběžný proto, že měl o budoucnosti své představy, které se mohly, ale také nemusely naplnit.

Samozřejmě, že k dosažení jedinečné skladby dramatického díla je třeba talentu. Jak vyřešit jeho výstavbu, dosáhnout napětí, udržet rytmus, spád. Kolem těchto abstraktních pojmů se toulaly Svobodovy odvážné myšlenky. Když se díval na díla mistrů, před kterými by stál s kloboukem v ruce, vykřikoval nadšením a nešetřil ani kritickými výrazy. Kdo to stříhal? Kterej blbec? Na podobnou práci zatím asi neměl, protože k ní neměl příležitost. Připravoval materiály, ze kterých dělal Jakub umění.

Křivdil si. Jak o sobě mohl uvažovat tady na tom smetišti? Kulturní návaznost. Ve zvednutém půllitru, který míří k ústům, samozřejmě žádná není. Ale v celku, který vznikne seřazením detailů, už je. Nikdo bez ní nepracuje. Proč někdo, kdo kouká na program, prohlásí, že jde o výbornou věc a jiný, že jde o nesmysl? Protože cítí souvislosti, které

podvědomě vstřebal. Nebo jde jenom o polaritu názorů? O prostou reakci na akci, která se toho člověka dotkla třeba tak, jako když mu náhodou spadla v lese borová šiška na hlavu?

Svobodo, Svobodo!

“Nad čím to tady smutníš, kolego?” ozvalo se od dveří. Javorek si pro něco přišel, na co si právě teď vzpomněl. Rozešli se přece před chvílí.

Svoboda na lůžku neklidně poposedl. Vyrušení mu nebylo vhod.

“Nad čím? Spíš nad kým. Nad sebou samým,” odpověděl otráveně.

“Proč ses se svým smutkem nepodělil?”

“Je to jako chřipka. Bacily se mají hubit v izolaci.”

“Ale jdi.”

Svoboda chvilku uvažoval. Venku se zřejmě rozpršelo, protože na Javorkově svetru se leskly kapky vody.

“Ono tam prší? Takže bude asi opravdu podzim.”

“V tuhle dobu obvykle přichází. Proto si važ toho, že máš střechu nad hlavou Ale o to teď nejde.”

“A o co jde? Já jsem si právě vybavoval, že materiál, na kterém jsem naposled pracoval, byl vlastně špatně natočený. Já jsem ho měl zpracovat tak, aby dával dohromady nějaký

celek. Podle scénáře. Rozumíte tomu?”

“Jen pokračuj. Mne to zajímá.”

“Není v čem pokračovat. Mám scénář a to, co mi z terénu přinesou, podle něj zpracuju. To znamená seřadím, určím délku a spojení záběrů. Výsledek musí vyhovovat záměru. To je jediné místo, kde mohu Jakuba poslat do háje. On to všechno může samozřejmě vyhodit a vzít něco jiného. Myslím, že to nikdy neudělal. Baví mne sledovat tempo, rytmus,

117

odhadovat účinek. Jinak je to ovšem nuda. Sedíte u stolu a obrázky si pouštíte pořád dokola. Na některá místa se budou muset dělat přemostění, protože tam něco chybí. Rozumíte? Prostě tam strčit něco navíc. Ale to už jistě Jakub dávno udělal.” Vidíš, hochu, o tohle jsi svým ukvapeným jednáním přišel, řekl si Javorek. Teď je na mně, abych se taky začal litovat.

“V sobotu se zajedu podívat domů. Už jsem tam dlouho nebyl a matka má jistě starost, i když si snad už zvykla na to, že mám boty z toulavého telete,” řekl náhle Svoboda. Tím Javorka překvapil, protože o svém domově, rodičích a rodině nikdy nemluvil. Snad proto, že i Javorek o svém soukromí mlčel.

“Za měsíc budou Vánoce,” řekl Javorek nejistě.

“Měl bych to tedy nechat až na Vánoce?”

“Na Vánoce pojedeš domů s Boženkou.”

“Jak jste na to přišel? Vy jste se…” chtěl říct zbláznil. Ale mávl rukou a řekl nejistě:

“Myslíte? To sotva, nějak se to všechno pomotalo.”

“Co se pomotalo? Tys to všechno pomotal. Nechci ti dělat soudce, ale uvažuj střízlivě.”

“Co to je uvažovat střízlivě? Popřít realitu? že ze mne udělali zloděje a že v tom má

Božka prsty?”

“Nenapadlo tě, že jí třeba křivdíš?” Javorek vstal, tyhle řeči se mu zdály být zbytečné. Kdo chce kam, pomozme mu tam.

Samozřejmě, že to Svobodu napadlo. Byla to jedna alternativa jeho příběhu. Jenže se mu nechtělo to právě teď rozebírat. Božka mu přivezla jeho svršky a tím věc vyřešila. Jenže tím nezrušila stín na jeho duši. Sice naznačila řešení, nebo tím všechno vyřešila. Už není

čím se zabývat, všechno skončilo. Co s takovým ubožákem, který se naráz rozhodne za sebou spálit mosty, naráz, náhle, bez upozornění?

Zbyl stín na duši. To by mohl být titulek psychologií přehuštěné novely. Ani si nešel do kuchyně uvařit čaj.

“Mladík nám trucuje,” komentoval situaci Javorek, když se vrátil k paní Strniskové. “Je to jeho problém, sám si ho zavařil, plést se do toho se nehodí.” Po chvíli dodal zamyšleně:

“Viděla jste někdy tak ufňukaného chlapa?” Na odpověď nečekal, ani žádná nezazněla. V sobotu si Svoboda zabalil kufr, měl jeden menší, který se hodil na kratší cesty, vešlo se mu do něj pyžamo, košile a pár drobností, a večer vyrazil na vlak. Uvažovali, proč až

večer a došli k poznání, že se nechtěl doma příliš zdržovat. V neděli po obědě se vrátí. Měli pravdu.

Když se Evžen Svoboda vracel do Prahy, uvažoval o sobě a o své matce. Každá matka je svým způsobem zázrak přírody Znělo mu to jako pochybná nadsázka proto, že šlo o

118

samozřejmou, běžnou, zcela všední hru přírodních sil. Pak ovšem musí přiznat otcům podobnou roli. Lidská dvojice jako dárce života. Komické, že? Člověk tomu sice nerozumí, ale umí to uvést do pohybu. Jsou věci, o kterých se neuvažuje, ale které se samozřejmě

dělají. V lidském životě to už tak chodí. Nebo je to snad pouze velkolepé, vzrušující a proto, že všeobecné, nevyhne se to spravedlivě nikomu, proto i pomíjené a znevažované? Je to skutečně tak?

O sobě uvažoval proto, že byl vlastně matčinou součástí, která ji opustila, aby sama o sobě dovršila její osud. Když dospěl k tomuto hodnocení, ošil se celý nesvůj. Proboha, matko, co tě přimělo k tomu, žes vypravila do života tvora, který ve třiceti letech, téměř ve třiceti letech, opravil se, dělá takové věci, kterými uvádí v pochybnost tvé kvality?

Zní to odporně myslet na matku a uplat ňovat přitom tak odtažitý termín, který se hodí

za kupecký pult. Maminka byla normální, řekl by, že hodná ženská. Měla ho ráda, stejně

jako ostatní své děti, měla ráda jejich otce a o sousedech neřekla nikdy nic špatného. Chybělo jí vzdělání a to, tím si byl jistý, nemělo v jejím životě na nic vliv. žila ve zcela jiné

poloze než její městští příbuzní a známí. U ní byl rozhodující prostor, ve kterém žila a který

svým jednáním a svými názory zhodnocovala.

Zase jsi řekl pitomost, Svobodo. Matka nic nikdy nezhodnocovala. žila tak, jak bylo třeba. Jak ji doma vychovali. Jednej s lidmi tak, aby věděli, proč tak jednáš. Drž se zásad, kterými se lidé řídí už dva tisíce let. žij podle nich a umřeš v klidu a…, teď Svobodu málem napadlo slovo pohoda. Může někdo umřít v pohodě? Takový nesmysl může napadnout jenom tebe, Svobodo.

Mrzelo ho, že jí zalhal. Ptala se na jeho práci. Může být dneska někdo v práci spokojený? Uznala, že sotva, ale věřila, spolu s ním, že se věci nějak pohnou, aby bylo dobře. Pokud jde o Boženku, udělal chybu, že se o ní už v dopise jednou zmínil. Samozřejmě, že byla po celý den na programu. Otázky střídaly otázky, až se otec proti nim ohradil. Až bude čas, však ji přivede. Nebo ne?

Nebo ne.

Zaskočilo ho to. Co měl říct? Slíbil, že Boženu přivede.

Po celý den mu srdce nezvykle bušilo, jako by se chystalo vyjevit něco, k čemu on neměl odvahu. Ale, další nesmysl, srdce není separátní kus těla. Buší proto, že jsi rozčílený, Svobodo. Proč jsi rozčílený? Protože matce lžeš. Protože nejsi upřímný. Matka to musela poznat. Vždyť jsi vlastně její pokračování a za ta léta, co je na světě, se v sobě tak trochu vyzná. Tedy i v tobě. Odejel jsi a nechal jsi ji v nejistotě, a to tě vůbec nešlechtí. Když v Praze vystoupil z vlaku, postavil se v nádražní hale do kouta a zavolal Božence. Ozval se neosobní hlas, že se dovolal do schránky. Tak, má vypnutý mobil, protože se

119

mnou nechce mluvit. Rozpačitě se díval na přístroj, který svíral v ruce. Možná, že jsem se přehmátl a v rozčílení vyťukal jiné číslo. Mám jí poslat zprávu? Začal vyhledávat písmena, ale pořád se nemohl trefit. Nedá se nic dělat, měl jsem dobrou vůli, řekl si. Stačilo to na

ospravedlnění? Vlastně se nechtěl ospravedlňovat. Chtěl zrušit ty minulé dny, jenže to, co se stalo, nemůžeš nikdy vzít zpátky, Evžene Svobodo. A Božka je teď někde v kině, s někým, kdo nedělá takové blbosti jako ty. Před biografem vždycky vypínala telefon. Sedl na metro a jel domů, hlavu plnou starostí.

(7)

“Jménem naší televizní stanice vás vítám. Jmenuji se Božena Koubová a jsem pomocná

režisérka. Mým úkolem je všechno připravit k natáčení tak, abychom se společně nemuseli za výsledek stydět. Strávíme spolu dnešní den, nebo jeho část a doufám, že spolu budeme dobře vycházet. Režisér pořadu je pan Vladimír Berg, to je ten pán támhle u piána, který si na jeho desce rovná papíry. Jinak tu jsou tři kamery a u nich kameramani. A plno dalších lidí, které uvidíte, až se tady budou míhat.”

Boženka stála na jevišti divadla, které si stanice pronajímala k natáčení svých soutěžních pořadů. Mírně se jí třásly nohy, ale věděla, že to musí zvládnout. Na hlavě měla připnutý mikrofon vysílačky, která byla na řemeni za pasem, v ruce druhý, do kterého mluvila k publiku. Bylo plno, natáčení pořadů, které mají značnou sledovanost, vždycky přivede diváky.

“Já se teď musím domluvit s kamerami. Pros ím vás, během natáčení se budeme muset podívat do tváře několika lidem, kteří doprovázejí naše soutěžící.” Podívala se do papírů.

“Paní Marešová, vstaňte, prosím vás.”

Paní Marešová vstala.

“Je moc daleko, ať jde do šesté řady,” ozvala se ve sluchátku kamera číslo jedna. Božka si přidržela ukazováčkem na uchu sluchátko, aby dala najevo, že k ní mluví

kameraman, zatvářila se zadumaně a přetlumočila jeho výhrady k usazení paní Marešové.

“Musíte jít i se synem dopředu. Nejlépe do šesté řady, vzadu by vás bylo špatně vidět.” Nikdo neměl nic proti tomu, aby se paní Marešová se synem přesunula do šesté řady, jenomže nikdo nevstal, aby jí udělal místo. Zatím paní Marešová přešlapovala na kraji šesté

řady.

“Tak co, vstane někdo? Kluci, vy můžete udělat místo. No, dělejte!” Boženka ukázala na tři kluky, kteří se tvářili zarputile, protože obsadili výhodná místa a teď o ně měli přijít.

120

“Na tohle tady nejsme zvyklí,” prohlásila Boženka, i když netušila, na co jsou její

kolegové zvyklí, a na co ne. “Dobrá. Než zavolám někoho, kdo mi pomůže, požádám paní

Novotnou aby vstala…” oslovená to udělala, naštěstí seděla hned na kraji druhé řady a příbuzná třetího soutěžícího, paní Dvořáková, seděla taky tak, že proti tomu neměl kameraman námitky. Mezitím však sousedi z šesté řady domluvili kabonícím se mládencům a ti uvolnili místa paní Marešové.

“Fajn, tak to jsme zvládli, kluci, děkuji vám. Když budete trpěliví a vydržíte do konce, dostanete se zase dopředu, ale to nebudu předbíhat. Teď jedeme dál. Já budu stát támhle v koutě,” ukázala na jeviště, kde bude mimo záběr kamer, “budu vám dávat pokyny. Tohle znamená,” naznačila potlesk, “že máte nadšeně tleskat. Zkusíme si to.” Zkusili, šlo to dobře. “Jste tu proto, abyste dodali televizním divákům radostnou náladu. K tomu je tenhle program. Proto žádné zakaboněné tváře a taky nikdo nebude vstávat a odcházet. Alespoň ne během akce. Počítejte s tím, že pořad sice trvá na obrazovce hodinu, ale natáčí se třeba půl dne. Uvidíte do televizní kuchyně, poznáte, že to není žádná legrace takový pořad nazkoušet a natočit.”.

“Už začínáš zdržovat, děvenko,” uslyšela režiséra ve sluchátku. “Vycouvej, pojedeme.” Na scénu, kterou Boženka opustila, vpadla ústřední postava večera, komik, který měl vyložit pravidla soutěže a představit účinkující. Jejich výběr dal Boženě zatraceně zabrat. Sháněla odpovídající

typy lidí podle seznamů, které měla redakce v zásobě a podle toho, co kdo ze známosti nabízel. Pak je musela pozvat a s režisérem mezi nimi vybírali. Protelefonovala hezkých pár hodin a pár set korun. A to šlo jen o soutěžící, kteří měli zájem dostat se před kameru. Každý soutěžní blok rozdělovaly písničky. Bylo třeba vybrat jaké a kdo je má zpívat.. Bylo třeba uvážit, kdo už dlouho nebyl na jejich obrazovce, kdo je jak oblíbený u publika, kdo se s čím pro co hodí, protože ne všechno má v tak naivní soutěži místo. Horší bylo zpěváky získat a sehnat na den natáčení.

“Nepárej se s nima,” radil režisér. “Když se jí to nezdá, ať si trhne nohou. Je tu plno novejch lidí, kteří rádi přiběhnou. A divákům je to celkem jedno, kdo tam pořvává. Hlavně, že je slyšet.”

“Zahajovat bude paní Mastná?”

Dotyčná dáma vynikala hlasovým fondem mimořádné účinnosti, ale taky mimořádné

intonační nepřesností. To jí diváci většinou odpustili, protože když nasadila, tak drnčely v oknech tabulky. Problém byl jenom s tím, aby nastoupila včas a sešla se s plejbekem.

“Kamera ji musí zabrat teprve až začne. Předstírej, že je na ní něco zajímavého, čemu dáš přednost po dobu prvních dvou taktů. Třeba se soustřeď na oči. Rozumíš?” ptal se režisér hlavního kameramana. “To tady ještě nebylo, ber to jako revoluční kameramanskej

121

tah.”

Když už nástup zkoušeli po třetí, zeptal se hlavní kameraman režiséra, proč tuhle vykopávku pořád angažuje. Řekl to trochu jinak, že se Božka neklidně zavrtěla, protože ten výrok mohl někdo slyšet, kdo by si to třeba nenechal pro sebe a vznikly by problémy.

“Sociální případ,” odtušil režisér.

“To mne podrž,” ozval se něčí hlas.

Božka mezitím sháněla tanečnice, které se zdržovaly porůznu v okolí a v šatně byly jen dvě. “Kde jsou ty holky, sakra? To je p ěknej holubník. Víte kolik nás stojí hodina pobytu tady v tý díře?”

Tím samozřejmě nikoho nepovzbudila, nikdo se nevydal do okolí hledat ostatní dívky. Byly samozřejmě tam, kde se vařila káva. Tam byl taky choreograf, který s nimi nacvičil jejich tance. Odpovědnost za soubor však odmítal.

“To byste pro nás mohl udělat, pane Maršálku, držet ta děvčata pohromadě, vás snad poslechnou. Nebo ne?”

“Vy je platíte, vás museji poslouchat. Já jim jenom proháním tělo.” Řekl to tak, že to znělo dvojsmyslně a nějaká dívka, která nebyla v tanečním úboru, vypískla.

“Tak neváhejte a sežeňte si je, ať máte co prohánět. Režisér mne už shání. Za chvíli jedeme první číslo.”

Na scéně padaly soutěžní otázky a první soutěžící odpovídal. Neměl to nacvičené, na to režisér dbal, aby alespoň tahle pasáž vypadala přirozeně. Diváci se dívali a tam, kde bylo třeba, tleskali více méně bujně a nadšeně. Několikrát je Božka požádala, aby tleskali, i když

k tomu nebyl zjevný důvod. Byl. Stejně jako když natočili celý blok písniček, dvakrát tolik než se jich vešlo do jednoho pořadu. V jednu chvíli požádala publikum, aby si vyměnilo místa. Ti, co sedí v prvních řadách, se mají přesunout dozadu. Vstávali další příbuzní, to proto, vysvětlila, “že když už máme pronajaté divadlo, což není nijak levné, natočíme hned dvě pokračování.”

Sestřihat, seřadit, utřídit. Rutina.

Na jedno natáčení vzala Boženka sestru se synem. Kluk se zájmem sledoval jednání na jevišti a svoji tetu s rozpaky. Tolik lidí se na ni dívá a tolik lidí ji poslouchá. Co se asi dělo v té hlavičce?

“Cos tomu říkal, líbilo se ti to?” zeptala se potom doma druhý den, protože se vrátila až

dlouho v noci.

“Nelíbilo.”

“Proč se ti to nelíbilo?”

“Protože jsi na nás křičela.”

122

“Křičela? Já jsem přece na nikoho nekřičela.”

“A křičela,” trval kluk na svém.

“Přestaň na tetu útočit. Musím ti ale říct,” obrátila se jeho matka na sestru, “že mne to udivilo. Především: kde ses to tak rychle naučila?”

“Co máš na mysli?”

“Nemyslím pobíhání na jevišti, ani to jak ses důležitě tvářila, to máš vrozené, ale jak jsi zvládla organizaci. Co bylo třeba, vždyť to byl docela slušnej zmatek s tím vším natáčením. Vždyť jsi nechodila do umělecký školy.”

“Pochybuju, že právě tohle učí na podobný škole. Režijní práci jistě. Pomocný režisér je tam od toho, aby všechno zorganizoval tak, aby se todalo natočit. Umělecky zhodnotit.”

“Kecáš.” Sestra nad poslední větou protáhla tvář a vyslovila zhodnocení.

“Do toho nějak přijdeš. Musíš samozřejmě dávat pozor. Na všechno. Párkrát tě setřou za to, že někdo není tam, kde má být a pak to už nesmíš opakovat. Berg se mnou měl trpělivost. Párkrát si na mne vyzkoušel hlasivky, ale teď to už jde. Za mnou ovšem čeká

zástup lidí, kteří obsadí moji židli hned, jak Bergovi dojde trpělivost.” Přemýšlely spolu.

“Křičel na tebe hodně hlasitě?” zeptalo se dítě, které bystře pochopilo, co teta myslela a neřekla tak otevřeně.

“Křičel, nekřičel. To není důležité. Patří to k věci. Všechno to stojí peníze, proto se nikdo nediví, že lidé jsou často s nervy na huntě. Když se něco nepodaří, někdo nepřijde jak má, když se to víckrát opakuje, tak to někdo odnese. Zatím jsem měla štěstí.” Nevšimla si ani, že odpovídá dítěti, které její odpovědi mohlo sotva rozumět.

“A to, co děláš u Jakuba?” pokračovala sestra. “Jde to taky samo sebou bez předběžného školení?”

Otázka Božence nevyhovovala.

“Právě že ne. Jakub asi cítí výčitky svědomí vůči Evženovi a toleruje to. Dokonce ho podezírám, že to po mně opravuje. Taky však nejsem úplný idiot. Za tu dobu co tam dělám jsem leccos pochopila, snad to taky není tak úplně blbě. Kluci se ke mně chovají ohromně. Mám však ze všeho děsně silnej pocit provizoria, ohrožení, čert ví, jak to nazvat.” Sestra se na ni dívala zamyšleně. Vzala ji za ruku a řekla: “To znám. A znám to moc dobře. Když ten můj muž odešel, cítila jsem tu nejistotu strašně silně. Najednou nebylo nic na svém místě. Uděláš krok a nevíš, kam vlastně šlapeš. Co na tebe za rohem číhá. Jen ten můj kluk, ten byl jako kotva. Rozumíš mi?”

“Já že jsem jako kotva? V moři? Mami, co to říkáš za nesmysl? Vždyť já neumím ani plavat.”

123

(8)

“Kam se ztratil váš muž, paní Koubová?”

Otázka Boženku zaskočila. Chvíli uvažovala, ale na dlouhé přemýšlení neměla čas. Tvářil se za tím úředním stolem naléhavě. Byl to policajtský pohled a s ním neměla Boženka zkušenost.

“Proč myslíte, že se nějaký můj muž ztratil? Já jsem přece svobodná, tedy bez muže. Takže se žádný můj muž nemohl ztratit.”

Chvíli se na ni díval a sledoval ruměnec, který se postupně šířil její tváří, a když zamířil někam, kam vidět nebylo, policajt odvrátil pohled.

“Pan,” tady sklopil pohled k papírům, které měl na stole, patrně si náhle nevzpomínal na jméno, “pan Svoboda mi tady kdysi tvrdil, že je vlastně váš muž. Sice bez papírů, o které

by své tvrzení opřel, ale ve skutečnosti. Říká se tomu de facto. S papírama by to bylo de jure. Takže ještě jednou: Kde se zdržuje?”

Otázka to byla jasná. Má odpovědět po pravdě? Má na Evžena Svobodu ukázat prstem a nasměrovat ruku zákona na dům paní Strniskové? Má říci, že neví a vypadat v očích toho tlouštíka jako podváděná husa? Rozpor. A dost masivní.

“S panem Svobodou jsem skutečně nějaký čas žila. Pokud to zakládá nějakou mou povinnost vůči zákonu, tak nevím. Zakládá?”

“Nebudeme se tady procházet po nějakých zákonech. Víte, kde se Svoboda zdržuje?

Koukám, že je to už dost dlouho, co jsem tady s ním mluvil. Chtěl jsem vás pozvat, ale nebyl čas, taky ta věc nijak nespěchala. Doufám, že se někam neztratil, a že o něm víte.” Po pravdě by musela říct, že ví. Jenže ho přece jenom udat nechtěla.

“Od té doby, co ode mne odešel, se mi neozval.” V tom mluvila pravdu.

“Nevadí, alespoň mně. Až se ozve, řekněte mu, ať za mnou přijde. Celá věc s tím Bedrnou je zmateční. To vám říkám na rovinu a neoficiálně. Nemohu někoho obvinit jenom proto, že si někdo myslí, že bych to měl udělat.” Začal listovat v papírech. “Všechno to stojí na dojmech, což je můj názor. Musím však splnit povinnost a vyslechnout všechny zúčastněné. Máte u sebe svůj diář?” Zvedl oči od papírů a upřel je na Boženku.

“Najděte si tam 23. duben minulého roku.”

“Diář z minulého roku u sebe nenosím. Pokud jsem ho už dávno nevyhodila.”

“Chyba. V tomhle sporu má vzpomenuté datum svoji váhu. Ten den jste měla s dotyčným, jak se sakra jmenuje, já to jméno nejsem s to udržet v hlavě, Svobodou a

124

Bedrnou sedět v hospodě a vést řeči, které vás nijak nešlechtí.” Když o vás někdo řekne, že vedete řeči, které vás nijak nešlechtí, tak se přirozeně

naježíte. I když třeba máte skon vést podobné nešlechetné řeči, což neměla Boženka ve zvyku. Naježila se a dala to znát.

“Tady stojí, že jste v narážkách mluvila o někom, kdo je za pár piv schopen jakéhokoliv jednání, které může vybočovat z normy. Tím jste patrně myslela zákon. Je to tak?”

“Řeči se vedou a voda teče. To si mám každé slovo pronesené kdy v hospodě nechat

schvalovat? Já netuším, co jsem kdy a zejména v dubnu minulého roku někde řekla. Z toho nemůžete nic vyvozovat, natož vznášet nějaká obvinění.”

“V tom máte asi pravdu, jenže dotyčný pan…,” zase koukal do spisů, jeho paměť byla skutečně vynikající.

“Svoboda?” napověděla.

“Ne, ten druhej, Bedrna se domnívá, že jste právě někoho z těch anonymních, ke všemu ochotných jedinců, za pár piv najala, aby tu kameru Bedrnovi ukradl. A je to.”

“No a pak jsem to všechno shodila na Svobodu. Není to tak nějak?”

“Podle Bedrny jste to udělali rukou společnou a nerozdílnou. Teď to musíme jednak dokázat, jednak vyvrátit. Víc možností tu není. Záleží na tom, pro kterou se rozhodneme.”

“Neměl by to dokazovat pan Bedrna? Nebo stačí člověka obvinit a on v tom pak už

lítá?”

“Je mi líto,” rozhlédl se úředník po své kanceláři, která rozhodně nenabízela nic, o co by mohl opřít unavený zrak, “nějak vyšetřit to ale musíme, i když, a to je můj soukromý názor, se kterým operovat nebudu, by stálo za to zeptat se i psychiatra. Cože ten Svoboda, co jste mu udělala, ale to je vaše věc. Až se s ním uvidíte, ať nakluše. Bát se ničeho nemusí, ale jeho podpis tady potřebuju. Jednou je ve spisech, tak tam musí být i jeho podpis.” Vypadalo to všechno jako fraška, Johan Nepomuk Nestroy by tím námětem určitě

nepohrdl. Jestli se policejní orgány musí zabývat takovými věcmi, pak klobouk dolů, říkala si Boženka, když odcházela z budovy. Kdo pak honí zločince, když důstojníci policie uvažují v pracovní době o vyšinutých Bedrnech, kteří hledají výmluvu, jak od sebe odvrátí

podezření z krádeže tím, že to shodí na někoho druhého? Jenže jak je to s tím zatraceným Svobodou? Přece ho nemohl odradit výslech, který vypadal jako směšná domácí hra na fanty?

“Kolik je vás tady dneska?” nahlédla Boženka do dveří. V místnosti seděl jenom Jakub.

“Pokud se ptáš, jestli se vrátil, tak se nevrátil, ani se neozval. Včera jsi na tom dělala?”

“Dělala a dneska to všechno dokončím.”

“Ty nejdeš do práce?”

125

“Mám udělat natáčecí plán, ten zvládnu za sobotu a neděli. Tak můžu sedět tady.”

“Jak myslíš. Pochybuju však, že to dlouho vydržíš dělat za toho…,” tady se Jakub zarazil. “Víš o něm něco?”

“Něco.” Neřekla co. “Budeme si muset v šichni sednout a promluvit si.”

“To ho jako máme odprosit, jo?”

“Je to věc vkusu. Jestli se nepletu, řekli jste mu, že je zloděj. A to je silný kafe.”

“To že jsme řekli?” vyletěl Jakub. “On si něco takového myslí?” pokračoval hlasitě.

“Pokud by to tak bylo, a j á vím bezpečně, že se nic takového nestalo, pokud by si to však myslel, byl přesvědčen…, ale to jsou blbosti. Zažeň ho sem, jinak se z toho zcvokneš. Máš

vůbec volnej večer?”

Božena se usadila u monitoru, kter ý v noci opustila. Naskočila jí rozjetá akce. Mám to střihnout dřív, než zvedne ruku, nebo počkat, až ruku zvedne? Zvednutá ruka je aktivní

gesto, po kterém musí něco následovat, něco, k čemu ten pohyb směřuje. A on jen tak zatřepe prsty a zase ruku připaží. Nebo to mám střihnout dřív, než ruku zvedne? No, a co následuje? Nic. Projela celou akci.

Evžene, Evžene. Podívej se na tohle. Zvednutá ruka je nadějné gesto. Zvedám ji za den

tisíckrát a co se děje? Nic. Jenže v tomhle záběru se něco musí stát. Divák nemá čas čekat, až ji po tisící zvedne, aby tím něco řekl. Musí to říct hned.

Co tam máš dál?

Projela zrnící plochu dalších záběrů.

To je bába s harmonikou. Kde jste vzali bábu s harmonikou? Tahací navíc? Boženka se smála scéně, která snad ani směšná neměla být.

Někde v hospodě hraje babka na harmoniku. Není to právě rozšířený zvyk, ale stalo se. K té natažené ruce vůbec nepasuje.

Promiň, ale nemám čas čekat, až se tu něco vyvrbí. Protáhni to dál, pokud nechceš, aby mával té hrající osobě. I když to taky jde. Volá na ni, zahraj mi tu moji! Nebo ne? Já

skutečně nevím, co jste tou hospodou měli na mysli.

Co by tak asi mohli mít na mysli, uvažuje teď Boženka nad zastaveným obrazem rozesmáté tváře ženy s harmonikou. Lidé mají přirozený sklon ke kolektivismu. Nezničí ho ani dnešní lidová kultura, tedy lidová v uvozovkách, kdy lidé křepčí drceni hlukem, ve kterém vzlínají dravčí pudy.

Nepřeháněj, Božka.

Tohle je něco jiného. Chybí tu rozšklebené tváře omezené skupiny bavičů a zpěvaček, které do světa vykřikují pořád totéž z televizních obrazovek. Tady se scházejí a vykřikují si sami. Znali to jejich tátové a dědci. Mládež tím asi pohrdne, ale ten, kdo zvedá ruku, se

126

kterou si nevím rady, není žádný staroch.

Vesnice tomu propadá taky. Kdyby ne, není na úrovni, a vždycky se tam najde dost takových, kteří na úrovni být chtějí. Ze vsi je do města skok a město plynule vesnici prolíná. Konec idyly je na obzoru. žádné ženě na vsi dneska nikdo neřekne panímámo. To by byl archaismus, za který by se oslovená styděla. Paní mámo. Zní to už skutečně

nezvykle.

Věřil bys, Evžene, že se ještě dneska mohou lidé oslovovat paní mámo nebo strejčku?

Myslím cizí lidé, kteří nepatří do rodiny?

Netuším, ale možné je všechno. Prolínají se tady všelijaké kultury, o kterých bys řekla, že jsou už dávno mrtvé. V tomhle případě by šlo o nějaký uzavřený kolektiv, kde se lidé

mezi sebou nestydí. Proč bychom se měli stydět? Protože být na úrovni je móda? Být světový vylučuje uplatňovat výrazy našich dědků? Ti nebyli světoví, ani by nevěděli, co si pod tím mají myslet, ti byli jenom naši. Jak se začneme stydět za své dědky, tak je konec.Potom stojí všechno na mlze, která předstírá realitu.

V poledne si Boženka došla pro dva obložené chlebíčky a pokusila se zavolat paní

Strniskovou. Poslouchala vyzváněcí tón a snažila se odhadnout, kam až je slyšet. Určitě po celém přízemí, možná i do patra, kde byla Evženova postel, kterou teď obsadil Javorek. Snad prosakuje skrz dveře a paní Strnisková utíká, shazuje z nohou boty a už se chápe sluchátka. Jenže se nechopila. Po druhém obloženém chlebíčku, který byl s vejcem v majonéze, se jí to podařilo.

Přibližně v tu dobu, aniž tušil, že na něj Boženka myslí, vedl Svoboda monolog. Nedbal na skřípot tlačeného kontejneru, nedbal nepříjemného pachu odpadků. Jeho myšlenky se osvobozovaly od reality.

Já vlastně žiji jako knižní mol. Jsou přece takové potvory, které parazitují na lidských myšlenkách. živí se jimi a jdou jim k duhu. Zní to dvojsmyslně, ale říkám tím pouze, že si nevím

rady. S čím? S myšlenkami? S ničím si nevím rady. Svět kolem mne je mi cizí, odporně hlučný, páchne a je plný sprostých odlesků neméně sprostých myšlenek. Co máš, Svobodo, proti sprostým myšlenkám? Vždyť jde jenom o konvenci. O

pojmenování reality, která je věcná, patří k tomuhle světu a proto i k životu. Pohodou a smířením mne může naplnit jenom jedna řádka textu, která náhle vystoupí z mého předvědomí.

Ikare, vzlétl bys, věda, že tvé srdce proletí

127

ohnivou závratí?

Teď ovšem předbíhám, nejdřív tu musí být myšlenka, která napsána dostane podobu řádky. Ale co, z vědomí a předvědomí vystupuje řádka. Alespoň v mém případě. Vidím ji, mám k ní velmi silný citový vztah. Je to má čistá reflexe, ale čeho? Kde mají mé city a pocity svůj původ? Jenom ve mně? Sám si je tam vytvářím z neexistující prahmoty, která

má sice svůj původ ve Vesmíru, ale nějakou shodou okolností uvízla někde, v zákrutech kdo ví čeho, kam mohu dosáhnout? Přece to nemůže být z mé hlavy! Z hlavy, z níž se rodí

nepřehledná suma nesmyslů! Nahodilých sentencí, které nemají nárok na něčí souhlas. Dělám si, samozřejmě, legraci. To by byl průšvih. Má hlava a nebeské výšiny! Ne. Je to dědictví předků. Když se naši společní předchůdci a předci zbavili své závislosti na bezprostřední zemské tíži, která je tlačila mezi ostatní čtvernožce, když se postavili na zadní nohy a vzhlédli ke slunci, zvolali plni nadšení, ve kterém byl cítit strach: teď tě

vidíme, Pane! Už neryjeme nosem v hlíně, už se před námi neskryješ, už jsme tě

pojmenovali! Jejich slova byla myšlenkami božími, přímo je nasávali z vesmírné výše a byli jimi zaplaveni, překvapeni, přetékali jimi. Pak přišly všední chvíle, kdy slova přijímala konkrétní, lidmi určený tvar, postupně ztrácela onu původní boží sílu, a tak prvotním zasvěcením a jeho odleskem byla a jsou slova básníků.

Uvízly ti ty bludné balvany tvého dětství ve vědomí nebo ve svědomí?

Rozhlédni se teď kolem sebe, co vidíš? Javorka. Něco říká a směje se. Aniž tušíš, o co mu jde, kýváš s porozuměním hlavou. To aby se jeho slova od tebe odrazila a beze škody zmizela v dopravním ruchu. Ten kontejner musíš odtrhnout od chodníku. Když jím přiměřeně škubneš, uvedeš ho do pohybu a pak už stačí jenom tlačit a dirigovat ho žádoucím směrem. Elementární pohyb. Úvod do budoucího chaosu. Slova se tam tříští, jedno pohlcuje druhé. Kdo tohle řídí? Někam to patrně míří, ale kam? Jako by nebylo jedno, kam se ten svět žene. Byly doby, kdys to chtěl, Svobodo, vědět. Pak ses dopracoval poznání, že vědět a nevědět je vlastně jedno. Stejně na nic nemáš vliv. Stejně jako Sokrates. Myslíte, že se mu nechvěly ruce, když zvedal nádobku s jedem? Možná, že víc, než když

uvažoval nad tím, co z jeho myšlenek přežije slávu jeho obce. Věděl, že smrtelnost člověku přisoudili bohové. Věděl a přesto měl strach. Inu, byl to jen člověk. Stejně jako ti, kteří jedenáctého září spolu s ostatním světem vstoupili opožděně do jednadvacátého století, volajíce do svého mobilního telefonu poslední slova: My tady umíráme!

Svět je slyšel a třásl se hrůzou, zoufalstvím a strachem. Přitom…, co chceš říct? že ti, kteří je slyšeli, byli také smrtelní? že stejně umřou z úradku bohů? že se tedy nic tak

128

zvláštního nestalo?

Umřít proto, že si někdo zamane, že rozhodne o mém osudu, že svoji nouzi povýší na boží spravedlnost? Proboha, o jakého boha v tom případě jde? Kolik takových bohů už

rozhodovalo o lidském bytí a nebytí! Patrně stovky. Egypt, Mezopotámie, Sinaj, krvavé

oltáře v předkolumbovské jižní Americe, celá Afrika, Asie, všude, kde byl člověk, všude s ním byli i bohové, kteří potřebovali oběti. Bylo jich bezpočet a všichni měli krvavé čelisti. V nich drtili kosti svých obětí.

Obětí bylo dost. Pohár už konečně přetekl.

Jak to však udělat, aby nezůstalo jen u řečí, aby byl už jednou provždy konec? Aby se člověk jen neoklepal a nepokračoval s nadějí, že se nejhoršímu vyhnul v tupém hemžení za prospěchem, za vymýšlením přechodných pravd, které mají obhájit hledání jeho osobního ráje, který je druhým zapovězen?

“Myslíte, kolego, že je to možné?” zeptal se, když pak s Javorkem mířili cestou domů a on mu vyložil svoji obavu, že svět se po tomto otřesu zase vrátí do starých kolejí. Nepoučený, nepřesvědčený, jenom trochu zkušenější.

Javorek vypadal zamyšlený. Mnul si bradu a neměl se k odpovědi. Konečně se odhodlal a řekl: “Svět se změní sotva.” Pak však zase mlčel a když chtěl Svoboda pokračovat v dotazech, přidal dvě věty: “To by musel Ježíš přijít znovu na svět. My jsme však tak otrlí, že by nám bohova osobní oběť byla k smíchu.”

“Ale ne,” ohradil se Svoboda a nechtěl připomínat, že bohova osobní oběť by nemohla kopírovat příklad dva tisíce let starý. “Někdo přece musí přijít na řešení. Já to nebudu, ale někdo musí lidstvo odtrhnout od propasti, ke které má půl kroku.”

“Hochu, hochu,” řekl s mírným úsměvem Javorek. Řekl to proti své vůli blahosklonně, jen Svobodu pohladit po hlavě. Ten se taky ošil, jako by tu ruku čekal.

“Jak si to představuješ? že se ti bohatí vzdají zisku a v Africe nebo kde otevřou školy, nemocnice a továrny, kde vybudují konkurenční podniky, které těm ubožákům přinesou blahobyt, jako ho přinesly jim samým? Hochu, zisk je zatím silnější než Písmo svaté. Papež

se modlí a bomby dál padají. Co s tím chceš dělat? žádná osobní oběť to asi nezastaví. Musela by pohnout svědomím světa, jenže propagandistické stanice by se jí chopily a včas by její vliv zrušily. Zveřejni svůj manifest a upal se před televizními kamerami. Bude to marná oběť. Televizní bosové také dělají politiku. Regulace patří mezi metody šíření

informací. Rozešli po internetu do světa návrh, za který se postaví několik třeba stovek souvěrců. K čemu to bude? Jen k tomu, abyste si řekli, že jste měli dobrou vůli. Svět musí

dojít až na konec. Až na doraz.”

“Jste pesimista.”

129

“Možná, že jsem, možná nejsem. Nevidím jiné řešení. Je nějaký důvod k tomu, aby tohle všechno lidstvo muselo přežít? Myslím důvod, který by stál mimo naše subjektivní

chtění? Odpověď zní - ne. Je tu jenom vůle žít, chtít, mít, milovat. Bohužel však musím dodat, že tak, jak život někdy začal, musí také skončit. Kdy to bude? To právě nevíme. Možná, že

teď. Nebo jindy. Ale stane se to zcela určitě.”

“Ale mně se nechce!” zvolal Svoboda tak, že se několik lidí ohlédlo. “Copak nevěříte tomu, že má člověk na této planetě nějaké vyšší poslání?”

“Vyšší poslání je cosi, co si člověk sám sobě určil, vymezil, polidšťuje se jím, ale že by to mělo vliv na jeho konečnost? O tom si dovolím pochybovat.”

“Nutíte mne opakovat, a to rozhodně: Mně se opravdu nechce s tímhle světem skončit.”

“Komu by se taky chtělo, příteli. Nikdo však neudělá nic pro to, aby se to nestalo. To je zvláštní lidský paradox.”

(9)

“Náš mladej,” zvedl Javorek prst ke stropu, mohl tím naznačit Svobodův přesun do důstojnějších poměrů, protože postel tam zahálela a taky se nebylo proč stydět, “je parádní

příklad toho, jak tahle doba zamotala lidem hlavu.” Vcelku však gesto ukazovalo jenom na to, koho má na mysli.

“Myslíte?” Paní Strnisková o otázce nepřemýšlela. “Myslíte, že za to může doba?” Seděli, jako vždy v poslední době a v tuto denní dobu, u kuchyňského stolu. Javorek si něco psal do tlustého sešitu a občas něco prohodil, k čemu paní Strnisková buď mlčela, nebo se úsporně vyjádřila. Svoboda nahoře rachotil uhlákem už od dvou hodin, kdy se s Javorkem vrátili z práce. Byl sychravý den.

“Určitě za všechno. Nebo skoro za všechno,” pokračoval Javorek, jehož zdvořilý

nezájem paní domácí o otázky doby neodrazoval.

“Neodvažuju se o tom přemýšlet, abych se s váma nedostala do sporu.”

“Říkáte do sporu?” divil se hlasitě. Roztáhl náruč, jako by chtěl naznačit šířku problémů

doby. “Chápu, že když budu nadávat na politiky, budu mít na mysli jejich jednání, jemuž

přiznávám nežádoucí význam. Ale když se na ni podívám s odstupem, tak je zařadím do nějakého času, ve kterém tak jednali. Ten čas, ta doba měla vliv na všechno. Nějak všechno určovala. Ach jo, paní domácí, vy mne ničíte.” Vzdychl a zatvářil se zkroušeně. Pak ještě

dodal: “To je jako bych hrál v orchestru na housle. Každý tam fidlá něco jiného a dohromady to je Novosvětská.”

Zvedla teď oči od pletení, kterým se zabývala a dívala se na něj zamyšleně.

130

“Pochybuju, že takhle uvažuje někdo, koho netrápí nějaké potíže. Člověk, který je v pohodě, nebude přemýšlet o tom, čím a jak ho doba zaskočila.” Javorek v duchu ocenil, že jeho domácí občas přemýšlí. Zvedl k ní oči a viděl to, co byl v poslední době na druhé straně stolu zvyklý vídat.

“Správně, asi máte pravdu, ale tadyhle čtu,” ukázal rukou na noviny, které měl rozprostřeny na stole pod svým sešitem, “že právě lidi, kteří si v nových poměrech nevědí

sami se sebou rady, přišli na to, že za všechno může čas. Ne doba, ale čas. Doba bude kus toho času.”

“Čas?” ptala se paní domácí nechápavě. Čas hrál v jejím životě samozřejmě jistou roli, zejména jako škůdce, který nedělal nic jiného, než že nemilosrdně uháněl, ale aby na něj sváděla třeba potíže se svou finanční rovnováhou, ji nenapadlo.

“Ten čas jsem řekl s velkým Č. Taky je tady tak napsaný. Čtu o něm, že je konečný, že ho

máme namále a že na to člověk doplatí. Čas má svůj konec.”

“A tomu se jako divíte? Všeho do času, říká moudrost lidu. Můj čas se nedá natáhnout, proto s tím souhlasím. Ne s tou svou konečností, ale s tím, co tam ten někdo píše a co jsem nečetla.” Pro paní Strniskovou byly takové úvahy zbytečnou ztrátou času. Ale nedalo se nic dělat, Javorek už byl takový, že vedl řeči o ničem. Alespoň podle jejího názoru.

“Tady tomu člověku nejde o náš osobní čas. Se svou konečností samozřejmě počítám. Jsem chycen do sítě přítomnosti a třepu se tam jako kapr v síti rybářově. Mám sice dojem, že se čas zrychluje, že děje se nějak zhušťují, za to však nemůže čas.” Uvažovala nad tím, co říkal. Přece jen to byl vzdělanec. Obyčejní lidé si nelámou hlavu tím, jestli psát slovo čas s velkým nebo malým č.

“Máte pravdu. Co jsem dřív zastala za hodinu, mi teď trvá půl dne. Neměla bych to připomínat, ale za to skutečně nemůže čas.” Měla dobrou vůli a to by měl Javorek ocenit.

“Navršili jsme technické novoty tak, že člověk, který se narodil v hloubce dvacátého století a dožil se dneška, jenom zírá.”

“Tak v tomhle případě máte pravdu,” zvolala paní Strnisková radostně, jako by chtěla dát najevo, že v ostatních případech se Javorek mýlil. “Kdy koho napadlo, že se teď budou dít věci, o kterých se vypravovalo jenom v pohádkách. ženská šla na trávu, sekla se srpem do nohy, a když nebyl nikdo nablízku, vykrvácela tam. Dneska? Sáhne do nůše a zavolá

telefonem o pomoc. Jednoduchá věc. A nebo, co bych však povídala. Obrovskej pokrok je tahle doba.”

“Myslíte ten Čas, jak jsem řek´?”

“To je jedno, jak tomu řeknete. Prostě lidi toho moc vymysleli, jenom aby jim to sloužilo.”

131

“Já musím s lítostí přiznat, že jsem v těchto poměrech vlastně negramotný. Neovládám novou techniku. Násobilka je mi k ničemu. Zaspal jsem celé desetiletí a ta ztráta se nedá

dohonit, proto můžu jenom vyvážet popelnice. Uvažuju tady o budoucnosti lidstva a nedošlo mi, že budoucnost je tady už od včerejška. Jak jste řekla, je už v těch mobilních telefonech, v přenosu údajů, který je mimo možnosti mého pochopení. Takže vaši i moji budoucnost už někdo někde zakalkuloval. Tak nějak to je. Jenom aby se ty rozdíly mezi lidmi nějak drsně nerozvíraly. Vždyť tady za chvíli bude plno lidí nepotřebných. Nebudou ani vyrábět, ani nebudou době rozumět. Co s nima?”

Za chvíli se zdálo, že si už nemají co říct. Javorek se však přece jenom ozval: “Mám tadyhle,” ukázal si na hlavu, “nějaký blok. Chtěl bych něco říct, skoro tuším co, ale nejde mi to ven. Nějaký uzel z myšlenek. Je to možné? Asi není, ale stejně.” Po chvíli: “Bude to tím půstem, když jsem chodil po ulici a mlčel. Nebo je to něco jiného,” zasmál se potutelně.

“Každý tomu říká jinak, říct o sobě, že jsem blbej, se nehodí.” Protože se paní domácí zatvářila dotčeně, obrátil ve své hlavě stránku a řekl: “Když se na ten pokrok podíváte blíž, vidíte jenom to, že je skutečně bezuzdný, co do rychlosti, a bez hranic co do tématického obsahu. Podstatné však je to, že nebere na vědomí právě to, kvůli čemu by snad měl existovat. Před chvílí jsme o tom mluvili.” Počkal tiše, jestli to paní

domácí napadne. “No, zase ty zástupy beznadějně chudých a zbídačených lidí, kteří

natahují ruce tam, odkud čekají soucit. Soucit snad patří k člověku. Zasloužíme si ho, a neříkejte, že ho třeba nebudete potřebovat.”

“Nejste snad zběhlej farář?” řekla jenom proto, že neměla na to co říct. Tušila, že má

pravdu, ale jak mu ji přiznat, když to přesahovalo její možnosti poznání?

“Pochybuji, že by v kostelech kázali na podobné téma. To by si to rozházeli s vrchností. Ale kdo ví, možná, že jsou i takoví faráři.”

“Je mezi nimi hodně mladých a vzdělaných lidí, kterým není jedno, co se na tomhle světě děje.” Doufala, že přejde na nějaké záživnější téma.

“Nejhorší je bezmoc člověka. Vidí, jak to vypadá, ale nemůže s tím hnout. Nanejvýš si vyřeší svoje záležitosti. Nanosí si do hnízda, co potřebuje. Ale vidět dál za humna? ” Tady Javorek mávl rukou.

“Už zase šťouráte. Můžete vy bejt alespoň trochu šťastnej? Můžete to o sobě říct?” Rozhorlila se. Najednou nevěděl, co na to odpovědět. Mohl být alespoň trochu šťastný?

“Samozřejmě, že mohu. Trochu určitě. Až ta chvíle přijde, nemusí být tak daleko, tak vám dám vědět.” Podíval se vyzývavě na hodinky a viděl, jak se zapýřila.

“Nemám vám za zlé, že si nedáváte takové nepříjemné otázky,” řekl po chvíli. “Ti, kteří

by si je dávat mohli, si s nimi taky nevědí rady. Proto prohlašují, že naše planeta vyčerpala

132

svůj čas. Tím patrně chtějí říct, že je vidět na její konec. Pravdu mají, i když nevím, zda celou. Vybereme zásoby uhlí, ropa je taky limitovaná, plyn bude taky jednou na doraz, pak spálíme vegetaci a na vzniklé poušti se navzájem vybijeme, protože ani voda nebude k pití, a člověk je jenom člověk. Polidštěné zvíře.”

Paní Strnisková chtěla říct, že teď zas mluví jako odstavený politik. Pak se však vzepjala k významnému intelektuálnímu výkonu a řekla: “Jestli takhle truchlivě vypadá

budoucnost člověka, pak za ni nemůže čas. To je blbost. Může za ni jenom chamtivý

člověk. To se mi nepokoušejte vymluvit.”

Smál se hlasitě. “To nemám v úmyslu. Přesto bych neradil vypustit čas z našich úvah.” Opět se provokativně podíval na hodinky. “Samozřejmě jsem nemyslel stát se jeho otrokem.”

Tobě se to žertuje, řekla si paní Strnisková v duchu. Kolik ho máš před sebou? A kolik já? Čeho se má stárnoucí vdova chytit? Hlasu ulice? Za podobných okolností jsou pronášena kategorická hodnocení, jako: Kam ta ženská dala oči?! V tomhle věku! žádná z kritiček však nikdy neuvažovala o Času. Alespoň ne v pojetí, jak ho právě u jejího stolu zveřejnil Javorek. A to stálo za to slyšet.

Pak paní Strnisková, zřejmě vedena snahou odvést řeč od tématu, které se jí přestalo jevit jako vhodné, napodobila Javorkem uplatněné gesto, zvedla prst ke stropu a zeptala se:

“Co myslíte, jak to s ním dopadne?”

Ten, v domnění, že je s řečmi konec, otevřel sešit, do kterého si dělal v poslední době

poznámky.

“Jak by to s ním asi mohlo dopadnout? Dobře, samozřejmě. Pokud tím myslím návrat do jeho minulých poměrů.”

“Takže se vrátí k Boženě.”

“Jestli se vrátí k Boženě záleží na ní, proto si tím nemohu být jist. Ale určitě se vrátí do svých normálních poměrů. Přeju mu to.”

“Proč jste si tím tak jistý? Mluvil jste s ním o tom?” Paní Strnisková byla najednou neodbytná.

“Nemluvil, ale vím, že jeho pád do této polohy byl bez hlubšího motivu, nahodilá

situace, kterou prostě nezvládl. Stačí mu podat prst a bude zpátky na koni.”

“Takže to všechno byl jenom nějaký truc. Mám pravdu?” Byla pyšná na svůj odhad situace, ale Javorek jí ho nepotvrdil.

“Co to děláte?” zeptal se s nadějí, že její pozornost odvede od Svobody. Nebyla zvyklá

jen tak sedět a nic jiného přitom nedělat. Během řeči pletla svetr, to viděl a měl obavu, že to asi bude vánoční dárek pro chlapa jeho rozměrů.

133

“Tak. Z dlouhé chvíle si vybavuju minulou zkušenost, která se mi už dávno vytratila z hlavy.”

Nic na to neříkal. Pak bylo chvíli ticho. Paní Strnisková si něco počítala. Jako na oplátku se po chvíli zeptala jeho:

“Pořád si něco píšete. To zapisujete ten dnešní čas?” Znělo to jako konstatování, byla to však polohlasně položená otázka, jako by se ostýchala ji položit nahlas. Už chtěl říct, že se právě chystal účelně naložit se zbytkem svého času, ale včas se zarazil. život vdovy Strniskové byl přece život v dobrovolné izolaci. Musel volit vhodná

slova. Jenže padla další otázka: “Proč se nevrátíte k rodině?”

“To byly celkem dvě otázky. Odpovědět by se slušelo postupně.” Možná, že to byl ruměnec, čeho si teď všiml, mohl to být i klamavý odlesk světla, který

v tu chvíli ulpěl na její tváři.

“To, co píšu, je ve zkratce moje životní zkušenost. No, píšu, píšu, jak to říct. Vlastně

jsem to už řekl. Člověk by neměl umřít dřív, než těm, kteří přijdou po něm, poskytne přiměřené poučení. Ti se taky budou na tom světě potácet, jako jsem se potácel já. Třeba jim moje zkušenost přijde vhod.”

Domácí se zasmála. nebyl to zlý smích, ani posměch v něm nebyl slyšet.

“Takže jste něco jako spisovatel. Ti prý taky píší proto, aby po nich něco zbylo, a aby to, co zbylo, bylo pro druhý lidi poučení.”

“O tom jsem takhle opravdu nepřemýšlel. Tuhle povinnost si může uvědomovat každý a nemusí to být právě spisovatel. Já nemám takové ambice, ani potřebu na sebe upozorňovat.”

“Jako spisovatel?”

“Jako spisovatel. Jenom jako poučovatel.”

Po chvíli přemýšlení: “Paní Strnisková, vy do mne začínáte rýpat.”

“Jako že do vás reju? Ale kdež. Mně se to líbí, že má někdo takovou potřebu, která mi schází. O tom, co po mně na tomhle světě zůstane, jsem až do téhle chvíle nepřemýšlela. Asi to byla chyba.”

“Možná, že byla, možná, že nebyla. Váš život byl jistě život plný pokory.” Řekl to upřímně, ale potázal se s nesouhlasem.

“To byste mne dojal. Myslíte, že jsem si nechávala od života dělat na hlavu? Vůbec ne. Dovedla jsem se ozvat. V tomhle světě nemůže jeden sedět v koutě a čekat, odkud co přiletí. Pochopte, že tu žiju hezkých pár let sama. I když tu byl se mnou nějakou dobu Svoboda, byla jsem vlastně pořád sama. Sama ženská v tomhle světě. Když se udělá

povětří, sedere vás to z kůže. Pak mi nakonec poslal pánbu vás do cesty.”

134

Nevyjadřoval se k tomu. Bylo to náhlé a bylo to příliš na tělo.

“Co když ti, pro které píšete, nebudou o vaše zkušenosti stát?”

“Bude to jejich chyba. Přijdou o moje vidění světa. O moji zkušenost se světem.” Zamyslela se nad tím. Jeho vidění světa. Co to asi píše? Vidění světa.

“To myslíte, že by tak měl jednat každý? Nebo se to týká jenom někoho? Třeba já, já

bych namouduši nevěděla, co bych tam napsala.”

“Zbytečně se podceňujete. Svoji zkušenost se světem má každý, každý něco dělá, něco umí, a v tom, co dělá, je jeho zkušenost a jeho vidění světa.” Přemýšlela o tom.

“Pochopte, že když píšu o svém životě, nemohu ten svůj život beze zbytku postihnout. Jazykové vyjádření je vyjádření symbolické. Není to realita sama, jenom její zvláštní

odlesk. Od vás, která to třeba budete číst, chci nebo čekám dobrou vůli a schopnost mi rozumět.”

“Z toho jsem jelen. Kdybych to měla vztáhnout na sebe, musím říct, že nikoho přece nebude zajímat, jaké jsem měla na poště dohady s lidmi. Viděla jsem lecjaký lidi. Mohla bych vypravovat, ale poučení z toho není žádný. Lidi jsou všude jenom lidi. Chytrý, hloupí, chamtiví, poctiví, všelijaký. To je nějaký poučení?”

“Jeden lidský život prožitý mezi lidmi. Je to málo?”

“Jak jsem řekla. Koukám na to jako jelen. Kde jinde by se ten život měl odbejvat, než

mezi lidma?”

“Uvažujte a přijdete na to. Jak jste ten svůj život, alespoň jeho část, protože ho ještě

zdaleka nemáte za sebou, mezi lidmi prožila.” Řekl a doufal, že už s dotazy skončila. Jenže tu byla ještě jedna otázka:

“To píšete nějaká pravidla, jak být úspěšný? Řeknu hned, že jsem nepotkala nikoho, kdo by se takovýma věcma zabýval. U mýho kuchyňskýho stolu sedí člověk a píše o životě.”

Narovnal se a zavrtěl nesouhlasně hlavou.

“Ach bože, paní Strnisková, já si nemyslím, že bude někdo zvědavý na život nějakého Javorka. Vím však, že lidské životy jsou pořád o jednom, o radostech a strastech, o naději a beznaději. To byly kdysi ve starém Řecku party homosexuálů, kterým to vydatně

zapalovalo a kteří vytvořili vhodné podklady pro pozdější středověkou filozofii, od které

byl krok k nejrůznějším ismům, kterými různé školy sytily vědomí mých současníků. Tady bych mohl připomínat bezpočet životních okolností a situací. Svoje zkušenosti jsem přisoudil jednomu římskému filozofovi, kterého císař vyhnal ze země, protože mu byl nepohodlný.”

135

Paní Strnisková zírala.

“A ten císař,” řekla po chvíli, “udělal z něj bezdomovce?”

“V určitém slova smyslu ano. Člověka bez vlasti a bez rodiny.” Nad tím bezdomovcem se zamysleli. Strnisková litovala, že toho slova použila. Javorek uvažoval, do jaké míry jsou jeho osobní poznatky srovnatelné se zkušeností

římských vyhnanců.

Řekl: “Jde o fiktivní, vymyšlený příběh. Vymyšlený doslova, protože o tom filozofovi toho moc nevím, proto si všechno musím vymyslet. Je tu riziko, že případného čtenáře uvedu v omyl.”

“Na takové omyly jsou čtenáři zvyklí,” odpověděla rozhodně. “Dokonce je milujou. To si

vymýšlíte co jako provedl, co měl na sobě, kdo tam někam s ním jel, co tam dělal, kde bydlel?” pokračovala naléhavě.

“Všechno, co si nepamatuji z d ějepisu, všechno si vymyslím.” Vrtěla nad tím hlavou.

“O koho jde?”

“Jak jsem už řekl, o jednoho římského filozofa, který se znelíbil císaři.”

“Jakou to má všechno cenu, když to není pravda?”

Zasmál se. “žádnou. Jakou cenu má lidský život v tom změtení času, který se na lidi vrší?”

“Tak proč to děláte, když říkáte, že to nemá cenu?”

“Potřebuji si udělat sám v sobě pořádek.”

“Jak k tomu poučení maji lidi přijít, když si chcete udělat pořádek jen sám v sobě?” Netrvala na odpovědi, také se jí ji nedostalo. Přesto jí nad jeho mlčením klesly ruce na stůl. Nebyla si jista, zda tu není skryta hrozba. Snad proto doplnila svou původní otázku:

“To se jako chcete vrátit ke svojí rodině?”¨

Překvapila ho. Byl z toho všeho zmatený. Díval se jí teď do očí a viděl stárnoucí ženu s vráskami kolem očí, jejichž pohled prosvětlovala naděje. O jakou naději mohlo jít? Bože, vždyť ono to je v lidském životě pořád dokola. Nic nového neobjevíš, protože život je jenom život. Jenom. Zaplaťpánbu, že jenom život. Díky za něj.

“To už mne máte dost?” zeptal se.

“Chraň bůh, dost. Nemám vás dost. Jak by se to řeklo, kdybych chtěla říct naopak? že vás nemám dost, ale naopak?”

Javorek nebyl žádný klučina. O životě toho věděl dost, i o životě manželském. Byl si vědom toho, že ho paní Strnisková, se kterou si pořád vykal, i když spolu sdíleli manželské

lože, zachránila před potupnou smrtí.

136

“Rodina mne odložila. Odložila mne jako nepotřebnou veteš. Styděli se za mne. Budu vám vděčný, když mne tu u sebe nějakou dobu necháte.”

“Lidskej život se ubírá všelijakejma zákrutama.” Řekla a pokládala věc za uzavřenou. Javorek se vrátil ke svému sešitu a ona zkoumala, kolik vlny bude muset přikoupit.

(10)

Byla noc, Svobodu probudila zima. V kamnech oheň dávno vyhasl. Znamenalo to vstát, vybrat popel, naštípat třísky a rozdělat. V půl třetí! Stojí to za to? Půl hodiny bude rozdělávat, to znamená, že ve tři hodiny se to jakž takž rozhoří. Bude vstávat do tepla za předpokladu, že někdy kolem páté přiloží. Nechutná záležitost. Třásl se, když vstal a navlékl se do tepláků a svetru. Také řešení. Spát jak eskymák. Eskymáci se prý nesvlékali ani při milostném aktu. Ušklíbl se nad tím. Ty příslušné partie musely být ovšem přístupné. S jistou nechutí pozoroval, že se v poslední době jeho myšlenky obracejí k těmto tělesným úkonům. A taky to, že se Sula nehlásil, jako by se za něj styděl. Kolik tam venku může být stupňů? Moc ne. V Čechách přece nejsou podzimy příliš

chladné, alespoň v poslední době. Ovšem, spoléhat se na to nedá. Někde se pohne nějaký

proud, vezme s sebou kus ledovce a máš tu rázem pod nulou. Co ti lidé, kteří se nemají kam schovat?

Všiml si, že ohleduplně volil výraz, kterým by obešel ono bezdomoví, které se mu

připomnělo. Bezdomoví? Nebo snad bezdomovectví? Jen si přiznej, žes taky bezdomovec. Ovšem bezdomovec se střechou nad hlavou. Javorek by mohl vypravovat. Zvláštní je, že o tom mlčí. O sobě a o svém osudu ani nemukne. Možná, že paní Strniskové po večerech vypravuje. Nesměj se. O co je mladší? O moc ne a Strnisková je pořád ještě ženská se všemi ženskými nároky.

Lehl si na bok a utřel si nos do rukávu. Chtělo by to zabalit hlavu, protože hlava a nohy mají být v teple. Svetr a dvě tenké deky ho nemohly chladu zbavit. Tichem spícího domu se teď ozval šramot. Poslouchal. Někde ve zdi pracuje myška. Tak vida, zapomněl na ni. že ho paní domácí vyzvala, aby se vrátil do svého pokoje, ho překvapilo jenom trochu. Co na tom, že se podnájemník, podnájemník ze své vůle změnil v něco, co se podobá domácímu? Jemu zůstala ta myška.

Zavrhl plačtivé úvahy a rozsvítil. Objevil se před ním jeho vlastní svět, ze kterého tvrdě

vystupovaly hrany zranitelné ubohosti. Rychle zase stiskl vypínač a rázem opět splynul s okolním světem, s přírodou, kterou taky obklopovala tma. Milosrdná tma, ale co s ní? Pak se posadil na posteli. Světlo lampy mu ukázalo, že díra ve zdi je pryč. Javorek ji ucpal

137

sádrou.

Svoboda teď zapomněl na zimu, vyskočil z postele a nožem, kterým si krájel chleba, začal dobývat sádru z místa, kde tušil myší díru. Taková surovost, bezohlednost, živého tvora odsoudit k pomalé smrti hladem! Obnovil díru a strčil do ní kus chleba. Čekal, zda škrábání ve zdi opět začne.

Bylo ticho, vrátil se do postele.

Připomněl si, že Boženu hřeje ústřední topení a ona se nemusí choulit do peřin. Jistě se do nich choulí, slastně obrací, zahrabává a, je to na facky. Cos to udělal, idiote? Hned ráno jí zavolej, že je ti v noci zima, ať tě laskavě vezme zpátky!

Člověk, který je v nouzi, je schopen všeho. Uvažoval, z čeho taková nouze vzniká a jakého ústupku a proti čemu se musí podvolit. On neuváženě podlehl panice. Najednou dostal z Boženy strach. Nebo z čeho? Strach z toho, že bude obviněn z něčeho, co neudělal. Nebo z toho, že ti kolem něho v jeho obvinění věřili? Jakub a Božena. Protože Božena ho nehájila. Docela klidně mu přivezla svršky, na, tady máš, trhni si nohou!

Zíral do tmy a snažil se zjistit, jak to vlastně všechno bylo. Vzpomenout si a vyloučit všechny mlhavé dohady, zlomky vyprávění, názorů, které kolem něj byly vyslovovány, které se na věc nabalily, které dostaly svou vlastní totožnost a staly se tak skutečností. Mlha nad krajinou se taky nedá vzít do ruky a přitom vytváří náladu, která může být pro něco rozhodující.

To je, kamaráde, konec. Ona věří, že jsi zbabělec, který se nezachoval čestně jako chlap. V tom má ovšem pravdu. Nezachoval jsem se jako chlap. Měl jsem jít k tomu policajtovi a tam si to rozdat. V tomhle případě jsem udělal určitě chybu a z toho se to všechno odvinulo. Neměl jsem dát na pocity. Jenže. Jenže je už pozdě. Když dáš někomu důkaz o tom, žes, no, tak se toho nezbavíš, už tě takového bude vidět pořád. Zbytečně by ses lísal, vždyť mám taky dobré stránky. Jen se podívej, myji si krk a před spaním i nohy. Přiznání, že se nezachoval statečně, mu nepřineslo klid. Spíš naopak. Až dosud hledal ospravedlnění, měl ji přece rád a to, že snad, patrně, s velkou pravděpodobností nebyla tak docela přesvědčená o jeho nevině, ho drželo v opozici. Vůči komu? To byla otázka. Teď, v tom chladu, kdy mu začaly cvakat zuby, viděl se, ubožáka, který hledá

vysvětlení, kterým by podepřel své vlastní sebevědomí.

Nebo to bylo všechno jinak? Přece by ji neobvinil bez důkazu. Dohad není důkaz. A o čem vlastně byly ony dohady? Jestli se náhle rozhodl k odchodu “na poušť”, pak nějaký

důkaz, třeba jen v podvědomí sídlící, musel mít. Jen kdyby nebyla taková zima, v chladu tuhne mozek, mám co dělat sám se sebou a ještě bych měl přemýšlet? To sotva. Nejlépe by bylo na všechno zapomenout, odejít někam, kde ho neznají, všechno

138

vyloučit z hlavy. Začít nový život, pokud ovšem lze. Nelze. Všechno, co se stalo, tady pořád bude. Dneska se všude přepadává. Všichni ti, o kterých se denně píše v novinách a kteří jednají proti přijaté normě, se svými činy budou pořád žít. I jejich oběti. Sice se časem obalí krunýřem zapomnění a lhostejnosti, ale ono si to vždycky najde cestu ven. V

nestřeženém okamžiku to vyskočí: Poškodil jsi člověka. Už si zvykl, vidět to není, výčitky svědomí potlačil. Berte mne takového, jakým se vám jevím. Ale co je uvnitř, co mu dělá

potíže? Co ho má k tomu, že zbaběle lehne na zem a nechá se obrat? že se vyhne přímému rozhovoru s osobou, která ho měla prokazatelně ráda a to znamená, že by možná byla schopna leccos omluvit?

Jenže ono tu není co omlouvat! Sakra! Omlouvat, omlouvat. Vysvětlovat. Jednou to tak bylo, tak jaképak omluvy. Předělat člověka? Tady je dobrá rada drahá. Řeči, samé řeči. Místo, abychom jednali, mluvíme. Shakespeare to vyslovil ústy Hamletovými a kdekdo to po něm do omrzení opakuje. Proč ne, když slova chybějí? Naše doba je doba úsporná. Jednou vymyšlené znovu nevymýšlíme. Naše civilizace na slovech stojí. Jsou jí pevnou oporou. Jako třeba atomové pumy. Patrně vedlejší produkt této slovní

exploze. Co sem pletu atomové pumy? Evžene Svobodo, jsi taky jenom oběť. Ze všech stran se to na tebe valí a ty se schováváš a úniku není. Jsme obětí, zavaluje nás lavina slov a pomůže nám někdo na vzduch? Kdo to má být? Nějaká předešlá oběť?

Evžen Svoboda se vyjeveně díval do míst, kde tušil strop. Něco světla sem pronikalo, i když byly závěsy na okně zataženy. Za nimi byl cizí, nepřátelský svět. V tuto chvíli nepřátelský. V jiné chvíli byl týž svět přátelský a milý, domácký a nevzrušivý. Stejně jako slova, s nimiž byl teď ve sporu.

Ach, Evžene!

Druhý den, v době, kdy se Španělé zdraví buenas tardes, položil Javorek všední a praktickou otázku: Kolik je, prosím vás, hodin? Nosil teď stařičké cibule, koupil je v bazaru v době, kdy už čas zase začal hrát roli v jeho životě, a které mu obvykle visívaly na řemínku, ne jak je zvykem na řetízku. Řemínek měl u kalhot a pracovní kalhoty někde mimo dosah. Převlékal se a hodinky zahrnoval do souboru převlékaných svršků. Pak se stalo něco, čeho si Javorek, ale ani Svoboda, který tu přece jenom bydlel delší dobu, nevšimli. Paní Strnisková otevřela dvířka kredence a řekla, že je půl páté. Starobylý

kredenc, dřevěná dvířka zdobily vyřezávané květinové ornamenty, za sklem modrá

záclonka.

“Klame mne snad zrak?” zvolal Javorek a otázku podpořil údivem, který vyjádřil koulením očí a kýváním hlavy ze strany na stranu. “Hodiny v kredenci. Tím je vyzdvižena svátost časomíry, že tato služebnice dochvilných jinochů a starostlivých hospodyněk stojí

139

hned vedle nástrojů zajišťujících přechodnou trvalost naší existence?”

“Ty hodiny dělají děsný kravál,” poskytla hospodyně jednoduché vysvětlení. Svoboda stál u okna a uvažoval, jestli si vůbec někdy všiml, že hodiny nejsou zraku na dosah. Nevšiml, a slyšel je teprve teď, když na ně paní domácí upozornila.

“Bolí mne nohy,” pokračoval Javorek v řeči, která předcházela dotazu. “Budu si muset najít jinou práci, při níž se dá sedět nebo snad i ležet.” Zřetelně přeháněl, patrně měl snahu vyprovokovat paní domácí nebo snad i Svobodu k řeči.

“Kdy jste byl naposled u lékaře?” zeptala se paní domácí.

“Se svými chorobami žiji ve shodě. Problémy nastávají ve chvíli, kdy jsou pojmenovány. Protože nechodím k lékaři, cítím se dobře.”

Svoboda mlčel, ani paní Strnisková neodvrátila svou pozornost od brambor, na kterých pracovala, protože se v její domácnosti večeřelo poměrně brzy. Tak Javorek melancholicky vyťukával na desce stolu jakýsi pochod. Nejspíš Radeckého. Chvíle střídala druhou za melancholického hlaholu hodin skrytých v kredenci, protože paní Strnisková dvířka pouze přivřela. Za těchto okolností se Javorkovy myšlenky stočily do oblasti, kde mu nebylo dobře, i když si málem zvykl.

“Je to divná věc,” řekl. “Lidi rozumného člověka nejsou ochotni poslouchat jenom proto, že není slavný. Všimněte si, nějaký herec řekne kdoví co, nemá to třeba hlavu ani patu a národ to nadšeně bere na vědomí. Čím to je? Jenom tím, že je známý? Když je v televizi, tak musí mít pravdu? že když se přitom směje na celé kolo? To bude tou technikou. Kdyby se na obrazovku dostal kdekdo, tak to lidi nebude uvádět ve vytržení. Je to magie. Já jsem si to myslel. Když se něco řekne veřejně, v tisku, v televizi, musí na tom něco být a to něco je pravda, kterou je třeba opakovat. Jinak by to tam přece nebylo.”

“Myslím, že jste tady zamíchal dvě věci,” řekl po chvíli Svoboda nepříliš nadšeně.

“Zamíchal? To jsem zvědav co.”

“Máte pravdu, že tady působí magický vliv prostředků masové komunikace. Paní

domácí už jednou řekla, že když na něco kouká soused Matějka, tak ho odmítá napodobit. Může za to televize, může za to soused Matějka? V tomhle případě jde asi o zajímavou kombinaci dvou vlivů. Její zaujetí vůči Matějkovi je silnější než to, čím na ni působí

televize. A to je povzbudivé.”

“To bych ráda věděla.” nedopověděla, co by ráda věděla.

“Matějka a magický vliv televize,” řekl posměšně Javorek. “Nic ve zlém, na tyhle záhady už lidi snad přišli. Alespoň ti, které televize živí.”

“Já se taky nebudu pokoušet o nějaké objevy. Jenom upozorním, proč lidé věří známým osobnostem a proč je napodobují. Jednoduše: protože jsou známé a protože jsou osobnosti.”

140

“Toť skutečně objev,” smál se Javorek.

Svoboda se nedal odradit zjevnou ironií a pokračoval: “To, že někdo není osobnost a je jenom známý, je jiná věc. Lidé jsou ochotni přisoudit mu úlohu osobnosti právě proto, že ho blíž neznají. Z téhož důvodu, z jakého lidi přitahují, je také odpuzují. Někoho určitě. Televize z nich ovšem osobnosti dělá už tím, že je zveřejňuje. Řekl bych ale, že tu působí

jakási odvrácená přitažlivost.”

“Tento termín jsem ještě neslyšel, musíš to rozpracovat ve chvíli klidu a pohody.” Svoboda v Javorkově replice ucítil stopu ironie, proto raději zmlkl. Nic neříkal ani Javorek, proto se každý věnoval svým myšlenkám. Po chvíli, kdy bylo slyšet jenom hluk nádobí, které paní Strnisková vyjímala z kredence, zeptal se Svoboda, proč si nepustí

raději televizi, když je o ní řeč. Domácí ji měla v kuchyni právě proto, aby ji měla po ruce.

“Protože na to teď čumí kdekdo,” řekla hospodyně lapidárně. Uvážili, jaký program může vzbudit zaujetí veřejnosti právě v tuto dobu. Zřejmě nějaký

seriál pro adolescenty a starší dámy, které se doma cítí být osamělé.

“To je snad chyba?”

“Chyba to snad není, ale já jsem nikdy nechtěla být součást stáda.”

“To stádo, jak říkáte, a jistě lidem křivdíte, přenáší na člověka něco ze své síly. V houfu je přece síla. Nemyslíte?”

“Asi jo.”

Chtěl říct, že vždycky je tu nějaké stádo, které se dívá spolu s ní. Takže chtěla asi odlišit jedno stádo od jiného. Ale raději se omezil na tichý nesouhlas s jednoznačným odsudkem obdivovatelů seriálů.

“Pojďte mi to podržet, ať můžu slejt brambory. Jsem nešika a ještě se opařím. Když

mám dojem, že to potřebuju, koukám s nima. Když mi to leze na nervy, tak nekoukám. Především když si vzpomenu, že zrovna teď vyhnal starej Matějka holku od televize a sám na ni kouká. Ten na to zírá pořád. Vypíná to často až ráno, když se vzbudí.”

“Lidé jsou rádi, když je někdo baví,” řekl Svoboda se zjevnou smířlivostí v hlase,

“zvlášť, když se jim tady nabízí ideální svět, který netrpí jejich potížemi.”

“My, lidé, se neustále zamilováváme do iluze, kamaráde,” ozval se za chvíli Javorek, když paní Strnisková mlčky pokračovala v kuchyňských pracích.

“Toto tvrzení se mi zdá příliš složité. Nepřiměřené mému předvečernímu chápání.”

“Vysvětlím ti to na něčem, co je ti blízké.”

Svoboda čekal, že uvede nějaký příklad úspěšného televizního programu, proto se dotčeně odtáhl, když slyšel: “Zamiluješ se do děvčete.” Paní Strnisková se zasmála a zeptala se, kolik si kdo dá brambor. Byla to otázka

141

řečnická, protože všechny brambory bylo třeba rozdělit na tři díly a sobě nakládala vždy nejmenší porci.

Svoboda se proti otázce rozhodně ohradil. “Proč uvádíte mne jako příklad?”

“Nejde o tebe, jde o modelovou situaci. Každá taková milostná favoritka útočí na tvoje představy. To samozřejmě nejdřív. Ještě toho o ní moc nevíš, jenom to, co se ti zdá. Co se ti jeví. Vždycky jsi něco obdivoval na děvčatech a na ženách. A téhle to, co se ti na nich líbí, přisuzuješ. Půvaby těla, ty nejdřív a pak půvaby duše. Tyhle nahromaděné představy, dobrou chuť vespolek, jsou podmínkou zaujetí a pak i lásky. Chudák holka, protože jí svoje představy vnucuješ. Musíš být taková, jakou si tě představuji a pak ti běda, jestli taková

nebudeš. V tom případě by šlo o zradu, která se neodpouští.” Zadělávané dršťky, které byly parádním kuchařským výkonem paní domácí, Svobodovi začaly hořknout v ústech.

“Tím chcete říct, že po zjištění, že se ideál nekoná, dochází k degradaci toho vztahu?”

“U lidí nepříliš moudrých k tomu dochází. Alespoň mám takovou zkušenost, která taky nemusí být univerzální.”

Svoboda se neklidně vrtěl. Má to vztáhnout na sebe, nemá to vztáhnout na sebe?

“Takový člověk pak hledá dál do doby, než zmoudří. Pokud se tak nestane, bloudí jako Ahasver po této citové pláni.”

Svoboda položil příbor snad prudčeji než bylo třeba.

“Teď jsem skutečně v rozpacích,” řekl se staženým hrdlem. Oba dva se na něj překvapeně dívali.

“Co se ti děje, kamaráde? Copak to tak není, že má člověk taky rozum, který nějak, u někoho víc, u jiného míň, doplňuje to, čemu říkáme cit? Zamilovat se bez rozumu snad ani nejde. Rozum mi řekne, že ten druhý člověk je taky jenom z masa a kostí a že má žlázy s vnitřní sekrecí.”

“Dejte pokoj se žlázami. Já vím, kam míříte. Já jsem od Božky neutek kvůli jejím žlázám. Božka je hodná holka, to jenom já…” Chtěl se najednou obžalovat, vychrlit na sebe všechno, co nepříznivého na sebe věděl a co mu bylo odporné. Všechny hříchy, ze kterých se dosud nikomu nevyzpovídal.

Strnisková i Javorek seděli s příborem v ruce. Čekali, jestli dokončí větu. Když se k tomu neměl, řekla domácí, aby jedl, že mu to vystydne. Tak, vystydne. Větu, která mohla být zlomem ve Svobodově životě, nedopověděl.

(11)

142

Boženka se rozhodla, že dá v pátek Praze vale a rozjela se dom ů. Ohlásila příjezd předem, nezmínila se však o Evženovi Svobodovi, proto byla matka překvapena, když ji viděla vcházet do dvířek branky samotnou. V dopisech z poslední doby si dcera stěžovala na přemíru práce a na to, že má tak málo času, že se ani na televizi nedívá, ani tehdy, když tam v titulcích má být její jméno. To však matička sledovala s velkým zájmem a středem celého programu bylo to, co běželo na konci v jedné řádce: pomocná režie Božena Koubová.

“Kdes ho nechala?”

“No, není tady.”

“Toho jsem si taky všimla. Proč tady není?”

“Protože jsme se rozešli.” Stručně a jasně. Jaképak řeči.

“Proč jste se rozešli? Já myslela, že je to hodnej člověk.”

“Je to hodnej člověk. Přesto jsme se rozešli, to by bylo na dlouhý řeči.”

“Tak povedeme dlouhý řeči, třeba místo večeře.”

Nepřítomnost možného ženicha chápala paní matka jako útok na svoji mateřskou čest. Přece ji nenechal, neopustil, o svedení neuvažovala, ačkoliv by mohla, věděla, že to je pojem už historicky překonaný. Otec se k věci moudře nevyjadřoval. Věděl, že mu dají

slovo, až jim všechny argumenty dojdou. Až si nebudou vědět rady a těsně před tím, než

dojde na slzy.

“Říct, že mne opustil, by byla sice pravda, ale zase ne úplná. Fakt je, že se dostal do nepříznivé lidské a pracovní situace. Momentálně se živí jako popelář.” To byl ovšem otřes. Na to nebyla matka s to nic říct. Jestli je její předpokládaný zeť v Praze popelářem, pak se něco stalo, pro co nemůže existovat žádné rozumné vysvětlení. Co je úplně mimo její rozlišovací schopnosti.

“Pojď, vem si něco k jídlu. Ať se z toho mezitím vzpamatuju.” Dcera se však šla nejdřív umýt a v duchu si celou záležitost ještě oživila, přestože to hlavní už měla za sebou. Ten popelář jí

vlastně pomohl. Matka se teď bude na celou situaci dívat jako na jednoznačně nepříznivou, vlastně už vyřešenou. Chudák Svoboda.

“Vypadal na inteligentního mladého muže, který si ví rady. Myslím s tebou i se životem,” řekl otec.

Potvrdila, že jeho pozorování bylo správné. “Jenže se dostal do krize. V práci nás pomluvili z krádeže a on to neunesl. Taky ho, jak jsem slyšela, někdo venku přepadl a způsobil mu újmu na zdraví.” Zděšení obou rodičů bylo upřímné.

“Jak to, jak jsem slyšela. Od koho jsi to slyšela?” Otec vycítil z té informativní věty složitost situace.

“On po tom incidentu odešel z práce, opustil zkrátka zaměstnání a dal se k popelářům.

143

Bydlí někde na kraji města v prádelně.”

Teď matce spadly ruce do klína a nebyla s to se ani zeptat, jak to s ní vypadá, proč

vlastně od něj odešla.

“Proč jste mi nic nenapsaly? Tvoje sestra to ode mne schytá. Tohle se děje a nic. Kdo vlastně od koho odešel? Ty od něj, nebo on od tebe?”

“On mi napsal psaní, já si to už nepamatuju, ale stálo tam, že když mu nikdo nevěří, tak se nemůže s námi stýkat. Pochopte, že mi najednou bez důvodu přestal věřit a všechno to na mne shodil. Já jsem za všechno mohla. Oni mu nevěří a já jsem vinna. Já jsem za něj nebojovala, když on zbaběle utekl. Tak. Naložila jsem jeho svršky do vozu a hodila mu je v tom kutlochu na postel. Tím to zmrzlo.”

“Pár facek je málo,” řekl otec rozhořčeně.

“Taky jsem byla toho názoru. Ale fackuj chlapa, který si neví rady.”

“Myslel jsem to jinak.”

Zadívala se na otce a co viděla, ji překvapilo.

“Ty si tedy myslíš, že jsem udělala chybu?”

“Nemám dost argumentů. Tuhle situaci nemohu za tebe řešit, je to tvůj život. Jenže když vstoupíš do života druhého člověka, neseš taky za něj odpovědnost. To je asi hlavní. Nevím. Možná, že máš pravdu, to si musíš probrat se svým svědomím.” Večer nestál za nic. Došlo na život nejbližšího okolí, co všechno se mezi sousedy událo za dobu, kdy tu byla Božena naposled, všichni se snažili se už Evženovi Svobodovi vyhýbat. Jenom matka jednu chvíli s lítostí oznámila, že mu už koupila k vánocům svetr. že už kvůli tomu svetru by se s ním měla Božena smířit. To vyvolalo živý ohlas zejména otcův.

Otec se brzy rozloučil, že si bude před spaním číst. Vypadalo to spíš, že nechce pokračovat v debatě, která mu nebyla po chuti.

“Tátovi to zřejmě není jedno. Ani ne tak kvůli tomu chlapci, kterého blíž neznal, jako kvůli způsobu, jak jste se rozešli. Celý příští týden nebude mluvit o ničem jiném.”

“Je mi skutečně líto, že vám přidělávám starosti,” řekla Božka a začala lovit v tašce, kterou položila na židli. “Přivezla jsem vám nějaký perník”. Vyndala v celofánu zabaleného medvěda, který měřil dobře půl metru na výšku.

“Spíš jsi měla myslet na svého synovce. Ale táta perník určitě ochutná.” Oba kusy perníku ležely na stole na vyšívaném ubrusu a vzbuzovaly dojem, že tam zůstanou, že si jich sotva někdo všimne. Matka se na ně dívala a ani je nevzala do ruky.

“A to je ti jedno, že to takhle dopadlo?” vyjela najednou, když se už zdálo, že Svoboda je

alespoň pro dnešek zapomenut.

144

“Co ti na to mám říct? Samozřejmě, že mi to jedno není. Ale nemůžu si ze sebe nechat dělat…, já nevím co. Ponižovat se takhle. Dolejzat za chlapem. To jsem nikdy nedělala, ani by mne nenapadlo.”

“Nezapomeň, že ti bude třicet a to máš poslední zvonění. Dneska se to kolem hemží

samými svobodnými třicátnicemi. Vezmi třeba svoje spolužačky z gymnázia. Mohla bych jmenovat. Choději tu jako královny, ale nahlížejí do cizích kočárků. Na co asi přitom myslí? Chlapi v jejich věku se ohlížejí po dvacetiletých. Řekneš na to něco?” Neřekla na to nic, proto matka pokračovala: “Copak šlo o to za ním dolejzat?

Doprošovat jsi asi chtěla říct. Nebylo to třeba, alespoň mezi lidmi přiměřené inteligence, a takovou tě znám. Mohla jsi, místo abys mu hodila svršky na postel, mohla jsi s ním promluvit. Zeptat se ho na jeho potíže, na příčiny těch potíží. Jak se budeš jednou chtít vdát, když nebudeš ochotná zabývat se potížemi svého muže?”

“On si našel přítele mezi bezdomovci a zařadil se mezi ně.” Vyhrkla tu větu jako poslední argument, po kterém už musí přijít rozhodnutí soudu.

Viděla, jak matka ztuhla. “Skutečně?” vyhrkla zděšeně. Dcera jí zasazovala ránu za ranou.

“Je to nějaká osoba zřejmě vysokoškolsky vzdělaná. Za minulého režimu asi redaktor nebo kdo. Prostě opakuje se to, co tady bylo před léty. Topiči a umývači oken jsou dnes poslanci. Tak něco takového. Zatím bezdomovec a popelář.”

“Snad taky nečeká, že tenhle režim padne?”

“Ne, to ne. Jenom čeká, až se mu všechno v hlavě srovná. Pátrá v hlubinách svého vědomí po pravdivém pohledu na člověka a na jeho osud.” Smála se, ale dost křivě.

“Tak toho je mi ještě víc líto než toho tvého Evžena. Myslím, že bych měla zajet do Prahy a s oběma si promluvit.”

“To by byla opravdu, promiň, že to řeknu, ale asi by to nebylo rozumné. Dospělému chlapovi nemůžeš mluvit do jeho svědomí. Nebo chtít měnit jeho osud.. To by byla chyba, jsou to chlapi a mají svůj rozum.”

“To platí jenom, když jde o záležitosti práce, zaměstnání a takové ty věci. Když je v tom však ženská, tak je to něco jiného a tam musí jednat žena. Už to tak je, chlap si bez ženy v některých věcech neporadí. Je bezbranný jak dítě. Ty taky nejsi ještě dost zralá pro manželství, jak vidím.”

Pak musela Božka široce vypravovat, jak to bylo, že Svobodu obvinili z krádeže kamery.

“Tak, jak říkáš, to přece nemůže být. I laik pozná, že jde o nesmysl. Nebo do toho vkládáš svoje zaujetí. Nemohli ho obvinit na základě takového udání. Tos tendenčně

145

zjednodušila.”

“Nezjednodušila. Ten Beďár je cvok. Poznali to i policajti, kteří musí každé podání

vyšetřit. Vyslýchali všechny lidi z našeho podniku. Mne taky. Evžen se urazil a nešel tam, tím si to samozřejmě polepil. Nemá to konec, protože Beďár se odvolá třeba k mezinárodnímu soudu. Zarazit ho mohou jenom lékaři, kteří ho vyšetří.”

“Taky chudák člověk.”

“To je hezké, že s ním cítíš, ale co nadělá mezi lidmi potíží? Celá tahle bezdomovecká

anabáze je jenom z jeho viny. On to Evžen taky nebude mít v hlavě v pořádku.”

“To snad nemyslíš vážně. Ale jestli ho přepadli a uhodili do hlavy…”

“Já nevím. Nemluvila jsem s ním o tom.”

Matka se zamyslela. Je mo žné, aby její dcera s člověkem, který jí byl blízký, kterého chtěla za muže, nemluvila o jeho zranění? Asi jí zase tak blízký nebyl, a ona si něco namlouvá. Rodiče mají sklon promítat do svých dětí své osobní zážitky, neuskutečněná

přání, způsob svého reagování na životní situace. Nebude to asi vždycky dobře. Jenže jak se má zhostit neosobního pohledu na starosti své dcery?

“Opravdu jsi s ním nemluvila? Myslím od té doby, cos mu dovezla jeho svršky?”

“Nemluvila. Tím to všechno zhaslo, protože paní Strnisková, ta jeho bytná, říkala, že je konec. On že se jistě neozve.”

“To proto, že se pevně rozhodl skoncovat?”

“Ne. že jsem mu to hodila na postel.”

“Já o té paní nic nevím, jenom to, že má v tomhle případě určitě pravdu. On si nechal pootevřená vrátka. Jsi husapitomá. Svršky ve tvé almaře byly takovou pojistkou, která mu mohla umožnit více méně bezbolestný návrat. A tys mu tuhle možnost vzala. Já bych taky bouchla dveřma, holčičko. Tys skutečně rozhodla, že je všemu konec. Nezdá se ti?” Co si její dcera myslí, nebylo vidět. Seděla však a vypadalo to, že uvažuje. Jednu chvíli dokonce odvrátila hlavu a koukala do zdi. Vždyť celá záležitost trvala dost dlouho, aby si všechno stačila rozmyslet, všechny eventuality uvážit. Ostré kontury příběhu se otupily, neustále opakované scény v jejím vědomí ztrácely na sdělnosti. Už se jí v noci ani nezdálo o Evženovi jako o milenci. Bylo to skoro jako myslet na někdejší lásku. Styděla se za to, ale bylo to tak.

“Co se dá v tom případě dělat? Zajdi za ním a čestně se s ním rozejdi. On to udělal zbrkle, i když byl v situaci, kdy se člověku musí mnohé odpustit; ty to udělej jako vzdělaná

žena, která si je vědoma své lidské důstojnosti.”

Božena protáhla tvář. Tak. Vzdělaná žena vědomá si své lidské důstojnosti. Proboha, jak to má vypadat?

146

(12)

“Všechno to strašně pospíchá,” řekla paní Strnisková zklamaně, jako by jí toto zjištění

nedělalo radost. V tomto případě nebyla ani sama, ani originální. Co svět trvá, co si na něm člověk láme hlavu, láme si ji i touto otázkou. Pokud tuto větu nechápeme jenom jako konstatování určitého neměnného faktu. “Ještě nedávno si tady pod okny hrávaly holčičky s panenkami a teď tlačí kočárky s vlastními dětmi. Sotva se stačí otočit a budou z nich báby, které budou koukat z okna na ruch ulice a vzpomínat s údivem, kam se to všechno podělo.”

“Víte, Terezko,” řekl Javorek ve chvíli, kdy paní Strnisková už myslela, že zavdala nevhodný podnět k mlčení, “to je problém. Když to vezmete kolem a kolem, já jsem člověk, který není chráněn vrstvami společenských ochranných prostředků. Nevíte o čem mluvím? Mluvím o rodině, o přátelích, o prestiži.”

Tomu paní Strnisková rozuměla, nerozuměla však, proč to říká, když sama mluvila o pádění času, které ji nepříjemně zaskakovalo.

“My snad nejsme vašimi přáteli?”

Pohladil psa, kterého měl na klíně, pokrčil rameny a řekl:

“Snad jste. To se pozná až v čase, kterého zas není dost. Až nastane nějaká nepříhodná

situace, kdy se bude muset člověk vystavit povětří. Řekla jste, že to všechno pospíchá. Doběhnu až tam, kde se dá mluvit tak určitě o tom, co mi leží na srdci? Postavení člověka mezi lidmi. Jaké je právě to moje postavení? Když jsem se už hrabal v odpadcích a vybíral náhodou odhozené lahve od piva, které se daly zpeněžit? Neříkám to rád, ale zažil jsem tenhle únik ze světa někam, kam normální člověk nevidí. Říkám to a riskuji, že se ke mně

obrátíte zády. Jaké je tedy moje místo v tomhle světě? To místo má vliv na mé názory na svět a na lidi, co jsou tady kolem.”

“Tak byste se měl o to začít starat. Nemyslíte? Ne vegetovat jako ubožák. Vždyť na to máte, tak proč mrhat dary, kterými vás pánbu vybavil?”

Zamyslela se nad tím, co řekla, a když neodpovídal, přistoupila ke stolu a pohladila ho po ruce.

“No tak, já to tak nemyslela, já jen, že je vás jako popeláře škoda.”

“Škoda! Popelář je člověk jako každý druhý. Dokonce je užitečnější než mnohý

respektovaný vzdělanec. To jsem si prakticky ověřil. Když tlačím kontejner s odpadky, uvažuju. Ani se nebudu svěřovat, co všechno se mi honí hlavou. Samozřejmě, že každý

147

druhý by řekl, že jistě samé nesmysly. Co jiného může mít takový odrbanec v hlavě. Právo na vznešenost myšlenek mají jenom někteří, kteří mají na myšlení patent? Dobře, neberu ani neupírám jim ho, protože na rozdíl ode mne mají také možnost svoje myšlenky zveřejnit. Zveřejnění dodá myšlenkám na závažnosti. Tahle možnost mi chybí, i když jsem občan téhle republiky, která vyznává svobodu. Nedá se svítit, Terezko. Dospěl jsem k poznání, že jsem zbytečnej člověk. Ztratil jsem se někde v sobě. Deset let jsem bloudil. Ukažte mi cestu a já ji nepoznám.”

“Nikdo není zbytečnej, když je poblíž někdo, kdo ho potřebuje.” Zamyslel se nad tím.

“To zní hezky. Dokonce by to mohlo zdobit stránku nějakého dívčího románu. Jenže já

nejsem románový hrdina a vy jste sotva dívčina s růžovými sny. Oba nás život naučil realismu. Vidět věci takové, jaké jsou. Nemám pravdu?”

Vrtěla hlavou nad tím vším, co slyšela. Jenže to nebylo všechno, i když by byla raději, kdyby vynesl popel a nasekal dříví. Snad ho to napadne a nebude mu to muset připomínat.

“Kdybych teď začal o civilizaci, každý druhý řekne, že se ten Javorek zbláznil. On si tady dovolí říct, že má civilizace mnohé přednosti. Neřekl jsem to, jenom jsem si to myslel. Jenže mne hned napadlo, že má taky svoje meze. Má pustošivé války, pustošivé

choroby. Lidský druh má tendenci k degeneraci. Lidé se nezabíjejí kvůli masu, jak to dělají

naši přírodní druhové ze světa zvířat, ale ničí se navzájem kvůli tomu, co je na nich právě

lidské. Kvůli moci, kvůli prestiži a samozřejmě kvůli statkům, které vytvořili.”

“Nezdá se vám, že se v téhle domácnosti pořád jenom naříká, všechno se vidí černě, nikde žádná radost, to musí být nějaká úchylka, něco, co nám leze do svědomí a brání nám podívat se na svět trochu veselejšíma očima.”

Podíval se na ni a musel se usmát. Měla pravdu. Přesto si dovolil oponovat.

“Milá paní domácí, milá paní Terezko, vždyť být vážný za těchto okolností dost dobře nejde. Myslím za okolností ve kterých žijeme, jak o tom slyšíme právě teď ve zprávách, které jste rozhořčeně vypnula. Už jen kvůli tomu, že je ten život obvykle tím podělaným navrch. Omlouvám se za ten výraz, ale přežít tohle slzavý údolí s vážnou tváří? To je vyloučeno. A pak legraci si máme dělat především z těch tak zvaných vážných věcí, které

se nás hluboko dotýkají. Dělat si šprťouchlata z věcí, které jsou pro smích samy od sebe?

To potěší jenom hňupa. Ale najít směšnou stránku na existenční situaci a přitom ani ji, ani sebe neponížit? To nám ji učiní bližší a dodá sílu ji úspěšně zvládnout. Přiblížili jsme ji svým možnostem a sebe zbavili nadměrných obav z obtíží.”

“Nevím, jestli vám rozumím. Zdá se mi, že v poučovatelském zápalu mluvíte o několika věcech,” řekla paní Strnisková s jistotou, že si Javorek odporuje.

148

“To je možné, když jsem v ráži, neznám bratra,” smál se. „Celé dny myslím jenom na toho kluka,“ ukázal prstem ke stropu.

„A co jste vymyslel?“ zeptala se.

„Vymyslel to za mne Pascal, když řekl, že srdce má své vlastní důvody, o nichž rozum nic neví.“

„Co tím chcete říct? že jednal nerozumně?“

„Když budeme hodnotit jeho jednání jenom z téhle rozumové stránky, pak mu nemůžeme rozumět. Udělal něco, co je vlastně proti němu. Není to tak? Z čeho vycházel?

Proč se tak nezvykle rozhodl? Jednal určitým, podle nás nerozumným způsobem, teď by o tom měl vážně uvažovat. Tyhle úvahy by ho pak měly vést k jednání. Jít za Božkou a omluvit se jí. Chyby jsou nezbytné podmínky na cestě k úspěchu. Božena je chytrá holka, pochopí to.“

“Když jste přišel z práce, říkal jste, že vám něco dělá starost. Co to bylo?” Javorek se zamyslel a pak řekl vážně: “Od pondělka nastoupí do práce můj parťák. Svoboda bude v luftu. Dneska je nouze o práci i u popelářů.”

“Už jste mu to řekl?”

“Nejdřív jsem mu musel najít něco jiného.”

Paní Strnisková zavrtěla nechápavě hlavou. Jak to, že se s tím dřív nesvěřil?

“Dělal jste s tím tajnosti?”

“Nedělal, jenom jsem nechtěl mluvit o něčem, co nebylo ani trochu jisté.” Došel nahoru pro Svobodu.

“Dáme si čaj, před spaním není kafe to pravé, ale ani čaj není asi na spaní. Leda že by byl ze šípků.”

Nebyl čas na dlouhé řeči.

“Už jste se rozhodl, kam pojedete na Štědrý den? My si tady zapálíme svíčku a budeme myslet na to, jak nám ten čas běží.”

To si skutečně užijeme, řekl si Javorek, naštěstí v duchu, zatím co paní Strnisková

připravovala do šálků čaj, komíhala pytlíky značky Pickwick a tvářila se rozpačitě.

“Dal bych přednost správně usmaženému kapru se salátem. Ale nejde o úvahy na věčná

témata. Jde o to, kam se vrtneš po neděli. Od pondělka totiž nastupuje můj parťák. Však jsem ti to říkal, tys na to buď zapomněl, nebo, nebo nevím, cos tím sledoval, žes nepřišel s něčím jiným.”

Svoboda se zjevně začal propadat do sebe. Bylo na něm vidět zděšení, kterému se nijak nebránil.

“Proboha, člověče, seber se! Copak je tahle práce jediná, kterou jsi schopen dělat?”

149

Javorek teď skoro křičel. Vyjádřená beznaděj ho zaskočila a téměř znechutila. Přidala se paní Strnisková mateřskými pobídkami typu: přece jste nestudoval vysokou školu, abyste dělal popeláře! Ve svém zaujetí přehlédla, že se může dotknout svého druha, který byl ve shodné situaci. Ten to však velkoryse přehlédl.

“Proč se nevrátíš k firmě, u které jsi pracoval? Majitel je nějaký Jakub, pokud si pamatuji.” Sledoval teď, jak Svoboda odpoví.

“Já vím, jenže ten mne už zpátky nevezme.”

“Mluvil jsi s ním o tom?”

“Zbytečně bych se ponižoval. Jednou mne označili za zloděje, pochybuju, že by své

názory změnili.”

Následovalo ticho, rušené jenom cinkotem lžiček o stěny hrnků svátečního porcelánu. Z

nějakého důvodu nenalila paní Strnisková čaj do obvyklých kafáčů, které poskytly téměř

polodenní dávku nápoje, nezbytnou pro zdravou výživu.

“Ponižoval,” Javorek s tímto Svobodovým výrokem zřejmě nesouhlasil. “Dneska, hochu, platí jiné normy než platily dřív. Když jde o práci, jde o existenci, někdy i o život. Ucházet se o ni není v žádném případě ponižující. Netušíš, co lidi jsou ochotni udělat, jenom aby práci, na které jim záleží, dostali. Protože jsi taková citlivá bábovka, která je s to kvůli nesmyslným dohadům promarnit půl života, šel jsem k Jakubovi místo tebe. Bez tvého souhlasu, za což se ti musím omluvit. Ale v pondělí můžeš nastoupit.” Člověk obvykle reaguje na informaci s ohledem na její význam pro jeho osobu. Pohnutek bychom mohli vyjmenovat daleko víc, ale Svoboda v tomto případě vypadal, že dobře nepochopil, co mu Javorek sděluje. Proto mu to ještě jednou zopakoval. Paní

Strnisková jako jediná, i když se jí to týkalo jenom nepřímo, dala svou radost najevo hlasitým voláním a pusou, kterou vtiskla Javorkovi na tvář.

“Vy se z toho netěšíte?” zeptala se mlčícího Svobody. Ten se konečně odhodlal k odpovědi: “Jak se z toho mám těšit, když nevím, co bude dál? To bude muset někoho propustit, kdo tam práci dělal za mne. Taky nevím, jak se na mne budou dívat, když jsem tak selhal. Co ta krádež, ze které jsem byl obviněn? Já jsem z toho celý vedle.” Chtěl říct, co si Božka pomyslí, ale k tomu už neměl odvahu.

“Jestli se tam vrátíte, můžete dál bydlet u mne,” řekla paní domácí. “Samozřejmě než se najde něco lepšího.”

“Ostatní si budeš muset zařídit sám. S tím Beďárem, nebo jak se jmenuje, to už taky nějak dopadlo, nevím, ale obvinění proti tobě nikdo nevznesl. Tak co?” Seděli a uvažovali. Střídavě potichu, střídavě nahlas. Jeden lidský život tady dostával nadějné obrysy. Alespoň v rámci konfekčního pojetí doby.

150

(13)

Svoboda bral svůj život jako provizorium. Jako přechodný, dočasný stav, který předchází

nebytí. To se cyklicky střídalo s chvílemi, kdy si spílal a opouštěl pokojík v poschodí a nabízel se Javorkovi se svou pomocnou silou. To však netrvalo dlouho a on zase upadal do nihilismu. Javorek měl doma plné ruce práce, v domě, kde léta chyběly mužské ruce, bylo co dělat. Všemu Javorek samozřejmě nerozuměl; když se mu podařilo “vyhodit” pojistky až někde na sloupu v ulici, byl z toho upřímně nešťastný a viděl, že v očích své bytné určitě

ztratil na hodnotě. Byl však přes tyto a podobné závady uznávanou veličinou této domácnosti.

Svoboda přes den tlačil kontejnery s odpadky, zametal rozsypané bramborové slupky a papírové obaly od pomerančových džusů, kelímky od jogurtů a pak sedal ve svém pokoji nebo u kuchyňského stolu se svými společníky. Nevšímal si pohledů, které na něm chvílemi ulpívaly. Trpěl vtíravým pocitem ohrožení, snad to ani nebyl strach, protože čeho by se měl tady mezi lidmi bát? Ať stál na stupačce vozidla firmy Holkr nebo ať seděl u talíře s rajskou omáčkou tady v kuchyni paní Strniskové, ten pocit k němu přiskakoval a on se škubnutím ramen zbavoval jeho palčivosti.

Teď stál najednou před situací, že to všechno naráz skončí. Skončí a on vejde do normálního života. Do svého normálního života, jaký žil ještě nedávno. Do života u psacího stolu, u stolu s počítačem a ostatními hejblaty jejich televizní techniky. Přece jen bych měl navštívit pychiatra, říkal si občas. Co se mnou udělá? Bude sedět, koukat na mne a mlčet. Bude na mne hledět jako na člověka vyšinutého. Nemám chuť dělat ze sebe cvoka. Pak mi předepíše uklidňující prostředky. Velké dávky, kterými mne oblbne, abych zapomněl. Na co mám zapomenout? Na to, že jsem na světě? Nebo že jsou taky jiní

lidé než jsem já? Lidé jsou jenom lidé. Není s čím je srovnávat, nic podobného po světě

neběhá. Jsme jenom zvláštní druh přírody. Krvelační, zbabělí. Někteří nejsme s to se postavit násilí. Ať je to násilí druhých lidí, nebo násilí, které je v nás samých. Zbabělost je taky násilí? Jak je vidět, je. Znásilnil jsem sám sebe.

Kdyby se Jakub dověděl, co mne trápí, útrpně by se na mne podíval a řekl by, abych se nevracel. Nejdřív se uzdrav a pak se uvidí. Jsme přece v kapitalismu, pánové. Nakonec si musel přiznat, že je vlastně směšný. Osobní bolístky a rány světa. Když to ohlásíš policajtům, na což je už pozdě, řeknou, abys v noci seděl doma. Nanejvýš tě politují

a všechno si zapíší. Nikdo kvůli tobě nebude mobilizovat zálohy. Nikdo nebude bušit na

151

veřejné mínění a volat, že tu byl ponížen člověk. Nějaký Svoboda, kterému se, konec konců, zase tak moc nestalo. Tvoje osobní prohra, ponížení a proti tomu tisíce mrtvých na Manhattanu, ponížení lidskosti a tváře světa. Zapomeň na srovnávání. Není co srovnávat. Nějaký Svoboda! Ví někdo, co je zač? Myslí si, že když byl on ponížen, že s ním byl ponížen celý svět! Jsi slaboch, hochu, s tím se nedá nic dělat. Jsou slabí a silní. Ty náhodou patříš do té větší poloviny. Tak nevzdychej a žij. Třeba nikdo nepřijde na to, žes tam ležel v blátě a skučel strachy.

“Zase to pletete,” ozvalo se na druhé straně stolu. “Paní Terezko, Beranger byl plešatý

jako já, ale na rozdíl ode mne byl básník!! Umřel někdy před sto léty. Kdežto tady vedeme řeč o Bergeretovi a to je rozdíl.” To hlaholil Javorek a vynucoval si tím i Svobodovu pozornost.

Ten se obtížně vracel k večernímu stolu. Jeho potíže tu byly pořád.

“Podívejte se na něj,” řekl teď Javorek. “Tváří se pořád jako by čekal konec světa a zatím vstupuje do radostného období svého mladého života.” Přitom se přehraboval ve své

“knihovně” . Po této výzvě, adresované paní domácí, která na druhé straně stolu namotávala klubíčko vlny, se Svoboda přiměl k řeči:

“Nekoketujte s koncem světa. Je to skutečnost, patrně dost blízká.”

“Já vím, já vím. Vděčné téma, mnohokrát tady už zaznělo. Kdekdo před tím varoval, celé národy burcoval, když utratili co se dalo, zjistili, že se nic nestalo. Skoro se mi to rýmuje. Nikdo přitom neměl exaktní údaje o poměrech ve vnější přírodě, odkud by ta pohroma měla asi přijít.”

“Stačí vyjít z logického zjištění, že vše, co jednou začne, musí skončit. Když vezmete technologickou dokonalost a politickou zaslepenost, nestřídmé sobectví, tak přijdete o optimismus.”

“Vy jste se nějak rozjel. Nemluvili jsme o tom nedávno?” řekla paní Strnisková, která

za této řeči položila klubíčko vlny do košíčku k tomu určenému. Otevřela dvířka kredence a řekla, že je půl osmé. “Opravdu byste měl myslet na radostnější věci.”

„Kdyby se ti zase stalo, že bys hledal práci, nechoď k popelářům a nabídni své služby nějaké pohřební službě. Tam by ses určitě uplatnil. Naříkat nad marnostmi života by ti jistě

šlo.“ Javorek nechtěl Svobodovo křivdit, ale soudil, že toho už bylo dost.

“Co jste to říkal o Bergeretovi?” Svoboda rychle zamířil do neutrálních vod a Javorek, protože přes všechna životní strádání byl pořád ještě normální, pochopil Svobodovu snahu zapojit se do odlehčeného rozhovoru.

“Vypravuje mi o osudech profesora…” Tady se zarazila a t ázavě nebo spíš omluvně

pohlédla na Javorka. Protože se přitom smála, nebyl si Svoboda jistý, směje-li se své

zapomnětlivosti, nebo osudům zmíněného profesora.

152

“Abys tomu rozuměl,” odpovídal Javorek, “jak stárnu, tak se mi už leccos plete. Slovutný Bergeret rozhodně nebyl k smíchu. Ovšem jednou vypravoval historku o zdatném Heraklovi, kterou jsem zase já vypravoval paní Strniskové. A já teď nevím, jestli jsem ji četl v “Proutěné panně”, nebo někde jinde. Anatole France je můj favorit. Toho sis už

všiml. No a paní domácí zaujala scéna, kdy si dotyčný pověsil na oštěp dva opičáky.”

“Proč by si pan Bergeret věšel na oštěp dva opičáky?”

“Bože, umíš si představit docenta, jak na oštěpu nese dva opičáky? Samozřejmě, že to byl Herakles.”

“A taky to nebyli opičáci. Kde by se v Řecku vzali opičáci?” pravila paní domácí se znalostí starořeckých poměrů.

“No dobrá…, byli to nějací Kerkopové. Možná, že mne paměť klame, před chvílí jsem na to upozornil, ale dejme tomu, že to byli oni. Nejspíš nějací skřítci, kterých v době

homérského Řecka bylo všude plno. Tihle byli zloději a Herakles je přistihl, jak páchali nějakou lumpárnu. Pověsil si je na oštěp, viseli tam hlavou dolů a nesl je někam, kde se je chystal potrestat.”

“Co je na tom tak zábavného?”

“Počkej, hned uslyšíš. Jak tak viseli hlavou dolů, měli blízko k Heraklovu pozadí. To je mělo k tomu, že si je prohlíželi a se svým pozorováním se navzájem svěřovali. Smáli se mu a volali melampygos!” Vypravěč se dal do smíchu a paní Strnisková s ním.

“Co je na tom k smíchu?” ptal se Svoboda připraven naladit dotčený výraz.

“Melampygos je řecky a znamená to černořitný.”

Javorek asi čekal, že se Svoboda bude smát. Aby mu udělal radost, roztáhl tváře do shovívavého úsměvu.

“Tam na té hoře, kde se to stalo, se smáli všichni tři, Herakles i ti skrčkové. Až se hory třásly. Z toho je vidět, že na rozdíl od lidí nebyli starořečtí polobohové urážliví.”

“Tady se pan Javorek smál, že z toho psi začali divočet,” doplnila paní Strnisková.

“Je to zvláštní,” řekl Svoboda, “člověka musí taková věc zastihnout ve chvíli speciální

milosti.”

“Herakles ty dva zloděje pustil. Na rozdíl od lidí měli polobohové asi rozdílná měřítka v otázkách osobní prestiže.”

Moc toho tu noc nenaspal. Javorek se ráno šklebil, ale co ten může vědět.

“Prostě máš kliku, kamaráde. Sotva jedno skončí, druhé povzbudivě začne. Nelam si tím hlavu. Vezmi si jinou kravatu. Odvykl jsi nějak rychle slušnému oblečení. Tmavomodrá by ladila s decentním úřednickým sakem.”

“Jak to, že jste nešel ráno do práce?”

153

“Protože mám odpolední směnu. Odpadky se přece odvážejí celý den, to bys měl vědět. Ranní směna sveze půlku Bohnic, odpolední pak přísavné vesnice na severu Prahy. Tak to přece chodí.”

Paní Strnisková nebyla v dohledu, proto vykročil Svoboda pravou nohou a samozřejmě, že mu autobus ujel, na druhý čekal a viděl svoji domácí, jak s taškou míří k vratům. Zamávala mu, odpověděl jí a byl rád, že na něj někdo blízký myslí. Blízký? Proč právě blízký? Byla paní Strnisková blízký člověk? Byla. Každý člověk je druhému za určitých okolností člověkem blízkým. Protože mu není jedno, jaký osud ho čeká. Tím se stává člověkem blízkým? Usoudil, že by si to měl promyslet, je to přece podstatná otázka lidského trvání. Člověk blízký, bližší, nejbližší. Proti tomu člověk vzdálený. Člověk lhostejného osudu. I člověk příbuzný může být jednomu lhostejný. Nech toho, Svobodo, autobus musí být někde poblíž.

Když u vchodu uvedl do chodu bzučák, který ohlašoval příchod návštěvníka, věděl, že už o něm vědí, a mírně se mu třásly nohy.

“Jako vždycky jdeš pozdě,” řekl Jakub a podával mu ruku. Byla tu obvyklá sestava. I Boženka tu seděla a obrátila se k němu s napřaženou rukou. Bejda se tvářil kysele, ale tak se tvářil vždycky.

“Božena ti ukáže, kde přestala, musíš to rychle dodělat, protože se s některými věcmi dost vlečeme.” Přitom se Jakub tvářil, že to jako stačí, že už nemá k věci co říct. Zavřel za sebou dveře, vyřešte si to, jak umíte.

“Já myslel, že pracuješ…” vykoktal nesměle. Ani kabát si dosud nestačil sundat.

“Jo, to pracuju. Jenže sem chodím jen tak na skok po večerech. Měsíc se to dá vydržet, dýl sotva. Už toho mám plný zuby.”

Bejda protáhl tvář a mlaskl. “Hochu, hochu, bude tě to stát pár flašek.” Svoboda na to koukal, rozpaky zakrývat neměl důvod. Jeho druh Javorek byl v mlhách někde na druhé straně oceánu.

“Odlož si kabát a sedni si. Já nemám moc času.”

I když si ji nestačil příliš prohlédnout, věděl, že má na sobě tmavý kostým, pod kabátkem

bílou blůzu, která sice tlumila její tvary, ale byla elegantní a svědčila o jejím novém zařazení. A taky o vkusu, který se nedal zapřít. Když ho zasvěcovala do práce, vnímal její rady jenom přibližně. Spíš bral na vědomí vůni a pohyb rukou ve své blízkosti.

“Posloucháš mne vůbec?” vyjela v jednu chvíli.

“Co bych tak asi mohl dělat jiného?”

Věděl, že z informací, které mu měla předat, neví zhola nic. Nějaká stromová alej a na jejím konci kočár tažený jedním koněm. Vlastně to nebyl kočár, jenom bryčka. Scénář ležel

154

na stole. Bude to číst hodinu a pak mu Jakub vynadá, že zdržuje.

“Snad si s tím nějak poradím,” řekl posléze, když se na něj zkoumavě zadívala. “Kolega mi snad poradí. Nebo…, já bych snad měl…, nebyl jsem tady nějak dlouho, bylo by snad dobře…”

“Jo, to by bylo dobře. Ale Božka se zbytečně zdržuje, vyřídíme to sami.” Bejda vstal a přiblížil se, Svobodovi se zdálo, že výhružně.

“Jen se, prosím vás, chovejte civilizovaně. Já se ženu. A ty se ozvi,” ukázala na Svobodu prstem. A byla pryč.

“Myslím, že bych měl zajít za Jakubem.”

“To bys měl, ale nejdřív udělej tuhle práci. On s tím za chvíli musí odejít. Pochopil jsi, co na tobě chtěla?”

“Ani za mák,” zněla nešťastná odpověď.

“Já to tušil. Ale to nic. Odsedni kousek, ono s t ím toho moc udělat nejde.”

Po půlhodině práce se ukázalo, že vlastně o nic nejde, že je to hotová, upravená

sekvence, na které něco měnit je zbytečné. Celé to na něj hráli, předstírali časové potíže, hlavně Božka.

“Ta holka si ze mne střílela,” řekl konečně Svoboda. “Ale to bych jí měl asi prominout.”

“To bys měl. Ale to ty promineš, že jí to promineš?” Tón, kterým to kolega řekl, se sice Svobodovi nelíbil, ale co mohl dělat? Přece se nebude hned první den hádat. Jen se zmohl na odpověď, jak předpokládal, mírně

diplomatickou: “Myslím, že plynule pokračuješ v poloze, se kterou ses se mnou loučil.”

“Netuším, v jaké poloze jsem se s tebou kdy loučil. Byla to poloha v sedě, nebo snad v leže?”

“Myslím, že bych tě měl informovat o tom, co se tu stalo v době, kdy jsi byl na dovolené. Počítám s tím, že sis upevnil zdraví a dál budeš pracovat k našemu společnému prospěchu.” Jakub přitom zvedl hlavu od papírů, do kterých při Svobodově příchodu nahlížel.

“Ta věc s Beďárem je vyřízená, za policajty chodit nemusíš. Ty věci, které byly rozdělané, dorazila Boženka. Chodila sem po večerech a měl bys jí poděkovat. Proto tady taky zůstalo tvoje místo. To je druhý důvod k vděčnosti, pokud jsi schopen vzít ji na vědomí.”

Teprve teď si všiml, že Svoboda stojí jako školák před katedrou. “Proč si nesedneš?

Tím ve mně rozvíjíš nezdravý šéfovský komplex, na který si nechci zvyknout.” Jakub se zahloubal do papírů a na chvilku Svobodovi nevěnoval pozornost. V místnosti se nic nezměnilo. Police byly plné kazet, na kterých byly pořady, které za Jakubova vedení

155

vznikly. A na stěnách plakáty. žádné obrazy, ale plno plakátů ze začátku dvacátého století. Jednoduchá technika, jízdní kola a na nich růžolící mládenci s bujnými kníry a optimistickým pohledem. Stáli na prahu nádherného století. Naše budoucnost je jasná a my jsme svěží, ochotni ji dobýt. Jakub se těšil z naděje, která sálala ze začátku století. Byla to naděje oprávněná? Snad. Kdo ví?

“Co?” řekl Jakub roztržitě.

“Já bych myslel…”

“Mysli. To je vždycky užitečné. Bejda ti řekne o co jde.” A zase koukal do papírů, na kterých mu zřejmě záleželo. Možná, že je v rozpacích a chce to nějak zamaskovat, řekl si Svoboda, když za sebou zavíral dveře.

“Jak to dopadlo s Beďárem?” zeptal se, když si sedl na svou židli.

“Jak? Dobře. Soud mu obstavil majetek.”

“Tomu říkáš dobré řešení?”

“Pro nás dobré. Smutek je na jeho straně. Určitě to tak nenechá. V jedněch novinách má

nějakou kamarádku, proto počítáme, že bude ještě veselo. I záporná publicita může být užitečná.”

“Ode mne se nic nechce?”

“Tys zalezl do díry a hlavu schoval pod polštář. Vyválčila to za tebe Božka.” Podíval se na Svobodu a dal se do smíchu. “Jako manželka - paráda.”

“Co s tím mám dělat?” vzal do ruky schránku s disketami, na kterých měl zřejmě

pracovat.

Bejda pochopil, že na hodnocení Svobodovy statečnosti ještě dojde, ještě mockrát se uplatní a teď jen se smíchem mávl rukou. “Projdi si to, uvidíš.” Tak Svoboda založil disketu do přístroje a díval se na obrázky. Občas utrousil otázku a na papír si dělal poznámky. Jakub prošel kolem, řekl “nazdar” a ve vzduchu bylo jenom cvakání kláves počítače.

“Příští rok budeš mít dlouhej, kamaráde,” řekl Bejda jako by mimochodem.

“Jak to myslíš?”

“Jak to říkám. Jakub tu tvoji absenci vzal jako dovolenou. Tak ji máš na rok předem vybranou.”

“Tak?” Kdyby se zeptal, zda mu to vadí, přiznal by, že nevadí.

“Půjdeš někam na oběd?”

“Myslím, že ne. Ani nemám hlad.”

“Božka ti sotva něco přinese. Je tu bez ní smutno. Jakub nechce žádnou ženskou vzít, říká, že to zvládnem sami. Šetří. Ale to probereme na poradě. Zítra ráno, sotva slunce

156

vyjde. Tak kolem desáté. Dneska tu byl brzo, patrně na tvoji počest.” Asi za hodinu, když koukat na mihotavé stíny začínalo Svobodu unavovat, vstal Bejda, že jde na oběd.

“Jestli ti mohu radit, od staršího kolegy si poradit jistě dáš, vykašli se na to, Jakub se jistě nevrátí a jdi domů. Nebo si něco zařídit. Poměry se tady nezměnily.” Přesto tam Svoboda vydržel další dvě hodiny. Dvakrát zvedl telefon a napsal Jakubovi vzkaz. Bejda se samozřejmě nevrátil. Když se Svobodovi zdálo, že své svědomí dostatečně

potrápil, vzal si kabát a na kus papíru napsal, že šel v půl třetí na oběd. Doma ho čekala hned dole u schodů do patra paní domácí.

“Tak povídejte, jak vás přijali. Čekala jsem vás k obědu, ale vy jste byl jistě na lepším.”

“Na ničem jsem nebyl, jestli něco schováváte v troubě, hned si sednu ke stolu.” Sedl, porušil zásady, ani ruce si neumyl. Teprve teď na něj padla radost z toho, že se věci vyřešily. Usmíval se, mezi jednotlivými sousty dával najevo své uspokojení ze života.

“A to ještě nevíte všechno.”

“Co všechno?”

“Jen to nejdřív dojezte. Ty papriky jsem pečlivě nadívala, bylo by škoda nechat to na talíři. Můj pes to nežere, Javorkův možná, to jsem nezkoušela.” Položil příbor. “Takhle ne. Vidíte, jak se mi chvějí ruce? To není z chtivosti, i když jsou papriky jako vždy výborné. Nenapínejte mne.”

“Tak to doražte, hned vám to povím.” Po chvilce, kdy Svobodu s úsměvem pozorovala:

“Pes nemá dostat jídlo, které je na našem talíři. Zvlášť ne kořeněné. To mu nedělá dobře.” Viděl, že ho schválně napíná. Co má ještě na mysli? Nic mne nemůže překvapit, ale není to jistě nic špatného, to by nemluvila o psí dietě. Proto dál rozvážně polykal.

“Odpověď máte v pokoji.”

“Je tam Božka?” vykřikl a Strnisková se smála nahlas.

“Jděte a uvidíte.”

Vyběhl nahoru a zklamaně se rozhlédl po prázdné místnosti. Jeho věci byly pryč.

“Kam jste…”, chtěl vykřiknout, kam jste to vyhodila, ale pak mu to došlo. Vzal paní

Strniskovou, která vyběhla za ním, kolem ramen a dal jí mlaskavou pusu.