Touha po Arcadii

Miroslav Jandovský

Publikováno s laskavým svolením autora

Člověk vstoupí do světa plného zmatků. Je obklopen chaosem věcí, dějů, vztahů, padne to na něj, až úpí. Hledá cestu tak, že si vytváří svůj řád, své pojetí sama sebe a světa. Hledá oporu v hodnocení, které se postupně mění v systém. Když pozná, že ostatní na tom jsou podobně, hledá pomoc v širokém světě. Je to čas iluzí.

ULICE SVĚTA

ČÁST PRVNÍ A DRUHÁ.

I. Růžový okrouhlík.

Věřte, nevěřte. Dřív než ráno člověk otevře oči, je svět na druhé straně víček čistý, svěží, plný

měkkých a příjemných záblesků, které se lomivě štěpí a chlubivě o sobě vypovídají, že právě

teď vyslovená přání mohou změnit v sen, který se po celý den bude zdát. Blaženou chvíli si Albert chránil. Ležel pod peřinou sevřenou hladkým povlakem, který mu dával pocit pohody z dostatku, zejména večer, kdy byl damašek příjemně chladivý a ve vytopené místnosti navozoval náladu malátné libosti. Hlavu Albert nořil do polštáře z prachového peří, které matka kdysi dávno dostala od prababičky ze mlýna a pravidelně ho s peřinami natřásala a větrala. S povděkem na nebožku vzpomínala a vybavovala si chvíle, kdy ji odháněli od stolu, protože svým dětským dováděním vířila kopeček peří, který byl sice schován pod hliněným krajáčem, ale pořád bylo kolem co zvednout do vzduchu. Zapadáme do času, topíme se v něm, nevíme, co s ním, abychom pak nakonec se strachem hleděli, jak se knot lampy krátí a ona dohořívá.

Kdo to řekl? Táta? Asi.

Jeho stůl teď stojí v koutě Albertova pokoje. Je ze světlého dubu, masivní, zásuvky má po obou stranách. Kdykoliv zastrčil nohy do prostoru mezi nimi, připadal si Albert jako voják v podivném okopu. Okop pro píšícího střelce. Táta odtud vysílal kruté střely do širokého prostoru.

Albert se teď otočil na levý bok, i v neděli je třeba vstávat. Stůl není dubový, jenom polepený

dubovou fólií. Představa, že jeho otec sedal za nekvalitní náhražkou dubu, nebyla příjemná. Už s nimi nebyl čtyři roky a v pokoji se pořád mihotalo snad jakési tušení, že by měl odněkud přijít. Vrznou dveře a bude tu.

Jednou otce něco popudilo a nutilo k zbytečnému jednání. Rozkřičel se, až zčervenal, a pak násilně ztichlým hlasem řekl: Čas je můj jediný majetek. Mimo něj nemám nic, co má

nějakou cenu. Nepřipravujte mne o něj, prosím vás. Stáli zaražení a on po chvíli, vida je zkroušené, se smutně usmál a dodal, že jsme na tom všichni stejně, jenom nabíráme z nestejně

hluboké kapsy.

Sentimentální vzpomínky a co ještě?

Najednou Albertovi došlo, že je v domě nezvyklé ticho. Podle úderu hodin na chrámu Svatého Mikuláše bylo devět pryč. Proč mne s křikem nebudí? Srdce se mu prudce rozběhlo. Vyskočil překotně a otevřel dveře do kuchyně. Seděla u stolu a četla.

“Snídani máš na stole,” řekla klidně, ani nezvedla hlavu.

Snídaně je na stole, kdo ví, jak dlouho. Když mohu vstávat já, můžeš vstát i ty, zněla matčina zásada. Nakrájí bábovku a sedne si ke stolu. Na co přitom myslí, když Albert ještě spí? Teď

se styděl za štipečku strachu, který dal tak zbrkle najevo. Byla zvyklá dělat snídani tátovi, vstával časně.

“Půjdeš dneska někam ven? Je tam zima.”

Vzal si teplou košili a slíbil, že bude do oběda doma.

Jejich starosvětská ulice trpěla náporem snobů a zbohatlíků. Drali se na Malou Stranu, protože chtěli žít pod vlivem tradic, které jim chyběly. Lidé ze sousedství se za přeměřené odstupné

stěhovali do Bohnic nebo na Jižní město a jejich někdejší byty byly upravovány, předělávány, architekti přijížděli a odjížděli střídáni módními návrháři interiérů. Tam, kde z okna koukala bába s kočkou, zírá teď milionář z apartního apartmá. Možná, že si i kočku koupí, až se rozhlédne. Pořád tu však bylo dost starousedlíků, kteří hájili své právo na zápraží a na řeč pod oknem.

“Neutíkej, ona počká!” ozvalo se za Albertem.

“Ahoj, Špekoune, máš se?” Byl to spolužák. “Jsou baterky do tranzistoru?”

“Zeptej se v úterý.”

Dobrá, zeptá se v úterý. Teď je však třeba protáhnout tělo. Alespoň trochu. Nebožka doktorka Špérová říkala: Když nebudeš, Alberte, cvičit, v padesáti tě budou vozit na vzduch. Kolik let má do padesáti? Ještě je čas všechno dohonit. Lékaři by však neměli stonat a už vůbec ne umírat. Vlastní nemoc snižuje lékaři hodnotu jeho kvalifikace. Pacient k němu nemůže mít důvěru, uvažoval Albert a uvědomoval si směšnost své úvahy. To už mírně klusal podél chodníku. Chodník se svažoval, proto bylo běžet příjemné. Ulice byla zametená a zbytky sněhu ležely těsně u kraje chodníku. Bylo ovšem třeba dávat pozor, kam šlape. Mohl vzbudit představu, že běží na tramvaj. Záleželo mu na tom, aby se dojem, který případně vyvolá, ubíral směrem ranního spěchu za nějakým určitým cílem. Běh bez cíle byl pro Alberta nedůstojný a vyjadřoval nezvyklé a proto nepatřičné jednání. Zpět už běžet nebude. Zpátky půjde důstojným krokem budoucího vašnosty.

Proti klusajícímu Arnoštovi se valily zástupy turistů. Viděl fotografické aparáty, barevné

průvodce Prahou držené v ruce, plány města. Připouštěl si příjemný pocit. Svět má o nás zájem. Měli dychtivé tváře a v nich očekávání. Dostanou, co chtějí? Každý nakonec dostane to, co chce, někdy i to, co si zaslouží.

Mladí byli oblečeni do pestrých bund, do barevných kabátů, bylo vidět i tričko pod rozhaleným kožichem. Na tričku snad jméno univerzity. Nechali doma opuštěné školní

posluchárny, opuštěné byty, pes zůstal pod ochranou sousedů a teď šlapou naši ulici, aby nám sáhli na tep. Jak nám buší? Naše trávení a vylučování je s jejich shodné? Přijeli za tím, nebo za Parléřovým obloukem? Katedrál je přece v Evropě na stovky. Podobné zrušení systému se však udá jednou za tisíc let.

Dole na náměstí Albertovi ujela dvaadvacítka. Zbývalo mu buď jít pěšky, nebo chvíli bloumat. Kam ostatně mířil? Někam mezi lidi. Lidé byli všude. Tady však byl doma a vycházel z mylného a neuvědomeného přesvědčení, že jiní lidé jsou něčím odlišní od těch, kterými byl obklopen. Jak byl zvyklý, byl by se pustil do úvahy o tom, co se mu právě mihlo hlavou. Je doma mezi známými lidmi, nebo mezi známými zdmi?

“Er schläft im Fass wie Diogenes,” zaslechl za sebou. Zahlédl jenom záda kohosi, kdo mířil nahoru k jejich ulici. Co tím myslel? Mluvil o nouzovém bydlení, nebo šlo o narážku hlubšího významu? Jakého? Podíval se na zem před sebou. Kočičí hlavy leštěné gumami pneumatik. Pozor na nohy! Pozor na pohybující se lesklý plech, pozor na zdraví, na peněženku, na náhodné výroky, které vytrženy ze souvislostí působí zhoubně, pozor na případné panenství, na všechno! V jaké to žijeme zmatené době?

Na rohu bylo bistro. Co si tam má dát? Je třeba si něco dávat, když na nic není chuť? Třeba tam najde něco, nebo někoho zajímavého. Když nic jiného, tak starého Vondráška. Toho určitě. Nabízí tmavou vodu s cocy. Slečně vedle to sluší, bude to profesionálka. Jinak by na Alberta tak nekoukala. Tak přímo, oči se tlačí na oči, až je člověku těsno. Uvažoval. Jestli je to skutečně profesionálka, nebude jí vadit, když na ni budu zírat, odhadovat ji, prohlížet si její přednosti, zvažovat pro a proti. Přece nabízí služby. Kde svoji živnost provozuje? Teď dopoledne? Přál si setkat se s takovu osobou. Byl to dráždivý svět, dráždivá představa. Jaký je citový svět prostitutky? Je člověk jako jiný, nebo má jenom všeobecné lidské znaky? Jenže rychle sklopil zraky. Prohlížet někoho tak nestoudně nebyl zvyklý. Uvažoval, že snad jde jenom o nějakou studentku, která se osvobozuje od starých schémat rodinné výchovy. Jak jsi na to, Alberte, přišel, na takovou, proč jí to podsouváš?

Nejlepší by bylo se zeptat.

“Máte nějaké přání?” zeptal se.

“Jak jste přišel na to, že bych mohla mít nějaké přání?” Byla to otázka a ne odpověď.

“Když jste se mi tak upřeně dívala do tváře, myslel jsem, že vám někoho připomínám. Člověk se nezeptá, odejde a zbytek dne o tom pak přemýšlí. Vzniká napětí, které není zdravé. Alespoň si to myslím.”

Smála se. Měla zdravé zuby a asi i zdravé sebevědomí.

“Připouštím, že jsem se na vás dívala, ale nevnímala jsem vás. Nemám žádné přání, ačkoliv” nedopověděla, jenom se na něj dál zkoumavě dívala.

Albert zrozpačitěl. Buď šlo o výzvu, nebo o nějakou psychologickou hru. Určitě chtěla vnést pochybnost do jeho vědomí. Zbytek dne bude přemýšlet. Co chtěla říct? Co měla na mysli?

Cvak, sklenice sklouzla na pult. Dívka cvrnkla očima o Albertovu tvář, řekla “nashle” a odešla. Vsunula mu do vědomí neukojené napětí. Profesionálka. Jenže v jakém oboru? Zbyl po ní růžový okrouhlík na hraně sklenice.

Pak se ale něco stalo. Muzika, které bylo všude plno, smyslná, nepřítomně vlezlá bečivými kytarami a dunícími bubny, najednou nic. Mozart vešel a ukláněl se. Lá-la, lá-la lááá, lalalala lá-a. No jistě. Albert poznal předposlední větu koncertu C-dur. Co se to tu děje? Asi na počest rakouských turistů. Vesele tu popíjejí před cestou do kopce a teď zdvíhají sklenice sami sobě

na zdraví a Amadeovi na počest.

Vondrášek se usmívá. Ví, co to je dělat kšeft. Ví, jak na to. Je to vyvedený vykuk. Jestli je ovšem ten, kdo umí vydělat, vykuk. Dneska, kdy chce každý být milionář, patří vykukství k věci. K morálce. Turistům však dělá Mozart dobře. V téhle běsnící době to je balzám pro uši.

“To byl nápad, pane Vondrášek, s tím Mozartem,” přešel Albert k pultu, kde bylo místo pro jeden loket. Vondrášek tam sáhl hadrem a Albert se pohodlně opřel.

“S jakým Mozartem?” divil se. Skutečně koukal, jako že neví, o co jde.

“Kdo vám pouští muziku?”

“Jo, muziku? Ta se pouští sama. To víš, technika. Není to už jako dřívějc, za našich tatíků

tady sedal harmonikář a měl svý nároky. Dneska to jde samo. Hned vám to spočítám. Alles gutes, kommen Sie wieder.” Neměl na Alberta čas, výčepní, vedoucí podniku, snad brzy, dá-li pánbů a obecní rada, majitel.

“Co dělá Lojzek?” zdržoval Albert.

“Oženil se v Liberci, jak víš,” povídal pan Vondrášek přes pult a dával najevo, že mu tyhle soukromé řeči nejsou právě teď milé. “Přijď na kus řeči, až tu bude míň lidí.” Pan Vondrášek někdy nosil matce jahody, když se mu v Nebušicích urodily. Měl tam zahradu, na kterou byl pyšný. Teď nebyl čas jahod. Ulicí se valily zástupy turistů, a tak jahodový pohár z

loňských zásob, pečlivě narovnaných ve sklepě na policích, stál patnáct korun. Pan Vondrášek měl právo zeptat se na matčino zdraví.

“Ale jo. Je čím dál tím hlasitější. Dokud křičí, je dobře.” S tím Vondrášek souhlasil. Asi měl podobnou zkušenost.

“Nalejte mi jednoho Bechera, pane Vondrášek,” řekl Albert, když se výčepní po chvíli opět přiblížil k jeho pozici.

“Helehelehelehele,” zvolal pohoršeně. Nalil však, ale co si myslel, dál už nerozváděl. Asi mu došlo, že se z kluka Alberta stal zákazník. Pohledem však dával najevo, že tuto proměnu neschvaluje, i když ho lidská náklonnost k alkoholu živí.

Bistro na tomto místě je zlatý důl, říkal si Albert. Celý den je ovšem v jednom kole, zavírací

den má v úterý. To vyspává a pleje záhony.

“Moc se tu neroztahuj, mladíku,” ozvalo se u Albertova ramena. Ohlédl se a viděl rozesmátý

obličej kominického mistra Čírtka. Byl u nich minulý týden s učedníkem.

“Jak to, že chodíte tak daleko, pane Čírtek?” zeptal se oslovený.

“Normálně nechodím, ale teď jsem tady. Ujela mi tramvaj.” Výš v ulici byl moc na očích. Když si chtěl s osudem trochu zašpásovat, jak tomu říkal, musela mu ujet tramvaj. Ulici rozkrojil jekot sirény. Policisté s čely na předním skle uháněli nahoru.

“Někomu je ouzko,” řekl pan Čírtek. “Asi to odnesly plechy. Až pojedou zpod Petřína, tak v nich zůstala nějaká noha.”

“Nebo se někdo vrátil domů a našel vylomené dveře,” přidal se host s modrým šátkem na krku.

“Hrůza,” chopil se příležitosti pan Čírtek. “Kde se to v našem národě vzalo? Samý zloděj a násilník. Když jsem byl kluk, skládaly se o jedný vraždě písničky. Dneska? Moje stará nepustí

do bytu ani listonošku. Pamatuje to někdo?” Obrátil se na širší veřejnost, ta však zůstala lhostejná. “Musíme se stydět, že jsme Češi. Kdo má ruce, ten krade,” ukončil svou myšlenku pan Čírtek, nerad, že zůstala bez ohlasu. Ozval se jenom Vondrášek a to nepřívětivě: “Já mám taky ruce, pane Čírtek,” protože mu svou řečí Čírtek kazil kšeft.

“Každý víme svoje a ne každý rád přizná, kde ho bota tlačí.” Čírtek mluvil jako věštec a řeč

na toto téma už nemínil rozvádět. Některým pravdám mnoho řečí škodí. V okolí se však vyskytl debatér.

“Naši zločinci jsou občansky uvědomělí. Doba to nese. Když takového lumpa seberou, hned se ohání občanskými právy. Nikdo dobře neví, jak to s těmi právy je a proto, že policajti mají

většinou ještě staré červené legitimace, zjišťují, že jsou to taky lidi a občani. A my? Koukáme na to jako jeleni. Mazlíme se s lumpy snad proto, aby nám ve volbách dali hlas. Hlas od lupiče musí potěšit.”

“Chytit někoho, jak mi z bytu vynáší svršky, nebo že se mi přehrabuje v šupleti, po žádnejch policajtech se nesháním. Pověsím ho za krk z okna na ulici pro vejstrahu. Zákony máme, když

však podle nich neumíme lidi ochránit, když zákony neplatí, musíme si pomoct sami.” Pan Čírtek se zjevně rozčílil. Ustupovali od něj. Viděli, že si drží kapsu, ve které měl asi peníze, a to nebylo příjemné. Proto se už ani pan Vondrášek neozval, ačkoliv to měl v úmyslu. Alberta napadlo, že je tu nějak moc sousedů. Byli tu všichni náhodou, jako on? Do ticha, které nastalo, přidal důkaz své víry v člověka: “Já věřím, že vlna zločinnosti opadne, jen co se poměry usadí.

Jen co si lidé na novou situaci zvyknou.” Věřil, že lidé jsou ve své podstatě

dobří, stejně, jako jsou ve své podstatě lumpové. Ále, pokračoval v duchu, jak to tedy je? Dej si pohov. Je neděle, za chvíli začnou lidi chodit od Mikuláše a v tramvajích nebude k hnutí. Jdi už. Místo toho stojíš a piješ druhého Bechera.

Pan Vondrášek se přestal divit. V malém prostoru, plném lidí, nestačil všechno sledovat. Čírtkovi věnoval pozornost jenom ze zdvořilosti. Ruch, shon, šum z venku, do toho opět muzika katastrofické harmonie, naštěstí ztlumená, to vše jako clona leželo na hostech. Servírka se mezi nimi protahuje jako had. žena s přemírou poprsí láká ptáka bouřliváka. Podobně to Čírtek říkal na její účet. Kdo ji Vondráškovi vybíral? Většina chlapů sem prý

chodí kvůli ní. Co udělá Vondrášek, až některý z hostů bude chtít potěžkat, nebo si ověřit pravost těchto tělesných útvarů? Představa vyvolala Albertův potěšený úsměv. Máš pokoutní představy, Alberte. Kde se v člověku berou? Je to normální. Tím trpí každý. Proč trpí? To snad ne. Ale jo. Problém je jenom v hodnocení. Trpí. Proč trpí? Když je to normální a dokonce žádoucí, proč by měl trpět? Člověk je člověk. Tvor zrozený přírodou je přírodě poplatný. Mámení rozumu mu vůbec nepopletlo hlavu.

Větě, která se mu najednou mihla hlavou, se musel Albert zasmát. Vzpomněl si, kdo ví proč, na Colase Romaina Rollanda. Co jednomu chybí, tím druhý oplývá, uzavřel své

pozorování, aniž tím měl na mysli cosi konkrétně určitého. Mimo kypivou smyslnost servírčinu, ovšem.

“Nejlíp se má tadyhle pan Jeřábek,” ukázal mistr Čírtek na člověka s koňskou tváří. “Nic nedělá, prachy bere.”

“Jak můžete takhle mluvit?” řekl plačtivě oslovený. “Copak dneska v téhle revoluční euforii někdo našince zaměstná?” řekl pan Jeřábek a přešlápl na druhou nohu.

“Vy jste ještě nevystoupil? Dějiny jsou plný mučedníků a mezi nima je teď i náš pan Jeřábek, dřív zasloužilý učitel, teď zasloužilý mučedník. Dějiny vám budou závidět. Pořád se všechno motá dokola. Ale vystoupit byste měl. Sluší se to,” řekl zasvěceně pan Čírtek a pokračoval otázkou, zda oslovený zná Baška. “Ten vstoupil, když jeho starší kluk měl jít na vysokou. Teď vystoupil, protože jeho mladší se na ni chystá. Jak se tomu říká? Nevím. Já znám jenom lidový výrazy.”

“Správně. Většinou jsou pro to jenom lidové výrazy, i když lidé vcelku nemohou za to, že se dostali do takových situací, které surově obnažují jejich charaktery. Já se práce nebojím, jenom nějakou najít,” vrátil se pan Jeřábek ke svému problému.

“Co lidi neudělají pro kus žvance,” uvažoval mistr.

“Kdepak. O žvanec, jak říkáte, jde zatím na druhém místě. O prestiž jde. O to, co řeknou sousedi. Koukněte se, oni ho vyhodili, chudáka. Nebo spíš darebáka? To je existence!” Upíral oči na Alberta, kterého znal jenom od vidění. Ten se uklonil, představil a napřáhl ruku. Byla uchopena a stisknuta. Měkce a teple. Ruka vzdělance nezvyklá námaze. Jméno nepadlo. Snad si tisknutý myslel, že je na Albertovi, aby si všiml.

“Už je tomu několik let, co jsem napsal trakt át, že přestavbu lze u nás uskutečnit jenom revolučním uchopením moci. Zdravé síly se musí vzepřít proti starému vedení,” řekl pan Jeřábek s mírnou, sotva postižitelnou chlubivostí v hlase a hleděl kolem sebe zasněně.

“Jenomže národ má zdravých sil plný zuby,” řekl kdosi, kdo stál poblíž.

“Pardon. Člověk se nevymaní. Snažte se mi rozumět. Měl jsem na mysli mladou, intelektuálně zdatnou společenskou sílu, která by vytrhla moc z rukou sklerotických vladařů.”

“Jo. Starý od koryt a nový ke korytům,” chechtal se teď občan hlasitě, rád, že si vzpomněl na tak vhodnou repliku. Pan Jeřábek však pokračoval, jako by neslyšel: “Samozřejmě, že mi to všude vrátili. Někde s pobouřenými komentáři. Pak, za pár let, udělali tuhle práci studenti.

Trochu jinak, samozřejmě. Všechno vzala voda a mne s sebou.”

“Spláchla to všechno do záchodu. Moc lidí šlo s sebou, i když neměli vinu. Jenom tu, že stáli blízko, když se voda hnala.” Pan Čírtek se díval teoretikovi do modrých, pomrkávajících očí, ve kterých mohl číst lítost nad marnostmi života. “Kdo se pere, obvykle počítá s tím, že dostane. Jenom velikáši jsou předem neporazitelní,” dodal Čírtek polohlasně, aby se do debaty nezapojil někdo další.

Přesto se lidé kolem smáli. Někteří zřejmě uvažovali o nadějích své budoucnosti, kterou zatím neviděli úplně černě. Revolucionář teoretik kýval hlavou. Cítil oprávnění se vyjádřit, protože už byl situací postižen: “Počkejte, až my nezaměstnaní budeme chodit k milosrdným na polévku. Pak se budete divit, pro co jste to hlasovali.”

“Nesejčkuj, kamaráde. Musíš makat a to tě sejří. Bejvalá struktura naříká nad ztraceným rájem,” řekl kdosi, komu na krku chřestily řetězy. Dekorativní pán pokračoval: “Dneska se prosadí jenom ten, kdo se umí otáčet. A to je rozdíl, co?” hledal kolem sebe projev souhlasu.

“Včera ti stačilo, že ses uměl klanět nebo jenom žvanit. Od toho klanění jsi celej vnitřně

rozviklanej.”

“Hele, mladíku, neurážej lidi. Nevíš, o co jde, a už hodnotíš a známkuješ. Nikdo není na tvoje zkušenosti zvědavej,” ohradil se pan Čírtek, když viděl, jak Jeřábek zrudnul. “Dneska jsou všichni demokrati, ale jenom pro sebe. Přej mu, ať má taky svoje mínění, jinak tu budeme mít zase to, co jsme měli. Rudí totalitáři, nebo zelení totalitáři, všechno stejný.”

“Děkuji vám, pane Čírtek. Člověk není dost pohotový. Já nejsem zvyklý na osobní spory tak ex abrupto vedené.”

“S tím se asi musíme smířit. Ti dřívějc poškození se teď vyřádí na těch, kteří je poškodili. Ti nově poškození budou čekat na svoji chvíli. Už to tak chodí. Těžko byste v našich dějinách hledal případ, který by tuhle zkušenost vyvracel.”

“Proboha, pane Čírtek, koho jsem já kdy poškodil?” zvolal a zvedl ruce pan Jeřábek, oběť.

“To přece nevadí. Třeba jste jel jenom v jejich zápřahu a to je venkoncem stejný. Jeden vařit začne a ostatní do tý společný polívky přihazují. Ten trochu pepře, ten zas jiný koření a tohle pak národ jí. Už to není to, co bylo na začátku a co jste nám slibovali, ale sníst se to musí, když nedáte jinak. Rozumíte mi? Ne? To je jedno. Co jsem to říkal, pane Jeřábek? Msta?

Msta je lidskej problém. Dá se zabalit do ušlechtilého proslovu, ale je to jedna vesta. Všiml jste si, že jsem řekl ušlechtilého, a ne třeba, jak bych řek jindy, pitomýho? Ušlechtilost je vznešenost, když jde kolem, držím čepici v ruce. Co jsem to, jo, kruci. Komunisti se mstili buržoustům otevřeně. Měli na to propachtovanej třídní boj. Teď se to bude dělat demokraticky, ale bude to nemlich to samý. Lidi budou vždycky jenom lidi. Nikdo tu kolem nechodí s křídlama. Má plnou hubu lásky k bližnímu, ale nejdřív ho pořádně veme po hlavě, aby si dotyčnej tý případný lásky vážil. Jste vzdělaný lidi, víte, jak to chodí.”

“Proboha, pane Čírtek, v jakých to mluvíte jinotajích? Já vám vůbec nerozumím,” zvolal zděšeně pan Jeřábek.

“Římská říše se hroutila několik set let, stalinsko-brežněvovská byla cugrund za pár desítek let,” přidal se Albert, i když řečené nesouviselo nijak valně s úvahami kominického mistra. Promluvil dílem proto, aby také něco řekl a nestál u prázdné sklenice jako bluma, jak by řekla jeho matička, zčásti proto, aby umožnil panu Čírtkovi, na kterém viděl stopy únavy, čestný

odchod od věci.

“Pořád totéž,” řekl pan Jeřábek. Pochopil, že klást otázky panu Čírtkovi už není vhodné. “Jak to tenkrát asi nesli kněží těch zrušených pohanských kultů, když je vyhnali z jejich chrámů?” Odpověděl si sám, zřejmě kněz zrušeného kultu: “Tak jako my. Těžko.”

“Kdepak, milej zlatej. Těm řezali hlavy. Dneska je to proti minulosti pohoda. Každý

tisíciletí

mělo takovej pořádnej mazec,” mlaskl zálibně pan Čírtek. “Alberte, nejsme tu moc dlouho?” Pak po chvilce, kdy si zřejmě v duchu odpovídal na otázku, řekl: “Jdeme domů.” Šli. Pan Čírtek snad cítil jakousi potřebu situaci vysvětlit: “Musíš mít strpení se starejma lidma, Alberte. Víš, kolik let přesluhuju jenom proto, že nejsou kominíci? Ha! Ani se neptej.” Pak po chvíli: “Kdyby se mi zatočila hlava. Na střeše nic, ale na ulici často.” Albert věděl, co tím myslí a on věděl, že to Albert ví.

Tak šli mírně rozprávějíce. Z okna koukal spisovatel Vroubecký-Šimek.

“Tak co, pane Vroubecký. Počasí vám nesvědčí, co?” Čírtek odpočíval. “Zatáhlo se.” Koukal nahoru, kde se nahrnula clona šedivé vodní masy. Jen spustit. Kolem spěchaly tlupy turistů. Hospody budou plné, alespoň někdo vydělá.

“Máte pravdu, mistře. Nazdar Alberte,” pozdravil spisovatel Alberta.

“Takhle si moc nevyděláte,” řekl Čírtek, jako by ho to těšilo.

“Spisovatelství je dneska nejhůře placené řemeslo. Víte, kolik mám na hodinu?” křičel, “pár šupů v naší natvrdlé měně.”

“Vy nejste moc velkej vlastenec, co, pane Šimek?” popichoval Čírtek a jazyk se mu trochu zapletl do zubů.

“S vlastenectvím tu není žádná souvislost. Každý se živí, jak umí. Já se teď živím bídně. Na umění národ kašle.” Udělal významnou pauzu. “I jinak by se to dalo říct.”

“Jen řekněte, jak to myslíte. Kašle. Byly časy, že byl rohlík za šesták. Já pamatuju půl kila buřtů za pět korun! Nová doba nový chce holt činy. Nějak bylo, nějak bude. Nevětrejte, nastydnete, pane Šimek,” řekl pan Čírtek a šoural se dál. Albert nahoru pokynul a šel za ním.

“Píše jenom, když svítí slunce. Člověk by čekal, že je v jeho knížkách samej jas. Houby. Znáš

je? Jeden musí vědět, kdo tu s ním žije. Jenže on z jasnýho počasí vymáhá samou psychologii a temný vášně. Podivín. Stejně je ale dobře mít za souseda spisovatele, i když ho čte z útrpnosti jenom naše ulice.”

“Kdyby ho četla jenom naše ulice, nebudou ho vydávat. Jeho spisy mají jistě pár tisíc výtisků.”

“To se tedy divím. Četl jsi jeho ženu v láhvi? Čteš a nevíš co dřív. Máš to hodit po psovi, nebo se jít vyzpovídat?”

“Hej!” ozvalo se za nimi. Spisovatel mával z okna.

Zastavili se. Pan Čírtek přiložil dlaň k pravému uchu hotov vyslechnout poselství souseda spisovatele.

“Přinesla vám včera noviny?” hřímal Vroubecký-Šimek.

“Ani nevím,” křikl Čírtek, který žádné noviny neměl předplacené.

“Takže nepřinesla. Ona má tři děti a posílá je místo sebe. Něco se s tím musí udělat. Není to vykořisťování dětský práce?” hulákal spisovatel.

“To platilo za komunistů, pane Šimek. Dneska je to jinak, ale nevím jak.” Když pan Čírtek viděl, že spisovatel pokyvuje hlavou a pak mizí za záclonou, pokračoval v chůzi.

“Trochu mne drž, Alberte. Já ti to příležitostně oplatím,” žádal kominický mistr. Před nimi se pružným houpavým krokem nesla ženská a koukala ze strany na stranu, kudy šla před ní

historie.

“Vidíš?” ukázal Čírtek, “takhle vypadá pravej německej zadek. Soudím, že je odněkud z Pruska, ale možná, že z Bavor. Tím si už nejsem tak jistej. Koukni na ty kalhoty.” Koukali na kalhoty. Pod těsně přiléhající, byť silnou hnědou látkou, se rýsovalo spodní prádlo výrazným písmenem V.

“To znám dobře, hochu. Za války, Churchill, v tlustý hubě trabuko tlustý jako moje noha, dva tlustý prsty takhle vztýčený. Vítězství. Tenkrát v rajchu jsme často vítězili, ale na prostěradle. Ani vzpomínat se mi nechce.”

Osoba jdoucí před nimi zpomalila krok a ohlédla se přes rameno. Pohled to nebyl přátelský.

“A sakra,” šeptal pan Čírtek. “Zmejlená neplatí. Von to není Berlín ani Hamburk, vona to asi je Stará Boleslav.” Když se pak podíval na smějícího se Alberta, dokončil svoji myšlenku:

“Stydno, hochu, za podobné představy. Vybavují se samočinně bez účasti rozumu. Raději hledět jinam. Taky ti už není patnáct, takže rozumíš. Pohyb nohou byl však prudký a prudké

jsou i tělesné úkony, které připomíná.”

Šli, noha nohu míjela opatrně. Našlapovali celým chodidlem, využívali pérujících špiček a řádně protahovali bércový sval.

“Spisovatel v ulici, kde měl domovský právo Neruda, musí jásat, že ho tu necháme bydlet,” pokračoval pan Čírtek v hlasitém plynutí myšlenek. “Neruda je dneska taky jenom pověst. Ale naší ulici dělá čest. Moje bába ho mohla pamatovat, jenže tenkrát na něm nic nebylo. Chodil tu páprda a zvedal buřinku. Na starý kolena si namlouval mladici jako dnešní

páprdové. No co. Teď tu žije jenom jeho sláva,” povzdechl si pan Čírtek.

“Četl jste od něj něco?” zeptal se Albert škodolibě.

“To myslíš přímo od Nerudy? Asi jo. Proč?” vytáhl pan Čírtek obočí překvapeně. “Mně stačí, že vím, že je slavnej. Já na básničky nikdy nebyl. Možná dřív, jako kluk, ale na to si už

nepamatuju. Povídky o naší ulici jsem čet, to jo. Člověku je dobře, když o něm lidi vědí. Když

sedíš v koutě a různí fešáci, s tělem popsaným cizími nápisy, chodí kolem a ty jako bys byl vzduch, to ti náladu nezvedne. Ulice je ulice, a co my? My jsme vosk? Co myslíš, četla ta ženská z Boleslavi Nerudu? Četla. Proto se po nás tak koukla.”

Šli a vypadalo to, že dojdou, aniž budou řeč dál rozvíjet.

“Vy prý máte doma plno knížek, pane Čírtek,” řekl Albert, aby vyplnil mezeru mezi nimi a domem pana Čírtka ještě trochou konverzace.

“Mám doma plnou polici a ne ledajak ý saláty. Třeba Českou otázku, jak ji dávno sestavil pan doktor Tobolka.”

Albert se zatvářil pochybovačně. Z doslechu věděl, že takové dílo existuje. že by však bylo na polici v domě kominického mistra? “Opravdu máte doma Českou otázku?”

“He! Všechny, jeden dva, všechny čtyři díly. Čtu si v tom, když se na ty dnešní politiky dopálím. Předělávají svět a netuší, co tu už bylo. Čtu si a pak nadávám se znalostí věci. Nadávat odborně je kumšt, Alberte. Však víš, nadávat a nadávat je rozdíl. Křiklouni v hospodě? Ha! Vidí si na špičku nosu a všichni se cítí být na Hradě. Každej by moh z fleku dělat prezidentovi poradce. Podmínkou je velká huba.”

Teď stál pan Čírtek rovně a předešlá kymácivost se ztratila už když se k domu blížili.

“Můžu si někdy zajít vypůjčit nějakou knížku?” zeptal se Albert u dveří.

“Můžeš, ale jenom když budu doma. Já měl celej život takovou jednoduchou z ásadu, že na fajfku, na knížku a na moji ženu nesmí nikdo sáhnout. Teď mi z tý zásady zbyla jenom knížka. Kouřit jsem přestal a moji starou znáš. Tak ti děkuju za doprovod.” II. Přechodné sny.

Co dělala v deset hodin dopoledne v bistru starého Vondráška? Člověk by řekl, že měla být někde jinde. S rodinou nebo na koleji, třeba na mši, to se teď nosí, ale pít colu a koukat, jako by právě prohlédla, to se snad nehodí.

Myšlenka vyjádřená slovy koukat jako by prohlédla, ho píchla a svědomí se vyčítavě ozvalo. Nejhorší je, že nevěděl, jak vůbec vypadala. Neumím si ji vybavit. Musela mít hlavu a na

hlavě vlasy, očima na mne koukala. Popsat z toho nejsem s to nic. Absolutně nic. Smysly zůstaly ušetřeny. Je to možné? Nebo spíš všechno transformovaly do jiné roviny. Nabízí se únava. Zůstal mi po ní jenom pocit, otisk na duši. Jako když něco přilne a zase se odlepí a to, co zůstalo, je a už opět není ono přilnuté a odlepené. Normálně se to nestává. Z lidí mám vždycky přesný, konkrétní dojem. Alespoň v mezní poloze souhlasu a nesouhlasu. Něco o sobě vždycky vypovídají, co nějak souvisí s mým naladěním pro ně, pro věc, pro události. Tahle mne zaskočila

nepřipraveného.

“Koukáš jako vařený zelí.”

Tak, novina. Tohle jsem ještě neslyšel. Buď to má z okna, jak zase odposlouchávala proudění

ulice, nebo z vlastní hlavy? Lidová tvořivost? Fakt je, že polévka z talíře s cibulovým vzorem, který se na stůl dává v neděli, jako by nebylo jedno, do čeho ji nalije, chutnala jako ve všední

den, stejně nevýrazně. Sůl škodí zdraví, zvyšuje krevní tlak. Proto najít v téhle domácnosti slánku je problém. Má jásat, když nemá důvod? Pravda je, že si matka zaslouží uznání. živí

mne ze svého důchodu. Teď snad dostane něco po tátovi. Vaří, já si k tomu sednu a ohrnuji nos.

“Jsi moje zlatá maminečka,” řekl konečně Albert, ale nezní to tak, jak by mělo, a matka to pozná. Je teprve čtvrt na jednu, nebo se hodiny opět opožďují? Baterie v nich vydrží čtrnáct dní. Musím se Špekouna zeptat, proč mi prodává šmejd. Nebo je v nich zkrat a něco odsává

proud. Nováček si seřídil elektroměr, a bojler mu proud nebere. Chodí a libuje si. Všichni kolem mu závidí a čekají, kdo to na něj kdy píchne.

Pocit z člověka. Otisk na duši. Důležité. Kdepak důležité, určující! Matka mne zřetelně

přehlušuje. Ubírá mi vzduch. Všude je jí plno. “Co je to za kravál?” ptám se. Odpoví, že si soused koupil žací strojek a že ho na dvorku zkouší. “To snad ne! Sekačku na ty dva čtvereční

metry? A teď v zimě?” Matka řekne, že to jenom zkouší, jak to tam bude jezdit a taky, jaký to dělá hluk. Neví, co s penězi, a tak provokuje. Který je to soused? Jdu se dozadu podívat, je to odněkud zleva, za zdí, bude to asi od toho nového, co vyměnil s babkou Nožičkovou. Zbohatlík. Opovržení je na místě. Matka se byla jednou za Nožičkovou podívat. živoří v paneláku a pořád brečí. Slíbila jí, že ji vezme k sobě, dá jí pokojík u půdy. Je tam staré

harampádí, dá se do sklepa. Skutečně radost. Lidi nás pomluví, že jdeme po bábiných penězích.

To není otisk. To je přejetí parním válcem její individuality. Dlouho jsem si to neuvědomoval, až mi pak jednou začalo být těsno. Kdyby byl táta živ, byl by teď na koni. Každý žije v nějakých poměrech, které jsou pro něj určující. Někdo může žít jenom v určitých poměrech, které jsou pak pro něj podstatné.

Lidská přizpůsobivost jako podmínka přežití. Proč přežití? Protože se poměry podstatně

změní tak třikrát za život. Tři kotrmelce za jednu generaci. Trochu moc, ne? Člověk se pak musí něčeho zuby nehty držet a ti, kteří se nedrží, mu spílají, že je konzervativec, sklerotik, člověk minulých poměrů. Když na to člověk přijde, nemůže na nic přísahat. Chtělo by věc domyslet. Dalekosáhlé důsledky pro morálku. Proto se asi tolik krade a loupí, když lidé přišli na tuhle pravdu. Máma by teď vévodila nějaké vyšší společnosti. Měla by šoféra. A nebo ne. Byla by demokratka a kynula by z balkónu. Tátova uhlířská minulost a léta živoření. Na vysokou školu mi pomohly konexe. Ty jsou vždycky všude. Mnoho lidí si pokládalo za čest vzít na školu syna mého táty. Uhlíře, který jim třeba přivezl uhlí a vzal od nich diškrecí. Strčili ho závozníkovi do kapsy.

Šel se mnou. Máma mu říkala, aby nechodil na ulici, že upadne a budou ho muset zvedat. Potřeboval se podívat na lidi, dát vědět, že ještě žije. Vypadly nám tenkrát pojistky a já si je šel vypůjčit od Vaška Říhy. Chodil už špatně, loudali jsme se. Říkám: Ta Šebková, když mne vidí, vždycky se schová do průjezdu.

“Zelí mi stačí. Skutečně ho mám dost, i když je výborné. Vždycky se po něm nadmu jak Zeppelin.”

Ty to nevíš? řekl a podíval se na mne ze strany. Co jsem měl vědět? Tušil jsem nějakou nepříjemnost, nevěděl jsem proč, ale najednou mi bylo jasné, že mi řekne něco, co mne položí. Trochu se mu třásl hlas. První mrtvice už odezněla, ale hlas se mu klepal jako starci nad hrobem. Byl se vším smířený, jenom se divil, že nic nevím. Kdo všechno věděl? Sousedi, ti vědí všechno. Dvacet let to vědí a nic. Dvacet let si mezi sebou povídají a já nic netuším, jak v jejich očích vypadáme. A nic. Jenom Šebková se před námi schovává a matka kolem ní

chodí, když ji potká na ulici a ona nemůže před ní utéct, jako by nebyla. Tušil jsem, že něco je, že se něco stalo, mezi lidmi se pořád něco děje. Nějaké babské problémy. Ulice, tržiště

malých senzací. Zatím tohle! Ponížení až ke dnu. Kdo všechno byl ponížen? Táta a Šebková. S nimi všichni kolem. Viktorii však měl prokazatelně raději než mne. Když si na to vzpomenu, nemohu se s tím vyrovnat. Když však přemýšlím, chápu důvody dokonale. Chápu to a pryč jsou chvíle dětské žárlivosti.

Šebková se nesmířila ani když Šebek umřel. Už je to patnáct let. Pamatuji se, že na pohřeb šel táta. Šel tam za rodinu, někdo si určitě musel vzpomenout a jistě mu to vrtalo hlavou. Proč

však nešel podat Šebkové ruku? Slyšel jsem, jak matce všechno líčil a divil jsem se. Trpělivě

jí popisoval situaci. Kdo přinesl jakou kytku. Nemá nás ráda, ale Šebek byl hodný člověk. Lidé si mají odpouštět. To mi už rozum odchází do ztracena. Kde to jsme, proboha?

Konvence, lidské civilizační normy, co všechno? Trvalá záhada. Možná, že na to jednou přijdu, až už lidé kolem zapomenou. Jenom by mne zajímalo, jestli to ví Viktorie. Jestli ví, po kom je tak zrzavá. Doufám, že neví a že se to nikdy nedoví.

“Umyju ti nádobí.” Myje ho nerada. “Mně umyješ nádobí?” ohrazuje se vztekle a klade důraz na zájmeno. Oznamovací větu jsem řekl schválně, protože v podobných případech vždycky vzplanula. Drobná, trapná, malicherná splátka. Obvykle toho vždycky lituji. Kdoví, jak to všechno bylo. Nikdo nemůže druhého soudit, alespoň ne úplně spravedlivě, když nebyl v jeho kůži. Vidím do jejich osudu? Někam nedohlédnu nikdy. Sám sobě nerozumím a druhého bych soudil. Ale táta byl pašák, to mi nikdo nevymluví. Už to mám! Panebože! Já bájím o otisku na duši a najednou se mi vybaví, jak to skutečně bylo. Byla to její vůně! Mezi námi byl stolek, její vůně však do mne stejně vnikla. Nosem, samozřejmě. Ani voňavka, ani mýdlo. Nic podobného. Přirozený pach těla. Někdo páchne, jiný voní. Mámě všichni z naší rodiny, tím myslím tátovu rodinu, páchli, spíš smrděli. I když se vykoupu, ohrnuje nos. Tahle dívka voněla jako vítr v mezihvězdném prostoru. Už zase blbnu. Podobně voní Bea. Čistotou duše.

“Matičko,” říkám, “Čírtek byl nadraný jak dělo. V neděli dopoledne. Vedl jsem ho potácivého domů.” Dojem to na ni neudělalo. Ještě mi vynadala, že volím nechutné výrazy. Jak mistra zná, ví, kde je jeho míra a jestli se potácel, tak proto, že má nízký tlak a já jsem ho měl držet, aby si neublížil a aby si toho nikdo nevšiml. Sama na sobě cítí vliv erupcí, které jsou teď na slunci mimořádně mohutné a časté. Pětina lidí je na ně citlivá a my bychom si měli koupit barometr. V Německu je prodávali poměrně levně. Prodávali. Teď, co se obě Německa spojila, je s barometrem z Německa konec. Za naši potentovanou korunu můžeme kupovat leda v Kotexu. Samozřejmě, že řekla posranou korunu. Je nedůtklivá, štítivě se ohrazuje, když

použiji nevhodné slovo, peskuje mne jako kluka a sobě přiznává právo otevřené mluvy. Zvláštní stav. Profesor se také vrtí na židli, ale zatím svůj názor neuplatnil. Doufám, že jeho zábrany mají někde hranice.

Co dělat? Nějakou zábavu. Kdo všechno touto otázkou nazval nějaký svůj literární produkt?

Moře lidí. Kdekdo píše. Třeba náš soused ze spodní části ulice. Tak to není soused. Tady jsou všichni sousedi, jako na vesnici, div, že nám děti neříkají strejčku. Jenom starým usedlým. Náplava je něco jiného. Mám si pustit muziku? Užiju si večer. Tedy číst? Měl bych, ale ne. V

neděli má člověk nabírat sílu. Co? Nic z toho, co jsem už četl, nestojí za to číst podruhé. Velikáš. Sedni a napiš sám stránku. Proč? Ať píše ten, kdo se tím živí. Směje se a diví se tomu. Vidět se bez pozlátka sebechvály, k tomu je třeba mít odvahu. Vašek Buchta o sobě

jako o pitomci mluvil pořád, a když po něm někdo toto hodnocení opakoval, bylo zle. Ne. Řekl jsem mu, aby šel do prdele a on se na mne rozeřval, abych tam šel sám. Opakoval to několikrát, tvář brunátnou, celá tramvaj koukala. Fuj. Nevzpomínat. Člověk minulého režimu s uměle vyvinutou sebedůvěrou. Všichni jsme lidmi minulého režimu. Ať jsme byli pro nebo proti. Jenom si umět přiznat, jak se věci mají. Udělá to málokdo. Buchta dostal hned z jara kopačky a dobře mu tak. Móda je být moderní. Takhle pitomě zpolitizovaný národ aby člověk pohledal. Všichni. Dole u Vondráška. Ten chlap s nosem. Páni! Poslanec prý říkal televiznímu reportérovi, že všichni dneska můžeme být milionáři, proto má poslanec právo na vysoký plat. Rozpadá se mu chalupa. Nosatec si asi vymýšlel. Ale oči mu svítily. Ještě nic neudělali, všechno jde od deseti k pěti, ale platy si odhlasovali kabrňácký. Fuj. Pohled pro bohy. Má pravdu. Co ta, jak se jmenuje, tak na hostesku má jistě, ale na poslankyni sotva. Lidi to štve. Někde začít se však musí. Máma má pravdu. Náš člověk závidí nos mezi očima. Za minulého režimu taky. Než by někomu dali pár korun navíc, tak raději všichni prodělali kalhoty. Volná soutěž na vás. Ukaž, co umíš.

Turisti zbožně okouní jak řekou teče špína. Pod oknem trvalý přísun. Voda teče a šumí. Kde shodili nebožtíka Johánka z Nepomuku? Jestli ho tam šoupli právě tady, rozhodl nějaký

zbožný kaplan, nebo kdo? Hodiny z kostela. To už je tolik? Výhoda tady toho bydlení. A to, že pravidelně zametají. Neruda si zlomil nohu v koleně a ona ho nechala. Bodejť. Pajdavý

dědek. Namlouvá si holku, mohla být jeho dcerou a uklouzne na náledí. žádné obětování se pro lásku. Něco za něco. Tržní vztahy. Tady to bude taky co nevidět. A pak brzy umřel. Noha jako pravítko. Chudák básník. Ona byla normální potvora. Jenom normální holka, která chce to, co jí patří. Nabídka a poptávka. Co s pajdavcem. Jedině umřít. Smířil se s tím a umřel. Ajdouajdouajdou. Cože? Já jsem snad usnul. No tohle. Jako dědek. Jak dlouho jsem spal? To oběd. Trávení ubírá mozku krev a mozek chrní. A já s ním. Když usnul mozek, mělo něco bdít. Vlastně naopak. Mozek nikdy nespí. Pracuje i když, co to vlastně spí? Panebože, jsem já to nevzdělanec. Venku pořád šlapou na hrad. Pozdní chodci. Nejdřív oběd za marky a dolary, pak ještě něco, co tu stojí za něco. Zjištění, že Češi jsou vlastně tragický národ. Národ, který má dějiny, má tragické výprasky. Výprasky, které vešly do dějin. Měli jsme nějaká

slavná vítězství? Určitě. Jsme mírumilovný národ. Necháváme si natlouct a pak z toho děláme ctnost. Na Moravském poli jsme dostali, u Lipan, pak na Bílé hoře. Mezitím ovšem parádní

husitské exkurze po Evropě. To byla taky jediná chvíle, kdy se nás svět bál. Hlavu vzhůru, krajani. Kdekdo utíkal a profesor Nejedlý s Jiráskem, nebo naopak, nejdřív Jirásek a pak Nejedlý, to národu vysvětlili. V době, kdy bylo třeba sbírat doklady národní velikosti. Na začátku třicetileté války ještě poprava na Staroměstském náměstí. Ani nevím, jak to vlastně

bylo. Bylo toho moc a k čemu to vlastně je? Co potom? Naši předci němčili a drželi krok. Sem tam se někdo vzepřel a dostal po hubě. Nech toho. Pomníky. Stavěné a bourané. Já bych

Stalina na Letné nechal stát. Ať všichni vědí, o co šlo. Kdo by se podíval, hned by věděl a pochopil. Jenže vidět nikdo nechce, každý má o sobě iluze. Národní povaha. Všichni se hrneme tam, kam schovává opičák ořechy. Směšné. Platí to od Bílé hory? Nejdřív klid, ticho a pak start. Pokud si dotyčný rychle nesedne na nejbližší židli, má to spočítané. Našinec se ho zmocní a má to. Když nás to přejde, je tahle oběť naším největším nepřítelem. Nějak se musíme sami sobě omluvit. Lezli jste do nepravé prdele, rodáci. Teď to odnesou Rusové.

“Co tu sedíš? Nespíš? Natáhni se na kanape. Profesor přijde později.” Aha, zase profesor. Jako vždycky. Mně to, matičko, nevadí. Řeči mi nevadí. Jsi volná jako pták a jeho tu nikdo nezná.

Trne mi dvojka vpravo nahoře. Jenom chvílemi. Káva je, pane doktore, pro sestru a vás jsem odhadl na tokajské. Jinak to snad nejde.

Pak Albert usnul. Jaký je rozdíl mezi snem a skutečností? Jak poznal, že to, co se mu zdálo, nebyla ve skutečnosti realita, a jak zjistí, jakými pozorovacími či jinými metodami, že prožívaný zážitek není sen? Běžel ulicí na tramvaj a ta mu ujela. Řidič zavřel dveře ve chvíli, kdy už skákal na schody. Narazil tělem na překážku a spadl na chodník. U odpadkového koše stála profesionálka a podala mu ruku. Postavil se na nohy a zeptal se jí, proč tak kouká. “Nic není zadarmo,” řekla. “Tři minuty stojí tři pětky. Lidová cena.” “Co?” divil se. “Když se na tebe koukám, mám platit? Za co? Pane Čírtek, slyšel jste to někdy?” “Hochu, hochu, nová

doba. Pornofilmy jsou taky jenom na koukání a taky musíš platit. Tři pětky je úplně zadarmo. Udělala ti studentskou cenu.” Řekla, že pro Čírtka by to bylo za víc. “Já si svoje užiju doma. Když se matka koupe, myju jí záda a mám porno jako vyšitý. A grátis.” Zdálo se, že se urazila. “Tak co? Tak nic.” Albert se cítil velice nesvůj. Výčitky svědomí a bolest nad tím, že nahlédl cizímu člověku do duše a objevil tam spáleniště a popel. Mrzelo ho to za ni. Podivné, zvláštní. Nic mi do ní není a mrzí mne, že je to kurva. Ulice běžela kolem. Pádily domy, míhala se okna, kočky, psi, všechno se hnalo někam dolů. Jenom oni stáli a nemohli se dohodnout.

“Kde to děláš?” zeptal se konečně. “Na schodech. Sice tam chodí lidé, ale dělají, že nic nevidí. Mají strach, že dostanou do nosu. Taky nevědí, jestli to nepatří k novému způsobu života,” řekla pyšně. “Z policajtů nemáš strach?” “Prosím tě, ti jsou rádi, že je lidé nebijí.” To je nadělení. Erotika v hlavním městě. Všechno se dělá na ulici. Revoluce. Revoluce v erotice. Kanape v předsíni je socialistický přežitek. Proč nezřídit nějaké ústavy, zařízení, předplatné. Nemá každý nezávislé kanape. Pasáž na Václavském náměstí. Přistoupíš k okénku, koupíš si lístek do kina a k tomu příplatek na dvacet, třicet minut. Na kolik se cítíš a na kolik máš. Tomu se říká podnikavost. Přijdeš a na sedadle už čeká profesionálka. “Kolik sis koupil?

Ukaž lístek!” Posvítí si baterkou. Když nemá zákazníka, dělá biletářku. Kolem se to hemží

podobnými dvojicemi. Hopsají na sedadle a muzika jim hraje, z plátna se linou procítěné

poučné proslovy. Nikdo si jich nevšímá. Každý se věnuje sám sobě. Je už taková doba.

“Moment, ty sis předplatil Kabala-Show? No ne! Náročný hoch. Tak seď.” Klekla si před něj, netrpělivě jí vyšel vstříc. Položila mu ruce na stehna a zvedla k němu hlavu. Šeptala: “Se el yilo nebrakada femininum. Amor me solo! Sanctus. Amen. Se el yilo nebrakada femininum. Amor me solo! Sanctus. Amen.” Pořád dokola. Stále naléhavěji. Napětí v něm narůstalo. Chtělo se mu vznést se, ale držela ho pevně. Chtělo se mu křičet, ale strach z okolí mu bránil. Chtělo se mu udeřit ji do tváře, ale byla křehká a něžná. Děs! Děs! Děs! Už dost! Už nemohu. Nedá se to vydržet. Ona ho však tlačí na sedadlo a dál opakuje: “Zaplatil sis, dostaneš

perfektní služby. Svobodné podnikání se nesmí ponížit nedostatečným výkonem.”

“Co tady hulákáš? Vstávej! Usnul jako dědek. Prosím tě, nevíš, že spát po jídle je nezdravé?

A přišel pan profesor. Dej si sprchu. Vypadáš jako zřícenina po raketovém útoku.” Proboha, co jsem komu udělal? ptal se Albert a nenašel odpověď.

III. Karty nelžou.

1. ALBERT VYNÁŠÍ.

“Kdo hraje karty, je lump, říkal můj bratr a já si často myslím, že měl pravdu jenom zčásti.” Matka promlouvala přes stůl k profesorovi, Alberta nebrala v takových chvílích stručných výroků na vědomí.

“Karty jsou pouhá náhražka životních situací, madam. Bouře a vášnivá hnutí mysli se kumulují v jedné rychle nastřádané kanastě. Zaujetí společenské pozice lze nahradit uvážlivým vynesením či braním balíku. Tak nějak to je. Proto lidé hrají.”

“Lidé baží po náhražkách nezřízeně,” řekl Albert a vynesl kartu. Zahajoval a byla to černá

trojka. Měl si ji schovat na později. Nebyl však stratég a od hry si sliboval jenom malé

vyražení.

2. BÁC KOZU DO VOZU.

Prohlásila energicky matka a odložila krále. Profesor zbytečně prozkoumal jeho barvu, ta ve hře nehrála roli, a pak stejně pozorně studoval kartu zvednutou z hromádky. Zařadil ji k ostatním, které držel v ruce, a pronesl:

“Počítám, snad se nemýlím, že i kozy mají vaz a kdosi, veden snahou jednu připravit o život, dává najevo, kam ji hodlá praštit.”

“Omyl, pane profesore. Matka pouze vyhlašuje, kam hodlá kozu naložit. Na vůz za účelem přepravy. Cílem cesty je buď nový majitel, nebo kozel, tím pádem pak reprodukce druhu. Přitom s ubohou kozou nemíní nakládat nijak šetrně. Chudák koza. Je tu ještě třetí možnost. Je po koze a na místě nejsou nijaké ohledy. Je možno zvážit, zda je třeba mít na mysli kozinu případnou památku. Může být, že koza byla hýčkána jako člen rodiny, v tom případě je daný

výrok výrazně nevhodný.”

“Tady to jednomu členu rodiny moc povídá. Vezmi si čtyřku, vím, že jich máš pět.” Skutečně jich už měl pět. S dvojkou už mohl mít kanastu.

Otázka: Jak to věděla, že jich má pět, když karty pečlivě chránil před jejím zvídavým pohledem?

Druhá: Proč dotčeně odmítl si vzít nabízenou kartu?

Třetí: Co z toho plyne? že je matka jasnovidná, že umí obratně podvádět, že je Albert nepřiměřeně domýšlivý, nebo tu je ještě něco dalšího, o čem by bylo lze přemýšlet za předpokladu, že se bude Albert méně chválit?

3. CO NÁS ČEKÁ?

“Až se oženíš, to se mi uleví,” říká matka, aniž zvedne oči od karet, které právě rozdává. Říká

to a nemyslí vážně z toho nic. Sobectví milujících matek. Jejich neblahé lpění na minulosti. Minulost je jejich trvalost, jejich přítomnost. Budoucnosti se bojí, protože je ruší, protože je nenávratně odhazuje do studny zapomnění. Přitom je minulost v jejich rozměru zatracení a odsouzení k nebytí trvalejšímu, než odmítaná a mučivá budoucnost. Na obou koncích je smrt, jenže smrt budoucnosti je nastavovaná životem posloupným. Smrt minulé přítomnosti je nenávratná, konečná minulost.

4. DOJDE I NA LITERATURU.

“Přečetla jsem Prousta, Kafku a Joyce a u ž z románů nemusím číst nic. Všechno ostatní je jenom odvar těchto tří velikánů.”

Aniž by dbal o souvislosti, řekl na to pan profesor: “Vergiliův ráj měl jméno Arcadie. Zmámen básníkovou vidinou jsem se tam vypravil. Vystoupil jsem z vlaku, po nástupišti chodily

kozy. V duši mi zůstal zmatek, kterému jsem tenkrát nerozuměl. Litoval jsem peněz za cestu. Snad jsem byl ještě příliš mladý.”

5. EFEKTY.

“Vysvětlete mi, proč se říká: Hraješ jako ponocný. Musí tady být racionální důvod, na který

bych chtěla přijít. Vy, profesore, dnes hrajete jako pomocný ponocný. Tato hra je nesložitá, vyžaduje pramálo důvtipu. Stačí sledovat, kdo co vynáší a výraz jeho tváře. Povaha je zde jako na dlani. Chamtivec, jako zde přítomný můj syn, se žene za balíkem a prohraje kalhoty. Stačí počkat, až vezme hromadu karet, a pak třeba i s malým ziskem zavřít. Logiky je tu pramálo. Tak málo, že i moje na hru stačí. Vaše hra dnes svědčí o tom, že myslíte na něco jiného. Proto říkám: Když jste přišel hrát karty, hrajte. Hrát s někým, kdo mi kartu ochotně

nabízí, se příčí mé cti karetní amatérky. Vždyť jsou karty, jak jste před chvílí řekl, jenom slabou nápodobou životních situací. Mnoho náhody a trochu kombinace. Hráč musí umět trpělivě čekat na náhodu a pak ji nesmí propást. Kdo urazí kartu, prohraje. Držet souseda v šachu. Zabránit, aby udělal to, co chce udělat. To je to, co nás táhne ke kartám. Vidíte. Hodil vám černou trojku a v očích vám přečetl, že máte v ruce sesumírovanou kartu a čekáte jenom na to, až vyložím. To se nedělá, pane profesore. Při hře nemůžete být galantní.” 6. FANTAZIE JE PŘI HŘE NAMÍSTĚ.

Pohlížela na nebohého profesora mračopudným pohledem. Mračopudným? Pardon. Určitě se Albert zmýlil. Slovo není původní. A ta urologická asociace. Použil je někdo v podobných souvislostech? Nedej Bůh, aby nějaký klasik. Kdo ví? Kdo má přehled? Určitě to byl nějaký

klasik. Náš národ překypuje klasiky. Každá vlna vzedmutých vášní ruší minulé a nastoluje nové. Kam se podíváš, všude je současný, minulý nebo budoucí oslavenec. 7. G-DUR.

Albert potřebuje jednu, jedinou kartu, aby mohl vzít balík, v němž už bylo asi dvacet karet. Naděje kypěla prudce. Pan profesor však roztržitě odložil čtyřku a balík vzala matka.

“Hamouníš, matičko,” řekl Albert kysele.

Smála se.

“Hamounit je český problém,” řekl pan profesor.

“Houby,” opáčil nezdvořile Albert. “Možná, že máte pravdu.” Včas si uvědomil nevhodnost svého výroku. “Nouze je náš stav duše.”

“Nevím, zda právě stav duše,” řekl pan profesor a pozoroval matku, jak vykládá karty, které

potřeboval. “První světová válka, druhá světová válka, všechny fronty vystáté za socialismu. Tedy zkušenost. Přímá nebo zprostředkovaná. Lidé ovšem věří vládě, jak se však něco šustne, zapomenou na své předsevzetí a přesvědčení. Vy jste zapomněla na černou trojku, madam a to je vaše škoda.”

Bylo to zvláštní, ale bylo to tak.

8. HLOUBAVÝ HLAS HOUSLÍ.

Tóny se nesly odněkud ze dvora. Někde někdo proháněl prsty po strunách. Kdo? Těžko říci. Matka pomalu míchala a bylo vidět, že poslouchá, že se prochází spolu s prsty neznámého hráče po strunách a kmitá víčky tak, jako by hladil její radost. Profesor, ačkoliv ho hra houslí

nezaujala, seděl a trpělivě poslouchal a odmítl sledovat matčin výraz, protože soudil, že by bylo neslušné ji vidět ve chvíli osobního zaujetí, nepřipravenou na zkoumavý pohled. Intimní

chvíle, napadlo Alberta. Na co asi matička myslí? Myslí vůbec? Doufám, že ne. Jenom prostě

je. Existuje. Je to chvíle vzácná nebo běžně se opakující? Jak u koho. 9. CHÁPETE?

Když matka konečně rozdala a karty byly seřazeny, pokračoval profesor v dříve načatém hovoru.

“Mýlil jsem se. Hamounění není náš specifický problém. Je to problém univerzální, všelidský. Má jenom své kulturní a historicky národní verze.”

Podívali se na něj, zatím co vynášel svou nejmenší kartu. Vždycky začínal čtyřkou, měl-li ji, ovšem.

“Statisíce let předčlověk běhal po lese a sháněl potravu. Hamounil zásoby, aby vydržel přes zimu. Chápete? Jak šel čas, bukvice se změnily v obilí, v sůl, maso solené a uzené, v měď a ve zlato.”

Matka mezitím vyložila kanastu, protože shodou okolností špatně míchala, a dostala plno vhodných karet. Tvářila se přitom zaujatě.

“Civilizace udělala své. Máme to však pevně v genovém systému, jenom polidštění se daří

nebo nedaří. Ušlechtilost má své meze. Jezdíme sbírat houby, sbíráme známky a hlavně

hromadíme peníze. Jde nám o zadní kolečka.” To říkal Albert, aby nebylo všechno na profesorovi.

“Váš syn, paní, se minul povoláním. Slušela by mu čapka horolda. Měl by volat národ do boje za lidská práva. Hromadit metály je jistě doklad civilizovanější formy shromažďování statků.” Profesor se neradoval z toho, že jej Albert přerušil. Chtěl přítomné oslnit brilantní úvahou. Teď zadumaně hleděl na svůj vějířek karet. Karta padne jak padne. V tomto směru nic nevymyslíš. V hromadění statků působí jiné zásady. Nebo jsou tady věci trochu jinak. 10. IRACIONALITA ZAKLÍNACÍCH VÝROKU.

Matka měla zvyk v určitých situacích opakovat stále tytéž průpovídky. Albertovi se přitom ježily vlasy a se zájmem sledoval profesorovy reakce. Vesměs tiché.

Matka se chystá vítězně ukončit hru: Pánbů s námi a zlý pryč.

Netrpělivě: Vynášej, nebo řekni, že ti to upadlo!

Vymýšlí lest: Kdo tam je? Čert tam je. Co tam dělá? Vaří kaši. Čím ji mastí? Kolomastí. Čím ji jí? Lopatou, má palici chlupatou.

Vynáší čtyřku: Za štyrák, za štyrák, za štyráček, šel vojáček pro tabáček. Tuto průpovídku zpívala jako písničku, závěr vždycky jinak a vždycky falešně.

Rozdává: Jeden,dva, tři, my jsme bratři. Který je to mezi námi, co se tento do tý slámy. V tomto případě profesor vždycky pozvedl obočí. Jeho trpělivost vnukala Albertovi myšlenky, které by si syn obvykle neměl připouštět.

11. JAK ŘÍCI NE.

Pan profesor musel občas říci ne. Okamžik váhal. Ne samo o sobě zní velice stroze a konečně. Z jeho vlivu není úniku. Proto si rychle připomněl spojky souřadné odporovací, které ono kruté ne posunuly do přijatelného lidsky možného. Copak všechno, co se jeví jako konečné, skutečně končí? Ale, avšak, a přece, leč, než, nýbrž, jenom. Víc jich snad nebylo. Uvážil rychle, která by se k jeho účelu hodila. Nakonec, když už se zdálo, že bude mlčet, řekl: “Ale ne, drahá paní.”

12. KDYž TÁHLO NA PÁTOU.

“Co budeš chtít k večeři, Alberte?” zeptala se matka míchajíc karty.

“Nebudu večeřet doma,” odpověděl syn.

“Kdy mi ji představíš?” Pohled je ostrý, ale ne útočný.

K profesorovi: “Má nějakou Slovenku. Podle jména soudím. Beata. Jeho tajnosti mne rozčilují.”

Profesor mlčí. Rodinné tajnosti obchází s pohledem stranou.

“Prý jsme bratrům Slovákům ukradli nějaké slavné muže. Víte o tom něco?”

“Otázka mne udivuje. Pokud by si Češi přivlastnili kohosi, byl by to asiKollár. Ještě však s velikou nadsázkou. Výzva Stůj, noho! vstoupila do našeho povědomí. Není toho však zase tolik, abychom mohli mluvit o krádeži osobnosti. Bylo by dobře položit otázku zřetelněji. Co to je “přivlastnili,” a hlavně koho. Nacionalismus je metla lidstva.”

“Soudím, že má perspektivu,” připojil se Albert, který uvítal směr řeči. “Lze čekat prudké

obraty a vypjaté vášně.”

“Jako národ jsme úplně otupělí. Necháme na sobě dříví štípat. Kolik miliard stála naše národní shovívavost? K čemu to bylo?”

“Pro bono publico,” řekl profesor s úsměvem.

“Máte pravdu. Komu co vyčítat.”

Po chvilce: “Všude žijí lidé. Každému přeju, jenom tobě ne, Alberte. Proč jsi bral ten balík, když víš, že jsem na něj čekala?”

13. LÁKAVÉ TAJNOSTI.

“Co vaše rodina, profesore?”

Matka váhala s odložením, nakonec zablokovala kolo červenou trojkou. Měla karty na zavření

a nechtěla, aby ji někdo předešel. Obvyklý trik. Ale otázka byla položena a musela přijít odpověď.

“Vše při starém,” řekl konečně profesor.

Spokojit se mohl ten, kdo v ěděl, jak vypadaly původní poměry. Matka asi měla povědomí. Pro Alberta však v těch třech slovech bylo mnoho z áhad. Jeho rodina. Kdo ji tvo řil? Co dělá, jak mu slouží zdraví, jaké jsou názory členů jeho rodiny, názory na svět, na politiku, na kulturu. Má dceru, syna? Není náhodou mezi nedávno amnestovanými? Není dcera slabomyslná? Má vůbec ženu, nebo nemá? To je tajemství, které zná jenom matka. A on, samozřejmě. Co skrývají? Proč? Jednou týdně přijde hrát karty. Pitomá hra. Nic nerozvíjí, jenom dává trochu nenáročné zábavy a iluzi. Na chvíli plaší chmury. Nebo něco jiného? Co takhle výčitky svědomí. Hlava je na prasknutí.

14. MDLÁ CHUŤ žIVOTA SE OBČAS PŘIPOMENE.

Och, chmury jdou, vnikají do žil a protékají mým zplihlým vědomím.

Albert cítil smutek, a kdyby se rozhodl pocit vyslovit, zněla by věta jak uvedeno. 15. NABÁDAVÉ STANOVISKO PROFESOROVO.

“Je možné, že má sen nějakou racionální funkci v lidském životě? Třeba jenom tím, že odlehčuje přetíženému vědomí? Něco jako pojistná záklopka?” To řekl Albert a bylo vidět, že je věcí znepokojen.

“Téma na dlouhou úvahu a při kartách nelze,” řekl profesor. Přispěchala matka: “Sen dělal starosti lidem sotva se z opic prom ěnili v lidi. Jak si sen spr ávně vyložit. Kolik lidí na tom zbohatlo. Tobě se něco zdálo, viď?”

“O snech bude celá velká knihovna. Já z ní nepřečetl ani jeden svazek, proto mohu vystoupit zcela nekvalifikovan ě. Tuším však, že jde o vyslovené a nevyslovené touhy, minulé zážitky, skryté potřeby. Já sám jsem ve snu několikrát objevil, co jsem marně v bdělém stavu hledal. Myšlenky už byly v podvědomí utříděny, a když vypověděl rozum, utrmácený hledáním, ve snu se samy připomněly. Záhada žádná. Asi. Snad jindy. Uděláme soukromé symposium. Bude mi ctí se na ně připravit. Od starých Římanů jsme ušli velikou cestu a snáře už byly před nimi. Teď se však věnujme věcem podstatnějším,” dokončil profesor a sejmul šestku, která se mu nehodila.

16. OTÁZKY POKRAČUJÍ.

“Nahoře na Hradě prodávají rajská jablka za 22 korun, dole na náměstí za 18. V tržnici prý

dokonce za 13. To je zmatek. Než něco koupím, musím projet polovinu města? Nezvykle zdrcující. Na tyto pořádky si prý musíme zvyknout. Časy, kdy byla rajčata za dvě koruny, jsou nepravděpodobnou pohádkou. A přitom tomu tak skutečně před léty bylo. Alberte, pamatuješ se? Jako dítě jsi je přece chodil kupovat. Ty si taky nic nepamatuješ. Co jsi to za člověka? Hlavu má jako starosta a prohání se mu v ní meluzína. To jsou poměry k pláči a přitom pan prezident tvrdí, že je všechno v pořádku. Může mi to někdo vysvětlit, abych to pochopila?”

Pokoušeli se o to, vzhledem k nevyhraněnosti poměrů si však nebyli jisti, že všemu sami rozumějí.

17. PRAVIDLA HRY SI TVOŘÍME SAMI.

J,Q,K jsou stabilní hodnostáři žádané hodnoty. Platí sice stejně jako čísla od osmičky po desítku, tedy deset, ale mají jistou psychologickou váhu. Karty s čísly čtyři až sedm platí také

stejně, jenom pět, samozřejmě, že se při hře hraje i s nimi, hodí se udělat z nich kanastu, ale naši hráči dávají přednost karetním bossům. Kdyby chtěli, mohli by o tom přemýšlet. Všichni se vždy nejdřív zbavovali karet nižšího čísla. Matka na tom faktu nejednou vydělala. Joker, řečený žulík, byl kníže mezi kartami. Jeho nižší druh, dvojka, platil stejně jako eso, áčko, pouhých dvacet, byl však vybaven právem být ekvivalent hodnot. Nahrazoval kteroukoliv chybějící kartu. Na pochopení jednoduché. Hra, kterou může úspěšně hrát sedmileté dítě. Vychutnat její kouzlo však může, až když okusí mámení lidských vztahů. Až bude čekat na chybu druhého, až mu obětavě přispěchá na pomoc, až se bude škodolibě těšit z jeho rozčarování. Nevinná hra. Lépe zde než jinde.

18. ROZHLÉDNĚTE SE KOLEM SEBE.

“Jak jsem já doufala, že se něco změní. Změnilo se toho dost, ale to hlavní ne. Lidé jsou stejní

jako dřív. žádná změna. V tramvaji mne jeden člověk kopl, až jsem hekla. Ani se neomluvil a hnal se na volné sedadlo. Můžu vám ukázat modřinu. A cpou se všude, žádné ohledy. Na nic, na nikoho. Jako by už nebylo co skrývat. Máme svobodu, můžeme být svobodně sprostí, domýšliví, na co? Člověk by řekl, že je tu nějaká národní inteligence. Něco, co se dědí z generace na generaci. Nikde ji nevidím. Přitom jsme pyšní. Jeden udělá něco mimořádného a všichni křičí, jsme pašáci! Ti, co chlubivě vykřikují, by sami měli ukázat, co dovedou. Vezměte naše sousedy. Hodní lidé. Pomohou, když někdo potřebuje. Ti zloději a nezdvořáci mají také sousedy. Chovají se nezdvořile i ve svém domě? Možná, že tam dbají o svou pověst. Co na to cizinci? Musíme je omluvit, říkají si. Vracejí se k nám do Evropy. No maucta.” Pauza. “Někdy se skoro stydím, že jsem zdejší.”

Matka vrtěla nechápavě hlavou a její spoluhráči na otázky neodpovídali. 19. SLABINA HRÁČE KARET.

“Na mou duši, já s tím praštím. Já s ní už nehraju,” vyskočil Albert od stolu.

“Ale Alberte, takhle se s matkou nemůže mluvit,” krotil divocha profesor.

“Podívejte se, že mám kartu uzavřenou,” ukazuje karty, “jenom zavřít. Jenom se však dostat ke slovu. Nejdřív mne tři kola blokuje černou trojkou, a když jí došly, zavře mi hru před nosem. Jak jsi věděla, že mám uzavřenou kartu?”

Matka se tváří jako neviňátko a počítá výsledek. Ve tváři má trochu prohnanosti, trochu škodolibé radosti, trochu mateřské převahy. Jenom se rozčiluj, kohoutku. Její výraz se dá

takto přeložit. Pak se s profesorem, který dnes hraje jak výše vzpomenuto, smějí Albertovu vzteklému rozčílení.

“Všechno se ti dá ve tváři přečíst, padavko. Všechno. Nejsi správný typ pro hazard.” 20.

TRADIČNÍ NÁŘKY V TÉTO DOBĚ.

“Podívej se, jaké jsi mi dal karty. To budu skládat do soudného dne. Nic k ničemu nepasuje. Tady je král, vedle něj černá trojka, co si myslíš o jednom esu, ještě ke všemu červenému?

Kdo s tím má hrát? Zahodit, nejlépe i s rukama. K čemu ruka, když do ní není co vzít? A v balíku taky nic kloudného nebude. Jako bych to nevěděla. Karty jsou prý zrcadlo života. Pěknej život. Samá jalová naděje. Kam se podíváš, všude jenom sliby chyby. Člověk je jenom člověk. Ta němá tvář to má lepší. žije a žije. A neví, že do času. To je na věci nejhorší a nejlepší. Máš čas na to, abys litoval, žes karty vůbec vzal, žes je rozdal a chystal se s nimi něco dělat. Čas je náš největší nepřítel. Kdyby alespoň byla nějaká jistota, trošinek, štipečka, ale to není. Jediná jistota je v nejistotě. Jediné, co je stálé, je nestálost všeho. A to je zatracená

útěcha, když na to člověk přijde.”

Mluvila, mluvila, pak zapomněla proč. Protože jí náhoda připravila rozčarování. Za sebou přišlo pár příhodných karet a vše bylo zapomenuto.

21. Už TO TRVÁ MOC DLOUHO.

Hrajeme obvykle do deseti tisíc. Ve dvou jenom do pěti, hra ve třech je zdlouhavější, a proto není důvod hru tak nezřízeně natahovat. Dívám se na hodinky a už bych byl nejraději pryč. O

co ještě jde? O nic. O trochu vzrušení, které přichází jenom tehdy, když se člověk správně

naladí. Chybí-li ono vzrušení, je všechno jenom nudná záležitost. Jako ve všem, nebo ne?

Čekám-li na cokoliv, očekávaná skutečnost se dostaví nebo nedostaví. Překvapení se vesměs nekonají. K tomu, aby mne nic nepřekvapilo, musím být dostatečně otrlý. Já ví, všechno je trochu jinak. život by byl vlastně předem odhadnutá a vypočítaná záležitost a koneckonců by ho nebylo třeba ani žít. Což nebyli lidé, kteří si tohle všechno spočítali a pak třeba skočili z okna, protože je už nemohlo nic překvapit? Rezignovali na chuť života. Na to, co se dá

promnout mezi prsty.

Až tady skončíme, půjdeme za podobnými cíli. Budou mít trochu jinou chuť, ale bude to zase jenom náš všední život. Takhle něco navíc. Ale co?

22. VÍM, JAK NA TO.

“Vidíte, pane profesore, jak se ten člověk vedle, ten, co u mne bydlí a co se u mne stravuje, otravuje? Někde jsem slyšela, že inteligentní člověk se nenudí za žádných okolností. Jeho zásoby podnětů, utěsnané někde v mozkových závitech, mu skýtají vyražení za všech okolností.”

“Matička bude tak laskavá a bude věnovat větší pozornost právě vyloženým sedmičkám. Má

mezi nimi devítku.”

“Děkuji za upozornění. Samozřejmě, že šlo o přehlédnutí. Podvádět není můj styl. Můj nedostatek lze popsat tak, že říkám vhodné věci v nevhodnou dobu. Nebo naopak. Ty se s námi nudíš, synu. Jediný způsob, jak tě nudy zbavit, je mluvit o ní nebo tě poslat pryč. Jde tedy o dva způsoby. Vyber si.”

“Snad to už dohrajeme,” řekl Albert bez nadšení.

23. Y.

Tak tam s nimi seděl, jak výše naznačeno. Sváděl marný boj se svou slabostí. Proč nenašel sílu a nezvedl se, s omluvným úsměvem se mohl rozloučit a nikdo z nich by neřekl nic proti. Zatracená osobní vada. Zatracené dědictví po někom. Po kom? Říkal si, že i troubové patří

mezi lidi, ale toto zjištění mu příliš neimponovalo.

24. ZÁHADY.

Když pak Albert konečně uháněl ulicí k tramvaji, cítil se být šťastný, měl karty za sebou, měl za sebou vlastně celý nudný den, který se rozhoří teprve nyní ve svůj vrchol ohňostrojem jeho citů. Zní to sice blbě, říkal si, ale tak by to řekl třeba, třeba básník. Škoda, že nejsem básník. Básníci lidem neubližují, milují je a všechno, co je lidské, oslaví. Zastavil se a podíval se nahoru ulicí. Viděl ploužící se postavy, viděl psy vedené na vodítku, viděl ženy, muže, děti, starce i jejich ženské protějšky. Viděl známé obrysy domů, jejich fasády, někde spravované, jinde zářící novotou, někde viděl opadávající omítku. To je život. Jenže jsem je tam nahoře nechal s domněnkou, že jich mám plné zuby a to asi nebylo dobře.

IV. Rozhovor pozdních milenců.

MATKA: “Albert odešel za svou záhadnou Beatou. Co budeme dělat? Nejdříve si dáme něco k jídlu. Co říkáte? Nic? To je doklad moudrého vztahu ke světu. Pak byste mi mohl udělat malou přednáštičku. Jenom pro mne a o věcech, které nás oba zajímají.” PAN PROFESOR: “Měl jsem na mysli řadu věcí, které by bylo třeba si objasnit. Už v průběhu odpoledne zaznělo několik témat. Sama jste s nimi přišla. Delší dobu jsem však už

nepřednášel.”

MATKA: “Vadí to snad? Zůstane to přece v rodině. Ostuda se nekoná, i kdyby byla nasnadě. Náš věk, který v součtu dosáhl velkolepé cifry, je zárukou kvality vztahu. Nemám pravdu?” PAN PROFESOR: “Jak bych to jen řekl?”

MATKA: “Amoroso ma non troppo.”

PAN PROFESOR: “Přiznám se, budete se divit, že když jste vynášela esovou kanastu, napadlo mne neoriginálně srovnat křesťanství s komunismem.”

MATKA: “Zvláštní, co mohou esa způsobit. Raději okurky nebo červenu řepu? Okurky jsou z loňské sklizně. Urodily se. Letos bude s okurkami problém. Říká to Vondrášek. Pěstuje leccos a nosí mi z toho desátek.”

PAN PROFESOR: “Snad mi nebudete vyvracet, že v poměrně rozšířeném tvrzení, které říká, že mezi křesťanskou a komunistickou orientací je jistá shoda, není příliš nadsázky a tím méně

originality. Kdekdo si toho totiž v poslední době lidských dějin všiml.” MATKA: “Já to rozhodně nebyla. Musel byste ovšem říci, kdy ta poslední doba byla a kdo to měl na mysli. Já osobně nesnáším svatoušky a o stalinských koncentrácích jsem taky slyšela dost. O tom snad ale mluvit nebudeme.”

PAN PROFESOR: “Nemůžete redukovat ušlechtilou myšlenku na krajně neušlechtilou její

realizaci. Historickou smůlou bylo, že se jejího uskutečnění chopili právě zde a to ještě za daných lidských a dalších předpokladů. Tím se dostalo všechno do polohy, která myšlenku zneuctila. Ani svatoušci, jak jste řekla, neposkytnou vyčerpávající obraz křesťanské

ideologie.”

MATKA: “Proč právě ideologie? Já myslela, no, nevím, nemám takový přehled. Dneska ten den strašně rychle uběhl.”

PAN PROFESOR: “Správně. Všechno nám strašně rychle utíká. Den, rok, život. Celá epocha se jen mihne kolem dveří. Jenom lidská potřeba harmonie, štěstí, zůstává. Všední život nám to trvale upírá.”

MATKA: “Správně. Tím jste myslel, že křesťanství, nebo snad náboženství, aha! Ráj na nebi. Sen o štěstí. Vzhledem k okolnostem, to od vás není příliš, jak to říct” PAN PROFESOR: “Nedívejte se na mne tak vyčítavě. Vědomí, že po splnění jistých podmínek čeká křesťana ráj na nebi, dává křesťanovu životu zvláštní smysl. Povznáší ho, umožňuje mu překonat svízele světských okolností. Duchovní svět, eventuálně posmrtný

život, nahradí pokornému člověku všechno, o co ho přítomný hmotný svět připravil.” MATKA: “Děkuju, děkuju, děkuju. Co mi tím chcete naznačit? že mám jít se svými nároky na zbytek života už do ústraní, někam za pec?”

PAN PROFESOR: “Proboha ne! Nejsem s to se přehledně vyslovit. Chci říci, snad to nezní

logicky, že křesťan spěchá za hmotnými statky, nebo za vítězstvím své doktríny stejně

energicky, jako ostatní. Ale je v něm výrazný stupeň spokojenosti s tím, jak je svět řízen. Smiřuje se, protože ví, že co Bůh činí, dobře činí.”

MATKA: “Buďte rád, že vás neposlouchá nějaký zapřísáhlý katolický organizátor. Protože si nejsem jistá, zda máte pravdu. Kdyby se smířili, jak naznačujete, nebudou si zakládat politické strany.”

PAN PROFESOR: “Takovou přehlednou ideu jsem měl a vy mi ji rušíte. Proti tomu je komunismus výrazem světské netrpělivosti. Lidé tohoto ražení hledají spasení na zemi.” MATKA: “Omlouvám se, ale opět musím oponovat. Nikdy jsem neslyšela, že by komunisté

usilovali o spasení.”

PAN PROFESOR: “Teď se zase musím omluvit já. Samozřejmě, že jim nejde o totéž, o co jde křesťanům. Veřejně se hlásili k naplnění hmotných a duchovních potřeb. Tato iluze trvá jistě

tisíc let a Marx je jedním z posledních, kteří jejímu naplnění chtěli otevřít cestu.” MATKA: “To jste řekl krásně, pane profesore, jenže vám stydne jídlo. Nejdřív se najezte. Chutná vám salát? Samozřejmě, že chutná. Neviděla jsem hosta, který by na podobně

sugestivní otázku odpověděl záporně. Jestli chcete, přidejte si. Komunismus vám neuteče.” PAN PROFESOR: “Zajímavé by bylo vysvětlit si vaši poslední větu jako proroctví. Salát si samozřejmě přidám. Poměr octa, cukru a dalšího, co můj jazyk není s to rozlišit, je mistrovská

skladba. Komu se to daří jako vám, má můj obdiv. Ideologická povaha obou orientací, vracím se ke křesťanství a komunismu, může být tušena v tom, že uskutečnitelnost jedné i druhé

nelze přesvědčivě dokázat ani vyvrátit. Stoupenci komunistické orientace se v tomto století

pokusili hledat praktickou cestu ke komunismu metodou socialismu. Zdála se být nadějná. Přitom dnešní pád reálného socialismu je po pádu římské říše v jistém smyslu druhou největší

společenskou katastrofou tohoto věku. Hodnotit její důsledky je nad mé síly.” MATKA: “Mohu být upřímná? To, co mi tady vypravujete, mne spíš nudí než baví. Vím, že vás mnohé trápí a potřebujete mi to sdělit. Prosím. Jsme lidé. Vím také, že i vy jste byl pro socialismus. Dnes rozšířené tvrzení, že jsme vlastně všichni byli proti socialismu, je vzájemné

sebe přelhávání. Kolik jenom lidí u nás z ulice pro leccos chodilo manifestovat. Ti všichni byli manipulováni? Podvedeni? Ano. Podvedeni byli v tom, že byli přinuceni věřit v ráj na zemi a ráj se nekonal. Nepovedlo se to. Ale víra v socialismus tady byla a i když se za to dneska lidé stydí, měli by si přiznat, kde je pravda.”

PAN PROFESOR: “Měli by si přiznat, že věřili v socialismus? Mnoho lidí nevěřilo v nic, jenom čekali, co kdyby to náhodou vyšlo. Objektivně vzato, systém hodně sliboval a přitom se zdálo, že vychází z lidských potřeb. Proto měl taky hodně stoupenců. Lidé chtěli mít práci a za ni odměnu. Byl příčinou pádu Stalin se svou asijatskou despocií, diktatura proletariátu, nebo všechno zkrachovalo proto, že v čele toho všeho byli neschopní vůdcové, kteří podlehli chorobě, která se zmocňuje mocných obklopených pochlebující masou úředníků, kteří čekají

na příležitost postoupit na žebříčku moci? Ne. Tohle čeká i současný režim. Tady byla chyba někde v podstatě. V základním principu.”

MATKA: “Nekoukejte na mne tak. Já vám neodpovím. Jestli víte, jak to bylo, řekněte to, i když třeba nebudete mít pravdu.”

PAN PROFESOR: “V politice je u nás každý amatér znalcem. Čím toho méně ví, tím hlasitěji vykřikuje.”

MATKA: “A jéje. Jestli dobře rozumím, hlásíte padla. Nevyčítám vám, že si nevíte rady. Takových je nás víc.”

PAN PROFESOR: “K serióznímu hodnocení je třeba větší časový odstup. Pravdu o neúspěchu socialismu je třeba hledat, jak jsem naznačil, v samé jeho podstatě. V hospodářství. Všechno se plánovalo, a co z toho bylo? Propletence vztahů. Zmrtvělý, složitý státní stroj. Byrokracie, která měla vliv jenom na všeobecnou stagnaci. Jedna strana, která si lidi kupuje dobře placenými místy. Autoři této koncepce si řekli: Nikdo nás neporazí, když se obklopíme lidmi stejného smýšlení. Tak vyráběli lidi stejného smýšlení. Tato velkovýroba politiků

selhala. Každý jsme byl řízen a všichni jsme měli podíl na moci. Prostřednictvím svých zástupců, ovšem. Viděli jsme v televizi, jak se potí, mnozí sotva vykoktali větu.” MATKA: “To bych jim snad ani neměla za zlé. Nebyli zvyklí, aby jim národ koukal do pusy.” PAN PROFESOR: “Stojím-li za něčím, tak tedy i v tom případě, že mám za zády občany z ČKD.”

MATKA: “Snadno se vám to povídá, když nejste v jejich kůži.” PAN PROFESOR: “Kdybych byl v jejich kůži, asi bych mlčel. Sami museli vidět, že státní

moc trčí nad lidmi osamocená, a že jí lidé opovrhují.”

MATKA: “Není to tak trochu česká zvláštnost, že lidé nemají úctu k ničemu? Zákony přece máme k tomu, abychom je přehlíželi. Kdyby lidé měli úctu ke státu, sami by se starali, aby byl k něčemu. Nehledali by cesty k tomu, jak ho rozkrást. Nikdo ničemu nerozumí a to je přece příležitost. Až se národ vzpamatuje, bude tu stát s prázdnými kapsami.” PAN PROFESOR: “Vždycky jsme se pyšnili svým myšlením. Ideologie měla být intelektuální světlo světa. Zatím šlo o jednosměrný, v obsahu značně impotentní proud. Spor myšlenek byl socialismu cizí. Pomlouvali jsme názory, které jsme ani dobře neznali. Politická

opozice nebyla partnerem, ale nepřítelem. Proto se systém musel zhroutit.” MATKA: “Už mi jde z toho hlava kolem. Udělám kafe, co myslíte?” PAN PROFESOR: “V řadě případů s vámi souhlasím. Tohle je jeden z nich. Nejzajímavější je však konec režimu.”

MATKA: “Nesnáším pohřby. Ani kondolenční dopisy. Stalo se mi, že ke mně přistoupila paní, podala mi ruku a řekla, přeju vám upřímnou soustrast.”

PAN PROFESOR: “O tom se bude dlouho psát. Když loď najela na mělčinu, nenašel se nikdo, kdo by jí pomohl do proudu. Všichni koukali, čekali, zda se stane zázrak. Zhmotní se objektivní síly ve sbor andělů, který udělá, co ideje hlásaly? Odpovědní soudruzi chodili jako ovce. A nikde na obzoru žádné tanky. Jenom mlha, stejně jako perspektivy socialismu.” MATKA: “No tak, socialismus vzal za své, teď už bude všechno lepší. Jestli pánbů dá.” PAN PROFESOR: “Dlouho ne. Všichni máme socialismus v krvi. Dokonce i kult osobnosti v nás pořád hárá. Netvařte se nechápavě. Jen počkejte, jak se bude lidem stýskat po snadno vydělaných penězích, po dobře placených úkonech odbývaných v kanceláři. Nebude lehké

projít kolem nezaměstnaného, který bude s kloboukem v ruce volat po mizerném, ale přece jen zajištěném živobytí socialismu. K tomu dodávám, konečně jsem to už před chvílí řekl, že komunismus je jako prognóza, jako hypotéza, jako naivní iluze zavržených a ponížených, jako orientace racionálních vědeckých přístupů nezničitelný.”

MATKA: “Dobrá, dobrá, tak je nezničitelný. Co z toho? Mám-li mluvit pravdu, v tuhle chvíli je mi to docela fuk.”

PAN PROFESOR: “Nemělo by vám být jedno, jaké nás čekají perspektivy.” MATKA: “Pro mne za mne. Jaké perspektivy? Mám před sebou jenom pár let a už to nějak doklepu. Jenom

ten Albert, mizera, mi není, jak to říct?”

PAN PROFESOR: “Lhostejný. Proto by vám nemělo být jedno, zda tady bude drzý, dravý, nekompromisní kapitalismus, který bude chtít rychle dohonit, o co v soutěži s časem přišel. Zvlášť, když Albert není ta správná povaha pro podobnou soutěž.” MATKA: “Jen nechte na hlavě. O Alberta nemám strach. Má toho po mně dost. Máte to kafe sladký? Vy narkomane. Sladíte si na cukrovku. Já bych byla pro, aby se tu vyvinulo něco jako v šedesátém osmém roce. Aby tu nebyly ony nechutné věci jako jsou nezaměstnaní, prostituce a tak. Proč se smějete?”

PAN PROFESOR: “Já se nesměji, jenom se usmívám. Jsou tady jakési přírodní zákony, které

působí bez ohledu na to, co si kdo myslí a co chce. Můžeme mít sebeušlechtilejší představy, vůdcové mohou mluvit o morálce a o lásce k bližnímu, když tady bude platit: Nevyděláš-li, padneš.”

MATKA: “Kam to dnešní lidstvo, proboha, vlastně spěje? Jako holka jsem četla o konci světa. Víte, že tomu čas od času věřím? Ne úplně, samozřejmě, ale něco mi v hlavě straší, že jsme už skoro zralí pro to, abychom přišli o všechny naděje.”

PAN PROFESOR: “Já se na věc dívám trochu jinak. Jsem přesvědčen, že kapitalismus i socialismus, jak jsme ho zažili, jsou dvě značně nepovedené varianty organizace společnosti. Vývoj vsadil na volnou soutěž. Dobrá. Její úloha je historicky prokázaná. Jenže nemůže mít dlouhodobou perspektivu. Představte si, že naše Země je kosmická loď, která se vypravila do Vesmíru s omezeným stavem zásob. Samozřejmě, že z hlediska konkrétního člověka to je nevyčerpatelná zásoba. Jak jdou lidé za sebou, uvažují takhle. Zásob však ubývá, suroviny nám nepřibudou.”

MATKA: “Já to chápu. Já to chápu. Bohatý Západ, za ním se dere socialismem zbídačený

Východ a pak tu je žebrácký Jih. Všichni chtějí. Natahují ruce a dovolávají se práva.” PAN PROFESOR: “Jestli to půjde takhle dál, musí to bouchnout. A není to předčasná starost. Před několika léty si u nás dělali legraci z ekologické krize. To se nás netýká. Zasviníme si řeky? No a co? Jsou to naše řeky, nestarejte se. A teď? Teď se musíme ptát, jak budeme organizovat výrobu, když budou suroviny na příděl. Nebo když se zdroje vyčerpají. Kdo bude mít přednost?”

MATKA: “Dejte pokoj. Nebylo už dost těch hrůz? Musí se lidstvo pořád o něčem dohadovat?”

PAN PROFESOR: “Mrzí mne, že to, co říkám, není zajímavé. že na tom není nic k smíchu. Jde o věci, kolem kterých chodíme a nevidíme je. Přitom rozhodnou o našem životě, o tom, jestli naši potomci vůbec přežijí.”

MATKA: “Ať se tím zabývá ten, kdo tomu rozumí. Todo es nada. Všechno je stejně marnost. Proč jsem vlastně na tom zatraceným světě, když tu není žádná radost?” PAN PROFESOR: “Já jsem snad špatně slyšel! K tomuto závěru jsem vás přivedl? Velice by mne rmoutilo, kdyby tomu tak bylo.”

MATKA: “Vy mi tady naservírujete pochmurnou budoucnost a chtěl byste, abych vyskočila na stůl a tancovala břišní tanec! Pro potvrzení nadějných perspektiv lidstva. Můžeme se z té

šlamastiky nějak dostat?”

PAN PROFESOR: “Já bych řekl, že můžeme. Svět volné soutěže, kde je nabídka regulována poptávkou, se v příštích vývojových stádiích nemůže obejít bez rozumných zásahů zvenku. Co je to ten rozumný zásah? To je regulace, na jejíž zbytnělost doplatil náš socialismus. Kam se člověk podíval, všude byla nepřiměřená, extrémní regulace. Plánovalo se všechno. Výroba, spotřeba, jak máme myslet, jak se chovat. Nic vám to neříká?”

MATKA: “Říká. že mne to už nebaví. Podívejte se, kolik je hodin.” PAN PROFESOR:

“Teď je to nejzajímavější.”

MATKA: “Nejzajímavější? Jo?”

PAN PROFESOR: “Perspektivu lidstva je možno hledat v rozumné syntéze kapitalismu volné

soutěže se socialistickou regulací.”

MATKA: “Neříkejte!”

PAN PROFESOR: “Myslím tím rozumnou, přiměřenou, účelnou a kultivovanou regulaci.” MATKA: “Vážně?”

PAN PROFESOR: “žijeme v netradiční době, proto se toto pojetí může rozcházet s tradičními názory. Nové poměry, nové zkušenosti. I když si ze mne utahujete, pak vezměte na vědomí, že se lidstvo na přelomu tisíciletí dostává do situace, kterou dosud nepoznalo. Tady bychom i my mohli lidstvu přinést zajímavý a užitečný příklad jednání. Budeme-li mít rozumné vůdce, nezaslepené prahnutím po pomstě, mohli bychom přinést světové kultuře příklad lidských vztahů, které by odpovídaly novým poměrům. To není mesianismus, jak chcete říct, vidím vám to na nose, ale potřeba řešit lidské poměry a problémy skutečně lidsky. Bez sice pochopitelných, ale zaslepených a zaslepujících emocí.”

MATKA: “Ač nerada, snažím se rozumět.”

PAN PROFESOR: “Chyba je, že se všechno minulé odmítá tak bezhlavě. Minulý režim se hlásil k Marxovi, ale ne důsledně. Neudělal nezbytnou negaci negace. Jinými slovy: Využít všeho pozitivního, co je z minulých let k mání. Tvrzení, že dobrého tam nic nebylo, může mít jistou platnost před volbami, kdy se všechno přehání, ale ne v úvahách o národní budoucnosti. Navíc je to plýtvání lidskými silami, kterých jako národ nemáme dost. Já jsem z vesnice. Dobrý hospodář se nezbavuje zděděného nářadí jenom proto, že nemohl nebožtíkovi přijít na jméno.”

MATKA: “Pořád jenom řeči. V ulici prodávala zeleninu paní Červinková. Obchod někdo převzal a vyhodil ji. Co bude dělat? Nemá muže a má tak smůlu. To je ten váš volný trh? Jaké

perspektivy čekají lidi málo průbojné? Já vím, neskákejte mi do řeči, na jedné straně se člověk zocelí, zpevní ve svých vlastnostech, nabude na rozhodnosti a nechci vidět ty konkurenční

spory. Krev poteče. Ale co na druhé straně? Jak to člověka zušlechtí? Proti prostitutce se zakročit nesmí, protože svobodně nakládá se svým tělem.”

PAN PROFESOR: “Jen klidně, prosím. Souhlasím, že člověk může těžko vydržet tlak vnějších okolností. Ale to platí pro člověka všude na světě. Jaký bude duchovní svět úspěšného a neúspěšného jedince? Svět, který má být pro člověka, ho najednou vyloučí ze hry. Podle pravidel, která přijmeme, nebude mít naději. Nebude plnohodnotným členem společnosti. Na to nejsme připraveni, proto lze čekat prudký nástup vlivu církví. Obstojí

jenom zdatní. Budou ti nezdatní dále lidmi? S jakou budou chodit nálepkou?” MATKA: “Někam se dereme a nevíme kam. A my jsme prožvanili celý večer. Za chvíli je Albert doma.”

1. (A) RADOST.

ALBERT: “Než vstoupíš do ráje, nech za dveřmi střevíce své promarněné lidskosti.” BEATA: “Je to výzva a platí mně? Nebo jde o citát z nápisu na nějakém náhrobku? Kdo to řekl?”

ALBERT: “Nevím. Patrně jsem chtěl být kdysi vtipný a napadlo mne to. V té řádce slov je přece něco vtipu. Nemyslíš? Jistá nesrozumitelnost oné promarněné lidskosti nutí k zamyšlení. Pak jsem vše zapomněl a teď se mi věta vybavila jako cizí myšlenka. Jenže už

nevím, co jsem jí myslel.”

BEATA: “Lámej si hlavu, děláš to rád.”

ALBERT: “Chceš říci, že jistá míra chlubivosti mi není cizí. Někdo se chlubí činy, jiný, totiž

já, slovními obraty, většinou málo srozumitelnými. Znáš mne dobře.” BEATA: “To je

příliš. Chceš, abych ti vyvracela ono kategorické tvrzení, které má, jak o to usiluješ, čpět velikášstvím. Jenže já se nedám a nebudu ti odporovat, ani ti lichotit. Já tě

jenom ráda poslouchám. V tvých slovech je široký a vzdálený svět tak blízký!” ALBERT: “V mých slovech je velice blízká má vlastní ješitnost, která, vtěsnána do okrouhlých slov, zní téměř jako moudrost.”

BEATA: “Promiň, ale teď jsi se přiblížil hranici, kterou nehodlám tolerovat.” ALBERT: “Omlouvám se a už se přestanu šklebit. Polož mi ruku na tvář a ucítíš, jak se přestávám šklebit. Pohrdám hloupostí a sám ji upřímně a z hloubi duše provozuji. Nebýt kritiků, kteří nemají pochopení pro všechny záhyby lidské duše, bylo by mi s ní dobře.” BEATA: “Já ti rozumím, i když mi toto porozumění upíráš.”

ALBERT: “Takže rozumíš i mé promarněné lidskosti?”

BEATA: “Myslím a uvažuji o tom úporně, že bych asi do ráje, ve kterém by tvá promarněná

lidskost chyběla, nechtěla vstoupit.”

ALBERT: “Já zase uvažuji o tom, cos řekla. Mám pocit, patrně se nemýlím, že jsi k svému závěru dospěla příliš rychle. že tvé myšlení neprokličkovalo všemi překážkami, některé jsi obešla, před jinými stojíš rozpačitá.”

BEATA: “Ty mne už nemáš rád?”

ALBERT: “Blázínku. Cítíš, co proudí z mé ruky do tvých ramen?” BEATA: “Slyším šumět listí. Slyším nablízku včely. Svět je veliký, mocný, může mi ublížit, když jsem s tebou, je bezbranný jako já. Vypravuj mi o něm.”

1.1. LÁSKA.

Jsou domy plné radosti a lásky.

Chtěl jsem vypravovat o sobě a mluvím o domě. Nedávno jsem se jel podívat do těch míst. Nepustili mne dovnitř. Dům je plný podivných přístrojů, jejichž smysl mi uniká, zkumavek a křivulí. Stoupl jsem si na špičky, chtivě nahlížel dovnitř a snažil se objevit, co mi vzpomínka v paměti kreslila.

Za oknem, kde byla kuchyně, seděli můj děda s tátou u stolu. Seděli proti sobě, hlavu drželi v dlaních. Snad si i ucpávali uši, aby neslyšeli, jak těžko jsem šel na svět. Na poslední chvíli přiběhla paní Jiráčková, doktor přišel až když bylo po všem, až když se všem ulevilo, nejvíc mé mamince.

Jak nezodpovědné! V době všeobecného pokroku jste vsadili na náhodu a měli jste štěstí. Mladý organismus udělal své. Buďte rádi.

Jsou domy plné radosti a lásky. S vírou, že je to tak, tlačíš na křídlo vrat jako já a třeba jen v představě hledáš vrzavý schod. Když s ní přijdeš, tak přišla s tebou. Myslím tím lásku. Když

vejdeš se srdcem naditým zlobou, hledáš ji marně.

Do města byl dlouhý skok. A skok přes potok. Jednou mne lovili hákem, kterým odstrkovali led, když se hrnul a hrozil, že zbourá mostek. Babička mne, v té zimě, mokrého, tiskla na prsa, ráda, že mne má v náruči živého.

život je prchavý krok, noční vydechnutí lesa, pádící kůň a vzpomínka, o které nevíš, zda je, či není. Vůně luk, rozmáchlá větrem do široka, ti říká, že láska je dána všem a všem proto patří. Dům byl křižovatkou cest. Jedna šla k lesu, druhá k vodě, třetí k městu. Musela tam být ještě

čtvrtá, kterou jsem tenkrát nebral na vědomí. Cítím jejich teplý prach mezi prsty. Bosé nohy se do něj měkce noří a rukama se dají vytvářet další cestičky do myších království. V korunách stromů se honil vítr. Dělá to dodnes, aniž vzbudí pozornost. Jenže tenkrát lehce rozechvíval listí, nebo ohýbal větve, jak se mu chtělo podle zvláštního řádu. Snažím se mu

porozumět, zatím však marně.

Cesty k lesu a k vodě lákaly. Chraň tě pánbů, aby ses ztratil v lese, nebo spadl do vody! Přesto jsem zblízka nahlížel do těch tajemných koutů světa, hrozil se jejich hlubin stejně jako později jsem se hrozil hlubin, které se rozevíraly ve mně.

Pod jedním stromem poblíž domu sedával člověk. Snad k tomu stromu patřil. Jinak si na něj nepamatuji, jenom jak si v horku utíral čelo a zval mne k sobě. Tak co, kluku, co z tebe bude?

Budeš kameník po dědkovi? Oči měl modré a plné krvavých žilek. Šel z něj strach. Copak vím, co ze mne bude? Proč mi dává takové otázky?

Ještě bych si vzpomněl na mnoho věcí a skutků. Na malého psa, který se ode mne nehnul a nechal se trápit, na horké noci, kdy volali doktora, toho, který tenkrát přišel pozdě, na útržky rozhovorů, z nichž jsem jenom vnímal starost a jakousi tíhu, která ležela na lidech kolem stolu. Jenže moji drazí byli velcí a silní, byli dobří a všemu rozuměli a já jsem jim nedovolil se trápit. Už kvůli mně a mé nevědomé lhostejnosti ke společnému osudu se nesměli odchýlit od cesty naplněné láskou.

Z toho domu skutečně ještě vedla čtvrtá cesta. Vedla ke mně a nutí mne vracet se a marně

pátrat po prchavém stínu, jehož věčnost je v člověku. Po tajemných kořenech lásky. 2. (A) SMUTEK.

BEATA: “Ve tvé radosti jsou stopy slz. Já vím, muži nepláčí. Ale slyším starosti, které jsi přinesl s sebou. Dobře, žes mne dnes nenechal doma.”

ALBERT: “Radost a smutek jsou blíženci. Jeden udělá delší krok, druhý zůstane pozadu a hned toho prvního předbíhá. Ty si pak s nimi nevíš rady. To patří k životu.” BEATA: “Dlouho jsem neslyšela tě takhle mluvit. Co patří k životu? Každý žal má svoji příčinu. Ty jsi příčinou mé radosti. Jsem já snad příčinou tvého smutku? Bezmocná, bez parádivých tretek, tak odlišná od ostatních dívek. Srdce se mi sevřelo. Kde máš svou ruku?” ALBERT: “Můj smutek zákeřně přiskočil a ty jsi to poznala. Nevím, kde má svůj pramen. Jako když uprostřed blažené chvíle ti přeběhne po zádech mráz. Je tu tisíc důvodů ke smutku právě tak, jako je důvodů k radosti. Misky vah se neustále pohupují: sem-tam, sem-tam.” BEATA: “Když poznáš příčinu, můžeš odstranit bolest. Není žádné: Misky se neustále pohupují. Pravda je, že jsou zde dvě krajní polohy. Jenže ty se neobjevují bez příčiny. Všechno má někde svůj původ. Máš starosti v práci? Nebo ti někdo ublížil? Máš obavy o své

zdraví?”

ALBERT: “Ne. Nic konkrétního. Možná, že někde v podvědomí se zkřížily dvě cesty, které

zatím běžely souběžně. Nevím. Skutečně nevím. Je to jenom chvilková nálada. Třeba stesk nad mou vlastní omezeností. Někdy mívám podvědomý strach z budoucnosti.” BEATA: “Nesouhlasím.”

ALBERT: “Filozofové si tím lámou hlavu. Co jsem a co nejsem. Kam míříme? Myslím tím lidstvo. Oni myslí stejně, ale mluví svým hlasem a jde jim patrně o vlastní osobu. Svůj osud promítají na plátno všeobecnosti. Jenom velcí duchové jsou schopni zapřít sami sebe, třeba i strádat a být směšní se svými nohavicemi, z nichž vlají potrhané nitě, opovrhováni mnohými, co jezdí v lesklých autech a bydlí v prosklených vilách, ochotni bojovat za jejich zlidštění.” BEATA: “Mně jde o tebe. Ty jsi pro mne celé lidstvo. V tobě je má naděje a budoucnost.” ALBERT: “Co jsem? Když na to myslím, pak musím říct, že sám o sobě jenom ubohá studna smutkem naplněná. Jestliže se straním druhých lidí, pak nemám pro svůj stav jiné

pojmenování.”

BEATA: “Dobrá. Tvůj smutek a můj smutek, jsou-li spolu, vydají radost. Tak to je. Sám v sobě smutný, dáváš mi radost. Jeden smutek potírá druhý. Zvláštní. Mám oči jenom pro pláč.”

ALBERT: “Nesnažme se uhádnout, co se skrývá za příštím rohem. To se nevyplácí. Až k němu dojdeme, všechno poznáme. Jinak se zbytečně trápíme.”

BEATA: “Nechme úvah, vypravuj mi něco.”

2.1. LÁSKA.

Dům měl svá tajemství. Když se postavíš ke stěně průjezdu, přejeď prsty po drsné zdi. Rukou, která má cit, můžeš číst tajemství zapadlá v čase.

Zdi byly z těžkého pískovce. Kvádry vozili nejprve po řece, potom je tahali koně na širokých vozech. Koně měli široké zadky, kopyta velká, větší než má člověk hlavu a kysele páchli. Kůň

je vždy zaujat současnou chvílí. Napíná svaly, ohýbá šíji a rozhazuje kolem žlutavou pěnu. Nebyl jsem při tom, ale vím, že to tak bylo.

Proč v lidech dálka vzbuzuje smutek a touhu? Naše kořeny napájí tradice a zvyk. Nikdy se nevymaníme z jejich svazujícího objetí a nezdoláme ten prostor? Zmůže ho snad touha vzbuzená láskou?

A pak. Mnohem později jsem nabyl poznání, že člověk může dobýt šalebné končiny světa aniž hnul rukou, aniž se přinutil nahlížet do jízdních řádů. žilnatý kámen je také tím světem. Ztuhlá, okoralá krajina naší lásky.

Snad bych měl mlčet, pátrat po příčinách je někdy bolestné, ruší to klid utkvělých představ. O

co jde? O nic. Na dvoře jsme se vídali. Dělal jsem, že není, míjel ji bez povšimnutí, ale věděl jsem všechno. Jak se směje, jakou má hračku, kdy musí jít za matkou domů. Pak jsem stál v koutě a čekal, až přijde. V noci jsem nemohl usnout. Co na ní bylo tak zvláštní, že rozechvěla mou dětskou duši?

Holka nohatá. Když vzala za kliku vrat, aby je za sebou zavřela, spěchal jsem a ten chladný

kov, který měl štěstí, že se ho dotkla, jsem tiskl a hladil. Proč?

Ještě dnes slyším prudké kontrasty zvuků: Tichý a líbezný zpěv, drsné výzvy otcova hlasu. Jdi a nepotloukej se tu jak tělo bez duše. Nemáš co dělat? Dejte mu někdo nějakou práci. Něco tu žhnulo, co zadrhlo hlas, co bouřilo srdce do horečného cvalu. Tak to bylo.

Pak všechno zalehl čas. Odešla někam a není. Snad se rodiče odstěhovali, snad vyrostla a já ji už nepoznal, snad jsem se styděl za dětské vzrušení, kterému jsem nepřiznal význam. Když na ni vzpomenu, nevím proč se mi v poslední době tak stává, tak už nemyslím na nohatou holčičku, ale na svět, kde zahrada plní se sny a touhami jarního chvatu. Nestůj, člověče, říkám si, je třeba nenechat uplynout chvíli, která se může vrátit jen jako bolestná vzpomínka! Hledej ten vzrušený čas, jeho otisk máš v srdci, srdce je vzor, který přikládej k dnešním chvílím a chvilkám. Snad najdeš ve zmatení zvuků tón, který zněl na dědově dvoře. Sny a mámení. Člověk a čas. Proč však litovat dne, který už není? Láska je věčná, vždy v novém převleku vchází a máš-li už rozum, tak se jí drž. Jenže rozum a láska tak často nesednou k jednomu stolu.

Přesto se sám sebe ptám: Co z tebe zůstalo? Cos nechal na cestách z minulých časů? Nebylo jich tolik těch hor a řek, které jsi překročil, abys měl právo tak smýšlet. Zbytečně smutek zaléhá duši. Člověk je týž, a přece je jiný. Dlaň už zdrsněla, stejně tak do duše vyryl čas brázdu. Obzor se zúžil. Už za ním není nezbytné jít. Jeho mez je hrana stolu. Není tak líp?

2.2. PRÁCE.

Můj děd byl kameník. Mistr.

Na dvoře buší do dláta. Štěpiny srší na všechny strany. Vidím, jak odklání hlavu a dláto štípe vrstvu po vrstvě. Dívám se z dálky a představuji si: Až bude hotová hlavice sloupu, podepře klenutí. Jsou někde obrovské síně a v nich jsou sloupy, které odvezli z tohoto dvora. Zatím má

pod rukou nevzhlednou hmotu a její budoucí tvar, tak vzdálený tomu, co leží na stolici, je někde pod víčky mhouřených očí.

Rána smí padnout, jen jak je třeba.

Naši rodinu živila lidská touha po věčnosti. Míra se naplní a kdosi ulehne do hlíny. Předtím si poručí, aby mu na věčnou paměť trvanlivost kamene zaručila vzpomínku živých. Jaká důvěřivost! Copak nemáme dost starostí s tím, jak žít, máme ještě myslet na ty, kteří si stoupli za nás do mlhavého zástupu s důvěrou, že se vyhneme jejich chybám a vyzdvihneme jejich přednosti a ctnosti? že myšlenka na pomíjivou jsoucnost nás bude nutit jít po rovných cestách?

Starý jim dělal tu službu. Dům byl plný třaskavých i dutých ran. Kolik je lidí kolem, všichni je znají. Dokud je slyšet rány, dokud kladivo třaská a rozpráví s kamenem, dokud mu vnucuje mistrovu vůli, je dobře. Je ranní mléko a chleba. Je vše, co k životu patří, důstojný babiččin krok.

V těch ostrých a dutých úderech dřeva na kov, je život. Přiznáš to, nepřiznáš?

A děda buší, aby měl nebožtík to, co mu patří, na co jsou živí už zvyklí, když chtějí vzdát bližnímu poctu. Občas se kladivo či palice smekne, nadávky prší. Babička utírá krev a váže zhmožděnou ruku. To však nic není. Tak nějak to říká, když vrací se k dílu. Nezná nic jiného, než vést svou ránu, ještě tak hádat se o kámen a o jeho cenu.

Měřil a brousil. Co kdyby mu ujela ruka? Ani nemyslet! I myšlenka má svoji váhu a může svést mistrovu ruku. Bylo by lepší si zpřerážet kosti.

Když se dílo blížilo konci, tu mouchy odlétaly, motýli usedali do zbytků trávy, mraky přestaly plynout a kdekdo zdržoval dech.

Myslím na něj. Už také stojí v zástupu za mnou. Ale tam na dvoře, který vždy ke konci týdne zametal a kde všechno rovnal, aby měl v pondělí čistou práci, tam byl pln síly. Byl, jak už jsou lidé tohoto zrna. Vznešenost žádná.

Oči mu slzí, ostrý prach pálí ho v hrdle. Upíjel rovnou z plecháče krytého rouškou. Slova i ruce měl jako ten kámen.

Často jsem přemýšlel, když jsem byl větší, na co tak myslel, když v noci nemohl usnout. Třeba že lehkými prsty pobíhá po strunách houslí? Nebo že zpívá vysokým hlasem? Není to k smíchu?

Všichni ho měli rádi a všichni ho znali tak, jak se jim jevil. Nebyla jiná noc, nebylo jiného rána. Úklon hlavy a dláta a rána vedená přesně tou silou, které je třeba. V. Hospoda.

(Hospoda na dolním konci ulice. Už je noc, co nevidět budou zavírat. Zatím je pořád plno, ale zase ne tolik, aby spolu hosté nemohli rozmlouvat přes celý lokál. Servírka sedí a kouří. Výčepní, na hlavě má kulatou čepičku podle Ladových ilustrací, kníry podle téhož vzoru, obdivují je totiž zahraniční návštěvníci, protože mají svou představu o českém folklóru, střeží

stav svých hostů a vchod.)

PYSKOUN: (Utře si bradu.) “Pivo je v tomhle státě to jediné, co si pořád zachovává svoji cenu. Ostatní stojí za vyližkapsu.”

HLAVOUN ROUČEK: “A Hradčana. Na ty jsi zapomněl.”

PYSKOUN: “I nezapomněl. Hradčany nám teprve vydělávat začnou. Když jsem tuhle viděl pochodovat kapelu Hradní stráže, myslel jsem, že zas přijel nějakej cirkus. Můj tatík pořád: Změna je život. Jaký je tohle život? Dělám za pár šupů. Kdybych si neulil pár baterií a neprodával je pod pultem, nemám ani na tohle pivo.”

HOST: “K životu je třeba mít odvahu. Za socialismu stačilo přísahat na vedoucí úlohu a držet krok. Dneska bude jinak.”

PYSKOUN: “Jak jinak? Jak bude? Samozřejmě, že dobře. Ale kdy? Dřív se dělala přestavba, dneska se dělá revoluce. Nebyla ta minulá přestavba taky jenom nějaká revoluce? Ne.

Revoluce je něco jiného, protože ji dělají jiní lidé. Vy jste si už nakradli, tak uhněte, teď jsme na řadě my. Není to nějak podobně?”

HOST: “Mluvíte jako stařec, zakyslý a totálně sklerotizovaný. Asi nás chcete popudit. A urážíte ty mladé lidi, co dostali na Národní třídě pendrekem.”

PYSKOUN: “Houlihouli. Ti jsou už dávno odepsaní! Udělali svoje a teď už zase musí chodit do školy. Jestli měli nějaké ideály, mohou na ně jako pamětníci vzpomínat. Budeme je zvát na besedy a možná, že jim pozdějc postavíme pomník, který zas někdo za čas zbourá. Je to přece v národní povaze.”

DRžKA NOVÁČEK: “Mluvil jsme nedávno s mladým Kotyzou. Div nebrečel. Tátu i mámu má bez práce. Vyhodili je. Ona někde kádrovala a on byl bezpečák. Kluk naříkal, že to takhle nemysleli. Jo, holečku, povídám, myslet jste měli. Udělat bengál umí každej blbec. Dokonce to spolu trochu souvisí. Když holt každej myslíte něco jinýho a v tom houfu mluvíte všichni stejně. Asi prej nedoštuduje, nebude na to mít.”

HOST: “Takových bude víc. Budou hledat práci a možná, že dost obtížně. Zejména ti, co se namočili.”

DRžKA NOVÁČEK: “S národem to zamává. Zvykli jsme si dělat, jako že děláme a mít svoje jistý. Co teď? Pan Baťa nebude platit za dvouhodinový svačiny. To byl příklad, neutrhuj se. Jak se říkalo, všichni jsme bohatli a jenom stát chudnul. Teď to asi bude opáčně. Chudnout budou lidi. Nějakou dobu, než se to vyvrbí.”

PAN KLOKOČKA: “Dneska jsem šel po Malostraňáku a jelo tam takový ohromný auto a v něm Širlejka. Já koukal jako tele. Úplně jako za starejch časů jsem si připadal. Už má taky léta, ale pořád se drží. Moje mládí tam sedělo s ní.”

DůCHODCE ŠLAUCH: “O kterýho Kotyzu šlo, povídám?!”

(Nad dveřmi hospody cinkne zvonek, který výčepní už před chvílí odvázal a který má také

připomínat staré časy. Vejde pan Čírtek, v pantoflích a v domácích kalhotách.) PAN ČÍRTEK: ““Už je pozdě, ale snad mi v tomhle lokále ještě nalejou.” VÝČEPNÍ: “Vítáme vás, sousede. Matka vás nepustila dřív? Musel jste přebírat hrách?” PAN ČÍRTEK: “Ráno jdeme do Smíchovskýho pivováru.”

VÝČEPNÍ: “Ke konkurenci. Nezapomeňte je pozdravovat.”

PAN ČÍRTEK: “Jo. Buď tam mají problémy, nebo to je náš kvartální plán. Nebo mají někde kominíci dovolenou. Já nevím. Každopádně se na to musím vyspat. Jak stárnu, tak bez šláftruňku neusnu.”

HOST: “Člověk by nevěřil, co je dneska všechno možné. Třeba, že někde prodávají umělé

mužské tento. Údy. ženské to budou kupovat a nás už nebudou potřebovat. Nebo takové

strojky. Nastaví si rychlost a je jí blaze. Bez rizika nechtěného těhotenství.” PAN ČÍRTEK: “Fuj, osobo, že vás huba nebolí. Zvrhlíky tu nemáme rádi.” HOST: “Co se, prosím vás, děje? Vždyť jsem to četl v novinách.” PAN ČÍRTEK: “V novinách se toho píše!” (Tváří se pohrdavě a rozhlíží se po známých tvářích.) “Já věřím jenom tomu, koho znám. Ta svoboda sem vpadla moc zhurta. A vás, zrovna vás neznám.”

VÝČEPNÍ: “Ale pane Čírtek. Host jako host. Objedná, dostane nalito a zaplatí.” DRžKA NOVÁČEK: “To je mi divný. Já sem chodím, i když mám stejně daleko do čtyř

lokálů. Všude dostanu nalito, a přesto chodím zrovna sem. Nevíte proč?” VÝČEPNÍ: “To jsou mi otázky. Máme tu čisto, máme tu stálé zákazníky, pivo je správně

vychlazené. Co byste ještě nechtěl?”

DRžKA NOVÁČEK: (Mávne ruku a uraženě se odmlčí, i když je na něm vidět, že by mohl v řeči pokračovat.)

PAN KLOKOČKA: “Já ho chápu. Kdybych si tu nesměl říct, co si myslím, tak se ti tu na to vybodnu, abych nebyl zrovna teď před spaním sprostej. A na tebe především. To z mý strany. Ale aby se tady kasal někdo, kdo jde náhodou kolem a nohy mu vypovědí službu zrovna před tvejma dveřma, tak to ne, ani když ho chráníš jenom kvůli akumulaci. Místní tady mají právo. Je to jenom právo vysezený, tedy snad nic moc, ale je to taky právo. Až sem bude chodit léta jako my (ukazuje na hosta), ať si klidně plácá tričko. Budeme ho poslouchat a třeba s ním i souhlasit.”

HOST: “No dovolte!? Jsem snad ve svobodném státě a ve veřejné místnosti.” PAN KLOKOČKA: “Stát sem netahejte. Vo ten nejde. Jde tadyhle vo nás.” PAN ČÍRTEK: (Ukazuje na pana Klokočku.) “Má skoro pravdu. Stát nám sem netahejte, my nejsme na politiku stavěný. My si tady řešíme svoje záležitosti po svým způsobu. Vy nám k tomu dodáváte nějaký erotický svinstvo. Koukněte se, abyste byl v obraze: Tady je v tuhle dobu ze stálejch hostů, myslím tím dámy, jenom Anežka a to je paní, která nikomu neudělá

škodu. Jak ta při svý horký letoře přijde k tomu, abyste tu propagoval nějaký mužský

náhražky. Ještě řekněte, že je něco takovýho taky pro pány a ona se může pověsit na klice. Co říkáš, Anežko?”

ANEžKA: “Mně je to jedno, já mám už šestý pivo.”

HOST: “Já jsem volil svobodu podnikání a tenhle program je i můj program. Tam, kde se vedou veřejně řeči, tam své názory budu taky veřejně obhajovat. Nikdo mi v tom nebude bránit.”

PYSKOUN: “Ale taky vás nemusí poslouchat. Nebo to jako musí? Aha! Strefil jsem se, co? Z

přítomných vás bude ochotně poslouchat támhle Šlauch. Je bohužel hluchý jako poleno. Co říkáte, strejdo?”

DůCHODCE ŠLAUCH: “Tak jak je to s tím Kotyzou? Řekne mi to někdo?” PYSKOUN: “Vidíte? Co jsem říkal? Sedněte si k němu a můžete dělat politiku.” HOST: (Uraženě vstane a je vidět, že se rozhoduje, jak se zachovat, nikdo si ho však už

nevšímá.)

PAN ČÍRTEK: “Takhle to, lidi, s námi dál nepůjde. Českej národ má hrozně málo poctivýho lidu. Co člověk čte, nebo slyší, ukazuje, že jsme národem zlodějů. Znáte Jeřábka. Ani sem nejde ze samýho strachu. Přitom to je poctivej člověk. Mně je jedno, že je ještě komunista. Stejně poctivý lidi jsou mezi fóristama nebo mezi lidovcema. O to nejde. Jde o to, že se přece nebudeme vyvražďovat kvůli partaji, do který jsem se dal zapsat třeba kvůli hlouposti, protože se to nosilo, nebo proto, že jsem věřil v její idály. Nebo, připusťme, jsme lidi, že jsem si od toho něco sliboval.” (Pan Čírtek zaluskal prsty, což bylo jednoznačné gesto, kterému všichni rozuměli.) “Snad si nemyslíte, že tady někdo dá na nějaký ušlechtilý puzení. Možná, že to tady někdy bylo, ale to už lidi, říkám bohužel, dávno přešlo. Byli tady lidi, co třeba hajlovali. Plápla. Zapomnělo se na to. Když ovšem nikomu neubližovali.” (Panu Čírtkovi docházel dech a s ním i myšlenky. Měl za sebou sice sváteční, ale perný den. že zmínka o Pláplovi není přiměřená, věděli všichni, kdo jmenovaného znali.) “Musíme si najít cestu ke svornosti. Jinak to s tímhle národem dopadne špatně.”

DRžKA NOVÁČEK: “To byla řeč, Čírtku, jako z kazatelny. Jak se začne větrat českej národ, jásám. To speciálně miluju. Nejvíc podezřelí jsou mi ti, co jsou takhle hlasitě pro českej národ. Kdybych tě neznal, šel bych pryč. Z takovejch řečí je mi akortát na blití.” PAN ŠIMŠA: “Když o nic nejde, v šichni jsme kabr ňáci. Tady p řece o nic nejde, tak se snad nebudeme pr át.”

PYSKOUN: “Hele, jak to mysl íte? Nás, jak tu sed íme, nebo myslíte Čechy vůbec?” PAN ŠIMŠA: “Proč se ptáš takhle pitomě? Myslím Čechy vůbec. No, jako nás, Čechy.” (Tváří se nasupeně, a kdyby neměl jenom čtyřicet dvě kila, šel by z něj třeba i strach.) PYSKOUN: “O nic nejde. To je mi nádhera. A koho to mlátili policajti na Národní třídě?

Snad ne Čechy! Co? Snad jen řečnili jenom tak do větru, mrzli a pak dostávali přes hlavu pendrekem?”

PAN ČÍRTEK: “Ctihodný Šimša to myslí dobře. Každej má svou pravdu a tu mu nechce brát. Smůla je v tom, že těch pravd je skutečně tím pádem trochu moc a tak nemůžeme nikdy táhnout za jeden provaz. Věřte, nevěřte. Každej chce pod ty svý prapory buntovat celej národ.Tak jsou jedni nahoře a ti druzí je honem strkají dolů. Možná, že se někdy stane ten zázrak a na koni budeme všichni.”

PAN ŠIMŠA: “Povídali, že mu hráli. To nebude v Čechách nikdá.” PAN ČÍRTEK: “Proroctví slepýho mládence Šimši. Stačilo by, aby se lidi rozumně domluvili, že nebudou krást. Zloděje hned do basy. Jinak bude mít pořád někdo nad druhým navrch. A vysvětlí to tím, že má pravdu, kdežto ten druhej, co si nenakrad, tu pravdu nemá. Snad je v tomhle národě několik rozumnejch lidí, kteří by mohli přijít na to, jak to všechno udělat.” (Smáli se mu pobaveně. Přicházeli a odcházeli další hosté, postáli, popili, poslechli si úryvek řeči a zase odcházeli, jedni lhostejně, jiní se smíchem nebo s jinak vyjádřeným zaujetím.) PYSKOUN: “Hospodské řeči, co se vedou, zatím co voda teče. Jenže tadyhle mistr má

navrch. Protahuje komíny. Nechce tu někdo protáhnout komín?” (Dívá se na Anežku, ale nahlas nic neřekne. Anežka je v letech a dělat žerty na její adresu si Pyskoun přímo nedovolí. I hospodské řeči mají zřejmě své meze.)

REDAKTOR ROUHAL: “Sedím a čekám. Našinec musí sedět a čekat, dokud nepřijde jeho chvíle dokud nepřijde. Rozumíš, jo? U nás vedeme podobný řeči, jenomže konkrétně. Na tělo je vedeme. Zrada je společenský fenomén je zrada. Národní trauma. Rozumíš, jo? Proč sedíte jako zařezaný? Mluvím o zradě, kolem je jí plno.”

PAN ČÍRTEK: “Redaktorskej, mluvíte jako kniha, ale mluvíte moc nejasně. My ten váš

týdeník, do kterýho tyhle moudrosti píšete, nečteme. Tak na nás nesmíte tak hr. Jakou zradu máte na mysli?”

REDAKTOR ROUHAL: “Myslím českou zradu. Čech má ke zradě krok má Čech. Nejdřív zrazoval první republiku Dohodě, Němcům nebo Rusům.Pak zrazoval Říši, nebo zase zrazoval Říši. Po válce zase kdekomu. Kdo byl po ruce, tomu se k té ruce lísal. Já o tom mám doma tuny lejster mám doma.”

(Hospoda ztichne. U stropu se válí cigaretový dým. Hosté se po sobě nedůvěřivě dívají. Výčepní netrpělivě vyplachuje půllitry a uvažuje, co dělat, kdyby debata přešla do pranice. Usuzuje, kdo by mohl začít. Usoudí, že nikdo. Servírka dál nosí pivo a dokud pivo teče, je živnost v pohybu.)

HLAVOUN ROUČEK: (Probírá se ze spánku, do kterého předtím upadl.) “Tak to nám budete muset vysvětlit. My tu žijeme a o nějaký zradě nemáme žádný povědomí. Když nám to nevysvětlíte, budem dál žít v omylu a to by nebylo dobře. Zrada je silný kafe. To není, jako když někdo nasadí sousedovi parohy. Nasadit parohy je sport. Ale zrada národa? Myslel jste tuhle zradu, nebo ne?”

REDAKTOR ROUHAL: “Myslel. Je tu soudržnost druhu, kmene, rodu, třídy, národa tu je. Všichni táhneme společnou káru. Když někdo cukne a přeběhne tahat káru souseda, přeběhne, rozumíš, jo? Tak to je v národní věci zrada a za tu se platí.”

(Hluk v sále. Jeden křičí přes druhého. Padají otázky na koho míří. Kolik už toho Rouhal vypil. Ti kteří ho neznají, se dožadují dokladu o jeho duševním zdraví.) PYSKOUN: “Všichni jste ho znali, vozil uhlí, táta mýho kamaráda. Koho zradil, že musel jako potentát vozit uhlí? Koho? Říkal, co si myslel a to byla zrada? Nebo teď Charta nebo Fórum. Taky zradily? Sakra! Padlo tady jméno, já jsem asi opilý, komunista, od nás z ulice, koho, sakra, zradil? Má a vždycky měl, jak se říká, holou tu, prdel. Zradil věc národa. Jenže národ nevěděl, že to, co dělají, je na

něm zrada. Vždyť to třeba mysleli dobře. Jenže se to nepovedlo a hned všichni křičí: Jeřábek. Jeřábek se jmenuje. Jeřábek pod drn. Takže Jeřábek je zrádce svatý věci národa českýho. Nejdřív byli zrádci jedni a teď jsou zase zrádci ti, kteří je předtím soudili. Já jsem jenom zvědav, jak budeme říkat ekonomům, až se tahle hospodářská

reforma nepovede.”

REDAKTOR ROUHAL: “Tomu se říká dialektika se říká. Nejdřív je to horké, pak zase studené a pořád je to jedno. Trpíme nestřídmým nadbíháním cizině trpíme. Všechno, co je odjinud, je lepší. Jednou z Moskvy ideje, podruhé z Ameriky zboží. S ničím domácím nejsme spokojeni. Rozumíš, jo?”

(Pochopili, že redaktor vesluje do klidnějších vod.)

HLAVOUN ROUČEK: “Když bude domácí zboží k něčemu, vykašlu se na Ameriku, ty vokrouhlá palice redaktorská vokrouhlá. Dejte nám kvalitní zboží a vykašlem se na tuzex. Jenže to jsou samý kecy mecy.” (Vstane, roztáhne ruce a zpívá.) “Já mám svou panenku v Roudnici.”

PAN KLOKOČKA: “Nesvěřujte se, pane Rouček.”

DRžKA NOVÁČEK: “Všechno vidím černě. My jsme schopný snad jenom v hospodě se chovat jako lidi. Jinde nikdo nikoho, kdo mluví, neposlouchá. Lidi se bojí o místa a tak ze strachu štvou jeden na druhýho. Černý není černý, zloděj není zloděj. Jak to může dopadnout?”

PAN ČÍRTEK: “Máte pravdu. Zkraje se zdálo, že je národ jednotnej. Pak se lidi oklepali a teď

vidí každej jenom sebe. Když je ta volná soutěž, tak to asi jinak bejt nemůže. Až začnou utahovat opasky, tak uvidíte tu bouři.”

PYSKOUN: “Koukněte na redaktora. Usnul.”

PAN ČÍRTEK: “Víte, co mne na tom všem těší? že máme jako národ charakter. Vod Bílý

hory náš národ vytrvale nadává. Na všechno. I my tady sedíme a kloudný slovo přiměřený

chvály nezaznělo. A to máme poměry, jaký tu čtyřicet let nebyly. Naši českou povahu je třeba chválit.”

(Všeobecný smích. Někdo se směje srdečně, jiný poťouchle, hořce, kysele, na půl plic, aby se neřeklo.)

ANEžKA: “Štěkáte na sebe přes plot.”

PYSKOUN: (Předstírá, že o řečeném uvažuje, pak dá najevo mírné překvapení.) “Slovo vědmy. Doklad analytických schopností, nebo čeho. Dámo, jak jste to myslela?” ANEžKA: (Zrudne a neklidně se zavrtí. Rychle natáhne ruku po půllitru, kterých kolem výčepní nese plnou hrst.)

HOST: “Nedivte se. Co dřív bylo zakázané, se teď může. Lidé jsou z toho zmatení.” PAN KLOKOČKA: “Některý lidi, a s nima celý národy, potřebujou tvrdou ruku. Přitáhnout a popustit. Nám hlavně chybí kázeň. Plápla by řek, Hitlera na vás. Proč myslíte, že se v Rusku ujal Stalin? A jak to za něj prosperovalo! Alespoň to říkali. Přivoněli k demokracii a už je tam chaos. Jenom je mi divný, že se Německo nepoložilo, když tam v pětačtyřicátým padla diktatura. Nejdřív není nad hnědej fátrland a pak hop a už jsou zase mistry světa. Tady musí

odpovědít nějaká chytrá hlava.”

(Nastává zvláštní situace. V hospodě ví každý všechno. Za všech okolností se najde názor na smysluplnost kosmických letů, na výkon umělce v televizní inscenaci, na to, zda doktor Záruba vytrhl spodní šestku výčepnímu oprávněně, nebo zda se ji měl pokusit vyléčit. Teď si však každý soukromě přemýšlí. Německá otázka se v Čechách řeší snad už tisíc let.) PAN ČÍRTEK: “Ještě jsem se ani nestačil pořádně napít a už se tu volá po chytrejch hlavách. To je najednou nějakej zájem o inteligenci. Někdy stačí selskej rozum, aby jeden poznal, že je třeba sednout si ke stolu a domluvit se. Já jsem toho názoru, že národ je po tom všem, co zažil, moc

málo zvědavej na nějaký politický spory. Mě nezajímá Rouček proto, že volil OF. Mně zajímá, že je Rouček a že vím, že se na něj můžu spolehnout. Alespoň v něčem.” (Vidí, jak se jmenovaný kaboní, ale nedbá, mohutně upije, aby dohnal, co řečněním zameškal. Hospoda čeká, protože pan Čírtek tu má svoje místo.) “Sednout si za stůl a vyložit karty. Partaje bych do toho netahal. To jsou kliky politickejch živnostníků. S komunismem je stejně

na sto let utrum, je to neškodná společnost. že měli iluze? To bych jim nebral. Všichni máme iluze. Jen počkejte jakej bude mazec, až poznají, co se vlastně stalo. Jakou tu prošustrovali příležitost. Nechtěl bych bejt v jejich kůži.”

HOST: “Mají z ostudy kabát.”

(Hospoda mlčí. Z kuchyně vykoukne hlava, jako by se chtěla přesvědčit, kdy už konečně

půjde domů. Na noc si přece nebude nikdo cpát břicho tlačenkou s cibulí nebo klobásou s křenem.)

ANEžKA: “Dneska je tady zábava jako v učený knihovně.”

DRžKA NOVÁČEK: “V žádný jsi nebyla, tak nevíš, jak si máš připadat, když tadyhle Čírtek vede učený řeči.”

PAN ŠIMŠA: “Jo, kamar ádi, na ka ždýho se všechno ví. Komunista, bejvalej komunista, dnes přebarvenej f órista. Máte to napsan ý na dveřích. Ono by se to dalo nějak srovnat, kdyby tu nebyla nenávist poškozenejch. Jenže prej jsme poškozený všichni. Tak nevím.” PAN

KLOKOČKA: “Už táhne na zejtra a Šimša mluví ze spaní. Nejde o mstu. Jde o to, jaký

pořádky se mají zavádět. Nad mstou mávnu takhle rukou.”

PYSKOUN: “Když se vás to netýká, tak máváte rukou. Vy jste byl celou dobu bez legitimace a farář vám potvrdí, že jste chodil pilně do kostela. Vy se nemáte čeho bát.” VÝČEPNÍ: “Jen klid, pane Šimša. Von je mladej a pitomej. Já ho znám, nemyslel to špatně. Dneska jsou podrážděný všichni. Čekali zázrak a mají si utahovat opasek. Už bude pomalu čas platit. Co říkáte?”

(Hosté neříkali nic, ale vzali toto připomenutí jako výzvu k odchodu do postele.) REDAKTOR ROUHAL: “Smůla je, že se nám tady zase rozmnoží kramáři. To jsme mohli mít třicet let za sebou jsme mohli mít. Na tom bychom se mohli shodnout, kdyby se nám chtělo. Jen mne těší, že v hospodě neplatí zákony davu. Dav nemyslí, jenom řve dav. Tady, když zrovna není opilej, neřve nikdo. Asi bych o tom neměl odvahu napsat, když se móda masových shromáždění pořád nosí.”

PAN ČÍRTEK: “Jen o tom napište, my si to se zájmem přečteme. Měl jsem, je to možný, že bych měl tolik piv? Vždyť se to do mne nemohlo vejít.”

VI. Smutky poražených.

“Řekl jsem děkanovi: Vy jste zažil tři revoluce, my jenom jednu a na věky.” Podíval se na otce, protože to platilo i pro něj. Otec Kotyza lhostejně: “Co on na to?” “Smál se. Nebuď

naivní, říkal. On nám někdy vykal a někdy tykal. Logika dějin jsou tři kotrmelce na jeden lidský život.” Pak hodnocení synovo: “Směšné naděje padlých revolucionářů. Nevydržel jsem to, musel jsem se smát.” Otec: “Nedělal jsi dobře. Člověk se má chovat slušně za všech okolností.” Vzápětí neuvážená synova replika: “Touhle zásadou ses vždy řídil?” Ironie a drzost. Trochu výsměchu, trochu drzosti. Řekl klidně, že řídil. Kluk měl na jazyku otázku, proč ho tedy vyhodili? Chápal však, že by mohl dostat pár facek. Pár facek v nehmotném slova smyslu. Někde v podvědomí měl myšlenku, zda za podobných okolností je brán ohled na slušné chování politického protivníka. Kritérium slušnosti se mu jevilo jako směšné

staromilství. Rychle pokračoval: “Školu máme teď čistou.”

(Kamelot: Je mu zima, ale vykřikuje odhodlaně: Co člověk potřebuje? Jistotu. Stabilitu. Revoluce je dočasná, její výsledky jsou na věky.

Lidé kolem: Lhostejný výraz ve tváři. Odhodlaný výraz ve tváři. Zděšený výraz. Pán, lhostený

výraz, ale srdce je kmitavý ocásek konipáska lučního. Studentův hlas se ho ptá, co bude dál?

Studenti: Dál zdraví své učitele, ale už o nich rozhodli. U vchodu do školy houf lidí. Stařík: Já

vám můžu vypravovat celé romány. Až jindy, pane, teď na romány není čas. Je teprve prosinec 1989. Katedry zasedají, ale nemohou se na ničem dohodnout. Kdy se oholíš? Až

bude po všem. Babička. Bábovka voní, studenti, za všechno vám děkujeme. Společná schůze stávkových výborů s rektory, požádáme ministryni, aby odstoupila, protože nechala mlátit studenty. Čas utíká jako nikdy. Polepené vestibuly stanic metra. Nástěnné

noviny jako v Číně. Brigáda z ČVUT čistí stanici Národní třída. Pro tenhle rok individuální

studium. Kdo na katedře přežije, ochotně pomůže.)

“Vyměnili jsme všechny vedoucí kateder. Většina hodnostářů vzala za své. Jeden prorektor dostal jeden hlas a čtyři se zdrželi. Slyšíš? Všech pět hlasů bylo od studentů. Jeho kolegové, se kterými byl po léta jedna ruka, hoteď zapřeli. Slyšíš? Koukali jsme a smáli jsme se. Možná, že se i styděli. Až budeme hlasovat, dopadnou podobně jako ten prorektor. Neznali jsme ho, ale byla to temná síla. Chce se mi z toho blejt.” “Přeháníš. Jak se bránil ten prorektor?” “Nehájil se, protože tam nebyl.” Otec projevil údiv, ale věc dál nerozvíjel. Měl domluvenou práci skladníka u jedné dopravní organizace v Holešovicích. I tady však kádrovali podle zásady, jak vy nám, tak my vám. Nemluvil o tom, aby nevzbudil předčasnou naději. “Není třeba přehánět.” Syn pochopil narážku skrytou v otcově otázce. “Komunisté u nás jsou zalezlí, jeden se druhému vyhýbá, jako by na ně spadla střecha. Až je trapné, jaká změna tak najednou nastala. Přece jim stačilo vyjít do ulic a houknout si.” (Tak co, soudruhu! Máš něco s očima, že nosíš černé brýle? Lidé tě na ulici stejně nepoznají. A pak, je zbytečné se jich bát. Těžko je vést řeč, když není o čem. Ani není se čemu smát. Na vaší cestě do zapomnění děláme málo důstojný špalír. Vyhrň si límec, je zima. Srdce je na tom hůř. Třídní uvědomění kdysi podpíralo malověrné. Plno lidí už za těch pár týdnů stačilo umřít. Je jim nejlíp. My k tomu konci jdeme příkopem.)

Otec si sedl na vrzající pohovku. “Čemu se divíš? Tomu, že se stala změna, nebo tomu, že k ní došlo tak snadno? Většina z nás chtěla změnu, jenom byl rozdíl ve výsledku. Jinak by se to bylo nestalo. Teď si musíme zvykat na nový svět.” “Bravo. Řekneš klidně, že minulé odešlo, novému služme. Koho chleba jíš, toho píseň zpívej.” “Měl bych se urazit, ale ničemu bych neprospěl. Situaci je třeba racionálně posoudit, protože se musí žít.” Syn nadskočil. “Aha!

Hledat cestičky k návratu minulých pořádků?” “Mýlíš se. Tenhle nápad může držet jenom sklerotika, nebo někoho, kdo přišel o moc.” Přitom myslel na nenávist postižených, kteří

budou popírat jeho dobrou vůli. “O co jsi přišel ty?” ptá se syn a pozoruje mouchu, která se někde za obrazem vzbudila a teď leze otci po zbývajících vlasech. Měl by se ohnat. Vlas přece sedí na nějakém nervu a měl by proto mouchu vzít na vědomí. Nebo je to s ním už tak špatné? “Jenom o práci a o ideály. O nic jiného.” “Řekl bych, že mít ideály je dneska luxus, tati. Nikdy nevíš, které ideály jsou právě ty správné ideály. Myslím z hlediska historické

perspektivy. Vaše ideály vstoupily do historie jako fata morgana devatenáctého století. Nebo i dvacátého, to nepopírám.”

(V.I.Lenin: Tři zdroje a tři součásti marxismu. B.Engels: Anti-Duhring, část III. K.MarxB.Engels: Manifest komunistické strany. B.Engels: Vývoj socialismu od utopie k vědě. V.I.Lenin: Imperialismus jako nejvyšší stádium kapitalismu. V.I.Lenin: Co dělat?)

“Jaké jsou ty nové ideály? Svoboda, pravda. Dobrá, to beru. Mám jenom trochu

pochybnost, zda vím, o co vlastně jde. Zůstalo mi v hlavě, že ani svoboda, ani pravda neběhají po světě

jenom tak samy o sobě. S tím si zatím nevím rady. Co maminka?” Vyhrkl otázku, asi ji měl delší dobu na mysli. Byla teď jako by skryta za předešlou myšlenkou a měla vyvolat dojem, že byla vyslovena mimoděk. “Maminka?” řekl otec nezvykle něžně. “Běhá, hledá jako já, jako ostatní. Pořád má naději. Nakonec snad i na podporu v nezaměstnanosti. To je přece také

kousek naděje na život.” Neříkal to trpce, ani jiný význam tomu nedával. Je třeba zvyknout si na nový způsob života. “Mrzí mne, že ti z Marxe zbyly jenom vousy.” “Nesměj se, kluku. Čekají nás kruté časy. Změna orientace bude bolestná. Nemyslím, že bude problém vyměnit legitimace. Pro mnohé určitě ne. Ale vyměnit hluboce zakořeněný mýtus kolektivismu za odpovědnost za sebe, bude bolet. My pořád žijeme ve stínu feudalismu, kdy byl člověk pod ochranou občiny, obce, společenství rodu a třídy. Tohle ten západní svět už popřel. My jsme to odmítali jako nechutný individualismus a teď to bude hlavní problém naší proměny. Už to nebude přednost, ale ubohá a trestuhodná recidiva komunismu. Věř tomu. Pomoc druhému se bude vydávat za ušlechtilou zbytečnost, za záblesk staromilství.” “Doufám, že se mýlíš.” “Rád bych. Jenom nevím, jak se budete potýkat s chamtivým pseudokapitalismem, který tady nastane. Ta čtyřicetiletá pauza byla přece jenom příliš dlouhá a věci mají svoji vývojovou logiku. Nevím. Skutečně nevím, co bude.” Syn uvažoval: Je děsné dívat se na někoho, komu se zhroutily ideály, životní hodnoty. Dospělý člověk, má rodinu. Vytváří vztahy dlouhodobé a pevné. žije podle určitých pořádků a pak se naráz octne v ponižující nejistotě. Z toho nemůže mít vítěz ani správnou radost. Radost z vítězství nad rovnocenným soupeřem, souhlasím. Vítězství nad papírovým tygrem? Nad subalterním úředníčkem, který byl povolán k tomu, aby vyslovoval, šířil a hájil, co jiní vymysleli? Vzpomněl si na svoji učitelku marxismu, o jejíchž argumentech byl přesvědčen, že snad platily na začátku století. Diskutovat s ní bylo bolestné a ponižující. I když?! Jak by se chovali k nám, kdyby se vrátila původní moc? Takhle lze ospravedlnit pouze budoucí naše přehmaty. Otec se díval z okna na prejzové malostranské

střechy ozářené sluncem. “Mám živou představu,” řekl. “Tuhle chvíli bych nazval zlomovým momentem. Všechno, co bylo, není, co být nesmělo, je. Přitom nový řád není v běhu. Platí

jenom zákony lidskosti a ty jsou ve vleku starých nebo nových pořádků. Takže platí jenom elementární pudy. Proto se lidé chovají tak divoce.” “V tom se, otče, mýlíš. Ta nová soustava hodnot, o které říkáš, že není, ta byla pod povrchem té minulé. Socialistické principy ponoukaly antisocialismus. To je přece logické. Ta soustava hodnot tady je, protože nikdy nezanikla. Nepodařilo se vám ji popřít. Měli jste jenom moc a to je málo.” Otec se nevrle ohradil, že ideály komunismu zatím nikdo nevyvrátil, kritizuje se jenom komunistická praxe.

“Proč by se kdo zdržoval vyvracením ideálů komunismu?

Nestačí, že je na kolenou?” Otec se zjevně rozčílil. “Ideály, o kterých mluvíš s takovým pohrdáním, ti zajišťovaly celkem slušnou existenci.” Vydržel dost, ale teď už toho měl plné

zuby.

“To mi vyčítáš, že jsem se vám narodil? že jste mi dávali třikrát denně jíst? Nemůžeš však popřít, že jsi vsadil na falešného koně.”

Houpal se na židli a otec věděl, že tu židli mají u stolu už třicet let, že může povolit a že si kluk nabije. Cítil, že má kluk pravdu, ale nemohl se vzdát představy, že věci snad mohly být jinak. Jistota, že cenu má jenom holý život, nabývala vrchu a to přece bylo hrozné. Každý

sám o sobě jsme světem pro sebe. Člověk v tunelu. Bloudění od ničeho k ničemu. Ve tmě si světlo musíš vymyslet. “Děkana je mi svým způsobem líto,” pokračoval syn po chvíli.

“Každým coulem slušný člověk, odborník, v praktickém světě naprosto neschopný.

Teoretická matematika se do provozu nehodí. Když jsem se na něj díval, byl jsem ochoten věřit anekdotám, které se o něm po škole šířily.” “Jak to, že je ti někoho líto svým způsobem?” zeptal se otec lhostejně. “Každého je mi líto z jiného důvodu, tedy jinak.” Sledoval, jak se otec tváří, ten si ujasňoval synovu odpověď. “Říkáš, že je ti líto každého?”

“Lidé u nás mají právo být bez výjimky litováni. Nebo na to mají alespoň nárok. Jinými slovy

- jsou hodni politování.” Otec se tvářil skepticky. “Ještě mi řekni, z jaké náboženské doktríny vycházíš.” “I bez toho mi dojde, že váš pokus o nápravu světa nevyšel. Nemusím proto mluvit o zločinecké bandě nebo o cílevědomě páchaných zločinech. Čtyřicet let je pro někoho celý

produktivní život. Pro mnohé podstatná část života. Důvod k tomu, abych nás, lidi, litoval, je tedy prokazatelný.”

(Nikomu neubližovat zbytečně. Lze ubližovat z nutnosti? Ubližovat znamená křivdit, zbytečně trápit, způsobit bolest tam, kde jí nebylo třeba. Přitom dnešní vítězové chtějí být zlí

a krutí na ty, kteří za všechno mohou. Za co všechno? Za to, že slepě šli za svými ideály. že své ideály vnutili národu. že byli přesvědčeni o jejich správnosti. Netýká se to i dnešních vítězů, kteří jsou přesvědčeni o své pravdě? Je ten, kdo je přesvědčen o své pravdě, v právu, když ji vnucuje ostatním? Každou pravdu čas koriguje. Znamená to, že nemáme právo za ní

stát? Vždyť ke každé pravdě přiskočí přicmrndávači, chudokrevní dušezpytci, příživníci na jakékoliv moci a budou pitvat naše chyby. Rozebírat naše omyly. Budou zvedat varovně prst. Národe, zdaleka se vyhni. Bez této nechutnosti asi není pohybu. Vpřed se jde po dálnici i příkopem. Ach jo.)

Otec přemýšlel a pak řekl: “Pochopil jsem, že jsme hodni politování. Naše skutky dokázaly, že vynaložená námaha byla marná. Lítost nad tím je v tomto případě nižší stupeň zatracení. Mluvíš tak proto, že k nám máš osobní vztah?” “Ale táto.” Znělo to jako výčitka adresovaná

sobě. “Počkej. Zní to blbě, ale my jsme pro svoji víru mnoho obětovali. Dali jsme jí všechno, co v nás za něco stálo. Jsme proto pořád hodni vaší lítosti?” “Samozřejmě, že jste,” vyrazil ze sebe ostře. “Vaše víra, které jste říkali poznaná nutnost, skončila na smetišti. Její cíle byly ušlechtilé, ale objektivně neuskutečnitelné. Ať už pro ně umřel kdokoliv. Mohl bych hodnotit jenom osobní lidské hledisko. Kdekdo umřel pro nějaký ideál, který byl pak shledán lehkým. Na svého otce může být hrdý i syn nacistického důstojníka, který padl u Stalingradu.” “To snad nemyslíš vážně!” vyjel otec ostře. “Srovnáváš mne s nějakým fašistou? Připusťme však, že dnes bude asi běžné hledat paralely mezi komunismem a fašismem.” “V obou případech šlo o doktrínu, která se zdála být pro lidi. Alespoň tak byla lidem představována. V obou případech však skončila podobně, i když jsou tady věcné rozdíly. Důvodem porážky, když

necháme stranou co nebylo na první pohled vidět, byla objektivně nepřiměřená praxe.” Otec zaúpěl: “Proboha, to jsme dopadli. Já tady sedím a nezmůžu se přitom, abych mu dal pár facek.” Syn otcova slova nevzal na vědomí. “Z lidského hlediska jste jako generace asi nic jiného dělat nemohli. Jedni táhnou hot, druzí čehý. To říkám na vysvětlenou nebo na obranu.”

“Co to je ono lidské hledisko, kterým tady máváš?” “Řekl jsem že je mi líto člověka z lidského hlediska? Teď doplňuji. Člověka posedlého nepravou vášní je mi líto.” Otec se na syna pozorně díval. Věděl, že rozčilovat se nemá cenu. Viděl sama sebe mladšího o pětadvacet let. Tenkrát nebyl podobné argumentace schopen. Ani argumentace na tehdejší

úrovni poznání a zaujetí. “Konečně jsi mi to vysvětlil na příkladu nacistického vojáka. Je ti proto stejně líto i rytířů, kteří nechali své kosti v poušti, když šli vysvobodit Kristův hrob?

Nebo upalovaných Adamitů? Zem se po nich slehla. Měly jejich oběti z tvého hlediska

nějaký

smysl?” Syn se protáhl a bylo vidět, že odbočení od otcových problémů přivítal s radostí.

“Fakt je, že dneska je to už asi mrtvá součást historie. Mrtvá v tom smyslu, že není aktuální

konkrétní argumentace a historicky konkrétní cíl jejich snažení. Ale i tihle lidé kreslili obraz člověka. Jakýsi historický půdorys, plán naší existence. Do našeho vědomí ukládali vrstvu po vrstvě, až vznikla určitá kvalita. Hodnota člověka. Sám o sobě je člověk jenom čekatel hodnoty. V historickém prostoru teprve tuto hodnotu získává. Minulost v něm přesahuje a zhodnocuje ho.” Otec se teď smál, nebyl to však zlý smích a syn si proto nebyl jistý, zda mu porozuměl. “Tím chceš říct, že tuto lidskou hodnotu přiznáváš i člověku, který tě na Národní

třídě vzal obuškem přes záda?” Uvažoval. “To je skutečně zajímavá aplikace problému. Aha. Já bych řekl, že je tady určitý rozdíl mezi člověkem s obuškem v ruce a člověkem s velkým Č. Zřejmě je tu rozdíl mezi jedincem a souhrnným člověkem. K osobnosti bude třeba přidat tendence lidstva. Všechno asi bude o něco složitější.” “Napadá mne, jestli třeba demokracie, která se u nás zavádí, nebude taky především pro člověka s velkým Č.” “To je docela trapný

podraz, otče.” Otec se s úsměvem omluvil. “Proč se rozčiluješ? Nezávaznost debaty mne nezavazuje k dodržování nějakých pravidel, která, konečně, nebyla dohodnuta.” “No dovol?!

Znamená to, že můžeme libovolně blábolit nesmysly? Blábol do mého vědomí zanese pochybnosti o objektivitě žádoucích věcí a já budu žít v bludu a budu chybně jednat s následnou škodou.” Dívali se na sebe a uvažovali, neviděli však, kudy vede cesta ven. Proto otec odbočil: “Proč jste vyhazovali děkana, když to byl kvalitní odborník?” Syn zvedl oči ke stropu. “Co naděláš? Doba je taková.” “Doba,” odsekl otec posměšně. “Ty jsi hlasoval proti němu. Ty a tvoji kamarádi. Tak nic nesváděj na dobu. O době bys mohl mluvit, kdybys jednal z vnější nutnosti, pod tlakem.” “Pod jakým tlakem? My jsme se svobodně rozhodli.” Otec nedbal: “Svobodně. A přitom někdo zapisoval, kdo jak zvedl ruku.” “Ale tatíčku, to je revoluční doba. Na detaily se nekouká. Snad si nemyslíš, že dělat revoluci jde bez násilí?” “Je vidět, že vás ve škole učili a vy si to pamatujete.” “Nevím, co máš na mysli, ale máš pravdu, že jsme se učili, že když se vítězná třída chopí moci, musí nejdřív zničit původní stát a nahradit ho novým. Takže v praxi důsledně uplatňujeme vaši zkušenost. Na tohle ovšem nemusel přijít starý Marx, to napadne každého.” Otec viděl zaujatou tvář a ptal se, jak daleko dojde a s jakými překážkami se bude muset utkat. Najednou mu opět bylo všeho líto.

“Podobných převratů jsme prožili mnoho, každé toto období mělo svoji intelektuální vrstvu. Tu první z konce třicátých let zničili fašisti, ty další pak jednotlivé vlny komunistické moci. To je děsuplný fakt. žijeme, bohužel, právě tou chvílí, kterou jsme zastihli. Souvislosti nebereme v úvahu. Vidíme nejdál na vlastní práh. Ideály, které jsou aktuální, formují naše bezprostřední potřeby, okolnosti, lidé, kteří jsou kolem nás. My jsme dělali chyby, že jsme tyto okolnosti přehlíželi. V likvidaci vlastních lidí jsme byli vždycky v Čechách důslední. Těch, kteří něco uměli. Nemělo by se s tím konečně přestat?” Syn se tvářil skepticky. “Ach jo. Nikdo ti nebude věřit, že to myslíš upřímně. Národ sem, národ tam. Na prvním místě je vždycky osobní strach z nejistoty, která je všude. Proto máš najednou strach o národní

inteligenci. S tím nemůžeš na světlo. Kolem je mnoho postižených, kteří potřebují satisfakci a tou není jenom přiměřené uplatnění, ale taky přiměřený počet padlých protivníků. Totálně

nesmiřitelní budou ti, kteří se k revoluci přidali, když už byla vyhraná. Zapomeň na to, cos říkal, otče.” Pak za chvíli, když se zdálo, že debata směřuje ke konci: “Svůj úděl si musíme vybrat až do dna.” “Proč musíme, když se to týká jenom někoho a pokud vím, ty mezi ně

nepatříš.” Syn chvíli uvažoval. “Když o tom přemýšlím, vidím určité závislosti a

souvislosti. Jak jste si mne vychovali, tak mne máte. Přece nebudu zapírat rodinu. To už bych mohl zapřít všechno.”

3.(A) ODVAHA.

ALBERT: “Historie a literatura jsou přeplněny lidmi smělými, nebojácnými, zmužilými, neohroženými. My, kteří se zdržujeme u pat těchto velikánů, se navzájem vyzýváme k jejich napodobení. Není nám však dáno nésti kance na starověké hradiště, protože dnešní doba je určena dnešními okolnostmi.”

BEATA: “Zatím nerozumím, ale poslouchám.”

ALBERT: “Já osobně znám lidi, mohl bych jmenovat, o nichž se říká, že jsou odvážní. V

pravou chvíli vystoupí na pravém místě a někomu řeknou do tváře, co by jiný neřekl. Pak jde o nich řeč, že mají odvahu, protože riskují kruté následky. Jenže je to sporné.” BEATA: “Chápu, že Bivojové ustoupili do temnot bájí a mýtů. Já však neznám odvážného člověka, i když jsem o něm slyšela nejednou.”

ALBERT: “To se nezeptáš, proč je to sporné? Vyrazit dveře ze závěsů, hrdě vstoupit do místnosti plné mocných, teď právě zděšených a říci: Pravda je zde, pánové! A přitom ji říci a být si vědom rizika s jejím vyslovením spojeného. Je to hrdinství, nebo není?” BEATA: “Vím jedno. Říkáš mi něco, o čem současně pochybuješ. Chtěl bys odpověď vložit druhému do úst. Asi mně. Ale já mám ústa pevně zavřená.”

ALBERT: “Často přemýšlím, proč lidé, je jich málo, takhle vyrážejí veřeje a pak trpí. Odvaha je riziko. Člověk odvážný rezignuje na klid domova a pohodu duše dává všanc zmatkům, které jsou zdrojem vyššího uspokojení. Kolik lidí tak jednalo, aby pak shořeli na hranici. Věděli, že se tak stane, a přesto řekli svou pravdu.”

BEATA: “Jsou malé velké činy, při nichž nehoří tělo, ale plane duše. To je můj prostor pro odvahu. Netušíš, co jsem prožila, než jsem se odvážila vzít tě poprvé za ruku. Rukou se dotýkám mnoha rukou, ale v tomto jediném případě jsem prožila to, o čem jsi mluvil před chvílí. Šla jsem na hranici za svou pravdu.”

ALBERT: “Nechci ti ublížit, ale to je jiný druh odvahy, než mám na mysli. Mluvím o jednání, které posouvá dějiny. Mění pořádky mezi lidmi. K vytažení tonoucího je třeba odvahy, protože zachránce riskuje svůj život, ale tím, že říkám pravdu, riskuji víc. Riskuji čest.” BEATA: “Nevím, zda se právě teď nemýlíš. Nechci se s tebou přít. Nevím, proč by měla pravda popírat čest. Tuším, co mi chceš říct, ale nemohu proniknout za clonu slov. Mně však zatím stačí mé porozumění. Oslovit člověka, který náhle vstoupil do mé blízkosti, odnikud přišel a vzápětí zmizí, zůstane po něm jenom neurčitá stopa lidskosti, k tomu je třeba odvahy. Vždyť nevím, jestli mne zraní nebo okouzlí. Lidskost je bolestná v dobrotě i ve zlobě.” ALBERT: “Někdy semi zdá, že musím mít odvahu jenom k tomu, abych byl. Není tomu tak?”

BEATA: “Rouháš se, pokoušíš osud. A pak: Neptáš se toho pravého. Odvahy je třeba jenom k tomu jít a dojít. A neuhnout s cesty. Když to říkám já, zní to jinak, než když to slyším z tvých úst.”

3.2. PRÁCE.

Jsou desítky povolání, kdy lidé jednají jako pohádkoví hrdinové. Není to jen krotitel zvěře, nebo člověk jdoucí v podzemí dolu hasit požár. Mohl bych vzpomínat, leccos bych vymyslel. Jsou však práce, od kterých se nic podobného nečeká.

Odvážné je to, co na mně vymáhá překonat riziko ohrožení. Navíc to podstoupit dobrovolně. Když však neurčíme míru, pak lze odvahu prokázat i u poštovní přepážky. Kus uhlí. Vezmu ho do ruky, je tvrdé, má barvu tmy. Můj otec nás živil tím, že hory tohoto zvláštního kamení rozvážel po městě. Lidé si řekli, napsali, otec přivezl fůru. Pomocník pak nosil putny a sypal do sklepů, do dřevníků, nebo hromada zůstala jen tak před domem. Vzpomínám si: Chodil

domů a vrásky měl jak černé pramínky. Jako by pavouk upletl černou síť.

Řeknu-li, že otec byl poctivec, není to jenom doklad povinné synovské úcty. Co komu z hromady uhlí patřilo, to také dostal. Až pak, když přišel nový pomocník, který byl jiného ražení. Když našel někoho, kdo neměl odvahu vzepřít se, pro stáří nestačil spočítat dodané, kdo se nechal přesvědčit, že dostal, co mu patřilo, pak nutil otce, aby zbytek nabízel k prodeji někomu jinému.

Jednání ne zcela nezvyklé. Otec se kabonil a nejdřív chtěl, aby druhého dali pryč, k někomu jinému. Protože neřekl, jaký má důvod, neuspěl. Stížnosti nebyly, proč si tak na druha zasedl?

Pak přišel jednou, byl celý krvavý. Prý se narazil a zkrvavil i klouby na pravé ruce. Večer u stolu seděl a nemluvil.

Ten druhý byl násilník. Byl zvyklý si vynutit svou vůli. Jsou tady úřady, zákon a síla, která je nad sílu pěstí. Otec si stačil sám. Zvláštní, co? V tomhle věku, v téhle době. Můžeš ho odsoudit, tak jak to dělala matka, chtěla jít sama někam, odkud by zjednali nápravu. Ne. Jde o chlapskou věc. Věc jeho cti. On už vše zařídí.

Teď, po létech, se tomu usmívám. Jak chodil z práce s modřinou na tváři a jak si stěžoval, že druhý nepřišel. Jak počítal putny a co chybělo, sám do sklepa nanosil. No a pak někde na dvoře se prali jak kluci.

Věřil by tomu někdo? Kdybych to nevěděl, kdybych ho neznal a neviděl ty krvavé škrábance v černé kůži, tak kroutím hlavou a říkám: Ne!

Poctivec, řekneš, ale proč se pral? Proč si dělal bolest, proč ty bezesné noci, když všechno šlo zařídit jinak?

Vždyť toho člověka mohli dát k jinému řidiči. Otec to nakonec odmítl. Dají ho jinému a ti dva se domluví. Však už chtěl ode mne odejít. Už proti mně mnohokrát štval a druhé naváděl. Ne. Druhý by třeba trpěl malé i větší podvody. Tak mluvil otec a svou práci dělal nějakou dobu jak zvláštní krotitel zvěře.

Nakonec vyhrál. Jezdili spolu dlouho a pak už nebylo důvodu k rozepřím. 3.3. VZTAHY.

Nevím, zda si můj otec o sobě myslel, že hýří odvahou, když pojal úmysl fackami rovnat úhybnou povahu závozníkovu. Patrně mu to vůbec nepřišlo na mysl, i když patřil mezi ty, kteří své myšlenky skládají do důmyslných vzorců logiky.

Jsem toho názoru, došel jsem k němu dalšími zkušenostmi po létech, která se navršila na chvíli, kdy přišel poprvé s modřinou, na kterou matka dávala obklady, že lidská odvaha neprýští z člověka samého. že je tu nějaká síla, která k němu přichází z venku a zapaluje v něm doutnající zlomky zmužilosti. Nemohu uvěřit, že by se člověk už narodil jako budoucí

hrdina. Vždyť nejeden, kdo oslnil odvahou, předtím ustupoval, dokud to šlo. A pak, najednou, se někde zajiskřilo a on vyšel osudu v ústrety.

Perou se opilci. Lidé prchají z dohledu. Jen ať se vyhubí, podlidé! Nic mít s tou chamradí

nechci. Denně jsme svědky podobných případů, které jsme ochotni hodnotit z povzdálí, protože se nás takové jednání netýká. Povznesli jsme se nad ně, a proto i nad zákrok proti němu. Umazal bych si ruce, umazal bych si svědomí nebo svůj čistý štít. Jsou to však lidé! Je třeba zabránit, aby ještě níž klesli. Když to říkám, cítím, jak podivně

řečené zní. Zdůrazňuji něco, co v tu chvíli většina necítí. Možná, že ani teď, s odstupem, nezní to pravdivě. Jsou to jen lidé. Mají k někomu vztah, kdo není blízko. Snad na ně myslí a třeba je nešťastný z jejich nemoci. Třeba.

Tak choďme s praporem lidství a lidskosti, a je-li třeba, bijme žerdí po hlavách chybující, které se chystáme napravit. Směšnější představu si těžko vybavíš.

Opakuji: Důvod pro odvahu je asi jinde než v naší povaze. Nechci být odvážný proto,

abych se předváděl, to je jen laciná náhražka, za kterou mohu s kloboukem v ruce vybírat almužnu uznání. Mé případné hrdinské činy mají věcný důvod. Hledám ho v nějakém člověku. Chci, aby žil, protože život je největší dar. Z radosti z života riskuji svůj. Chci, aby lidé žili v přátelství a shodě. Proto riskuji nenávist pomlouvačů a řeknu pravdu, která je pálí. A přinutím kdekoho k rovnému jednání.

Vím, nebyl jsem vždycky čestný, ani vášnivý stoupenec pravdy. Ale chci, mám touhu zrušit všechny projevy nízkosti v sobě a v nás. Dosáhnout toho, aby svět lidí byl skutečně lidský. Je to, já vím, blouznění fantasty. O co jde, když řeknu lidský svět! Jako když udeříš do zvonu, když se blíží bouřka. Pravda se nese do dálky. A co? Její hlas naráží na čela lidí přístupných prostým pravdám a stéká jim do srdcí. Umíš si to představit? Oni řeknou: Věci se mají

skutečně tak, proto rychle jednejme, ať není v okolí člověka, který by byl zbytečně poškozen tím, že nerozumí našemu sdělení.

Mockrát jsem přemýšlel o otci. Čím bližší člověk je, tím obtížněji je mu rozumět. O cizím si názor udělám hned, protože nemám dost důvodů lámat si hlavu. Tak jsem přišel na to, co řeknu, i když si nejsem jist, zda jde už o konečnou pravdu: Nezáleželo mu na tom, co si kdo o něm myslí. Chtěl jenom žít mezi lidmi, kterých si mohl vážit. A když už s nimi musel žít, tak je případně musel i rovnat. Tak mi to vychází. Nebude to asi úplná pravda, co je, konec konců, úplnou pravdou? Já si tak vysvětluji příčinu otcovy odvahy.

4. (A) ZBABĚLOST.

ALBERT: “Jsou banální pravdy, které člověka v nestřežené chvíli zaskočí. Když o sobě

řeknu, že si nerozumím, nebude se tomu rozumný člověk divit. Zvláštní je, že se tomu divím já.”

BEATA: “Napínáš mou zvědavost. Mne ovšem takové tvrzení, pokud by se týkalo mé osoby, zaskočit nemůže. Vím celkem dost bezpečně, že jsem schránka neurčitého obsahu.” ALBERT: “Tím dáváš najevo, že víš, že si nerozumíš?”

BEATA: “Upřímně řečeno, tato otázka mi mnoho neříká. Jsou věci, nad kterými stojím v rozpacích. Třeba nevím, proč si myslím to a ne ono. Ale hlavu si tím nelámu. Vím však bezpečně, že nelžu, že jsem se nenaučila nenávidět, že se mi daří, sice obtížně, ale přece jen nezávidět druhým. Někdy mne však závist zaskočí, k tomu se ti přiznám. Pak se ptám po příčině svého osudu a nenávidím ho. Snažím se tomu bránit, někdy, jak jsem řekla, s určitým úspěchem. Vím však, že se mi srdce rozbuší když přijdeš, nebo když na tebe myslím. Otázce proč? se vyhýbám. Asi také ze zbabělosti. Kdybych nad ní uvažovala, patrně bych byla nakloněna souhlasit s tebou. O co ti však konkrétně jde?”

ALBERT: “Stalo se mi, že jsem měl někomu určitému, nezáleží na podrobnostech, říci pravdu, která pro něj nebyla příjemná. Dotyčný měl určité představy o svých schopnostech a významu a já jsem je měl, oprávněně, výrazně poškodit. Byl jsem zavázán mu to říci. Když

jsem před ním stál, zachoval jsem se zbaběle. Obalil jsem věty kulatými slovy a nechal jsem ho domyslet si, že se věci mají jinak než jsou.”

BEATA: “Nebyla to nemístná ohleduplnost? Neschopnost druhému ublížit?” ALBERT: “Jsi laskavá, ale nemáš pravdu. Představ si chirurga, který se bude bát udělat pacientovi bolest. Takový člověk nemůže nemocnému pomoci.”

BEATA: “Slyšela jsem vypravovat o vojenském zběhovi. Nebyl schopen za války zabíjet. Byl dopaden a zastřelen. Byla to zbabělost, která ho vedla k útěku od jednotky, když na jeho konci bylo riziko vlastní smrti?”

ALBERT: “To je složité. Přímočarý výklad zní: Zrada. Jenže já jsem nikoho nezradil. Jenom sebe a toho člověka. Zanechal jsem ho v liché naději.”

BEATA: “To je zlé. Zejména proto, že jsi byl za své jednání asi někomu zodpovědný.

Nejen sobě a té druhé osobě. A pak mne na tom mrzí, že vše říkáš tak chladně a neosobně, jako by se celá příhoda týkala někoho druhého.”

ALBERT: “Jak mám o tom jinak mluvit, když si nechci hlasitě spílat? Když budu před tebou mlčet, nezbavím se nejistoty, zda se příště nebude všechno opakovat znovu. Předstírám, že jsem všemu porozuměl.”

BEATA: “Promiň, teď tě chápu. Zachovala jsem se nerozumně.” ALBERT: “Jsi jako drůžička, co trousí za nevěstou sedmikrásky.” BEATA: “Teď jsi zlý. Přiznáš se k chování, které tě nijak nectí, a když se tě snažím pochopit a omluvit, urážíš mne.”

ALBERT: “Omlouvat zbabělost je totiž také zbabělost.”

BEATA: “Když je to z lásky?”

ALBERT: “Ať z lásky nebo ze zlého úmyslu, kámen vypuštěný z ruky padá vždycky dolů. Dobré úmysly na směr jeho pádu nemají vliv.”

4.2. PRÁCE.

Budu ti vypravovat o něčem, co mi dělá starost. Týká se to nás všech a proto necítím osten strachu tak bolestně. Je však tady a já čekám, kdy začne palčivě hlodat. Věci mají různá pojmenování. Touha po klidu, tak přirozená pro nás všechny, může být nazvána zbabělostí. Touha po lásce může maskovat primitivní pud. Nevím. Unikám do obecné polohy, snad se mi nechce kousnout do kyselého jablka.

Trvalo mi dlouho, než jsem si zvykl na svoji práci. Není nijak jednoduchá. Musím toho mnoho zmoci. Porozumět mnoha údajům. Vědět co a jak napsat, aby ti, kterým je výsledek výpočtu určen, z něj byli moudří. žádoucí je cvik a cvik žádá čas. Pak je třeba vyjít s lidmi. Od každého něco chci, ka ždý si mne zavazuje svou úsluhou. Vědět o nich mus ím vše, co stačím najít a objevit. Jsme jeden na druhém závislí, protože naše práce není sólový zpěv, v díle, které vyjde najednou z našeho ústavu, mají všichni svůj skrytý podíl. Někde ve výsledné

zprávě jsem i já se svými touhami a sny. Tam jsem se svou schopností, zkušeností a touhou po klidu.

Den po dni jde a já nemám nic proti tomu, aby ten zítřejší byl podobný tomu včerejšímu. Je to tak špatně? Je to něco zlého, co skrývá potřeba člověka mít jistoty, které nevzrušují, ale jen trvají? Tato jistota hřeje a dává pravidelnost srdečnímu tepu. Nevzrušivá pravidelnost životních cyklů. Jaká krása! Jak velkolepá podstata života, řekne si člověk a ví, že má pravdu, protože život je opakující se jednotvárnost všedních skutečností, ranních snídaní, klapka A je na psacím stroji trvale na levém okraji druhé řádky, život střídá smrt a práce je pravidelný

rytmus obdobných úkonů.

Jenže pak přijde náhlý úder. Chtějí změnu. Nejen rytmu, ale změnu zvyklostí, hledají jiné

cesty, zvenku zavane vítr, až do místnosti pronikne a zvedne prach, který se usadí na místo, kam si pravidelně kladu svačinu. Rychle zavřít okno! Ale ono to nepřišlo oknem, ta změna je někde vevnitř a já pak v noci nespím a je po iluzi. Práce už není soubor pravidelných úkonů. Všechno je jinak. Já to však nechci! Já chci, aby věci byly takové, jak jsem je znal, jak jsem si na ně zvykl. Cožpak to nepochopíte? Je něco zlého věřit, že člověk může být užitečný i tím, že prostě je, že se něčemu naučil, vložil do osvojení si pracovních návyků mnoho energie a najednou má všechno měnit? Proč? Což nemůže být užitečný i tak, jak bylo donedávna dobrým zvykem?

Buďme rozumní, spokojím se s málem, jsem skromný člověk, nepotřebuji toho mnoho, jenom klid a své životní jistoty. Snad nemám přílišné nároky. Rozhlédněte se kolem sebe. Všude v přírodě je to stejné a vy najednou chcete zavádět převratné novoty. Lišíme se snad výrazně od ostatních živých tvorů? Nikdy je nenaučíme šít pánské košile, ani vypočítat obsah kruhu. A je tomu tak dobře.

Útočíte na mne důkazy. Proč? Co je mi po tom, jak bylo ve středověku, ani nechci letět k Marsu. Já si stačím se svými jistotami. Nejsem statečný člověk. Ani nevím, co to je. Víte to vy? Vy se do všeho hrnete a nemyslíte na srdeční rytmus. Kdo ví, co máte v játrech a jaké

jsou vaše filozofické názory. Nejsem zbabělec, jak se mi snažíte naznačit. Jsem jenom člověk životní pohody. Lidé jsou na světě krátce a neměli by si oněch pár let ztrpčovat nesmyslným shonem a vymýšlením novot, které by měli zavádět ti, kteří snad přijdou po nás. 4.3. VZTAHY.

Jsou lidé, a není jich málo, kteří trpí podivnou potřebou. Musí mít převahu nad těmi druhými. Prosadit svou vůli za každou cenu. A pak za odměnu být noseni na ramenou, opěvováni, chváleni a uctíváni. Pokud takového neznáš, jsi šťastný člověk.

Takový posedlý jedinec se dere k moci. Kam jinam? Moc, to je schopnost tě přinutit dělat, co uzná za vhodné. V každém čase jsou jiné a stejné možnosti. Takový se drží mocnějších za šosy a dere se k svému vyvýšenému místu. Lže, udává a když se usadí, obklopí se slabými povahami, těmi, na které něco ví a kteří, za jeho mlčení, jsou schopni líbat mu nohy a věrně

sloužit.

Služba národu, vlasti a případně i lidu je prapor, kterým se mává, služba své osobě, zájmům a výhodám je skrytá příčina.

Jak prosté, jak jednoduché je tohle schéma. Jenže ho rozbít, prorazit sevřený kruh osobních známostí, závislosti a klamu, když těm, kteří jsou výš, to zjevné nadšení a okázalá pokora jsou známkou věrnosti a spolehlivé služby?

Cožpak se každému chce jít do boje třeba jen s fiktivní přesilou? Copak to někdo začne, když

nemá jistotu, že se další, kteří jsou v přesile, přidají? Vždyť se zde mává čistým štítem, demokracie je slovo trvale znějící, ušlechtilé pohnutky jsou k mání ve všech baleních. Co když se mýlím a demagog je skutečně ušlechtilý člověk a já jenom omylný závistník?

Zalézt do kouta a nějak vše přežít. Logika dějin se nevyhne ani našemu úřadu, řekne si člověk a trpí. Doma pak cení chrup a spílá kdekomu. Vyzývá ostatní k odvaze tam, kde by měl sám vystoupit a křiknout, že král, ubohý mocipán v ošoupaném kabátě, byl prohlédnut, zvážen a shledán lehkým, jak psáno kdesi.

Jenže my sedíme v koutě, ruce se nám třesou a od čela stolu se nesou chvástavé řeči o tom, co všechno udělal, co všechno zařídil, nebýt jeho, že bychom jedli bláto. Mlčíme, když mluví o tom, co jsme vlastně udělali my a on si jenom přisvojil výsledky našeho snažení. Tak čekáme, až ho přejde záchvat chvástavosti, a věříme, že doba už nedá mu čas, že doba to nějak už

zařídí, že nás zbaví tyrana, který je sluhou své slabosti a na němž se pasou chytráci, kteří

porozuměli.

Je tohle správné? Ani nemusíš vědět, o koho konkrétně jde, podrobnosti necháme stranou, a už odmítavě vrtíš hlavou. Je tohle možné? Ovšem že je. Bylo to ve starém Římě, bylo to u východních despotických dvorů, na dvoře českého krále, jméno si dodej sama, bylo to vždycky, je to i dnes. Jsou tyrani a jsou zbabělci. Měl bych říci, a bylo by to tak správnější, dokud jsou lidé slepičí povahy, budou vždy takoví, co je budou tisknout a zdobit se jejich peřím.

Co se dá dělat, musí to tak být, řekne si nedomrlá dušička. Dělat tak práci, ve které by mne nemohl nikdo ohrozit, ozval bych se. Někde na mrazu a v dešti, kopat či hrnout zem. Jenže to by mne asi sotva kdo poslouchal. Tam bych si mohl řečnit a vítr by mi to schvaloval. Co tedy? Nějaká vyšší spravedlnost to srovná. Patrně plynutí času a hrobařova lopata. Kdyby to nebylo k pláči, smál bych se, až bych slzel.

Nějaká vyšší spravedlnost. Kdepak! Někde k tomu přece musí být schovaný klíč. 4.4. SVĚT.

Často trpím pocitem viny před lidmi, kteří vystupují z patrových autobusů a mají v očích touhu mi rozumět. Mám strach z posměchu, který zahlédnu, až zvednou oči od rozryté dlažby. Mám pocit, že jsem neudělal dost pro to, aby byla dlažba spravena a cítím vinu, že mi díry v ní až do té chvíle nevadily.

Když bylo třeba, byli naši předci ochotni hnát cizáky ze země a přitom třeba i umírat. Když

jsme si později zvykli, začali jsme se dohadovat o tom, zda se s nimi nemůžeme domluvit. Jsme malý národ, proč umírat zbytečně? žít se dá všelijak a vždy je to lepší než nebýt. Kdybych tuto myšlenku vyslovil nahlas, byl bych okřiknut a prst kritikův by mířil ke dveřím. Což není člověk každému člověku bratrem? A pak: Není malých národů. Ve velikosti přestálých utrpení je velikost národa.

Snad. Jenže i pravdy mohou být, ve chvíli jako je tato, směšné. Dost a krutě jsme trpěli, jsme tedy podle uvedené logiky národ skutečně velký. Spočítej národní mučedníky! Není jich málo, které si připomínáme, ať už je obměňujeme jakkoliv. O zrádcích a zbabělcích, kteří se k nepříteli přitáčeli, ochotni udat kdekoho ze svých, raději mlčme.

Tohle mne trápí. Je cosi podobného i ve mně? Také čekám na příležitost, abych využil chvíle bratrovy slabosti a přihodil na váhy zmaru jeho dobré jméno?

Širý svět je veliký, je bohatý, co je dobré a kvalitní prý najdeš tam. S obdivným sevřením úst obhlížíme naleštěný autokar a pokorně čekáme, zda nebude některý z turistů ochoten vyměnit kapesné za naši měnu. V tom blátě žijeme a je nám kupodivu dobře. Alespoň některým. Světe, neber si příklad, jinak skončíš podobně. Závist a zloba z malosti, životní pocit zbabělců.

Kde se berou podobné myšlenky? Kdo mi odpoví, když se bojím otázku položit nahlas, abych nebyl stíhán křivým pohledem jako odpadlík? Jsou lidé, kteří národem zhrdli a nevidí v něm nic, co by je přimělo stát při hymně s odkrytou hlavou. Jsou však další, kteří věří, že vše, co s národem souvisí, je veliké a krásné. Pochybovat je nepřípustné, je znamením zrady. Nevím, kde je pravda. Její prapor si občas navzájem vyrážíme z ruky.

Jak asi o nás smýšlí soused? Tolik hluku v domě, tolik pohoršení po celé ulici. Chápavě se usmívá, když se na schodech potkáme. Ale pohrdá námi. Poznal naši slabost, o které vědět nechtěl a nemusel. Každý rád věří v lepší stránky člověka, i když ví, že slabost patří do lidské

výbavy. Když s ní budu předem počítat, tak mne sice nikdy nepřekvapí, nezaskočí

nepřipraveného, ale třeba už také nepodám ruku s otevřeným srdcem, s důvěrou, že vše je lepší než je. Bez téhle důvěry je člověku mezi lidmi tíž.

Všechno je v pořádku, říká nám, jenom nejste příliš spolehliví, říká už sobě. Máte moc řečí a skutky váznou. Trapně se hašteříte a nehledíte na řád věcí.

To mne trápí. Chtěl bych udělat velký čin, abych ze sebe sejmul to trauma. A přitom plivám na svoji minulost, do hnízda, z něhož jsem vyšel, ať bylo jakékoliv. Kdo tohle dělá, ten nenajde cestu.

Je mnoho cest, které vedou člověka a národ k velikosti. Všechny však počítají s odvahou překonat sebe ve chvíli slabosti.

VII. Sestra.

Večer k vlaku naproti Viktorii. Děsná představa. Nádraží plné propuštěných zločinců. Nemají

kam jít. Děti jim doma drží dveře a volají, vrať se, odkud jsi přišel, zvrhlíku! Takové

myšlenky, je jich plná hlava, bujná představivost je přednost, ale ne v případě klidného, pokojného občana.

Albert jel devítkou k parku a tam viděl, že bujné představy jsou korigovány skutečností

skutečně velice střídmě. Tlupy, podle jeho názoru opilců, zastavují kolemjdoucí, kteří se

jim štítivě vyhýbají třeba velkým obloukem. Mnozí raději šlapou bláto zimního trávníku. Ale tam číhají další na svou kořist. “Pane, jenom korunu.” Běh, úprk, křik, dovolá se někdo pomoci?

Albert má peněženku v zadní kapse kalhot. Srdce jen jen vyskočit. Jde a kolem slyší změť

hlasů. Dorážejí samy na sebe nebo na něj? Dělá, že neslyší, a dělá, že nevidí. Skutečně

neslyší, ani nevidí. Před ním kdosi táhne kufr. Postava z venkova. Pane, mohu vám pomoct?

Ne, ne! Obě ruce na držadle a zoufalý pohled. Vidět je, naštěstí, nebo bohužel, málo. Lucerny žlutě svítí, kolem nich by se měl zmítat hmyz. Tenhle hmyz nikomu neškodí. Rychle pryč. Křoví drhne o obličej, ještě pár skoků a je konec cesty. Jak zpátky? Měl jet metrem. Copak nemohla přijet odpoledne? Kdy se už konečně vdá? Vybírá, vybírá, přebere, nána jedna. Oddechl si až v hale nádraží. Její moderní řešení v něm jindy vyvolávalo radost. Jsme také v něčem podobni jiným, bohatším. Tady však nastaly nové problémy. Odpočivný prostor je zcela obsazen. Změnil se v jakýsi nouzový tábor. Spáči holých hlav. Mnozí posedávají. Není-li na co, sedí na zemi. Přicházejí další. Nikam nejedou. Civilisté, kteří sem přišli, protože někam cestují, se vyděšeně houfují kolem vchodu na nástupiště. Tam je normální svět. Civilizovaný svět obyčejných zájmů. Cestujete někam? Dejte si pozor na zavazadla. Nádražáci dělají, že nic nevidí. Kolem prochází policejní hlídka. Dva mládenci, s nimi dva vojáci. Kluci. Jak by se zachovali, kdyby je někdo napadl? Za chvíli to Albert viděl. S křikem kdosi shodil policistovi čepici. Ohnal se, útočník uhnul a smál se. Celý rudý si policista čepici nasadil a něco smějícímu se vykládal. Asi mu domlouval. Kdepak obušek! Po Národní třídě? Nelze. Paní vedle Alberta vrtí nechápavě hlavou. “To jsme to dopracovali. Vandráci budou tlouct policajty a dovolání nikde. Kdo nás má před nimi chránit? Co myslíte, pane?” Pán nemyslel nic. Jenom se zděšeně rozhlížel. Vlak z Českých Budějovic má

zpoždění. Zatracená práce. Proč ta holka nejela odpoledne? Nějaké rozmary. Potrhlice. Z houfu se vynořila známá postava. “Kupte si noviny.” Naivita. Z vandráků nikdo nic nekoupí. Leda proto, aby se měl čím přikrýt. Dnes se lidé novinami asi nepřikrývají. Záležitost humoristických časopisů minulých časů. Plápla. Když uviděl Alberta, zamířil přímo k němu. “Dostanu korunu, mladej. Co tady děláš?”

Albert rezignovaně vyndal peníze ze zadní kapsy. “Čekám na sestru.”

“Má zpoždění,” informoval ho zbytečně. Když viděl, že Albert nahlíží do novin, které mu vnutil, šel dál za svým živobytím. “Noviny. Kupte si poslední zprávy!” Kdo ho vidí, sotva něco koupí. Jak mu mohli svěřit tuhle činnost? Albert viděl ohnutou postavu, šedivé vlasy vzadu přes límec a nohavice obuté přes podpatky. Tím Plápla maskoval nepřítomnost ponožek, možná že i nepřítomnost podpatků. Rozkrok až u kolen. Fuj. Plápla. Muž na okraji. Táta kolaborant, popravili ho hned po osvobození. Heil Hitler, hajtla, Plápla. Ví někdo, jak se vlastně jmenuje? Pan Čírtek. Ten ví všechno. Plápla živoří někde na dvoře. Bude mít kumbál z nějakého dřevníku. Pryč od něj.

Čas od času se z východu z nástupiště vyvalila skupina lidí. Šli a rozhlíželi se. Lidé s přesně

vymezeným cílem, cestující odněkud. Na ženy vždy někdo čekal. Všeobecná atmosféra strach a naděje, když budeme dva, nic se nestane. Bál se poodejít, aby snad Viktorii neminul, kdyby vlak přijel dřív. Spolehnutí není na nic. Jenom na sebe, proto stůj a čekej. Restaurace byla jistě plná, umývárna taky. Záchody, ani si je nechtěl představit. Jakýsi Němec se ho ptal na spojení k hotelu Forum. Udělá si parádní představu o revoluci.

Na Viktorii se Albert vždycky těšil, když byla doma, nemohl se dočkat, kdy už bude pryč. Když se konečně z rozhlasu ozvalo, že rychlík z Českých Budějovic přijíždí na čtvrté

nástupiště, přistoupil k Albertovi muž středních let a oslovil ho.

“Co si přejete, pane?” zeptal se Albert netrpělivě.

“Teplý lidský slovo, pane,” řekl muž a nesmál se.

Albert se netrpělivě rozhlédl, jako by hledal pomoc. “Nedělejte si legraci. Nemám čas ani náladu.”

“Proč bych si dělal legraci? Jsem člověk a vy nemáte právo mnou pohrdat.”

“Nejsem odborník na teplé proslovy. Obraťte se na nějakou faru. Adresy v telefonním seznamu. Tam to mají v popisu práce.” Z podchodu zatím nikdo nevycházel.

“Smůla. Jsem nevěřící. Mně stačí teplé občanské slovo, pane. Nepohrdejte námi. Jsme taky jenom lidé, a proto lidé chybující.”

Teď si Albert všiml, že muž má holou hlavu. Na první pohled to pod čepicí nebylo vidět, ale vyholená kůže pod ní mizela a ukazovala, o koho jde.

“Zbytečně mne provokujete. Nemám čas. Čekám na, čekám na někoho,” ohradil se Albert netrpělivě.

“Na ženu. Určitě. Jinak byste se tak neošíval. Já jsem měl taky ženu, jenže na mne nečeká. Nikdo na mne nečeká.”

“Mám se snad rozbrečet? Váš osud je vaše věc. Taky se nestaráte o moje problémy.” Znělo to rozhořčeně. Chtěl to tak.

“Ovšem. Jenže já nejsem ve své situaci jenom svou vinou, pane. To by vás mělo zajímat.”

“Proč? Já taky nejsem ve své situaci jenom svou vinou. Všichni jsme v nějaké situaci částečně

bez své viny. Nemám pravdu?” Kolem začali chodit lidé a z houfu čekajících se chvíli co chvíli někdo odloučil a šel někomu naproti.

“Buď rád, že tě pustili a neotravuj pokojný občany,” ozvalo se odněkud zezadu. Albert se otočil a uviděl mužského mohutných rozměrů, který se chystal vstoupit do debaty, jenže se vzápětí rozběhl k ženě podobných proporcí.

“Rovný rovného si hledá,” komentoval to amnestovaný. “Jsem pochopitelně rád, že mne pustili, jenže jsem si nepředstavoval příchod na svobodu takhle.”

“Slavobrána, famfáry, starosta s kytkou. Své představy musíme přizpůsobit situaci. Jinak to nejde. Proto vám přeji hodně štěstí v novém životě.” Myslel, že se tím toho člověka zbaví. Mýlil se.

“Vy jste nikdy nic neukrad, pane?” zeptal se muž.

“No dovolte?” ohradil se Albert rozhořčeně.

“Nevzal jste si nic, co bylo něčí? Třeba myšlenku, nebo ženu, nebo, co já vím, co se dá

ukrást?” Naléhavost jeho hlasu byla taková, že se Albert zahleděl zděšeně do jeho tváře.

“Ahoj, Přiblblíku!” ozvalo se za ním. Viktorie. Málem ji kvůli tomu chlapovi přehlédl. Také ji skutečně přehlédl, jenže ona má oči všude. Naštěstí.

“To byla doba!” zvolal a objal ji bez ohledu na oslovení, které se mohlo zdát být trochu příliš

expresívní.

“Děkuji vám,” ohlédla se na muže, se kterým zřejmě přišla a který jí postavil k nohám kufr.

“Copak, nepředstavíš mne?” ukázala na amnestovaného, který se teď zaníceně díval do jejích očí.

“Nepředstaví, madam, protože jsem zločinec, který se vetřel do jeho blízkosti, aniž by tušil, že čeká právě na vás. Teď se mne bude obtížně zbavovat.”

Albert, zatažené nozdry, důkaz výbušné nálady. K výbuchu však nedošlo. Zasmála se hlasitě a tím situaci zrušila. “Paráda. Smysl pro humor obdivuji v každém případě. To je stejně

zajímavé, tady.” Ukázala na pozadí haly plné povalujících se mužů různého věku. “Zvláštní

sociální situace. Patříte k nim? Atmosféru bych ráda poznala.” Nabrala dech, jako by poznat atmosféru bylo nadechnout pach zde se povalujících mužských.

“Dovolte mi, abych vám dělal průvodce po zdejší atmosféře.” Albert věděl bezpečně, jak se sestra zachová.

“Milý pane, nemám zkušenost s propuštěnými vězni. Neznám ani jejich slovník, nejsou my známy problémy, které je zajímají. Proto nás teď laskavě omluvte.” Řekla to studeně a přejela po něm lhostejným pohledem.

“Váš manžel mi dal určitou naději, paní.” Musel být dost otrlý, nebo už měl delší zkušenost se společenským odporem ke své situaci.

“Můj manžel?” řekla a nakrčila nos.

“Tady, pan Přiblblík.”

Zasmála se hlasitě a Albert zrudl. Chopil se kufru a t áhl smějící se Viktorii k východu. Vyšli před nádražní budovu. Viktorie se pořád smála a ohlížela se, jako by doufala, že je dotěrný

muž bude následovat.

“Škoda, že jsi to zkazil. Mohli jsme zažít zajímavou scénu.” Jak bylo vidět, nebyla ve svých soudech dost důsledná a postrádala i logiku.

“Nech si ty vtipy a ještě si něco začni. Ten chlap je skutečně drzý jak opice. Neotáčej se a rychle se rozhodni. Tramvaj nebo metro? Raději metro.”

“Jo, metro a potáhnu se s kufrem celou ulicí do kopce. Sežeň taxi.” Muž stál pár kroků stranou. Stál a rozhlížel se. Věděl, že když ho bude chtít najít, že ho najde. Snad jí teď chtěl dát jenom najevo, že na ni počká. To se načekáš! mrskl po něm Albert pohledem. Vozy, které stály u chodníku, nebyly volné.

“Nevypadáš dost přitažlivě. Musíš křičet. Nejlíp německy. Ukaž, nech toho.” Stoupla si na kraj chodníku, mávala na projíždějící vozy, a když jeden zpomalil, křikla: “Sind Sie frei?” Zastavil téměř na místě. Řidič otevřel dveře, Albert s kufrem se vecpal na zadní sedadlo škodovky. “Wohiun soll es sein?” zeptal se řidič. Řekla adresu. Na rozdíl od něj perfektní

němčinou s bavorským přízvukem. Učitelka němčiny. Něco umět má svoji cenu. Řidič jel a mlčel, mlčeli i jeho pasažéři. Albert se varoval promluvit, aby nepřipravil řidiče o iluzi. Viktorie si patrně chytala závěrečnou scénu. Ta jí znamenitě vyšla. “Fünfzig Mark,” řekl řidič, když zastavil před domem. S úsměvem, jaký vídal u kolegů v amerických filmech, ukázal na tachometr. Viktorie se sklonila a pak s pohrdavým úsměvem: “Na tachometru máš čtyřicet sedm korun, tak buď rád, že dostaneš pět pětek.” Podala zkoprnělému řidiči padesátikorunu a práskla za sebou dveřmi.

“Co s tím mlátíš?” zaječel. “Káčo pitomá,” dodal zbytečně. Stoupla si za vůz a vyndala z kapsy kus papíru. Předstírala, že si píše číslo poznávací značky. Koukal na to, a nic neříkal. Ani nenastartoval.

“Patrně to byl začátečník”, řekl Albert a smál se. “Dobře mu tak, podvodníkovi.”

“Kde jste byli tak dlouho?” ozvalo se ze schodů.

“Ahoj, věkovitá příbuzná, jak se daří?” Viktorie se rozběhla k matce a objala ji.

“Viktorka četla Wodehouse,” ušklíbl se Albert.

“Neříkej mi Viktorko, Přiblblíku,” ohradila se sestra. “Nemáš na toho mého pitomého bratra žádný zušlechťující vliv. Na nádraží se kamarádí se zločinci, vede řeči jako nevzdělanec a už

bys ho měla oženit. Nebo ti zůstane na krku. Manželství ho snad pozvedne na lidskou úroveň.”

“Ty sis už konečně někoho našla?” zeptala se matka až v pokoji.

“Už je to tu zas. Dočkej času. Teď mi dej něco jíst.”

“Budeš jíst před spaním?”

“V noci jako ve dne. Mé tělo pořád bezchybně pracuje, a proto mu musím zajistit trvalý

přísun energie. V noci mi totiž zpracovává informace, které jsem získala ve stavu bdělém. Ráno, osvěžena spánkem, se dozvím, na co rozum v noci přišel. Někdy to bývá zajímavé.” Matka užasla. “Viktorie, věříš tomu, co říkáš?” Když ji dcera zaskočila podobnou řečí, položila vždy otázku, která nic neslibovala.

“Má hlad a jenom tak mluví z hladu. Tváří se důležitě, i když nemá publikum. Zvláštní

psychická úchylka. Důvod je prostý. Šetřila na večeři. U matky se vždycky něco najde.” Chytil polštář, který po něm hodila na potvrzení pravdivosti jeho výroku.

“Mýlíš se, bratříčku. žít bez boje není zajímavé.”

Matka i syn se tvářili překvapeně.

“Výrok pozoruhodný. Zejména v souvislostech. Chápu, že má hlad a svádí to na mozek, který

prý za ni pracuje. Potřebuje energii, kterou rozmarně rozdává. Ale k čemu to

militaristické

prohlášení? Rozumíš tomu?” obrátil se na matku.

“Myslím, že rozumím. Má něco ze svého otce. Ten se taky pořád bouřil. Pořád někomu vzdoroval. Když všichni zahýbali do prava, on uhnul do leva. Když se vydali za ním, couvl a šel zpátky. Pořád byl v opozici.”

“Matičko, děláš z táty exhibicionistu a takový on nebyl. Nebouřil se proto, že chtěl být výlučný. Nechtěl na sebe upozorňovat. Vždycky mu šlo o nějakou věc. Jak jeho jednání

vypadalo na venek, jaká budil zdání, to mu bylo jedno. Právě tady je moje slabina. Chybí mi jeho smysl pro věc. Mne vzrušuje spor. Spor jako metoda. Spor jako celoživotní proudění

krve. To, v čem táta viděl prostředek, v tom se já bohatě uspokojuji. Je to málo? Je to dost?”

“Náš malý Bernstein, navíc v sukních,” řekl Albert, ale rychle zmlkl. Doufal, že žertuje, ale ona mluvila vážně. Něco se dělo, co je naplnilo neklidem. Není jen tak říkat podobná slova. Člověk přece takhle neuvažuje a když, tak to neříká nahlas, navíc o půlnoci po cestě, která

musela být namáhavá. Pohoda ustálených situací byla pryč. Viktorie nikdy nemluvila o boji, když dobývala světské statky.

“Co koukáte?” zasmála se. “Představte si, že jsem objevila toho Sádika, nevím už jak se dál jmenoval. Jednou ho k nám táta přivedl s celou rodinou. Několik dní tu přece bydleli. No, ti Palestinci, měli holčičku, chyběla jí noha, po náletu, přece.” Pamatovali se. Jak by ne. Po čase je museli poslat pryč, protože byly na obzoru nepříjemnosti. Její vzpomínku pochopili jako prudký odklon od tématu.

“Jeho fotografii jsem viděla v Neue Zürcher Zeitung. Byl to prý atentátník. Nám hrál divadlo, že je osoba postižená, a zatím byl v nějaké mezinárodní teroristické organizaci. Podrobnosti mi unikly, ale vím, že na té fotografii byl Sádik. Táta si myslel, že se od nich naučíš

anglicky,” kývala na překvapeného Alberta.

“Prosím tě, tam je Sádik každý druhý a knír mají všichni. Kdo ví, koho jsi viděla?” řekl Albert, když se vzpamatoval. “Jdu spát. Vy si tady filozofujte a objevujte teroristy, jak je vám libo.” Řekl, vstal a zmizel ve svém pokoji.

“Vidíš ho?” špitla Viktorie. “To jsou mužští. Když je člověk potřebuje, utečou.”

“K čemu ho, proboha, potřebuješ?” řekla matka ustrašeně. “Přece nechceš, nebo snad, já

nevím”

“Ale nic, matičko, vyloupím ledničku a jdu spát.”

Ráno se Viktorie vydala do města. Tak říkali středu Prahy. Před tím několikrát telefonovala, pak koupila bonboniéru a v květinářství na Národní třídě deset karafiátů. Ulice ještě nesla stopy historických událostí konce minulého roku. Očouzené zdi na místě, kde šlo studentům o zdraví, závěje vosku z tisíců svíček. Blikavé plamínky trvale zažehované, blikavé aparáty návštěvníků hlavního města sametové revoluce. Zašla zadním vchodem do jednoho nočního podniku, teď ještě zavřeného, našla tam někoho, koho hledala, jak uklízí a rovná materiál, který se měl v noci proměnit v ekvivalent hodnot, pak zamířila do kanceláře pražských aerolinií, kde nechala bonbony a kytku. Na oplátku dostala slib zajištěného místa v letadle do Londýna pro třetí osobu, která jí zase slíbila zajistit jinou nepodstatnou službu, která na věc světového vývoje neměla pražádný vliv. Jenže Viktorie na světový vývoj nebrala ohled. Až

dosud byla ochotna vývoj světa vyměnit za dovolenou v jugoslávské Portoroži. Před polednem zjistila, že stojí před vchodem metra, sjela eskalátorem do podzemí a přestoupila na trasu C, která ji zavezla na Hlavní nádraží. Říkala si, že si jde pro jízdenku. Příští den se měla vrátit do Českých Budějovic. Je dobře, když má člověk jistotu, proto má

mít i jízdenku předem. Byla to sice výmluva, protože rychlík do Českých Budějovic nebyl ve všední den nikdy plně obsazen, ale těžko by jí někdo namluvil, že jde na nádraží z jiného důvodu.

V hale bylo stejně jako v noci. Jenom denní světlo a jiní cestující. Snad se vystřídaly i skupiny propuštěných. Mnozí odcházeli za svými záležitostmi, aby se večer vraceli na svá místa označená křikem a pocitem provizoria.

Viktorie šla s hlavou hrdě vztyčenou, zdálo se, že nevnímá nic z toho, co se kolem ní děje. Mířila k pokladně. Koupila jízdenku a zaváhala, zdálo se, že uvažuje, má-li vyjít před budovu nebo jet zpátky metrem.

Konečně se za ní ozvalo: “Já jsem věděl, že přijdete.”

“To jste zase vy?” odsekla. “Nebuďte směšný. Když jede člověk vlakem, musí na nádraží.”

“Ale vy ještě nejedete.” Poznal to snadno, neměla zavazadlo.

“Jedu-nejedu. To je moje věc.” Cítila, že si nad ní vymáhá převahu, a to ji rozčilovalo.

“Nemám čas, nezdržujte mne.”

“Dovolte, abych vás poopravil. Času máte přiměřeně.”

“Přiměřeně čemu?”

“Přiměřeně tomu, co od tohoto setkání očekáváte,” řekl muž a smekl klobouk. Hlava mu začala obrůstat našedlými už vlasy. “Dovolte, Viktorie, abych se představil.”

“Nedovolím. Nemíním navazovat žádné známosti na Hlavním nádraží. Ani přiměřené

podobné situaci,” odsekla povýšeně. Odkud znal její jméno? Asi ji Albert oslovil.

“Promiňte, chápu. Omlouvám se. Podnět k seznámení musí vyjít od dámy. Snad se nemýlím. Guth-Jarkovský na mně nepracoval dost pečlivě. Ale sednout bychom si mohli. Měla jste přece v úmyslu poznat něco ze zdejší atmosféry.” Zjevně se vnucoval. Trochu ji to těšilo, ale pochybnost jeho existence tuto představu zájmu o její osobu snižovala na bídnou hodnotu. Přesto si však sedla. “Zajímá mne trochu ošumělá už kategorie viny a trestu,” řekla na půl úst.

“Dostojevský?”

“Dostojevský napsal Zločin a trest.” Dbala, aby se neušklíbla, její pohled stranou ho však poučil o jeho možnostech.

“Omlouvám se,” pokračovala po chvíli. “Bylo asi ode mne nezdvořilé vás opravovat tak kategoricky. Nezazářila jsem přílišnou kulturností.” Kdyby se byla neusmála, mohlo to znít opravdově. V lehkém tónu bylo však ponižující pohrdání, kterého si nevšiml. Po chvíli řekla:

“Mne zajímá hodnocení viny. Lidé se shodli na tom, že určité jednání jim škodí, je proto nežádoucí a brání se mu tím, že jednajícího trestají a vystavují ho veřejnému pohrdání. Zasluhuje odplatu. Pak přijde kdosi nezúčastněný, někdo třetí, ani viník, ani poškozený a o trestu rozhodne. Nevnikne do vaší kůže, a proto nemůže posoudit objektivně pohnutky, nevnikne do kůže poškozeného, a proto nemůže zhodnotit míru vašeho provinění. Jak je to?

Problém tak starý jako lidstvo samo. Vím sice, že je naprostá pitomost ptát se na tohle, ale když už mne nutíte vést řeč, tak ji vedu přiměřeně situaci.” Ukaž, co je v tobě, říkal její

uštěpačný pohled.

“Věříte v proměnlivost světa?” zeptal se po chvíli, kterou mu poskytla na rozmy šlenou.

“Otázku jsem položila já. Přesto: Máte-li na mysli čtvero ročních období, tak věřím. Jinak ne. Alespoň ne nijak výrazně. Kradlo se vždycky, krást se bude zřejmě dál.” Znělo to tvrdě, myslela, jak mluvila.

“Já věřím v proměnlivost světa. Nechci své tvrzení dokládat tím, že naši předci kdysi lovili mamuty a bydleli v jeskyních, a my létáme do kosmu. Měníme se v celku. Lidstvo. Jsem j á z této proměny vyloučen?”

Uvažovala chvíli. “Lidstvo se mění, to je pravda. Mění se také člověk? V zásadních znacích stojíme na místě. Co se mění? Prostor našeho trvání se proměňuje? Asi si odporuji. Dřív ve starém Sumeru kradli hliněné tabulky. Ne všichni, samozřejmě, jenom písaři. Dnes krade elektroniku kdekdo. To bude asi záležitost společenské proměny, ne proměny člověka.” Zasmála se přezíravě. “Mám slepé střevo na stejném místě jako otrok, který v Egyptě stavěl pyramidy.”

“Vy jste bývalá kádrovačka?” zeptal se zamračeně, “že věříte snad i v dědičný hřích kádrového původu?”

“No dovolte!” vstala, on ji však opatrně vzal za ruku a s omluvným úsměvem ji stáhl zpátky na sedadlo.Díval se na ni pohledem, který mohla popsat jako pohled psí oddanosti. Přiměl ji tím k pokračování v řeči, od které si, jak uznávala, nemohla nic rozumného slibovat.

“Chcete tím, vážený pane, říci banální pravdu: Cítím se vinen. Prostě máte problém s tím, jak se viny zbavit. Je tu nějaká záruka, že se vina nebude množit? že se nebude opakovat jednání, kterého teď, možná, litujete? Nebo si můžete otázku položit takto: Mám se změnit já, nebo si má mé okolí zvyknout? Pojďme támhle na druhou stranu. Je tam víc místa.” Viděla, že se tam uvolnila lavice. Jejich rozhovor začal budit zájem lidí sedících poblíž a to jí bylo proti mysli.

“Vidím, že jsem narazil na psycholožku. Mohl bych vám uvést příklady z práce profesionálů

tohoto druhu. Ale to teď nechme stranou. Mně jde o to, jestli mám na proměnu nárok, nebo jestli je proměna nemožná. Dohodli jsme se, že nárok mám.” Uvažovala, co ho vedlo k tomuto přesvědčení, ale nepřerušovala ho. “Dejme tomu, že jsem uznával za závazné určité

hodnoty, a teď měním firmu. Chci říct, měním ony hodnoty. Dávám, nebo lépe, chci dát přednost něčemu jinému.”

Skočila mu do řeči: “Mluvte, jak vám zobák narost. Chcete se asi polepšit.”

“Ano. Chci staré hodnoty vyměnit za nové. Když se s tím vyrovnám, jako bych se znova narodil. Hned se musím cítit být jiným člověkem.”

“Lepším a ještě lepším, nejlepším mezi všemi.” Smála se, podobnou řeč ještě s nikým nevedla a nebyla si jista, zda je smích tou pravou reakcí.

“Bavte se, je to lidské.” Smál se taky, snad proto, že i pro něj byla situace nezvyklá. “Všechno to má smysl tehdy, když se předsevzetí potvrdí jednáním. Řeči se vedou a voda teče. Vidíte?

Mohu mít nádherná předsevzetí, ale činem je buď potvrdím nebo znevážím. Mohu se před vámi vydávat za štramáka, jestli víte, co to je, ale jenom skutek potvrd í, co chci říct. Jako člověk

mám právo dokázat, že jsme se přece jenom vyvinuli jako druh.” Podívala se na hodinky. “Kdekdo dneska mění kabát. Mnoho lidí se snaží zapomenout na to, co dělali dřív. Mnoho lidí jim v tom bude bránit.”

“To není můj případ, dámo,” vyhrkl rychle. “Já nechci nic předstírat. Jenom potřebuji, aby mi někdo věřil, že to sám se sebou a s lidmi myslím upřímně.”

“Proč jste si k tomu, proboha, vybral právě mne?” Otočila k němu tvář a zahltila ho zeleným světlem svých očí. Tak banálně si to totiž vzápětí vyložil a tak na to pak vzpomínal. Poposedl netrpělivě. Rozhazoval mlčky rukama a ona byla ráda, že mlčel. Aby ho však nenapadlo na její otázku odpovědět, rychle pokračovala: “Minulost si každý neseme s sebou. Chyba je, když na ni chceme zapomenout jenom proto, že je nám nepříjemná. Když nezapomenu, neudělám, co nemám. Když zapomenu, mohou mne okolnosti zaskočit a zase do toho spadnu. To znám,” zasmála se.

“Vaše hříchy na moji hlavu, dámo. Chtěl bych být vaším zpovědníkem a udělovat vám rozhřešení. Kradla jste mamince cukr a pak vás trápilo svědomí.” Zakývala hlavou. “Popovídali jsme si. Co jsem to jenom chtěla? Už si nevzpomenu.” Kolem proudili lidé, křik a hlomoz, kufry nesené i tahané po zemi, křik dětí, volání

nádražního rozhlasu oznamující odjezdy a příjezdy vlaků. Chtěla se ho zeptat na podrobnosti. Člověk se vynoří z davu, nemá jméno, jenom tvář, míří někam a kdo ví, kam dojde, má jenom svoji podobu a nic víc. Lépe je nevědět. Když neví člověk o druhém podrobnosti, když si druhého nepustí k tělu, má klid. Každá znalost podrobností zavazuje. Těžko je říci k čemu, snad jenom k soucitu, ale i to je dost a zbavuje to člověka sil, které člověk potřebuje sám pro sebe. Viktorie uznávala podobnou životní pravdu, která ji dělala silnější a pomáhala jí zvládat mnohé situace.

“Tak pane, mějte se. Přeju vám mnoho zdaru.” Vstala, podala mu ruku, kterou nerozhodně

přijal, a už se její ohnivá kštice míhala ve východu z budovy.

Do Budějovic jela druhý den autobusem.

VIII. Dotazník.

Máme právo na otázky. Pusťme proto po Viktoriiných stopách několik desítek otazníků. 1. PROČ TAK NÁHLE ODEŠLA A NECHALA TAM ČLOVĚKA V ROZPORECH?

Odpovídalo to zcela její povaze. Poskytl jí většinu informací, které potřebovala k tomu, aby poznala, že je vpodstatě neupotřebitelný. Dělila totiž lidi na upotřebitelné, kteří jí patrně

mohli poskytnout nějakou žádoucí hodnotu, a na ty druhé, mezi které, shodou okolností, patřil i náhodný známý.

2. CO JÍ ŘÍKAL JEHO ODDANÝ POHLED?

Vzrušoval ji a trochu ji i dojímal. Dával jí pocit převahy, ale byla to převaha ne zcela postačující k tomu, aby mu na oplátku něco nabídla. Převaha nad slabostí. Slabost případného partnera vedla k nepřiměřeným nárokům na její výdaje. Tím mohla mít na mysli citovou náplň eventuelního vztahu. Viktorie vždycky spíš brala než rozdávala, a pokud vůbec něco nabízela, tak jenom tehdy, když tušila, nebo spíš věděla, že to nebude zadarmo. 3. NEJSOU TO TVRZENÍ PŘÍLIŠ JEDNOZNAČNĚ HODNOTÍCÍ?

Ani ne. Viktorie byla taková a její nedostatky jsou vyváženy nespornými přednostmi. 4. DOVÍME SE O NICH?

Když budete trpěliví, tak ano.

5. KAM ŠLA, KDYž NECHALA NÁDRAžÍ ZA SEBOU?

Nejprve prošla podchodem na parkoviště, odkud sešla dolů do parku a zamířila na Václavské

náměstí. Neohlížela se a myslela na to, kde koupí punčochové kalhoty, protože si všimla, jak jí z pravé boty, elegantní kotníčkové obuvi za 600 Kčs, prudce ubíhá oko. Minulo koleno a nezastaví se, dokud nedorazí na konec. Tak to v podobných případech punčochy dělají. 6. KOUPILA žÁDANÉ?

Nekoupila. Copak někdo něco, co právě potřeboval, začátkem roku 1990 v Praze sehnal?

Mohla spoléhat jenom na to, že má v kufru rezervní prádlo. Na matce podobnou službu chtít nemohla, protože matka měla postavu mnohem menší. Viktorie byla lepě narostlá, nohy dlouhé a štíhlé, i když velikost chodidel nebyla nijak drobná. Inu přiměřená postavě 175 cm velké.

7. KOUPILA NĚCO JINÉHO?

Zmrzlinu, vanilkovou, porce za 2,60 Kčs. Zdála se jí být předražená. To s ohledem na chuť

(samá voda) a s ohledem na zkušenost s podobnými druhy výrobků. Snědla ji bez ohledu na výhrady.

8. SMÍME SE ZEPTAT NA JEJÍ TĚLESNÉ ZDRAVÍ?

Fyzicky se cítila neobyčejně dobře a jako příčinu viděla přirozený vývoj způsobený

dispozicemi a pak to, že pravidelně užívala antikoncepční pilulky. Výhody jejich aplikace viděla především v duševní rovnováze. Jejich zásluhou byla zbavena strachu z případných následků. Měla navíc pravidelný cyklus, prakticky bezbolestný s minimálním úbytkem sil. Nemusela mít ani strach z těhotenských anomálií, o kterých čas od času slyšela. Neměla strach z nezhoubného bujení v prsech, ze zánětů dalších orgánů. Měla tím zajištěnou ochranu před rakovinou dělohy a vaječníků. Podle jejího názoru a podle názoru doktora Záruby, byla tato část jejího těla těmito prostředky dokonale chráněna a ona si mohla zpívat. Kdyby to uměla a kdyby cítila potřebu tak vyjádřit svoji spokojenost. Jenom nebyla s to sehnat Femovan, pilulky třetí generace.

9. LZE Z TOHO USUZOVAT NA MIMOŘÁDNOU SEXUÁLNÍ AKTIVITU?

Vůbec ne. V tomto směru byla spíš střídmě nenáročná. Ve svém soukromí se vyjadřovala, že to všichni chlapi dělají vpodstatě stejně a že zneužívají přirozených potřeb žen k dosahování

nepřiměřeného vedlejšího zisku. že tím k sobě vážou ženu a pak ji všelijak zneužívají. Pilulky brala vpodstatě proto, že si zásluhou doktora Záruby byla vědoma jejich dalších příznivých účinků.

10. BYLA VŠAK SEXUÁLNĚ PŘITAžLIVÁ?

To je otázka. Jako každý. Pro někoho velmi, pro někoho více méně, pro někoho méně, pro někoho vůbec ne. Možná, že někoho dokonce odpuzovala. Sama však tuto otázku nikdy nedostala a kdyby, pak jako rozumný člověk by byla ochotna připustit všechny eventuality. Rozhodně se nikomu, kdo neprojevil přiměřený zájem, nevnucovala.

11. MĚLA NĚJAKOU STAROST?

Jednu hlavní a několik vedlejších. Hlavní spočívala v tom, jak se dostat z

českobudějovického gymnázia v České ulici na Pedagogickou fakultu v ulici Jeronýmově. Na fakultě se rýsovala naděje, že se zde uvolní několik míst po bývalých strukturách.

Proto si spolu s několika dalšími lidmi lámala hlavu, jak tuto volnou židli obsadit. 12. VIKTORIE BYLA BADATELSKÝ TYP?

Vůbec ne. Viktorie byla racionálně ženský typ. Trpěla však iluzí, že učení na vysoké škole ke spojeno s větší prestiží, s větší gáží a s větším množstvím volného času. Za tři roky, co po absolvování fakulty působila v Českých Budějovicích, nabyla přesvědčení, že asistentské

místo je pro ni to pravé.

13. JAK SE K NÍ CHOVALI LIDÉ Z JEJÍHO OKOLÍ?

Jako ke každému druhému. Jejich vztah se měnil podle okolností. Tu byl silnější, tu slabší v pozitivním i negativním směru. Lidé jsou vždycky jenom lidmi a chtít něco neočekávaného nelze.

14. NEVADILO JÍ, žE JE ZRZAVÁ?

Nikdy jí nepřišlo na mysl, že by někdo mohl takto její rudou kštici nazvat. Její bledá pleť však nesměla na slunce bez trestu. Mnoho mužů bylo toho názoru, že je krásná, zejména, když měli na mysli její poprsí.

15. JAK SE OBLÉKALA?

Jako Popelka sotva. Džíny nosila i do školy. Jako většina žen jejího stáří měla smysl pro mladou módu. Rozevláté blůzy, široké sukně nebo úzké kalhoty, svetry, do nichž se mohla zabalit celá rodina. Kovové přívěsky všude. Nejraději však měla přiléhavé kalhoty a volné

košile.

16. CO DĚLALA, KDYž NEMĚLA CO DĚLAT?

Koukala na televizi a pletla. Její svetry byly výsledek účelně tráveného volného času. Občas se jí zdálo o jednom televizním moderátorovi a to ji přimělo, aby rozhýbala svoji osobní

přitažlivost. Vždycky měla kolem sebe někoho, kdo byl ochoten přijít a přetlak jejích smyslů

uvolnit.

17. NETRPĚLA PŘEDSUDKY?

Trpěla. Vůči cikánům. Na černochy se dívala jako na zajímavé sexuální objekty, ale bála se k nim přiblížit. V poslední době myslela na AIDS jako na možnou hrozbu. Věřila však, že náhoda je milosrdná.

18. MĚLA SVÉ OBLÍBENÉ ZPĚVÁKY.

Ne. Mít oblíbeného zpěváka pokládala za nepřiměřené své úrovni.

19. PROČ NEMYSLELA NA VDÁVÁNÍ?

Na vdávání myslela intenzívně, ale nespěchala s tím.

20. SPALA DOBŘE?

Ó la la. Fialové usínání, růžové probouzení. Mezi tím sny. Hebké, klouzavé, vzrušivé, protialkoholní, málokdy nabádavé, posilující, hopsoložné (po pivě, když si ho dala k večeři), zeměpisné, archeologické (vpodstatě vzpomínkové na minulé dávno časy), rodinné. Sen sportovní a astrologický co do četnosti zanedbatelný.

21. MLUVILA ZE SPANÍ?

Protože spala většinou sama, nebylo svědků, kteří by tento nedostatek směřující k indiskreci potvrdili. Pokud nespala sama, většinou na spaní neměla čas. Pokud i v tomto případě usnula, případný svědek nebyl s to nijak v tomto směru vypovídat.

22. MĚLA NEPŘÁTELE?

Některé z jejích studentek ji zjevně nenáviděly, byla to však nenávist přechodná, stejně jako jejich vzájemné kontakty. Jinak měla nepřátele potenciální. Byly to vesměs manželky jejích případných ženatých milenců. Zjevně propuklé nepřátelství však v tomto případě nebylo zaznamenáno. Svědčí to zřejmě o opatrnosti při navazování kontaktů.

23. DÁVALY JÍ NEPŘÁTELSKY NALADĚNÉ STUDENTKY NĚJAKÁ PŘÍZVISKA?

Četná. Nejčastěji Zrzka a Chlupatice. Mířily tím na její vnější znaky, které nevystihovaly povahu a podstatu její povahy. Svědčilo to o poměrně malé vynalézavosti a intelektuální

kapacitě daných studentek. Mohl to však být i projev jejich povrchního vztahu k Viktorii. Nestála jim za to, aby jí věnovaly více pozornosti.

24. JAKÝ BYL JEJÍ VZTAH KE STUDENTůM?

Ke studentům mužského pohlaví výrazně odlišný. Dávala jim lepší známky za menší

výkon. Upřednostňování nebylo vědomé, ale výrazně spontánní. Hoši na to velice brzy přišli a dovedli její slabosti využít. Vztah hochů k ní byl podstatně lidštější než vztah dívek. Jeden z nich, jakýsi Vejřík, ji v soukromí něžně nazýval Tici.

25. CO VIDĚLA, KDYž JELA Z NÁDRAžÍ NA MALOU STRANU?

Domů na Malou Stranu, tady se pořád cítila být doma, jela posléze tramvají a viděla kolem sebe lidské tváře ozářené světlem revoluce, které zatím ještě nepohaslo. Četla v tramvaji nabádavé vyhlášky vyzývající k potření komunismu a zejména komunistů. Na domech, na plakátech a na výkladních skříních, které stačila z tramvaje rozluštit, viděla výzvy k podpoře Václava Havla a Občanského fóra.

26. JAKÝ K TĚM NÁPISůM ZAUJÍMALA VZTAH?

Neutrální. Měla dojem, že se u nás uplatňuje způsob vyzkoušený v Číně, ale nebyla si jista, zda tehdejší kulturní revoluci lze s československou srovnat. Měla trochu obavu, jestli to všechno půjde umýt. Zejména, když výzvy ke stávkám a podobné projevy revolučního ducha byly psány sprejem. Také zastávala názor, že by studenti měli spíš studovat než na ulici prodávat noviny.

27. VĚŘILA V NĚCO?

Vycházela z toho, že každý má v něco věřit. Protože když věří, třeba v Boha, má větší naději. Přesně sice nevěděla, o jakou naději jde, ale byla to Naděje s velkým N. Jakási univerzální

naděje směřující ke spravedlnosti, k dobrým lidem, k příznivému osudu a tak. Především věřila sobě. Věděla bezpečně, že má vždycky pravdu, a když ji shodou okolností neměla, šlo většinou o nepodstatné věci, a proto vše rychle pouštěla z hlavy. Svou pravdu, opřenou o víru v sebe, nosila jako štít, který bránil, aby k ní pronikly pochybnosti o čemkoliv, k čemu už

zaujala rozhodné stanovisko. Ať šlo o skladbu jídelního lístku, připraveného na svatbu její

kolegyně Jarmily Čechové, která ji jako znalce požádala o radu, ať šlo o překlad Goethovy básně z originálu, kde byly sporné přechodníky v překladu Vrchlického, ať šlo o platnost některých pouček ve škole načerpaného světového názoru.

28. MĚLA RÁDA POEZII?

Neměla. Bezpečně si pamatovala básničku, kterou se naučila v první třídě: Běhá lvice

po Africe,

na opice prská,

za ní lvíček

honí míček,

ocáskem ho mrská.

Pamatovala si ji a bylo jí trapné, že si ji pamatuje, protože se jí občas proti její vůli připomněla. Měla přitom nepříjemný pocit, že ji někdo zaskočil, že o ní nepěkně mluví, že si na ni lidé ukazují, protože má díru na punčoše. Ta dětská říkanka jí dávala, jak se říká, důkladně zabrat a vnášela do jejích neotřesitelných jistot stopy lidskosti. Totiž zmatku. 29. NEZDÁ SE VÁM, žE NÁM POŘÁD UNIKÁ PODSTATA VĚCI?

Nezdá. My Viktorii známe, poznat ji chcete vy. Otázka ovšem je, co je onou podstatou věci. Člověka Viktorii nemůžete beze zbytku poznat jenom z vyprávění, nebo podle odpovědí na náhodně kladené otázky. Musíte s ní být, jednat s ní. Zastihnout ji v kritické situaci. 30. O JAKOU KRITICKOU SITUACI TŘEBA ŠLO?

Třeba když bylo o Viktorii vysloveno mínění, které bylo v rozporu s jejím míněním o sobě. O

sobě měla Viktorie mínění vždy vysoké. Často i právem. Proto se snažila neponížit se nějakou banální nepravostí. Třeba lží. Nikdy také nic neukradla, ani když se nikdo nedíval. Na

černo nejezdila ani v plném autobusu. Dovedla však dosáhnout mistrného úskoku v záležitostech tak zvaných společenských vztahů. Tady docházelo někdy, ne často, ke střetnutí jejího vědomí

osobního prvenství s protikladným postojem druhého člověka. Shodou okolností to byly většinou ženy. Uměla zorganizovat intriku, past, do které leckdo spadl. Pak před ním uměla zabouchnout dveře a nechat ho, obrazně řečeno, stát na dešti.

31. CO SI MYSLELA, KDYž TAM TAK STÁL, NEBO STÁLA?

Mokni. Narodil ses jako oběť padající vody, tak si užij.

32. KDYBY SI MĚLA VYBRAT MEZI SPARTOU A SLÁVIÍ, KOMU BY DALA PŘEDNOST?

Slávii, protože má barevnější dres.

33. KTERÉMU SPORTU DÁVALA PŘEDNOST?

Hokeji. Tady se veřejně tvrdě srážely vášně. Chlapská síla se vybíjela, a to korektně, podle dohodnutých pravidel. Někdy toužila po tom, aby ji znásilnil stokilový závozník. Na hokejový

zápas se dívala očima sexuálního objektu.

34. JAK SE CHOVALA VE SPOLEČNOSTI?

Jako její přirozený vůdce.

35. JAK NA TO HLEDĚLI PŘÍTOMNÍ?

Muži se překonávali v projevech obdivu, ženy, pokud ji neznaly, byly zprvu zaražené a v mnohých posléze vzklíčilo semeno nenávisti. Říkaly o ní závistivě, že si tam přišla vybrat milence. Někdy to nebylo daleko od pravdy.

36. ČEHO SI NA SOBĚ NEJVÍCE CENILA?

Organizačních schopností. Uměla dosáhnout toho, co si zamanula. V jejím povolání však byly její přednosti výrazně potlačeny. Problém bylo i to, že věci neprověřené, vědecky nepřesvědčivě argumentované, jako například fakt, že Goethův vztah k Ulrice byl veskrze platonický, vykládala jako absolutní, neodvolatelnou pravdu. Její nadšení pro cokoliv vedlo k tomu, že směr jejího zaujetí byl ve společnosti, které vládla, přijímán jako nezrušitelná danost. 37. JAKÝ MĚLA VZTAH K BRATROVI?

Sesterský. Měla ho vlažně ráda, patřil do rodiny. Zatím nebyl podroben zkoušce. 38. VIDĚLA JEHO PŘEDNOSTI?

Nepřemýšlela o nich.

39. VIDĚLA JEHO NEDOSTATKY?

Zřetelně. Vadilo jí toho mnoho, především jeho nerozhodnost, to, že mu chybí ctižádost, že tloustne, že ztrácí vlasy, že se potí, a když se potí, že páchne. Pokud bylo lze tento nedostatek komentovat, dodávala přirovnání, které bylo i hodnocením: jako kozel. 40. CO ŘÍKALA OBČASNÉ PŘÍTOMNOSTI PANA PROFESORA V MATČINĚ DOMĚ?

Pokud vůbec něco říkala, smířlivě se při tom usmívala jako člověk, který stojí nad během událostí. Jednou bylo slyšet, jak řekla, že příroda je mocná čarodějka. Nebyl to, bohužel, výrok nijak originální. Člověk však nemůže trvale vydávat svědectví o své originalitě. To by většina lidí vůbec nemohla promluvit.

41. CHOVALA SE K MATCE JAKO MILUJÍCÍ DCERA?

Teď, když ji vídala zřídka, tak ano.

42. MĚLA SVÉHO OBLÍBENÉHO SPISOVATELE?

Vpodstatě ne. Od literatury žádala důkazy, že je na světě dobře a když už na něm musím být, tak být na něm musí stát za to. Čas od času se však na její noční stolek vracel Diderotův Jakub fatalista. Četla totiž před spaním a odtud snad její touha po idylické literatuře, kde jsou překážky hravě překonávány a vše se v dobré obrací.

43. LIBOVALA SI SNAD VE ZPROSTŘEDKOVANÉM SVĚTĚ?

Byla, vlastně je, člověk konkrétní, smyslové přítomnosti. Úskok do snu jí však čas od času není proti mysli. Literaturu chápe jako úskok do snu, jako konstrukci, ve které je osud předem zakalkulován a kde pravděpodobnost nahrazuje nevypočítatelnost skutečnosti. Dá se říci, že si spisovatelské práce příliš neváží, jako ostatně práce všech bavitelů. Nepřijde jí na mysl, že by jí četba ulehčila orientaci ve světě a v životě.

44. MÁ RÁDA PŘÍRODU?

To je zvláštní paradox. Nemá ráda zprostředkovanou skutečnost, ale miluje uzavřená, dočasná

společenství kavárenských schůzek. Ty jí přírodu vrchovatě nahrazují. V přírodě není ve své

kůži. Stromy, tráva, oblaka, to je svět k ní lhostejný. V uzavřeném společenství, při cigaretě a alkoholu, je sama sebou. Tady může rozvinout svoji osobnost. Je to konkrétní, vlastně

pseudokonkrétní svět, ve kterém jsou přirozené lidské vztahy nahrazovány standardními situacemi. Tady se její sny mění v předpokládanou skutečnost.

45. MĚLA NĚJAKÉ TAJNÉ SNY?

Toužila být anglickou královnou, ale věděla, že je to sen, který není důstojný rozumného člověka. Když byla doma sama, dopřávala si občas nerozumnosti. Měly různou podobu a vždycky se po nich necítila dobře.

46. CO DĚLALA, KDYž SE S VÝKŘIKEM PROBUDILA ZE SPANÍ?

Tvářila se chvíli tupě, šla se napít a pak zase usnula.

47. JAKÝ MĚLA VZTAH K DĚTEM?

Spontánně příznivý, uvědoměle nepříznivý. Bála se porodu, nejraději by adoptovala tak pětileté dítě, holčičku. Ale to bylo jenom blýskání na pokraji rozumu. Věděla, že se jí život nebude ptát a že se podřídí okolnostem.

48. MĚLA Z NĚČEHO STRACH?

Strach. Měla ho neustále a vyjádřil ho za ní Goethe ve Faustovi:

“Jak mráz vám stáří vtip a sílu spálí,

ne věk, spíš zimnice to je,

a člověk, nad třicítku má-li,

už dávno vlastně nežije.”

49. PROČ JE GOETHE NEUSTÁLE PŘIPOMÍNÁN?

Není neustále připomínán. Je pouze konstatována určitá profesionalita, kterou nelze přehlédnout.

50. VÍTE JEŠTĚ NĚCO ZAJÍMAVÉHO?

Už nic.

5. (A) PŘÁTELSTVÍ.

BEATA: “Přišel jsi pozdě a já jsem měla starost. Je tolik nástrah, které číhají, aby mi vzaly klid. Teď jsi však tady a to je dobře.”

ALBERT: “Přijmeš mou omluvu, když řeknu, že jsem se zdržel s přítelem? Schůzky s přáteli se sice konají v určitém prostoru, ale mimo čas. Čas tady dostává jinou podobu, jiný rozměr.” BEATA: “Chceš tím říci, že příliš ubíhá. Jmenuj věci jmény, která jim patří. Vypravuj mi o té

schůzce.”

ALBERT: “O nic nešlo. Většinou o mnoho nejde. Jenom o tu chvilku, která jim patří, kdy se lidská bytost prolne s druhou.”

BEATA: “To je zvláštní. Nešlo o přítelkyni?”

ALBERT: “Jak taková schůzka vypadá? Sedíme, mluvíme o společných věcech nám důvěrně

známých. Utvrzujeme se ve shodných názorech na lidi, k nimž nás něco váže. V každém z nás pak najednou vzlíná pocit, že jsme jednotni, je zde naplněna jakási potřeba sounáležitosti, společného názoru, společné zkušenosti a to je blažený stav. Přitom se v tu minutu shodujeme v něčem, co třeba ani nemá praktický význam. Významná je ta shoda.” BEATA: “Je to tak, jako když si my dva spolu povídáme?”

ALBERT: “Ne. To nemůže být nikdy tak. Alespoň ne tak docela.” BEATA: “Tvůj vztah ke mně je tedy něco menšího, než co cítíš ke svým přátelům?” ALBERT: “Mezi muži se mluví, mají-li štěstí, o přátelství na život a na smrt. To jsou šťastní

lidé. Jde o cit vysoké hodnoty. Můj vztah k tobě se tomu podobá, ale je jiný. Když sedím s přítelem, neběhají mi po kůži mravenci svíravé nedočkavosti. Je to přece něco jiného.” BEATA: “Takže mi nemůžeš být přítelem.”

ALBERT: “Kdybych byl starý a rozumný, pak snad ano. Kdybych byl zcela chápající a byl s to tě jenom vodit ulicemi a čekat na Maltézském náměstí před vrzajícími vraty domu, pak snad ano. Nemohl bych však na tebe myslet a vnímat tě jako ženu.” BEATA: “Závidím ti tvé přátele. Mám kamarádky, přítelkyni žádnou. Snad ani mít nebudu. Sedíme vedle sebe a tlacháme. O tobě si však s nimi povídat nemohu. Ty se svým přítelem o mně hovoříš?”

ALBERT: “S přítelem ano a rád.”

BEATA: “On tě poslouchá a nic proti mně nenamítá? Nediví se ti?” ALBERT: “Mluvíš o mém příteli. Nemluvíš o kamarádech nebo o známých. Těm do mne nic není, nezáleží jim na mém životě, jako jim nezáleží na tobě. Třeba by je naše společné osudy vzrušovaly, ale to by byl zájem jenom lidí zvědavých a nikoliv zaujatých.” BEATA: “Přátelství je tedy něco jako láska. Posiluje a ochuzuje.” ALBERT: “Proč by mne mělo přátelství ochuzovat?”

BEATA: “Protože musíš ze sebe něco vydat. Trochu se někde ubrat a ten kus si tvůj přítel přivlastní.”

ALBERT: “To však není k mé škodě. Jak vidíš, žiji potom na různých místech. Není těch míst mnoho, proto mám o sobě stále přehled.”

5.3. VZTAHY.

Herci přijeli! Nevím, jestli tomu tak skutečně bylo, možná, že jsem si to vymyslel, protože tímto zvoláním se literatura, zejména dramatická, jen hemží. Vím jen, že pokud tomu tak nebylo, že to byl krásný sen. Logika vše popírá, ale paměť, to prokletí člověka, kreslí své

obrazy a nedá se odbýt.

Měli dva kufry, holčičku na sportovním kočárku a ve tvářích důstojnost člověka, kterého okolnosti nemohou ponížit.

Matka zářila dobrotou a byla ochotna vyzradit všechna svá neexistující tajemství. Otec se vždy nezvykle dlouho myl a většinou mlčel. Jeho rozpaky byly plny laskavosti člověka nevznešeného.

Mamince přibylo další dítě, protože hosté byly doma málo. Museli zkoušet a kdoví co ještě

dělat. Když paní přepírala prádlo, odvracela maminka stydlivě hlavu. Tak to dřív bylo. Večery u stolu. Řídké, protože herci pracují večer. Poprvé se mne zde dotklo kouzlo, jakým voní lidská duše. Až dosud jsem pobýval v přízemí, kde mi bylo dobře a nevěděl jsem, že dům má nějaká vyšší poschodí. Všechno, co jsem až dosud poznal, vnímal, pachy a vůně

země, byly tak všední a nevzrušivé! Najednou bylo vše jinak. Poznal jsem, že lidé, kteří jsou tak krásně zaujetí, tak krásně stejní jako my, jsou přece tak odlišní, až mne zaskočila závrať z pohledu do mraků.

Visel jsem na rtech našeho hosta když vyprávěl o světě, který důvěrně znal a o kterém jsme my neměli tušení, že je.

Otec nechtěl slyšet o příspěvku na stravu. Jste našimi hosty, koukněte na kluka, jak vám nedočkavě naslouchá. Jen ať se poučí. My jsme vám dlužni, ne vy nám.

Možná, že ani netušil, jakou pravdu tak mimoděk vyslovil. Proto jsem občas usedl v hledišti a cítil mrazení ze hry světel a slov, která přicházela odjinud, z jiného světa a táhla mne za sebou do snu. Byl jsem hrdý na to, že tenhle pán, který nese králův kroj, sedá u našeho stolu. Ne, to král se mnou rozmlouvá, i když teď říkal věty, kterým jsem sice nerozuměl, ale věděl jsem, co znamenají.

Doma jsem si ho vždycky zaujatě prohlížel dojat a vzrušen tou proměnou, kterou prošel od včerejšího večera. Ne, byl to dál ten člověk, který ve světlech jeviště přijímal jinou tvář. Jeho druhá tvář musela být v té první.

Paní sedala v budce pod jevištěm a četla to, co měli herci říkat. A prodávala vstupenky. Byla jak vánek. Snad jí trnulo, když ji matka brala kolem ramen a říkala, holka, vždyť to dítě nemá

domov.

Proč takhle mluvila? Vždyť její holčička také jednou bude herečka. A herec má přece domov všude. Byl jsem si jist, že je doma v srdci každého z lidí, kteří jsou ochotni je otevřít. A to je snad každý člověk.

Nevím, zda jsem tohle skutečně zažil. Počítám roky a vrtím hlavou. Kdybych věřil v opakování života, pak snad by se něco podobného stalo, pak bych dodal tomu tvrzení váhu. Proč by dnes, v tomto století, herecká rodina bydlela v bytě uhlířově? Jedno však bezpečně

vím: Když někdo zaklepe na dveře, musím mu otevřít, ať je to kdokoliv. 5.4. SVĚT.

Maminka nabídla pohostinství lidem, kteří byli v nouzi. Sevřela v náruči pohublá ramena a její smích rozezněl veselou ozvěnu. Já jsem vystoupil o dvě poschodí výš, později, když už

jsem věděl, co v onom obětí mělo svůj význam, nabídl jsem porozumění všem lidem. Je to velikášské gesto? Ozvěnu neslyším, míjejí mne lidé nevšímaví, na chodbách, kde člověk druhému sotva se vyhne, jako bych nebyl.

Vystoupím ještě výš. Cestu i odvahu nacházím mezi stránkami zapadlými v čase a lačně

hltanými v zšeřelém soukromí. Stoupnu si doprostřed schodiště a rozpažím. Vrážejí do mne a udiveně se ptají, o co mi jde.

Chci si s vámi rozumět. Chci, abyste i vy rozuměli mně. Přesně tak, jak jsem já rozuměl herci, i když mluvil mně nepřístupnou řečí.

Jedni se ptají, k čemu jim to bude. Jiní uvažují nahlas, zda rozumět znamená v jejich řeči podlehnout. Zavázat se k poslušnosti. Další informují ty první, že mne prohlédli, že jsem provokatér, tak ať mne zaženou z cesty.

Proudili kole mne, až jeden si všiml a přečetl si v mé tváři otázku.

Víš sám, o co ti jde? Tak se zeptal a vůbec se přitom nesmál, jako ti ostatní. Člověk, pokračoval, to je polovina sv ětla a polovina tmy. V ěděl jsi to? Ty chceš to světlo shromáždit a popřít tmu, která k němu patří? Ta tmavá polovina je odstředivá energie, která vzniká, když

lidé dělají dobro. Ta půlka tě táhne k marnostem světa, k osobním rozmarům a kdo ví k jakým ubohostem těla. Jestli to víš a víš, co chceš, tak musíš vykřiknout, aby tě slyšeli. Ne tady škemrat u schodů a otvírat náruč. Vypadáš jako nedomrlý tanečník z pouťové atrakce, kterou už dávno zrušili, protože ji nahradili automaty na zábavu. Směšné. Zařvi! Zařvi jako lev!

Nebo spíš jako atomové svědomí lidstva. To je dnes příhodnější. Teď sedli k večeři, tak spusť. U večerního stolu se mírně přemýšlí a člověk je náchylný k družnosti. To se mi nezdálo. Říkám, že nemám tu správnou sílu hlasu.

Tak oběhni všechny, o nichž víš, že jsou přístupni svou svítivou stranu ostatním nabídnout, že jsou dočasně ochotni na zlobu nemyslet a zabuš jim na dveře. Hlavně musíš vědět, co od nich chceš. Nemůžeš jen tak prosit o jejich pozornost. A pak, to už odcházel zřetelně znechucen, pochop, že rozumět si můžeš jenom s někým, nikdy ne se všemi.

Jenže já vím, že v každém je ta půlka dobrého a trvám na tom. Slyším, jak se směje a mává

rukou, jako bych nerozuměl proč a co mi radil. Ještě se ohlédl:

Bláhovec z rodu spasitelů, kteří byli vždy na posměch, protože nebrali v úvahu řád věcí. Dali si radit svými vzpomínkami na dětství nebo naivitou starců, jejichž moudrosti neporozuměli. To řekl a šel po svých.

Vystoupil jsem ještě o jedno poschodí výš. Tam bylo ticho rušené jenom šuměním proudících částeček hmoty, které se nehlučně srážely a rozpadaly, spojovaly v jakési záhadné řetězce a znovu svíjely a rozplývaly. Ne, to už nebyl svět lidí. Alespoň jsem měl takový dojem, protože jsem ničemu z toho nerozuměl. Člověk je schopen milovat i nenávidět. Když porozumí, může své problémy řešit s mírou. Jenže mně chyběla ona cílevědomost, s níž jsem měl brát v úvahu řád věcí. Takže se učím cílevědomosti.

Vracím se do rodiny uhlířovy a začínám znova, abych někde na cestě k člověku neudělal chybu.

5.5. ULICE.

Nalevo od nás bydlely dvě strakaté kočky, napravo se lesklo na dveřích klepadlo. Jinde měli lidé zvonky nebo nic, tady krásné kovové klepadlo. Klepadlo se divilo, co to bereme za lidi do bytu, kočkám to bylo zdánlivě jedno, patrně nás ale také pomlouvaly.

Kdybych to měl brát od domu k domu, všichni by se nějak vyslovili, ale všichni by byli vcelku pro to dělat lidem dobro, příliš jim neubližovat, i když jsou to potvory, konečně, nemohou být jiní. Jednou přijde zlá chvíle na mne, jednou na tebe.

Tatínek to lidské jednání a řečnění hodnotil, těžko si vzpomenu na přesný překlad: Lidé jsou málo velkorysí. Člověk by měl přehlížet jejich slabosti a vidět dál než na konec ulice. Jak to ale udělat? Naše ulice totiž neměla konec. V tom byl problém. Jak vidět někam, kam vidět nelze? Když nemá konec, nemůžeš za něj vidět, nemůžeš vidět ani konec, který není. Tak si ho prostě musíme vymyslet. Co na tom, že to bude konec jenom námi představovaný?

Když budu chtít, tak jeden její konec bude u dvou strakatých koček, druhý u klepadla. Bude to velice krátká ulice, protože ani já se necítím být schopen obzírat celý svět, ale bude vymezena dvěma konci. Pak budu velkoryse koukat za jeden nebo za druhý konec a nebude mi vadit, že nás někdo pomlouvá. Pomlouvej si, třeba tě to baví. Vypravuj si něco o tom, co ti samotnému schází, přátelské večery u stolu, mně to nevadí, protože tam, za tím koncem, jsou docela jiné

starosti, takové, jaké mají moudří a vzdělaní lidé, lidé vyrovnaní s koncem své ulice. Jsou málo velkorysí. Od té doby jsem si přál mít tuto vlastnost, tento rys povahy, který se asi nedá nacvičit, jako se dají nacvičit prstoklady při hře na kytaru, protože člověk se jako velkorysý může tvářit, ale malicherná závist ho nakonec vždycky zaskočí a překvapí. Udělá

něco, co udělat nechtěl a co ho snižuje a řadí někam za strakaté kočky nebo za klepadlo. Velkorysým se člověk musí patrně narodit, nebo alespoň přijít na svět s dispozicí

velkorysosti, protože velkorysí lidé jsou lidé velcí. V životě třeba mnoho zkusili a nepřejí to těm druhým. Nebo toho hodně poznali a promysleli na rozdíl od těch, kteří si vidí jenom před vlastní dveře. Tak jsem si to představoval. Dnes vím, že nejde o přirozenou vlastnost, že se takovým člověk stává, pokud je moudrý. Vidí zkrátka na konec ulice. Přehlédne hemžení a rozezná v řeči to, co je třeba dát stranou jako plevy, a to, co stojí za úvahu, že z toho vzklíčí

užitek.

Tohle všechno musí člověk chtít. Zde je celý problém. Chtít a mít k tomu důvod. Nepomůže zušlechťování a sebevzdělávání, o které všichni usilujeme. Musí zde být silné chtění. Třeba přátelství. Na svých přátelích jsem ochoten přehlédnout jejich chyby, protože vím, že to vlastně chyby nejsou, jenom takové rušivé stíny v jejich povaze, které se dají zrušit a proto neškodí. Když vím, kde je v ulici v dlažbě díra, tak se jí za deště vyhnu. Proto své přátele uklidňuji, když planou vzrušením a mohli by udělat něco, co by je mrzelo. Proto je vedu k veselosti, protože jenom člověk veselý může být šťastný, zapomíná na trápení, které ho čeká a kterému se nemůže vyhnout.

To všechno jde, když člověk chce a když vidí na oba konce ulice.

IX. Malostranská kavárna.

Jeřábek viděl, že konec přišel dřív než měl, ale byl tu a on se s tím musel nějak vyrovnat. Nemyslel teď na nic jiného. Konec konců, myslel na to celý život, že bude muset všechno skončit, když k tomu došlo, situace ho zaskočila. Přišlo cosi nepoznaného, co musí člověk, pokud má ještě rozum, vzít na vědomí. Lidé, s nimiž se dosud stýkal, se ho ptali jen na to, jak dopadl. Jdeš do penze? Člověče, ty se máš! Máš své jistoty. Co já bych za to dal, kdybych mohl být na tvém místě.

V Malostranské kavárně byl klid. Tady měl Jeřábek jistotu, že nepotká nikoho ze známých. Sem chodili náhodní hosté, kteří sešli z Hradu, nebo kvůli šálku kávy vystoupili z tramvaje. Měl pocit, že mu toto starosvětské prostředí nabízí naději. O jakou naději mohlo jít? Vypil dvě tři čtvrtky vína a šel, vzbuzuje kolem sebe iluzi, že našel to, co hledal. Byla to, samozřejmě, nadsázka, protože koho mohl chlap se šedesátkou na krku zajímat?

Co vlastně ví dneska člověk určitě? Určitě ví, že v té sklenici jsou dvě deci bílého, neví však, z jakého je sudu.

Rozhlédl se kolem. Všude seděli lidé v družném hovoru. Sám zde nebyl nikdo. Manželská

dvojice vedle se hádala.

“Ty všechno jenom zkazíš,” vykřikla žena středních let hlasitěji, než se slušelo. Jeřábek se díval na lhostejná ramena jejího partnera a na její červený nos. Museli se přít už chvíli. Tekly jí slzy a kapaly na talíř. On mohl být v jeho letech. Seděl a kouřil. Díval se někam před sebe a mlčel.

Jeřábek neklidně poposedl. Snažil se neslyšet. Intenzívně myslel na sklenici vína. Proč se já, kruci, nevyznám v tak jednoduché věci? Buket. Nabrat dech a něco cítit. Cítil s tím chlapem, který pořád koukal do stejného místa.

Lidé mají problémy přiměřené svým schopnostem. Říkal si to, protože si něco podobného říkal vždycky v podobných situacích. Neschopní mají kruté problémy, schopní mají problémy přiměřené. No a co? Prázdno kolem, prázdno uvnitř. Prázdný byt, uvnitř zima. Věděl, že si za mnohé může sám. Prázdno kolem je z vnějších důvodů, na kterých má vinu jenom

zprostředkovaně. Podle plakátů, které četl na ulici, má na situaci vinu přímou, ale to ti, kteří

plakáty vylepovali, snad ani nemysleli vážně. Úspěšný člověk si jistě poradí i teď. Jsem já

úspěšný člověk? Jsem. Tušil, že si lže, pravda k němu někdy přicházela kradí.

“Je tu volno?”

Zvedl oči od ubrusu. Sedla si dřív, než odpověděl, takže otázka byla jenom bezobsažný

ústupek konvenci.

Bruneta středních let. Jestli odbarvená, nepoznal. Nepoznal leccos. Těm, kteří vyznávali tenhle typ, se mohla zdát být krásná. Když ne teď, tak určitě ještě nedávno. Jeřábkovi to však už bylo jedno.

“Zima, co?” řekl klidně. Seděla v kostýmu, patrně přišla jenom v něm.

“Jako v psírně.” Rozhlížela se kolem. Kabelku položila před sebe a chvilku hledala kapesník.

“Tady je příjemně. Poseďte a poznáte to.”

Podívala se na něj pátravě. Pak stáhla rty a bylo vidět, že chce něco říct.

“Mimo to, že je tu teplejc než venku, nevidím nic pozoruhodnýho.” Znělo to jako ultimátum, a bylo zřejmé, že do všeho, co nestojí za pozornost, zahrnuje i Jeřábka.

“Neukvapujte se, dámo. Vaše stanovisko vyjadřuje pozici člověka rigorózního. Lidé jsou všude jenom lidmi. Co vám na nich vadí? Mezi nimi má být člověku dobře.”

“Vadí mi, například, vlezlí lidi.” Řekla a požádala vrchního, který se nad ní sklonil, o čaj.

“Ne, bez rumu,” odpověděla na jeho diskrétní otázku.

Jeřábek si chvíli mnul čelo. Pít čaj, prosím. Je to její věc. Je jí zima. Proč však chodí na čaj sem? Uvažoval o tom a nepřišel na přiměřené vysvětlení.

Viděla, že asi přemýšlí o tom, co řekla, proto jen tak, aby zahladila nepříjemný dojem ze svého výroku, se zeptala: “Vám je mezi lidma dobře?”

“Někdy. Alespoň mezi některými. Lidé jsou různí a tak si samozřejmě vybírám, ke komu si přisednu a s kým se dám do řeči.”

“Všiml jste si, pane, že tu byla jenom jedna volná židle?” V otázce byla stopa útočné ironie, které si Jeřábek musel všimnout.

“Všiml, dámo, jenže jsou věci, které hrají svoji roli i proti vůli člověka racionálnějšího, než

jste vy.” Řekl to tak, jako by měl nějaké poznatky, vědomosti, informace, které skrýval a teď

hodlal uplatnit.

“Cože?” zeptala se překvapeně. “Co tím chcete říct?”

“Náhoda má svoji logiku. S náhodou počítá i věda.”

“To jako myslíte, že když jsem si k vám náhodou přisedla, že to má nějaký podstatný vliv na něco? Třeba na výsledek voleb, nebo na příští sklizeň chmele?” Smála se s těsně semknutými rty a vypadalo to dost děsně.

“Ne. Samozřejmě že ne. Na nic to nemá vliv. Jenom na to, že jsme se zase setkali.” Teď se Jeřábek tvářil vážně.

Její rozpaky byly překvapivě zjevné. Prohlížela si ho. Mohl být o patnáct let starší a představovala si, jak vypadal před deseti nebo dvaceti léty. Paměť jí sice sloužila, určitost, s jakou se vyslovil, ji však mátla.

“My se známe?” řekla proto nerozhodně.

“Znali jsme se, dobře jsme se znali.” Našpulil rty a natáhl nosem vzduch. “Dávejte pozor a nekřičte o pomoc.” Udělal dramatickou pauzu a viděl, že se zděšeně odklonila. “Neukvapujte se, prosím vás, v hodnocení.” Viděl, že se jí v očích kmitl nepokoj. Počkal, až číšník položí na stůl podnos a zase odejde.

“Znám vás, jste Lukrécie.” Viděl, jak vytáhla obočí, ale mlčela. “Nebo přesněji, byla jste Lukrécie a já jsem byl váš manžel. Dávno. Ještě před třetí punskou válkou. Měli jsme spolu šest dětí.”

Rozhlédla se zděšeně. Blázen. Poměry jsou takové, že lidé blázní. Někteří vyskakují z oken, jiní straší v kavárnách. Viděl, jak se jí zatřásla brada, a najednou dostal strach, že začne ječet.

“Klid, prosím vás. Poslouchejte mne. Když jsem šel do toho tažení, bylo vám dvacet sedm let. Byla jste stejně krásná jako teď, jenom jste byla o něco mladší.” Byla to poklona a ona pochopila, že pokud je to blázen, je asi neškodný. Zavrtěla se na židli a začala míchat čaj.

“To je nějakej novej způsob, jak nabalit ženskou? Převtělování duší?”

“Moment, prosím, poslouchejte mne chvilku.”

“Tak jo. Já jsem tedy byla Lukrécie. Jak říkali vám?” jenom ho nerozčilovat.

“Já jsem byl Antonius, tedy Tonda.”

“To vám jistě zůstalo.” Znělo to posměšně a on se zasmál.

“Lukrécie, drahá Lukrécie. Měli jsme šest dětí a víc hladu než sytosti. Já musel do té války. Senát pořád tvrdil, že musíme do Afriky jít a dát Kartágu na frak. Tak jsem naložil sudy a táhl s armádou.”

“Sudy?” Pila čaj a divila se. Nejvíc tomu, že přistoupila na hru, která byla zřejmě dětinská.

“Měli jsme přece vinice a armáda potřebovala víno. Tak jsem táhl s sebou jako dodavatel vína. Bylo nás takových víc a já jsem šel s nimi.”

“No a pak jsi mi zdrhnul a nechal jsi mne s d ětma samotnou.” Našpulila rty v hrané

plačtivosti.

“To je fakt, ale vinou bylo neštěstí. Nebýt toho mezka, byl bych se vrátil a staral se o tebe. Fakt. Já za to nemohl. Kartágo jsme obléhali strašně dlouho, vojáci neměli kázeň a víc by pili, než bojovali. Pro mne to byla výhoda, ale pro Řím sotva. Až když za vojskem přijel Scipio, nastala změna. Už se tolik nepilo a víc se válčilo. Jejich velitel už prosil, ale marně. Když cítí

římský voják kořist, nezná bratra.” Jeřábek se hrdě napřímil a bylo vidět, že cítí s vítězícím římským legionářem. “Šest dní se bojovalo ve městě, sedmý den to všechno bylo naše. Hordubal, ne” Jeřábek si mnul čelo. “Pochopte, už to je nějaká doba, skoro dva tisíce let, paměť mne zrazuje, já už nevím, jak se ten jejich člověk jmenoval, nějak jako Hordubal, ale jinak. Chystal se, že se svou rodinou uhoří v chrámu, tak totiž kázala tehdejší morálka, ale v poslední chvíli to nezvládl a vyběhl ven, padl před Scipiem na kolena a prosil o milost. Jeho žena, řeknu vám, ta ženská měla v těle čest, vyběhla za ním, pěkně jízlivě mu blahopřála k životu a pak se vrátila, naházela svá dítka jedno po druhém do ohně a hupla za nimi. To bylo všechno. Něco, co se už nevidí. Naštěstí. A pak mne kop ten mezek.” Jeřábek si opět sjel rukou po hlavě a napil se. Z pod víček se díval na svou společnici.

“Pak tě kop ten mezek,” opakovala po něm zamyšleně. “Proto jsem pořád čekala a čekala. Nic. žádná zpráva, nic. Seznamy padlých, nic. Ribirio? Nic. Nikdo nic, jenom já sama se šesti krky.”

“Jaký Ribirio? Aha, Ribirio. Já to tušil, že zdrhne s mezky i s penězi. Utekl se vším a udělal se v nějaké provincii pro sebe. Vdova sem, vdova tam. Na lidi spolehnutí nikdy nebylo. Přitom to byl propuštěný otrok.”

Dívali se přes stůl na sebe. Kolem očí měla vrásky, starosti ji nešetřily. Patrně jich měla dost. Jenže člověk je od toho, aby starosti nesl a utrácel je.

“Tak se nediv, že jsem dlouho nečekala,” řekla konečně. “Děti mi dávaly zabrat. Zvlášť malej Petronius. Ten se ještě v pěti letech počůrával. Fakt. Ten musel bejt po vaší rodině.”

“No dovol, v naší rodině nic takového nebylo,” ohradil se rozhodně.

“Bylo nebylo. Byly to nervy, rozumíš? Nervy z toho všeho. Jeho matka se musela protloukat, jak se dalo. Co myslíš, jak se v tom zatraceným Římě mohla protloukat ženská se šesti harantama na krku? Vidíš. Ani nemukáš. Jinak to nešlo, když jsme chtěli přežít a přežít se chce každýmu.”

Ano, přežít se chce každému, říkal si Jeřábek vážně.

“Ty ses pak už nevdala?” šeptal a vzal ji za ruku. Měla ji jako led, ani čaj ji nezahřál.

“Vdala. Víckrát. Jinak to nešlo. Cožpak jsem už ve výprodeji? Mužští mne chtějí pořád. Jenže ty se někde flákáš a nevíš nic o tom, co se děje s tvojí rodinou.” Pozoroval ji. V tu chvíli se

mu zdála být krásná.

“A jsi v manželství šťastná?”

“Nebuď naivní. Bil mne, utíkal ode mne a od dětí. Je to blbost takhle mluvit. Jako ze špatnýho kalendáře, ale rozvedla jsem se s ním a pak jsem to tloukla, jak se dalo. Pořád je někde někdo, kdo mne chce. Pořád. A já mu uhýbám a vzpomínám na časy, kdy jsi šel do tý třetí punský

války.”

“Neříkej. Je to možné?”

“Proč by to nebylo možný? Jsme přece lidi. Už nikdy si nepustím cizího chlapa k tělu.”

“Když umožníš druhému člověku, aby vstoupil do tvého života, tak tě buď obdaruje, nebo vykrade.” Řekl to vážně, myslel to vážně a cítil se být lepším, než skutečně byl.

“To je moje zkušenost s tím rozdílem, že mne dosud nikdo neobdaroval. Mne zatím jenom vykrádali. Možná, že až úplně zestárnu, že mne lidi začnou obdarovávat. Říkal jsi lidi, neříkal jsi mužský, ne?”

“Myslel jsem muže, samozřejmě.”

“S mužskými si nedělám problémy. Když budu chtít, tak budeme milenci, když nebudu chtít, půjdeš o dům dál.” Smála se a on si nebyl jist, zda si nedělá legraci.

“Jenom ne tolik bezohlednosti k sobě, Lukrécie. Tam se to nejlíp strefuje a tam to taky nejvíc bolí.”

“Řečičky. Já jsem svobodnej člověk. Co na tom, že mám jenom na ten čaj. Co na tom? Vždyť

zejtra bude taky den a ten přinese nějaký řešení. Rozhodnou se podstatnější věci, než jsou moje starosti.”

Odmlčela se. On dýchal rychle. ženská, je sama. Léta jdou, jejich cval se nemilosrdně rozléhá

kolem nich. Neviňátko? Kdo má vinu? Na čem? kdo ví, co chtěla a proč vše tak dopadlo. Neví o ní nic. A proč chce co vědět? Jenže ten pocit, kterému v něm nějakým nahodilým pohybem dala vzklíčit, se nedal zrušit. Pocit opojení z člověka.

“Nevím, co to v nás je. Mohu být upřímný a čekat totéž?”

“Říkáte to jako Antonius?”

“Jako člověk,” řekl a ona kývla.

“Nevíme o sobě nic, proto si nemusíme lhát. Já nyní řeknu úplnou pitomost. Co to v lidech je, že se dovedou navzájem rozžhavit do běla, nenávidět až za hrob a nebo náhodou, namátkou se přinutí k projevům, které jsou k zbláznění?” Slova mu najednou nešla z úst. Měl stažené hrdlo a musel se dívat stranou.

“Ále,” řekla s mateřskou něhou. Chvíli váhala a čekala, až se vyrovná se svou slabostí. “Vím, na co se ptáte. Člověk hledá v druhém člověku to, co jemu samotnému schází. Mně pořád scházejí peníze.” Zasmála se hlasitě.

“Vy jste hrozná ženská. Proč právě tahle poloha?” řekl zjihle.

“Každej jsme nějakej, já jsem takováhle.”

“Pořád stejná. Pamatuješ se, jak jsem ti vyznával lásku, Lukrécie?”

“Je mi líto.”

“Byli jsme na nějakém římském pahorku, takový ten římský Petřín.” Udělal prstem pohyb, jako by maloval obrys toho kopce. “Jméno není podstatné. Podstatné je, že jsem tě k sobě

tisknul, celou jsem tě svým tělem objímal a hlas se mi třásl.” Proti své vůli napodobil žádostivost vyznání. Ona sehrála údiv ženy milované a žádosti vzdorující.

“Víš, cos udělala? Odvrátila jsi hlavu, takhle svrchu sis mne změřila a řekla: Zase jsi se

cpal kyselýma rybama, co je nakládá teta Petronila. Já tam stál zdrcený, s pokleslými koleny. Nebylo nic, jenom sdělení, že páchnu rybami. Ty jsi po chvilce dodala: Jestli mi tím chceš

říct, abych byla tvojí ženou, tak jo. Celkem proti tobě nic nemám.” Odmlčel se a díval se na ni, na její úsměv černé madony a skoro věřil tomu, co říkal. “Taková jsi byla a taková jsi, jak se zdá, zůstala.”

“Co s tím mám dělat?”

“Těžko říct, asi nic. Za to můžu já, že jsem se dřív nepřihlásil.”

“To je fakt. Já bych ale přestala s tím rozebíráním. K čemu je to dobrý? Pitvat lidi, na to jsou odborníci. Proč tě to baví, lézt lidem pod kůži?”

“Já jsem pořád něco hledal. Teď už vím, že to byla Lukrécie, kterou jsem podvědomě tušil. Pocit lidskosti, který někteří lidé vzbuzují víc než druzí. Jednu chvíli jsem ho cítil přímo jako záblesk světla. Ani nevíš, o co jsi to slovem nebo pohybem ruky zavadila, že se tady rozsvítilo. Já taky ne. Prostě to bylo a nedá se to zrušit.”

“No, no, jen žádná vyznání,” řekla odměřeně.

“Pozor, dámo! Tady nejde o vyznání. Neobracím se k vám. Jenom suše konstatuji, že celý

život hledám něco, co už asi nenajdu, a tak umřu, aniž jsem svůj obyčejný lidský život naplnil obsahem lidskosti. Zní to divně, je to patrně problém pro psychiatra, ale taky téma pro filozofa a kdo ví pro koho.”

Mlčela. Prohlížela si špičky prstů. Začínal litovat, že toho na sebe tolik řekl.

“S Jarmilou to bylo hrozný. Evžen se o ni nestaral, všechno bylo na mně. Doma mi s ničím nepomohl a ty žárlivé scény! Nakonec mi Jarmilu vyhodili z učňáku.” Rozhlédla se utrápeně

kolem. “Přece musela mít holka nějakou existenci. život z ruky do úst jsem jí nepřála. Hrozně

jsem s ní zkoušela. Nemáte tušení, co to je. Snad bylo lepší, že jsem byla na všechno sama. Alespoň jsem neměla iluze. Mít iluze je to nejhorší. Mít o někom iluze a dostat od něj ránu do zad. Teď mám pokoj. Holka se přece jenom vyučila a žijeme si klidně. Záleží na přístupu k životu. Dřív jsem si se vším dělala hlavu a teď ji mám jasnou a bez problémů. Jenom někdy se mi zdá, jestli všechno nemohlo dopadnout jinak, ale zatím se mi daří si na tuhle otázku

neodpovídat.” Usmívala se. “Člověk přece může mít svou hrdost, i když třeba nemá na teplej kabát. Nebo ne? Jak se díváte na člověka, kterej chodí v tomhle počasí bez kabátu?” Otázka ho zaskočila. Nechtělo se mu do realistické polohy, která byla drsná a příliš

hmatatelná. Bylo mu lépe v poloze snu.

“Dala jsem ho Jarmile. Uznáte, že mladá holka musí v týhle době o sebe dbát.” Zakývala hlavou a vypadalo to, že se ohlíží po číšníkovi.

“Počkejte,” vyhrkl náhle a rozhodně. “Přece se musíme pro něco rozhodnout.” Blesklo mu to hlavou najednou, že ona také vlastně hledá své životní jistoty, že ji sem a tam pohání jenom víra ve stálost, kterou ve světě kolem sebe nenachází, protože má smůlu, neboť ji každý

jenom vykrádá, místo aby ji obdaroval svým znamením lidskosti.

Co by řekla, kdybych jí ten kabát koupil? Jen tak, bez nároku na vděčnost. Jako člověk člověku. Skočí domů pro peníze, domů má kousek, jenom pár desítek metrů nahoru po ulici. Vytáhl z peněženky pětistovku a položil ji na stůl.

“Prosím vás, počkejte tu na mne. Vrátím se za chvíli. Ty peníze jsou hlídač vaší trpělivosti.” Nevěděla, co si má myslet. Ještě něco koktal, pak vstal a šel. Dívala se na bankovku a na účtenku. Co má dělat? Je to zvláštní. Všechno je to zvláštní. Nebyla si jistá, zda je všechno podle jejího vkusu. Nevěděla, jak to dopadne. Nebo nebyl ještě čas na hodnocení?

6. (A) NEPŘÁTELSTVÍ.

ALBERT: “žijeme život plný kontrastů. I svět kolem je jich plný. Světlo a tma. Láska a nenávist. Naděje a zklamání. život a smrt. Pohybujeme se někde uprostřed mezi těmito póly a jsme přitahováni k mezním situacím.”

BEATA: “Světlo a tma, Já tedy žiji trvale na jedné straně. Nedáváš mi žádnou šanci.” ALBERT: “Ó,ne! Nevztahuj na sebe obecnou zkušenost. Chtěl jsem jenom vymezit hranice a seřadit, věren své tradici kupecké dušičky, mince podle respektovaných hodnot.” BEATA: “Neomlouvej se. Jsem schopna posoudit svou situaci. Mé světlo má jinou podobu než jakou má fyzikální jev. Vám svítí celý den, ke mně přichází po špičkách, zato po celých čtyřiadvacet hodin. Objevuji ho jako dar prostřednictvím druhých lidí. Je to dar, který mi přináší radost. Ale radost, v tom máš pravdu, střídá smutek.”

ALBERT: “Nemluvme o smutku.”

BEATA: “Řekl jsi, že patří k životu. Mne děsí zlí lidé a přitom ani dobře nevím, jací jsou. Všichni jsme šťastní i nešťastní, jak jsi řekl. Proč jsme tedy nepřáteli, jenom abychom naplnili nějakou nezbytnost, nějaký přírodní zákon? Jenom proto, že každý klad má svůj protiklad?” ALBERT: “Svým “proč?” se ptáš na základ věcí. Proč v jádru hmoty kmitají protony a neutrony? Proč je člověk dobrý i zlý? Myslíš, že na tuto otázku umíš dát odpověď? Já mohu říci, že jsem dobrý právě teď k tobě, i když ti třeba mimoděk ubližuji. Mohu se pokusit definovat zlo. Bude to však zlo nazírané mýma očima s nepatrným pokusem, s domýšlivým pokusem o čítankový poznatek. Kdybych dohlédl až na dno, asi bych nebyl člověk. Je vůbec nějaké univerzální zlo? Kdybych řekl, že je tam na dně, patrně bych musel přiznat, že pod dosaženou hranicí je ještě další prostor, který zmoci už nemám sílu.” BEATA: “Co si sám o sobě myslíš? Jsi dobrý nebo zlý? Nebo se bojíš nepřátel?” ALBERT: “Zlý člověk ztratil míru věcí, sám v sobě je ztracený a toto své neštěstí obrací proti druhým lidem jako zlobu. Jeho bratrem je strach. Ten se od něj nehne a roznáší svá znamení

po všech nárožích. A když si kdo ve zlobě libuje a slouží jí jako bohu, je to člověk z druhého břehu.”

BEATA: “Asi se tě začnu bát.”

ALBERT: “Zbytečně. Netrpím programovou zlobou. Nejsem zlý z přesvědčení. Nejsem zlý

ani vůči lidem, kteří mi vědomě ublížili. Vím, že lidé jsou na sebe často zlí jaksi náhodou. Často ani nechtějí být takoví, ale okolnosti je přivedou k tomu, že jejich jednání je takto hodnoceno.”

BEATA: “Tuším, co mi chceš říci. Mluvíš o lidech lhostejných.” ALBERT: “Tak zprudka jsem přemýšlel, až mne mé myšlenky zaskočily. Proč mluvíme o nepřátelství, když chceme pohodu a radost? Pro úplnost však musím dodat, že pro někoho je ctí mít nepřítele. Každý velký člověk je měl, nějak to odpovídalo nebo odpovídá lidské

přirozenosti. Velikost jednoho zapaluje nenávist malých.”

BEATA: “Už jsem chtěla říci, že nemám nepřátel, ale teď mi ta slova uvízla v hrdle.” 6.3. VZTAHY.

Někdy mám dojem, když o tom přemýšlím mění se v nepochybnou jistotu, že přirozený

protiklad věcí, tak všední a všude kolem v přírodě zjistitelný, je příčinou zlořečeného vztahu, o němž je řeč.

Uvažujme. Chce-li někdo skutečně ublížit, tak, že mne zahltí lítost a sevření tepen hrozí

ochrnout srdci, ať mluví pohrdavě o mé rodině. Ať s úšklebkem mávne rukou a odvrátí zrak, když padne mé jméno. Ať mnou pohrdá, mohu mu mínění vyvracet. Když mne pomluví, mohu se přihlásit o svědectví těch, kteří mne znají. Když však hovoří o sestře, že vždy byla temperamentní, a přitom se ušklíbne, aby poťouchle naznačil, co si má kdokoliv domyslet, ač

ji znal jen po devět let povinné školní docházky, tu mne naplní vlna studu za to, že jsem s ním stejného rodu, a jsem ochoten trhat a drásat.

Vědomě ublížit pomluvou, činem či myšlenkou, která uzraje v jednání, může jen nepřítel. On vymýšlí rafinované akce, zákulisní tahy, náhlá vystoupení před nestrannými lidmi, nebo našeptává přátelům oběti, jen aby ponížil, pošpinil, poplival, zbavil jich toho, čeho si člověk nejvíce cení, totiž důvěry v čistotu myšlenek a oprávněnost zaujatého místa mezi lidmi. Pohleďte, ukazuje pohrdavě rukou, to je on, který tak ctnostně vyhlíží, zatím má z ostudy kabát. že mu ten kabát navlékl sám, o tom však mlčí. Jak je to bolestně všední!

Chci-li být přítelem člověka, musím být současně nepřítelem toho, co je v něm zlé. Obracím zlobu proti zlobě? Asi.

Ano. Když nyní o věci přemýšlím, vidím, že je tu ještě tato druhá verze problému. Ušlechtilý

důvod pro zlobné planutí.

Být nepřítelem zla, malosti a špinavé zloby, je povinnost silných. Slyšíš, jak to krásně zní?

Mužnost odhodlání, chrabrá výzva a rozhodný krok. Vše je v té větě. Je tam i oběť, protože za ránu se obvykle platí ranou. Zlo nelze vymýtit tím, že budu hlásat lásku a pokoru. Zlého nepolepším řečmi o dobru. Na hrubý kabát hrubá záplata. Neustupujme zlému, tedy ani nepřátelům, byť byli dočasně našimi bližními.

Nepřítele ničit je snazší než měnit ho v bratra. Pokořit rozhodným činem? Vždyť lidé ve své

sounáležitosti poznali nesčetné možnosti, jak zlého napravit a změnit k obrazu lidskosti. Jenže pravda života chutná po krvi, která ti prýští z úst rozbitých pěstí. Chutná po trpké

radosti z trestu. Rozlévá se po rozlehlé pláni zapomínání, po níž jsou roztroušeny ulámané

hroty prvotní trpkosti. Pak dojde k novým konfliktům a k možným setkáním v nových situacích: Jak jsme tenkrát mohli!

Stalin bůh a pravda světa. Stalin ďábel a vrah miliónů. Svět má svoji logiku, které se nechce unavenému rozumět.

Nové poměry, nové situace, je-li člověk na duchu zdráv, čemuž lze někdy obtížně věřit, musí

uznat obtížnou pravdu, že nenávist je produkt souvislostí. Podmínek a přání, zájmů a možností, ty, když se zkříží s obdobným chtěním zachvacujícím lidský proud jiného směru, mohou vyvolat výbuch zloby. Nesčetně variant má tato průvodkyně člověka životem na pouti k lidskosti.

Ani se nechce na to myslet. Kolik slz a bolesti, kolik ran na těle i na duši, kolik životů, které

se nedají vrátit.

Proč?

6.4. SVĚT.

Slyšel jsem stařenku bědovat nad světem. Ne nad osudem, který ji stihl, neměla na mysli zkaženost mladých, prostě svět. Svět je zlý, říkala. Slýchal jsem mluvit lidi podobně, nejen v tu chvíli. Dávno jsem tomu uvěřil, když tak mluvili ti, k nimž jsem měl důvěru. Nepřátelství

světa mělo vliv na mé pozorování lidí a věcí.

Někdy o tom přemýšlím a napadá mne, že to jsou třeba živelné pohromy nebo jiné náhody s ničivými účinky, které jsou ten svět. Nemoc nebo nahromaděná pohroma. Tedy přece jen osud? Nebo jen nestřídmě nakupená, proměňující se neurčitost, které říkáme život? Co je to, proboha?

Nechme zbytečných řečí, úvah, které k ničemu nevedou. Svět je plný protivenství, překážek a v rovině lidských jednání - nepřátel. Každou trošku radosti a štěstí musíme tomuto světu, ať je to co je to, vyrvat tak obtížně, jako naši předci zápasili o hroudu země s urputnou přírodou. Mám se s tím smířit? Kladu si otázku: Byli ti, kteří kdysi věřili, že jim bohové určili životní

cestu, šťastnější? Nebo později Jakub, který věřil, že je vše psáno tam nahoře, měl k tomu přesvědčivý důkaz mimo svou důvěru? Takže co? Když půjdeme stezkami lidských dějin, tou klikatou dráhou života a smrti, tak zjistíme, holedbám se pochybnou jistotou, že svět nebyl ani zlý, ani dobrý. Byl takový, jaký byl život.

Tak už to je, že čím větší jsou protivenství, tím větší radost z jejich překonání. Snadno dosažená kořist netěší. Proto, světe, braň si svá hájemství.

Celé dějiny člověka, pokud jim rozumím, jsou dějinami hledání viníka. Původce zla. Nepřítele člověka a jeho současné pravdy. Dnes máme tu výhodu, která konečně byla vždy současnou výhodou, protože člověk se vždycky ustálil na přesvědčení, že viníka poznal, že jsme schopni na něj rozhodně ukázat prstem. Dokonce víme, jak na něj. Jenže zde ještě není

záruka úspěchu.

Víme, že onen zlý svět, který nám hrozí záhubou, svět, který ničí zdraví a přináší předčasnou smrt, svět, který ohlupuje naše vědomí polopravdami a rozšiřuje choroby a mate celé národy, zvedá je k nenávisti proti druhým, ten svět jsme vlastně my, lidé. Jsme zdrojem vlastního utrpení. Jsme zdrojem i naděje. Zní to velkolepě velkohubě. Možná, že mne obviníš z naivního kazatelství, protože poznat pravdu znamená poznat cestu ke světlu. Tedy k člověku. Zlý svět mi staví do cesty překážky. Především lidskou chamtivost. Mít znamená žít. Čím víc mám, tím víc znamenám. Balvan, který se nepohne, který voda nepodemele. Pak to je lidská hloupost, omezenost, schopnost žít v malých poměrech bez vzruchu a bez potřeby změn.

Závist. Až mi běhá mráz po zádech, když vidím, že tato zvrhlost lidská, co to vlastně je? Jak mám nazvat tuto nemoc, vlastnost, tak hluboce vkořeněnou v člověku? Závist brání

přirozenému lidskému rozvoji, harmonii vztahů, životu, který odmítá ohýbat se před malichernostmi síly.

Moc. Moc nad lidmi, nad jejich věcmi, uctívání model a symbolů, vlastně opět malichernosti lidské, která na sebe vzala podobu vlády jednoho nad druhým.

Je to těžké. Jsme teprve na počátku důstojné lidské historie. Tak proto je svět zlý a my si s ním nevíme rady.

6.5. ULICE.

Tělo se rozpadá v prach a přitom páchne. Musím o tom mluvit, patří to k životu, i když lidé

většinou tyto jeho truchlivé stránky nepřipomínají víc, než je třeba. Může se člověku, který je zdravý a přitom má daleko k popisovanému stavu, rozkládat a páchnout duše?

Člověka rozkládá choroba, řekneš. Zdravé tělo, chorý duch. Záhady, o kterých přemýšlí

odborník, zatím co my, oběti oněch záhad, jenom trpce a s hořkostí neseme následky nepojmenovaného.

Nevíš, jak je to? Člověk si vysnil představu o sobě. Nic zvláštního. Kdyby tomu tak nebylo, tak hlava uletí a ty ji hledáš někde v rákosí u břehu rybníka. Tam s vodní havětí je jí dobře bez vyšší nervové činnosti. Ale normální člověk s hlavou, kde je její místo, se srovnal s druhými a tím nabyl pocitu, že dosáhl jistou, jimi určenou velikost. A tady začíná starost. Sytil se iluzí

své síly a zdatnosti. Stačilo mu být a tím stanout nad průměr.

Pojednou však zjistil, že kdosi je zdatnější, silnější, úspěšnější. V tom víru, trvale

zvedaném větrem, v tom pachu zpocených těl, která se ženou tryskem za svými sny, už najednou nestačil silou. V nitru mu vzklíčila závist. Duše mu začala páchnout. Má hezčí ženu? Má dražší auto? Má větší plat či úspěchy v práci? Nejkrutější jsou nejvšednější banality. A tak místo aby se srovnal se svými schopnostmi, buď se smířil, nebo se pohnul tam, kde jsou ještě přivřené dveře, užírá se zlobou. Ta ho stravuje, rozkládá, zbavuje sil. Hořknou mu sliny a slábne vůle. Je ochoten udělat to, k čemu by se dřív nesnížil za žádnou cenu.

Tak vidím ulici, podobá se té naší, všude jsou ulice ulicemi, slovo vždy zobecní jev. Je zaplavena zoufalci, kteří se chytají trámů své počestnosti, dobré vůle druhých a jimi hozených záchranných pásů. Ke dnu jdou zbytky kulturních vztahů, jak nám je popsaly dějiny lidstva. Přestaňte ničit sami sebe, volají proroci, ničíte i nás. Otevírají přednáškový cyklus o

perspektivách lidského soužití, čtení hliněných tabulek starých Sumerů, o lásce a kdo ví o čem všem, co se jim teď jeví jako podstatné. Především o ekologii lidských vztahů. Závist proto přijímá nový převlek. Kdo by odolal soustředěné palbě hromadného nasazení

prostředků určených k hubení nepřátel. Zvlášť když v čele tažení jsou zasloužilé funkcionářky všeobecné osvěty, které nás naučí vést vidličku do úst a nevypíchnout si přitom oko. Už se závist nevalí ulicí jako řeka splašků, ale rozptýlila se do ovzduší jako vir, který kdekoliv vstupuje do našeho krevního oběhu a dál rozkládá tkáně lidského soužití. Jak na něj? Vždyť nebudeme mít nikdy všeho dost, a proto ani nikdy všichni všechno. Ani talent, ani krásu, ani všemocného dědečka. Smiřme se s tím.

Jenže pak bychom zastavili vývoj, volají nepoučitelně nepoučení.

Copak má vývoj svůj hnací motor v závisti?

Ta otázka mi vyrazila dech.

6.6. KRÁSA.

Šel jsem večer ulicí a zdála se mi být krásná. Odpadky zmizely v šeru, tušil jsem harmonii tvarů a tušené mne naplňovalo libostí, libost vyjadřovala žádoucí pohodu ducha, který byl v souladu s momentálními možnostmi těla. Náhle mne z otevřeného okna udeřila hudba. Poznal jsem Chopinův koncert z roku 1829. Věděl jsem, že byl mladý Fryderik zasvěcen do příprav revoluce, proto jsem věděl i to, proč ta prudká výbušnost klavírní pasáže. Dosud nevnímaná obloha na mne dolehla těžce a vzrušení mi stáhlo hrdlo. Poslouchám a představuji si zástupy. Ulice duní. Síla se obrací určitým směrem. Ten směr je určen a vysloven beze slov a lidé rozuměli výzvě.

Může být tak zoufale nepřátelské zaujetí vysloveno krásou?

Nenávist a krása. Jak jsou si vzdáleny. Splývavý tok rytmicky členěných vět mi zadrhne hlas a přinutí srdeční tep ke vzrušenému trysku. Báseň burácí vzduchem provoněným jarem, až

člověk, sklíčený svou malostí, úpí pod nárazy slov, která jsou vlastně bludnými balvany spadlými z Vesmíru.

Krása a láska? To ano. Krása a věčnost, to jistě. Ale krása a nenávist? Krása, ke které jindy vzhlížíme s odkrytou hlavou?

No právě.

Jsem ochoten uvěřit, že ulice nabitá nenávistí dupe po podlosti, malosti, po ubohosti člověka. Ubohost jedněch že ubíjí ubohosti zdroj. Anebo ubíjí jenom jinou ubohost? Těžko pochopíš

proč, ale je to tak mezi lidmi.

Najednou, pořád ještě pod oknem, mám pocit, že bez nenávisti by snad nebylo krásy. Vždyť

dokonalost sama ji nepotřebuje a jenom nedokonalost ve všech polohách, které zastihují

člověka, provokuje odpor, který může být i takto vysloven. Jako nenávist k ubohosti a

bídě. Tak jsem smýšlel, když jsem stál u cizího okna ohlušen duněním, které kdysi zvedalo zástupy, a vědom si toho, že slova jsou jenom slova, že je nikdo neslyší, a proto nemají cenu. Ano. Nedokonalost člověka je zárukou trvalosti jeho úsilí o krásu.

Až do onoho večera jsem věřil, že krása vytvořená člověkem je vrchol lidskosti, a zatím to je pouhý projev nenávisti. Projev vzdoru, sebezáchovného pudu člověka. žádná božská milost, ale boj o život. Obyčejná potřeba žít. Tak, jak se slabý pere o život tím, že ničí druhé, silný

dělá totéž tím, že je povznáší. Bere jim možnost si navzájem škodit. Dává barbarům dar lidství a tím se zbavuje strachu z jejich ničivé síly.

Ulice zmlkla, stáhla se do sebe. Jenom jsem tušil, co chová v paměti. Nabyl jsem poznání, že je schopna kdykoliv vydat svou dlažbu, nechat ji navršit do svých záhybů a pak už jenom nechat vlát prapor svobody v ruce dívky s rudou kokardou. A kamení polité krví, opět, po kolikáté už, vstupuje do literatury. Krása se pokouší zadržet smrt.

Slyším kroky dobyvatelů, cizáků a drancovníků a vidím, jak jsou proti nim vrhány oštěpy slov, dramatických gest a gejzíry hudby.

Nebylo by člověku líp, kdyby mu tato vzrušivá krása zůstala utajena?

Jak je obtížné pochopit logiku světa.

Jak je snadné být směšný.

X. Potíže spisovatelovy.

Potkat hezkou holku, to je radost. Potkat spisovatele Vroubeckého-Šimka, a to v hodinu, kdy jde jeden z práce a má všeho dost, potkat ho a koukat na jeho zaplombované stoličky, protože má za nutné je na člověka vycenit, k tomu je třeba mít kus odvahy. Co se křeníš, obludo, tak najednou tolik náruživé sounáležitosti, tak veřejně demonstrované? Něco budeš chtít, já to věděl.

“Uctivá poklona, pane redaktore. Jsem rád, že jsem vás potkal. Někdy je náhoda člověku příznivá.”

Kecá. Nic jiného neumí. Spisovatel. Takže něco chce. Tuším, co to asi je. Občanské fórum mu šlape na přezky. Kdyby se alespoň tak blbě nesmál. Samozřejmě si myslí, že se chová

společensky vybraně.

“Jak vám píše brko?” řeknu na oplátku a koukám, že mu tuhnou svaly kolem huby, protože tuší nějaký skrytý dvojsmysl, nějaký význam, který zapáchá klukovinou. Možná, že se teď v duchu dívá do kalendáře, kdy naposled souložil. Určitě má přesnou evidenci svejch mužnejch výkonů. Jenže to muselo už bejt hodně dávno.

“Já, tento.” Koktáš. Tak se mi to povedlo, holohlavče. “Chtěl jsem vás pozvat na trochu koňaku, pane redaktore. Samozřejmě, že ze zištných důvodů.”

Tím mne zaskočil. Na trochu koňaku bych se mu vybodl, ale když se tak zjevně přiznal k mrzkému záměru, tím si mne naklonil.

“Na nějakej ten litřík koňaku mne nalákáte, když je dobrej mne nalákáte,” říkám a myslím to vážně jenom zčásti. Míra, tak zjevně vyjádřená, ho zarazila, protože má doma jistě tak čtvrt flašky, vidím, jak v duchu přepočítává obsah peněženky, ale nese to statečně. Odhaduju, že stál za záclonou a koukal, jestli už jdu. Jinak by mi nevběhl rovnou do cesty. Takže skutečně něco potřebuje. No, uvidíme, koňak ochutnáme, slibovat nic nebudeme, jako že nebudeme.

Dveře do bytu říkaly, že se někdo má. Pobité mosazí střežily vchod do rezidence tuzexového zbohatlíka. Za dveřmi to bylo podobné. Na červeném koberečku se

Šimek-Vroubecký zul z bot a hupl do bačkor. Koukal, co udělám, jestli ho napodobím, já jsem jeho očekávání

přehlédl, a tak s povzdechem ukázal na dveře do pokoje. Z protějších, žlutou borovicí

táflovaných dveří, vykoukla hlava a zase zmizela. Stačil jsem poznat, že patřila ženské.

“Paní domu, co? Patrně nevidí návštěvy moc ráda nevidí,” povídám, ne právě taktně. On se zapýřil a řekl něco jako: Separatio a mensa et a thalamo. Zbystřil jsem sluch.

“Menza, to znám. To druhé znělo jako halamo. Doufám, že jste tím nemyslel mne.” Dělal jsem blba, abych přehnal a tím zakryl své mírné rozpaky nad tím, že tak bezostyšně odkryl své čistě osobní problémy. Poučil mne, že to bylo latinsky a že to znamená rozvod od stolu a lože.

Takže tak. Takovej byteček, kožený rakouský pohovky, obrazy mistrů, broušené sklo, koberce jako na Hradě, to se bude těžko opouštět. Takže od stolu a lože. Od lože, no, to by člověk v jeho letech mohl oželet. Od stolu, tady bych váhal. Klást na intarzií vyloženou dubovou desku slanečka nebo uzenáče v novinovém papíru, rozmyslel bych si to. Alespoň já. Ale to je jeho věc.

Zatím co jsem takhle uvažoval a koukal na knížky vyložené na speciální poličce, všechny vázané v kůži, samozřejmě, že to byly jeho opusy, udivilo mne, kolik jich je, vařil někde v domě kafe. Vařil ho sám, protože došlo k tomu separatio a mensa. Tak jsem si sundal polobotky a strčil je za dveře. Co mi to udělá, když je někdo tak vysazenej na ty pozemský

statky jako soused Vroubecký-Šimek. Nebo snad Šimša? Šimek, ujistil mne o tom zlatě

vyvedený titul na hřbetě jedné knížky.

Jenže pak vešla jeho žena. Nedbala na žádné a thalamo a přišla mne pozdravit. Alespoň jsem si to tak domýšlivě domýšlel.

“Já žasnu,” řekl jsem užasle. Nebylo to společenské, ale bylo to od srdce. Švitořila něco a já

jsem jenom koukal na zlatou h řívu ostříhanou na ježka, na obrovská skla kouřově začouzená, skrz která koukala, a polykal jsem, jak mi vyschlo v krku. Panebože! Takový kořen, páprda páprdovič, tloušť rybniční si vezme takovouhle štiku! Párkrát jsem je potkal, ale myslel jsem si, že si s dcerou vykračuje, břicho pyšně vystrkuje. Měl přece nějakou rodinu. Ale šel s dobou. Mezi elitou bylo v módě opatřit si mladou manželku. žena mu obstarožně ztloustla, tak ji pustil k vodě. Dětičky s ní. A vzal si tohle žíhadlo.

“Já vlastně nevím, proč jsem tady, netuším vlastně,” odpověděl jsem na diskrétní otázku.

“Patrně jsem vás přišel připravit o zásobu pitiva jsem vás přišel připravit. Tak mi to váš,” chtěl jsem říct starej, ale včas mi došlo, že je třeba zatáhnout za brzdu, “manžel naznačil, když

mne sem strkal z chodníku.”

Zašvitorkala jako hrdli čka. “To on na vás bude něco chtít. Jestli ho neznáte, je to držgrešle. Jen tak, pro nic za nic, by si nenechal plundrovat z ásoby.”

To se mi moc nelíbilo, ale přehlédl jsem to, protože jsem sledoval, jak nohu p řes nohu přehazuje a co vše při tom ukazuje. Pak se p řišoural spisovatel s t ácem a zjevně se zarazil, když viděl, jak přičinlivě konverzujeme. Zeptal se, jestli taky bude cht ít. Řekla, že jo, a ani na něj nekoukla. Jeden šálek strčil přede mne a druhý před ni. Čekal jsem, že ji pošle do kuchyně, aby si kafe uvařila sama, jenže se překonal a mlčky šel zpátky za dveře. Seděli jsme a míchali, oni bez cukru, já s cukrem a čekali, kdy kdo začne. Podle předem rozdaných úloh měl začít hostitel. Jenže přítomnost manželky separované od lože mu bránila. Viděl jsem, jak se potí, celý nesvůj po ní pokukuje. Ona však míchala, nožky přehazovala, usmívala se a vyzařovala nepřiměřené spousty sexuální žádostivosti. Kdybych o ní měl psát fejeton, napsal bych, že ono čaro, jak by řekli Slováci, by se dalo krájet, tak hustě tady bylo navršené. Prosím. Tenhle strejc si dával do nosu, užíval si její mladosti, až mu došla pára. Když jsem ho teď pozoroval, musel jsem dojít k logickému závěru, že je jeho mladá choť

pěkná potvora. Co na něm viděla? Snad jenom prachy, kterých musel vydělat dost. Nebo zde bylo kouzlo osobnosti? Citlivá básnická povaha viděla poslání v péči o múzy svého druha?

Už jsem se chtěl zeptat. Nedělám si obvykle s ničím hlavu. Když mi v ní něco straší, jdu s

tím hned na plac. Mé minulé průšvihy mají zde svůj původ.

“Pana redaktora jsem přepadl na ulici ze zištných důvodů,” vysoukla ze sebe konečně a tím předešel případným trapnostem.

“O tom jsem pevně přesvědčena,” řekla něžně. “O tom, že mluvíš pravdu,” dodala. Polkl a mírně zčervenal.

“Víte, jak se dneska věci mají,” zeptal se, ale spíš to znělo jako konstatování, že jsem zřejmě v obraze.

Pokrčil jsem rameny. Věci se měly všelijak. Tušil jsem, že míří do oblasti literatury, ale jistotu jsem neměl.

“Nevím, o co jde, ale tuším, že na vás chce nějakou úsluhu. Něco zařídit. Patrně by u vás chtěl publikovat, nebo vás požádá o přímluvu v nějakém nakladatelství,” řekla stroze.

“Tak. Přesně tak,” řekl radostně a překvapil mne tím. Nechal ji mluvit za sebe a neurazil se. Nebo si nevšiml tónu, jakým to řekla?

Blahosklonně jsem se rozvalil a zívl. Omluvné pardon jsem řekl jaksi navíc. “Musíte bejt přesnější musíte bejt. Na rovinu. Až přinesete ten koňak, co jste sliboval, že přinesete, tak se na věc podíváme.” Vím, byl jsem neomalený. Ani ta kočka s obnaženýma stehnama mne nemohla zahnat zpátky do polohy předstíraného slušňáka. Literáti, kteří své opusy obkládají

flaškami koňaku, mi byli vždycky srdečně protivní. Někteří dokonce odporní. Koňak samozřejmě za nic nemohl. Je to ušlechtilé lidské dílo, doklad světlých stránek naší civilizace. Čile vyskočil a hupky dupky, ruce mu jen kmitaly v očekávání toho, co mu všechno naslibuji, jen co mi naleje. Jeho choť ho sledovala s jistým nádechem skepse, nebo snad odporu a mně

se vracela příchylnost k její osobě.

Současně s flaškou vytáhl z almary i štůsek popsaného papíru. Trochu se mi ulevilo, nebyl to žádný tlustospis, ale jenom povídka. No jasně. Co já s románem. Lektorovat ode mne ještě

nikdo nic nechtěl. My jsme mohli tisknout jenom povídku a to ještě úsporně napsanou.

“Chcete, abych to přečetl, jo?” dal jsem si záležet, abych nevypadal příliš znechuceně, ale abych taky nic nesliboval.

“Kdybyste byl tak laskav, no, já nevím, snad bych vám mohl něco snad přečíst, nebo vypravovat.” Mžoural skrz brýle. Nečekal jsem, pozvedl sklenici a namířil ji na mladou paní. Zvedla ji též, a světe div se, rázem vypila, co v ní bylo. Nezaváhala, děvenka. Zašermoval jsem rukou k hostiteli. Ač zřejmě nerad, chopil se sklenice a roztržitě ji vyprázdnil. I když to nebylo na mně, sklenice jsem rychle dolil. Byl to dobrý koňak odněkud ze Španělska. Španělský a řecký koňak mám raději než co jiného. Kdybych byl mezi svými, řekl bych, že je to lepší než rána do zubů.

“Víte, mně záleží na tom nějak se uchytit,” vysvětloval. “Dneska je taková situace, no, úplně

jiná než dřív. Kdo zaváhá, ten propadne. Je tu kolem plno nových lidí, vznikají nové vztahy, stará nepřátelství planou, stará přátelství neplatí. Člověk chce při tom zůstat na světě,” řekl plačtivě a sám od sebe se chopil sklenice, snad aby doložil hodnocení situace přiměřeným argumentem.

Do téhle polohy se mi nechtělo. Byla to poloha strachu z nejistoty, ve které je sice s koňakem lépe, ale koňak může sloužit i v opačném případě, když tu je přiměřená radost z chvíle, která

se nabízí. Měl však pravdu, že vznikla nová situace. O jeho díla patrně nebude nikdo stát. Alespoň ne nějakou dobu. Jak mu já mohu pomoci? Kdybych byl charakter, byl bych vstal, poděkoval a šel. Jenže já nejsem ten ryzí charakter. Kdo je taky takový? Vím, že tato otázka

odvádí pozornost od kvalit mé osobnosti, taky se teď dodatečně omlouvám, ale v tu chvíli jsem viděl ta bělostná stehna a oči za kouřovými skly. Pomrkávaly na mne a já jsem cítil chlapácké pnutí v těle. Nalil jsem jim koňak a naproti opět zmizel, jako když bičem mrskne.

“O čem to je?” řekl jsem blahosklonně a Vroubecký se chopil papíru a brýlí. “Je to o osudech tatarského nájezdníka, který se ztratil své jednotce a zůstal sám v lesích někde v Evropě. Voják ztracený na cizím území. Smrt je nevyhnutelná. Ale o život bojuje do poslední chvíle. Oslava touhy po životě.”

Koukali jsme na sebe. Zase jsem nalil. Musel jsem něco udělat, čekalo se to ode mne.

“Takže zase válka,” řekl jsem, abych něco řekl. “To se samozřejmě hodí, do jisté míry se to hodí. Jsme teď přece uprostřed třetí světové války.”

Vyprskla, jako bych řekl nějakou pitomost. Také on, přes dotírající mlhu koňakového oparu, projevil údiv. Vliv koňaku jsem začínal cítit i já, a protože jsem pil jako oni, předpokládal jsem ho jako všeobecný stav. Přesto jsem cítil potřebu nebýt tady za hňupa, který se napije a tlachá voloviny.

“To nebyl vtip, jak se snad zdá. žijeme ve válce o sféry vlivu žijeme. Docela regulérní válka vedená novými prostředky. Vedeme ji na úrovni konce tisíciletí, milánkové, ji vedeme. Mělo by vám to dojít.” V mé řeči zněla převaha odborníka a oni se přestali smát. “Lidé jsou schopni mnohého. Chlastat koňak umí kdekdo, ale naplánovat demontáž socialismu, na to musela bejt hlava. Rozumíš, jo? Socialismus se samozřejmě snažil tomu pomoct, proti svý vůli se snažil, ale stejně, porazit ho, to bylo něco. To patří k moderním strategickým úkolům dnešní armády. Rozumíš, jo?”

Seděli a zírali. V Čechách stačí něco říct přiměřeně energicky a hlasitě a už lidi poslouchají, ti, kteří by třeba nesouhlasili, začnou pochybovat sami o sobě. Tak jsem tu nad nimi trčel jako intelektuální gigant. Alespoň jsem měl takový pocit. Proto mi přišlo jako samozřejmé, že jsem na své bosé noze ucítil její tlapku. Položila se do křesla, aby na mne lépe dosáhla.

“Myslíte, že to je aktuální téma?” špitl nesměle Vroubecký.

“Záleží na tom, jak je to napsané,” řekl jsem moudře. “Kdyby se vám tam snad podařilo dát něco ze zápasu o nové pořádky.” Samozřejmě, že to byla rada pro kočku, poplatná zkušenosti z roku dva, ale chtějte na mně říkat něco rozumného, když mi její noha začala masírovat lýtko.

“Dneska je jako životní problém vznik nové naší šlechty. Kdo má peníze? Kdo může podnikat? Veksláci. Ti zavedou kleptokracii, a kdo nebude souhlasit, bude šikanován.” Díval se na mne zaraženě. Jak mohl vpašovat veksláky někam do desátého nebo kterého století?

Láhev se pomalu prázdnila a to ještě nedošlo na vlastní četbu. Madam se na mne dívala přimhouřenýma očima za tmavými skly.

“Jak vám mám říkat? Paní Vroubecká nebo paní Šimková?”

“Říkej mi Astrido,” ozvala se temným hlasem, který jako by vycházel z hlubin její nesporně

vášnivé podstaty.

“Co?” zakňoural spisovatel. “Já tady čtu, ale nevím, skutečně nevím. Snad by šlo, ale asi by nešlo.”

“Takhle byste měl naznačit, že návrat do starých poměrů je nesmysl. Rozumíš, jo? Masaryk, dobrá. Jenže jde o začátek století. Musíme koukat dopředu a ne zpátky musíme koukat. Pořád jenom kupředu, oslavy, fángle. Kupředu.”

Takže kupředu!

Vyložila si to po svém. Vstala a přisedla si ke mně. Namáčkla se na mne, až jsem hekl. Separatio a thalamo. Energií sálala jak kamna. Čekal jsem, že řekne, aby si šel číst do kuchyně. Neřekla, respektovala umělecké puzení pana manžela.

Abychom se do křesla vešli, bylo sice široké, ale sotva konstruované pro dva, musel jsem zvednout pravou ruku a dát ji na její vzdálenější rameno. Tím se stalo, že se ke mně naklonila a já jsem mohl přehlížet bohatství jejího hrudníku. Ukázala prstem na manželovu sklenici. Pochopil jsem, ale přiznám se, že mne rozlet, který jsem se právě chystal odstartovat, mírně

opustil.

“Sníh mu vrzal pod nohama a dech se mu v mrazivém vzduchu srážel před očima. Padla na něj beznaděj. Za krkem mu seděl strach.”

“Pane jo,” šeptl jsem k výstřihu, který se rozevíral jako tlama ďáblova. Nohu vyměnila za ruku. Hnětla mi stehenní sval a já jsem musel přiznat, že měla v hnětení praxi. Věděla, co kde je, jaký úpon, nebo co kdo má na stehenní kosti.

“Otázka je, pane Vroubecký, jaký tady má být kapitalismus. Rozumíš, jo?” Kdyby byl spisovatel střízlivý, byl by pochopil. Takhle jenom zvedl hlavu, zatvářil se vyjeveně a líčil, jak si jeho hrdina přehodil luk z levého ramene na pravé. Nebo na pravou stranu hrudníku, nebo na pravou stranu zad. Vnímal jsem ho jenom do jisté míry.

“Snad máme jako národ právo nekopírovat cizí vzory. Snad máme na víc. Nebo nemáme?” Souhlasila, jenže vzhledem k tomu, že si už sundala brýle, takže na otázku správně neviděla, byl její souhlas jenom podmíněný.

“Krátkozrací lidé tvrdí, že je socialismus na lopatkách. Jo. Houby. Rozumíš, jo?” Kývala, že rozumí. Hlavou dolů a nahoru. Dolil jsem volnou rukou sklenice. Levá ruka teď byla zaměstnána činností, která mohla být shledána společensky nevhodnou. Kde však není

žalobce, tam obvykle není ani soudce. Vroubecký-Šimek byl jako případný žalobce zcela mimo hru. Četl a přeskakoval řádky.

“Jaký socialismus je na lopatkách? Reálný. Demokratický má jistou naději. Jsi pro demokratický socialismus, Astrido?” Byla pro. Nejvíc však pro něco zcela jiného, co sice nemuselo být se socialismem spojováno, co však mohlo být i za demokratického socialismu úspěšně provozováno.

“Úkolem levice je destabilizovat lidskou hloupost, pane spisovateli. Já jsem rozhodně pro levici, proto usiluji o to, aby lidská hloupost dostala na frak aby dostala.”

“Tak se starej a neváhej, šohaji,” kňourala madam, mou levicí už zřejmě dostatečně

ovlivněná. “Já ho pošlu do postele. Koukej, jak se mu, chudáčkovi, klíží očka. Má je jako kočka, jako kocourek mourek. No tak, pojď si dadnout, kocourku.”

“Co tomu říkáte, pane redaktore?” vysoukal ze sebe Vroubecký-Šimek obtížně.

“Je třeba vyzdvihovat dané poměry a skandalizovat protivníka je třeba,” řekl jsem stejně

těžce. Jestli hned neodejde, tak tu usnu. Koňak zaskočil nejen majitele, ale i mne. Nejlépe na tom asi byla madam.

“Vždyť jsem se oto pokusil,” zvolal plačtivě a hlasitě. “Copak jste to nepochopil?” Přemýšlel jsem, pokud to ovšem šlo. “Je to těžký. Rozumíš, jo? Umění je organizovanej průšvih. Průšvih ve vlastní hlavě, průšvih ve hlavách všude kolem, v redakci, na různejch úřadech, protože úřady se do toho pletou pořád. Ty si myslíš, že můžeš svobodně tvořit. Ó, jaká sladká iluze! Rozumíš, jo? Co je to svoboda tvorby? To je kec. Tadyhle,” ukázal jsem neurčitě směrem, kde jsem tušil vlastní hlavu, “máš přetlak. Pak máš nízkej tlak tadyhle.” Měl jsem v těch místech peněženku, ale mohl si myslet, že možná mířím na srdce. “A tadyhle,” ukázal jsem na jeho ženu, která mezitím vstala a čekala, až skončím, aby provedla exekuci.

“No a když to všechno sečteš, tak zjistíš, že sice psát musíš, ale že jsi přitom pořádně

limitovanej, že jsi pořádně. Rozumíš, jo?” Patrně jsem při svém projevu vypadal dost podivně. Proto jsem to zapil a podal mu sklenici. Ruka se mi chvěla stejně jako sklenice. On sklenici odmítl. Listoval v papírech a pak těžce vstal.

“Zklamal jsem se ve vás, pane redaktore. Chtěl jsem od vás pomoc. Čeho se mi dostalo?” Otázkou mne zaskočil. Sice jsem na ni nejbližších pár hodin nemyslel, ale když pak na ni přišla řada, nebyl jsem vůbec ve své kůži. Jako chlap to musím otevřeně přiznat. XI. Inferno.

Jdou, vlna za vlnou, stíny, stíny, stíny a tma, opuštěné ptačí hnízdo na rozpadajícím se stromě

páchne hnilobou a čeká na vítr, který ho zbaví nutnosti trčet do kraje, sny, kde jsou sny naší

mladosti, radosti, která, kdo ví, zda vůbec byla, asi to je jenom hra na náhodu, na štěstí, na důležitou životní pozici, která je sporná, protože ji poráží jiná pozice, a tak jdeme za svým osobním královstvím, které začíná u dveří a na jejich druhé straně končí. Takové myšlenky napadaly Vroubeckého-Šimka. Měl k nim pádný důvod. Pesimismus se mu teď jevil jako optimální přístup k životu. Proklínal chvíli, která ho svedla s redaktorem a myšlenka, že ho pozve do bytu a přemluví, k čemu ho vlastně chtěl přemlouvat? Takovou nulu, takovou veš, v redakci asi nosí jenom poštu, takového hnusného, podlého, špinavého a zvráceného člověka přece nemohou nechat dělat nějakou duševně náročnější práci! K čemu ho chtěl přemlouvat? Určitě se vemluvil do jeho přízně sám. Určitě! Nastražil všechno tak, aby mohl přijít do jeho bytu, tady ho opít a pak páchat všechna ta nemravná, hnusná, oplzlá

zvěrstva s jeho ubohou ženou. S tou infantilní, obscénní, ordinérní děvkou, která je ochotná se zapomenout s pekařským učedníkem, jestli jsou ještě pekařští učedníci, a když ne s ním, tak s kdekým, kdo se namane a náhodou půjde po ulici a zvedne oči k oknu. Tu se ona vykloní, obnaží hrudník a mužští se začnou slétat jako vosy na med. Netlačte se, pánové, jste v pořadí. Za pětašedesát let svého života nezažil větší ponížení. Když o něm Zourek napsal, že je spisovatelská mátoha, bylo to urážející, bylo to odporné, nechutné a ponižující, ale národ to přijal s úsměvným porozuměním, protože to napsal Zourek, který měl mezi spisovateli takové

renomé, jako má drožkářská kobyla v Chuchli na závodech o Velkou cenu. Tenkrát Vroubecký-Šimek nespal dvě noci, pak si řekl, že je lépe fackovat než se nechat fackovat, a počkal si na drzého kritika. Na Národní třídě mu vlepil pár facek. Vlastně jednu, ale seděla. Lidé, co byli kolem, se k oběma aktérům diskrétně otočili zády a Vroubecký-Šimek čekal se zavřenýma očima na zničující odvetu. Nepřišla. A bylo to. Vroubecký-Šimek tímto činem vstoupil do literatury. Útočit a zase jenom útočit. Já ti dám, ponižovat moji intelektuální

kapacitu!

Tenhle gauner ponížil jeho mužnost. Mužnost. Jsem snad ještě chlap, nebo nejsem?

Chlapskost chápal nejasně jako cosi, co speciálně souvisí s jeho mužnými funkcemi. Tedy s rozmnožovacími úkony. Kdyby nebyl v tuto chvíli pod silným vlivem ponížení, musel by přiznat, že mu mužnosti, vyjadřované energickými výkony na prostěradle, příliš mnoho nezbylo. Konec konců neměl ani možnost si tuto svou dispozici v poslední době prověřit. Ale přece: Byla tady tušená síla. Byla tady možná, za příznivých okolností uplatnitelná schopnost heroického výkonu. Sice slovně odmítal soutěžení v tomto směru, zářezy na pažbě pistole, tedy zářezy na pelesti postele, ale jak měl měřit svoji zdatnost? Intenzita prožitku není

kvantifikovatelná. V tuto chvíli se shodoval se svým sokem, který si doma poznamenal, že paní Astrida byla jeho dvou stou sedmdesátou pátou kořistí. Taky erotický kvantifikátor. Kdyby to alespoň neviděl! Kdyby nebyl němým svědkem! Proč se nepřesvědčili, zda skutečně

spí? Byli tak žádostiví a nedočkaví, netrpěliví a chtiví jeden druhého, že se na sebe vrhli jako zvířata, jako divá zvěř, která nezná zábrany, a když ji ovládnou rozmnožovací pudy, nekouká

kolem sebe a ukájí je a ukájí je. Kdepak divá zvěř. To by těm dvěma příliš stranil. To by je dělal lepšími než jsou. Divá zvěř se chová divě v houštinách, v místech nepřístupných, v noci a

tak. Tohle byli domácí králíci, potkani, slepičárna plná kohoutího nadšení. Cítil, že svým hodnocením odbíhá od tradice člověka přiměřeně kultivovaného, ale nemínil slevit. Takovou měl ženu! Na rukách ji nosil. Měla všechno, co potřebovala. Skutečně

všechno? Snad měla všechno. Alespoň všechno z toho, co jí mohl poskytnout. Díval se na ni s obdivem, který si patrně ani nezasloužila. Copak je tělesná krása něco, co stojí za obdiv? Je to přece jenom hra náhody, přírodního utváření nějakých, patrně zděděných dispozic. Podstatná

je intelektuální výstavba. Byla mu dokladem jeho schopností, jeho zdatnosti ducha, jeho společenské prestiže. Měl ženu na své úrovni. Díval se nenápadně, jak po ní chlapi slídí

žádostivými pohledy, a dělalo mu dobře, čím víc jich bylo. Pánové, tenhle kus mi zahřívá

postel!

Jak dlouho to vydrželo?

Vstal a šel se na ni podívat. Spala. Chvílemi trochu zachrápala. Ten jí dal, ten ji utahal, řekl si Vroubecký-Šimek a tiše zavřel dveře.

Když se vracel zpátky na lůžko, cítil, že byla dotčena jeho osobní kultura. Tohle se přece nedělá. Jsou činnosti, jednání, vztahy, věci, které se za staletí vyvinuly do určité podoby. Jednání dostala podobu určitého, kulturou kultivovaného obřadu. Když dostanu hlad, nevrhám se na výlohu uzenářského krámu s dlažební kostkou v ruce. Stejně nepřistupuji k ženě jako k oběti, jako k nástroji, kterým ukojím svou žádostivost. Mít chuť nestačí. Měl na ni chuť jako na chleba. Prosím, takovou měl chuť na moji ženu. Viděl ji sotva půl hodiny a už se na ni sápal. Zvíře. Zvíře redaktorské.

Tam to musí vypadat, v tom světě kolem. V jejich redakci. Co je to za vztahy, za závislosti, jak to, že se lidé k sobě chovají, jako by si navzájem patřili, že jim v cestě nestojí žádné

zábrany, žádné překážky, tady jsem já, tady jsi ty, mezi námi je nějaká hranice, alespoň

hranice slušnosti, hranice vytvořená dohodou, že já jsem já a že nejsem ty. Já jsem jenom já a ty to respektuj. Nebudeš-li to respektovat, budu na tě ukazovat. Zasmál se tomu. Budu na tě

ukazovat. Veřejně tě zostudím, protože jsi překročil hranici mezi mnou a sebou. Vstoupil jsi do mého soukromí, do mého života a měl jsi přitom úmysl mne ponížit, nebrat nic v úvahu, bez zábran jsi bral plnými hrstmi. Já jsem to viděl, jak jsi bral, jak jsi skučel, to všechno jsem slyšel. Jak mi bylo, co, co myslíš, jak mi asi bylo? Viděl ji sotva hodinu a už se na ni sápal. Kdyby jenom sápal. On ji přiměl k podobně odpornému jednání, jaké se ani v pornografické

literatuře nenajde popsané.

Nahmátl brýle, sešit a tužku: Vzrušení z neznámého tušení. Jsme jeden rod. Sněhová pláň bez hranic, bez konce, vesmír v našem domácím prostoru. Dej mi třešničku svých úst. Nebo mi alespoň vypravuj, jak chutná. Má taky jinou chuť, nebo je jenom sladká, kyselá, či chutná

jinak? Třeba trpce? Dej mi svá jablíčka, najdu je na konci sněhové pláně? Teď, uprostřed kruté zimy, kdy mráz nadzvedává čepice sněhulákům? Já jsem tvůj sněhulák, má princezno Sněhurko.

Hodil sešit na zem. Jaká je společnost, kde je tohle normální, běžné a možné? Ztratili jsme představu o slušnosti. Co je slušné pod zorným úhlem dnešních společenských proměn? No, co to je? Kde nejsou normy, tam není odsouzení. Je pouze osobní představa, a proto i pěstní

právo. Vyhrává silnější. Fyzicky, samozřejmě. V tom má redaktor navrch. Se svou čtyřicítkou může lámat rekordy. Chudák holka, ta dostala zabrat. Už jsem chtěl vejít a křiknout, aby ji nechal, vždyť jí ublíží! Co by asi řekl? Počkej za dveřmi, už budeme končit. Pro slzy neviděl. Je div, že potom vůbec usnul. Brát barbituráty na alkohol, konec života. žije vůbec ještě?

Nezdá se mu to, není náhodou už po smrti a neshlíží na odporný svět z nějakého

nejsoucího stanoviště?

Kdyby své zážitky zveřejnil, byl by lidem pro smích. Paroháč. Podvedený manžel zajímal humoristy všech dob. Vždycky směšný a vždycky smutný. Proč? Nikdo nepřenese přes srdce ponížení lehce. žena s ním uzavřela smlouvu, kterou porušila. Navíc z něj udělala směšnou figuru. Co na tom, že je podobných plno?

Otázku, z kolika manželů udělal on, Vroubecký-Šimek, podobný objekt soukromého či veřejného zájmu, si nepoložil. Ani by si třeba nevzpomněl. Protože když o něčem někdo neví, jako by to ani nebylo. Byla to slabá útěcha, přesněji řečeno, byla by to slabá útěcha. Vždyť se něco podobného děje neustále. Ulice se hemží cizoložníky. Cizoložný styk je bezpečný styk. Obě strany mají zájem na jeho utajení a obě strany počítají s jeho rizikem a s jeho beztrestností. Obě také vědí, jak na to, a obě zadarmo předávají tajnosti své erotické kuchyně. Utěšeně se tak šíří osvěta, rozšiřuje se kouzlo tohoto kontaktu. Takže se z něj stal kontakt společenský.

Kroutil pochybovačně hlavou nad tím, jak uvažuje. Přesto se perverzně vracel k zraňující

vzpomínce. Panebože. Takhle se k němu nikdy nechovala. Nikdy se takhle neodpoutala od reality jejich světa. Zapomenout na všechno kolem! Co to bylo v tom chlapovi? Pokud ví, vždycky se kontrolovala, a když skončil, hned vstala a mířila do koupelny. Díval se vlastně

sám na sebe. Nastavené zrcadlo jeho manželského soužití. Asi to tak je. Viděl tady na posteli svou zborcenou figuru dýchavičného polostaříka. Jak je to kruté, když na to teď myslí. Když

na to koukal, měl chuť vejít a říct, jestli není na posteli ještě trochu místa. Snad by se na jejím těle našel volný prostor, který by mohl něčím zaplnit. Fuj. Třikrát fuj. Hnus. Jak to smýšlí?

Pravda je, že si utíral slzy a že měl erekci. Určitě. Teď si vzpomíná. Z toho jde skutečně na člověka hrůza. Kam až dopadl a z jaké výšky?

Nebo ji teď vzbudit a všechno jí říct. Viděl jsem tě, jak ses chovala, ryčela jsi jako divoká

svině. Jsem však člověk ušlechtilý, vědomý si toho, že každý může zakopnout, cesta životem je hrbolatá, nabízím ti proto smír. Zůstaneš u mne a budeš se ke mně chovat tak, jak ses chovala k němu. Nebude to pro tebe nijak těžké. Jeho jsi znala hodinu a ta doba stačila k tomu, aby ses svlékla z kůže. Všechnu civilizační nádheru jsi zahodila. Zůstala ti jenom přírodní podstata. Proč bys s ní nemohl setrvat v mé posteli?

Pak si sebekriticky uvědomil, že člověk, který používá výrazů ryčela jako svině, je přesně na úrovni jednání, které si v duchu vybavoval jako jednání urážející. Chvíli o tom uvažoval a své

hodnocení odmítl. Je pořád ještě otřesen. Problém měl mnoho stránek, které nebyl nyní ani schopen všechny postihnout a pak domyslet. Mezi podstatné patřil její předpokládaný útrpný

úsměšek. Rozhodně mu odpoví, že by musel být přinejmenším zdatný, jako byl redaktor. Běhna jedna. Zdatný jako redaktor. Děvkař. Proč musí člověk trpět tím, že se chová slušně?

že respektuje dohodnuté dohody?

Vzal tužku a papír: Slunce má všemocnou moc. Oldřich šel závějí, sotva nohy zvedal, jak je měl těžké, láptě nasáklé mrznoucí vodou. Za sluncem. Tam, směrem rodícího se života, který

začíná, v naději začíná, bouřlivě pokračuje, vrcholí novou silou, stále se obnovující, potom klesá únavou k západu. Tam, kam musí všichni. Oldřich věděl, že tam musí dojít, na konec hranice, kde se horizont svažuje k začátku. Skutečně k začátku? Není to náhodou konec? Není

to konec, protože život se neustále obnovuje. Všechno začíná znovu i když se zdá, že vše skončilo.

Vroubecký-Šimek koukal udiveně na papír. Co ho to napadlo? Vše začíná znovu. To je taky jedna možnost. Odpustit jí a dělat, že nic neví. Jenom zabránit, aby se redaktor opět objevil. Aby šlo jenom o náhodnou kořist smyslů. Pryč s city. City jsou přecivilizovanému člověku na

obtíž. Nic nevím, nic jsem neviděl. Slabost ovšem k člověku patří. Být slabý není ani nedostatek, ani nevýhoda. Slabí jsou silní jinak než ti, kteří si o sobě myslí, že mají právo na nás s převahou shlížet. Jak dopadl kritik Zourek? Dokritizoval. Vroubecký-Šimek na tom sice neměl zásluhu, ale měl vítězný pocit převahy a zadostiučinění.

Zastihl ji v její slabé chvilce. Určitě šlo o slabou chvilku. Ta může potkat kdekoho. Kolik takových slabých chvilek už bylo? Měl známého, který si vzal prostitutku a tvrdil, že si lepší

manželku neumí představit. No jo, jenže Astrida není prostitutka. Jenom nějak podivně

normální ženská. Nikdy jí už nebude věřit. Proč by jí měl a proč by jí mohl věřit? Jednou mne podvedla, podvede mne zas, jen co přijde vhodná chvíle. Náhoda. Příležitost. Lze vůbec někomu věřit? Jsme důvěryhodní jenom v určitém prostoru. V určitém plánu. V určitém rozpětí. Kde jsou hranice tohoto rozpětí?

Uvažoval, zda může věřit sám sobě. Určitě by ji nepodváděl. Pak se zasmál. Nepodváděl, protože není s kým a není čím. Kdy se mu jeho mužnost naposled předvedla jako předpokládaný nástroj případného důkazu mužnosti?

Zaraženě koukal před sebe. Bylo ráno a měli už vstávat. Měl si uvařit snídani. Najít něco proti bolení hlavy. Měl někam telefonovat, cosi zařídit. Je slyšet hluk z koupelny. Smývá ze sebe hanbu. Jeho ponížení stéká do kanálu. Kanál je plný potkanů. Své k svému. Jeho ponížení

očistí potkana.

Rázně shodil nohy na podlahu. Hlavou mu projela prudká bolest. Zase si lehl. Počká, až ho přijde vzbudit. Přijde? Přišla. Vyzvala ho, aby konečně ráčil vstát. Otevřela okno a oznámila, že nepřijde-li včas, nasnídá se sama. Jeho pohled byl samý vykřičník a otazník. Umyl se, oholil a viděl, že na něj stále ještě se snídaní čeká. Ještě víc ho to překvapilo a označil to v duchu za chvályhodnou hru výčitek svědomí.

“Včera jsme to trochu přehnali,” řekl a stiskl si čelo, aby naznačil stav své tělesné situace. Zasmála se a neřekla nic. Mazala mu chleba m áslem.

“Jak ses vyspala?” dorážel netrpělivě.

Řekla, že dobře. Nic z ní nedostane. Let ptáka na nebi a stopa hada na kameni. Hledej stopu redaktorovu. Ta bude hlouběji. Na duši. Asi. Zase jím projel had nenávisti. Kdyby se alespoň

tvářila. Jenže ona se právě tváří, jako by se nic nestalo. Nic se nestalo. Vztekle vykřikl, když

se mu chleba vysmekl z ruky a jako vždy namazanou stranou mu spadl do klína.

“Kdy odešel ten člověk?” zeptal se nevraživě.

Pozorovala ho zamyšleně. “Ani nevím. Byli jsme dost pod parou.” Vzhlédl k ní překvapeně. Pod parou. Jestli bude chvíli naléhat, určitě mu všechno řekne. Rozhodla se nic neskrývat a to by byl konec. Jeho hra na nicnevím se rozpadne dřív, než ji vůbec začnou hrát.

“Nevím, proč jsem ho sem vůbec zval. Nízký člověk. Mění přesvědčení jako košile.” Řekl to rozhodně a díval se na stůl.

“Takových je dneska víc. Kdekdo mění košile denně.”

Z intonace nebylo nic poznat. Naděje ještě dřímala.

“Něco jsem od něj chtěl, ale nedošlo k tomu. Doufám, že ho už nebudeš zvát.” Zadíval se jí

do očí. Pohled vydržela.

“Proč bych ho já měla zvát? Byl to tvůj host. Já ani nevím, jak se jmenuje.” Tak. Ani neví, jak se jmenuje. Ani adresu nezná. Skutečně překvapující. Ani neví jak se jmenuje. On však ví, kde ji hledat. Nějak to už přežijeme. Dostane však zabrat, pacholek jeden. Něco na tebe vymyslíme, chlapečku. Nemysli si, že budeš beztrestně lovit v cizích vodách. Dostaneš přes prsty

i za to, že neví, jak se jmenuješ.

Když se teď přes stůl díval na svoji ženu, cítil, že s ní odejde jeho mladost. Její poslední stopy byly zapsány v její tváři, v jejím vlnění boků, které si uměl představit, v teplém svitu jejích očí. Ne. Nikdo mne o ni nepřipraví.

Ještě u stolu začal koncipovat dopis. Komu ho pošle? Šéfredaktorovi, samozřejmě, že Občanskému fóru redakce. Jaká další střediska moci ještě existují? Kdyby se to stalo před rokem, poslal by stížnost na centrální úřady, kam redaktor jako nomenklaturní kádr patřil. Všude tam, kde ještě bděli nad čistotou našich mravů. Jenže teď nevěděl, které orgány zbyly. Prezident republiky přece chce vědět, jaké jsou názory občanů. Tohle je konkrétní názor na reprezentanta naší tiskové moci. Velmoci! Zasmál se a jeho žena vzhlédla.

“Co to píšeš? Nemůžeš si dát ani při snídani pokoj?”

Zarazilo ho to. Znělo to přátelsky. Překvapivé po noci výrazně cizoložné. Po noci, kterou mu způsobila takové hoře, že se sníží až k úrovni pomlouvačného dopisu. Nebyl s to odpovědět a ona se smířila, že odpověď nedostane. Nahlížela do novin. Do novin vždy jenom nahlížela. Rychle psal a chvílemi zvedal hlavu, chtěl vědět, jestli se dívá: Sen. Tlačí na nás jako můra. Nemůžeme si vybrat. Je tu z nějakého vyššího úradku. Ano. Když o tom Tomáš uvažoval, nemohl se vyhnout hodnocení, že sen je jediný objektivní činitel v našem životě. Přijde odnikud, odchází tamtéž. Prostě tu byl a nevíš proč, pak tu není a marně se ho snažíš přivolat. Jako ducha ze záhrobí. Byl, není, je, bude zas. Ale kdy a jaký bude? To už nech na něm, Tomáši, říkal si.

Vážený pane, pokračoval Vroubecký-Šimek, když viděl, že nezvedá hlavu. Musím Vás informovat o tom, jaký morální deviant je Váš kolega redaktor Nesmysl. Proč hned definitivní formulace? Musí si předem ujasnit, co chce napsat. Proti čemu šéfredaktora postrčit. Co na toho chlapa vůbec ví? Přece nemůže napsat anonym, že mu dotyčný svedl ženu. Bylo by to směšné a ještě zcela adresné. O ženě se zmínit nesmí. Co takhle spolupráce s StB? To se dneska nosí jako smrtelný hřích. Sice to dlouho nevydrží, protože to jistě vyvrátí, ale na čas mu bude úzko. Jako teď mně.

Obrátil papír psaným dospod a dopil kávu. Bílou kávu z kondensovaného mléka. Jak chutná

káva z čerstvého mléka si Vroubecký-Šimek už nepamatoval, zato si pamatoval, jak se lidé

dívají na anonymní dopisy. Jako na ránu pod pás. Slaboch se brání svými prostředky. No a co? Jsem slabý? Jsem. Proti čtyřicátníkovi nemám šanci. Shodí mne s postele a ani neví, že jsem na ní taky seděl. Tak co mám dělat? Pomůže mi někdo? Nikdo. Jenom se mi vysmějí. Díval se na šálek, ve kterém zbylo trochu kávy. Bylo to dobré, bylo to užitečné a to, co zbylo, to nebudeme hodnotit. Zde už platí jiná kritéria. Ano. Byl jsi snad úspěšný, měl jsi dobrou vůli, měl jsi své chvilky svaté imaginace. Co z toho zbylo, už hodnotit nebudeme. 7. (A) DůSTOJNOST ČLOVĚKA.

BEATA: “Jsou věci, které mi dělají starost. Poslouchám, jak o sobě lidé mluví. Hodnotí se navzájem a často mám dojem, že bez náležité úcty. Jako by potkávat člověka bylo něco všedního, jako by lidé byli bytostmi, ke kterým nemusíme mít žádný vztah. Pokud já o člověku něco vím, tak je to bytost vznešená, která si zaslouží moji úctu.” ALBERT: “Snažím se tě pochopit. Věci se však mají takto: Člověk má právo na důstojnost, na to, aby si ho lidé vážili, respektovali ho, s úctou opakovali jeho názory a vypravovali si o jeho činech. Jenže si to musí člověk zasloužit.”

BEATA: “Takže jsou lidé, kteří toto právo postrádají? A pak, jak na první pohled poznáš, že si tvé úcty zaslouží? Znamená to, že do doby, než zjistíš bezpečně, co je zač, si ho vážit nemusíš?”

ALBERT: “Jsou lidé, kteří jednají tak, že jim toto právo musí být odepřeno. Ostatní lidé si jich nejen neváží, ale opovrhují jimi. Především pro jejich skutky je odhánějí od sebe, varují

se přiblížit se k nim.”

BEATA: “Když se někdo proviní proti člověku, zaslouží si opovržení a trest. Zmizely však s jeho činem i znaky jeho lidskosti?”

ALBERT: “Samozřejmě, že vypadá jako všichni ostatní lidé. Je to člověk zdánlivě jako jiní. Jenže podle dobových pojetí jde o člověka méně hodnotného.”

BEATA: “Je strašné takhle mluvit o člověku. Méně hodnotný člověk. Přestoupil zákon, dočasně porušil pravidla, principy lidskosti. Už to není člověk.” ALBERT: “Ale je to člověk. Protože však porušil pravidla třeba proti lidskosti, zaslouží si opovržení zdravých lidí, lidí normálních.”

BEATA: “Chodím kolem lidí, naslouchám jim, někdy se jich i dotknu, oni do mne s omluvou narážejí. To všechno jsou lidé, ale já nepoznám, zda jsou dobří nebo zlí, normální nebo nenormální, jak jsi řekl. V každém člověku je něco, čeho si musím vážit. Chybí-li mu cosi, musím ho spíš litovat. Každý, i ten, který je schopen ublížit, musí mít právo na důstojnost. My ostatní mu ho přece nemůžeme upírat!”

ALBERT: “Zločinec je zločinec. I když otázka, co je zločin, je vždy poplatná dobovému výkladu nebo okolnostem. Myslíš, že když takového člověka vedou do cely, odkud vyjde jenom k šibenici, myslí někdo na jeho důstojnost?”

BEATA: “Proč mluvíš o extrémním případu? Každý člověk má právo, od přírody je v něm, právo na důstojnost. Myslím, že se toto právo opírá o jeho obtížný spor, který vede se životem. Důstojnost může být okolnostmi potlačena, nebo rozvinuta. Neříkej, že jsem se narodila méněcenná. Jako slepá jsem do jisté míry defektní. Jsem však jako člověk méněcenná? Křičím, promiň mi to, že nejsem. Mám právo na důstojnost. Aby lidé uznali, že jsem člověk.”

ALBERT: “Nesnažíš se mi rozumět, nebo se špatně vyjadřuji. Každý má na důstojnost právo, ale jenom v takové míře, která odpovídá jeho osobním hodnotám a jednání.” BEATA: “Já jsem přesvědčena, že toto právo je v podstatě jeho bytosti, nejen v tom, co je na povrchu. Respektuji-li ho, pak toto právo respektuji i pro sebe. A reklamuji ho u druhých lidí

vůči sobě. To mi, prosím tě, nevyvracej.”

7.4. SVĚT.

Když se na ulici postavím čelem k jejímu stoupavému horizontu, když se přinutím jít tím směrem, tu musím nejdřív překonat přirozený odpor lidské setrvačnosti a pohodlné

nezúčastněnosti. Vždyť je snazší jít s kopce. Kdekdo tak mluví a na mnohé zdi to je písemně

ztvrzená zkušenost.

Činorodý ruch ulice vykazuje hádavost lidu, který se pře o cenu zboží, vyvrací pomluvy či chválí něčí ctnost. Marnosti světa jsou vesměs ve středu jeho pozornosti. Ulice nemá, jako vždy, konce. Úvahu, zda přece není lépe volit pohodlnější cestu, ruší křik. V

tom zmatku jde totiž obrýlený, neholený mužíček, vypadá na žida, rozhrnuje rozhořčeně

zástupy a volá: Kdykoliv lidé věřili v neuskutečnitelné sny, vždy se tyto sny měnily ve skutečnost.

Jo, odpovídají zástupy s hekáním a s mírně vulgární intonací, protože ulice je v těch místech strmější než jinde a chůze klade větší nároky na úsporu dechu, věřili jsme v bratrskou lásku a zatím Kain bacil Ábela přes hlavu tak prudce, že se mu rozprskla jak svítivá vánoční koule. Věřili jsme v život věčný a zatím nám rozbili atom a vzali iluzi o nepomíjivém životě na Zemi. Když nebude života na Zemi, kdo bude toužit po životě na věčnosti? Protony nebo neutrony? Těm je to prokazatelně jedno. V co tedy máme věřit?

Věřte v neuskutečnitelné sny, říká prorok tvrdošijně a ukazuje na svůj spis, listuje v něm a dělá, jako že čte, ale logické důkazy zná zjevně nazpaměť, přičemž varuje před hlodavou kritikou myší.

Víra v době vlády rozumu mi nedělá starost. Nepřipouštím si možnost, že by byla nedůstojná

člověka. Obrací ho ke kořenům a to je dobře. Co to vůbec je důstojnost člověka a čím ji může člověk sám ponížit?

Sám sebe jsem zmátl, takové otázky za tak pěkného počasí?

Co takhle, namátkou jsem sáhl do skrovné pokladnice svých vědomostí a obklopen zástupy vyhodím argument, který je, jak se domnívám, vysloven v duchu názorů vousatého proroka: Co takhle věřit sám sobě? Možná, že ona vzpomenutá důstojnost s tím nějak souvisí. Vždyť

měl pravdu ten vousáč. Věřte ve svou budoucnost a nespílejte mu, když nevíte, o co jde. Ten příkrý svah je k neslezení, ale sílu musí člověk někde nabrat. Nejspíš v sobě. Jásání davu ti bude odměnou, člověče, až tvá noha stane na některé z planet. Jásot je však odměna řídká

jako vzduch na vrcholcích hor. Snadno se změní v nenávistné výhružky. Jde jenom o záměnu souhlásek či samohlásek.

Přiznávám si, že mé zásoby poznatků jsou střídmé, jak řečeno výše, že jsem s to opakovat, co jsem už slyšel, aniž třeba dobře rozumím řečenému. Důstojnost souvisí s vírou v sebe. Třeba. Tím i v budoucnost člověka. Snad. Nějak tak tomu je, v tom se utvrzuji a dál už nejsem ochoten přemýšlet. Dál už jenom jdu, protože cesta vyžaduje soustředění, vůli a úsporu sil. Přitom tuším, že jsem proroka, jak je tomu v našem kraji zvykem, lišácky doběhl. Vzal jsem na vědomí jeho pravdu, udrobil jsem z ní do kapsáře, ale jen tolik, aby se mi snadno šlo, aby mne netížil balvan vědomí, které zatěžuje lidské svědomí.

7.5. ULICE.

Někteří lidé se modlí říkajíce: Věřím v Boha všemohoucího, stvořitele Nebe i Země. Já

naopak radím: Věřte v člověka všemohucího, který vytvořil Zemi k obrazu svému a je schopen ji i spasit, totiž zachránit před zlem, které jí sám připravuje. Jaká je ta Země, kterou člověk vytvořil? Strašná. Krev teče od pólu k pólu. Nenávist a zloba člověkem zmítá. Temné vášně mu zkracují život. Řekl bych, že kdyby nebyl křesťanský Bůh velkolepou projekcí lidských slabostí do oblasti nepomíjivosti, byl by jistě ochoten zříci se svého místa a přenechat je člověku. Neboť člověk vytvořil dílo hodné své nedokonalosti. Člověk ovšem může všechno. Jako kentaur strhnout oblohu a nasytit nebeskou manou hladovějící zástupy. Může dát radost, do jisté míry ovšem, protože být šťastný na příkaz se může podařit sotva. Může dát sílu těm, kteří až dosud nevynikali přednostmi, uhýbali před překážkami a teď najednou, divte se, kráčí hrdě, jako by věděli, že jim jde o velikou věc. Neposlouchejte cynika, když říká: Kdyby se myšlenka zhmotnila, byl by svět zaplněn bílou vatou až po vrcholky nejvyšších pohoří. Vypadal by jako tenisový míč exklusivní značky. Jenže lidé jsou si naštěstí vědomi tohoto rizika a varují se náhod.

Člověk může všechno, dozvídám se, když ráno otevřu okno a vyhlédnu, abych nabral do plic čerstvý vzduch. Ulice všechno ví. Když si nevíš rady, zeptej se moudrosti světa. Vždyť

člověk vytvořil bohy jen proto, aby se sám sobě nezdál být příliš ješitný. Svou víru v sebe zaklel do stromů a prýštivých pramenů, přenesl ji nad mraky, protože mu překážela ta nestřídmá, která mu, jak se později ukázalo, patřila právem.

Tak jak je to?

Je lépe věřit nebo vědět? Co já vím, když pouhý zlomek historického času nás zastihuje jako majitele dialektiky, jako exaktní badatele hlubin lidských duší, těla či přírodních sil?

No, řekni, chce se mi ptát se, kde jsi víc doma, ve světě věcí, touhy a marných činů, nebo

ve světě snu, ve světě nakupených obrazů? Mlha se zhmotňuje a člověk z ní vytvořil celé světy. Nejen svoji budoucnost. Jeden palác pro sebe, druhý pro všechny. Je ochoten vidět věci v barvách, které prokazatelně nemají a přitom věřit, že takové jsou, že jsou reálným obrazem světa, že se mu jeho zlato třpytí v písku u nohou.

Nevěřím v zázraky, ale pravda je, že to zlato někteří z nás mohou vidět, ne když mají štěstí a slunce svítí pod správným úhlem, který zvětšuje detaily, ale když se myšlenka smísí s vírou v lepší svět. Když onu snad vrozenou krutost boje o život prolneme teplem lidského vztahu a snad, možná, i soucitu.

Ach, ti proroci! Byli to lidé nakažení, obdaření přemírou lásky, prudkého citu, který byl schopen spálit přehrady divokých vášní, a s plamenným mečem vyzývat lidi k odhodlanému prolévání krve.

Už zase krev. Tentokrát ve jménu lidskosti? Nemohou věci jít jinou cestou? Pouštím bezmocně ruce do klína. Co je lidské, to patří člověku. Vždycky je přitom krev. Ať chceš

bolest a zmar, ať chceš radost a štěstí. Musí to být?

Prorok, bohužel, není nablízku. Musíme si odpovědět sami.

7.6. KRÁSA.

Vím, že vět je nádherný. Přes všechna protivenství, která nám osud staví do cesty, budu toto tvrzení opakovat až do úplného vyčerpání sil.

Abys tomuto euforickému výroku rozuměla, věz, že má svět tři poschodí. To nejvyšší je svět vůbec. Divné, co? Ztrácíme se v něm s nedáme-li si pozor, obtížně se v něm vyznáme, v tom zrcadlovém bludišti sami sebe jen těžko nacházíme. Když nenajdeš sama sebe, jak můžeš

hodnotit svět vůbec?

Je opojný. Voní zámořskými objevy statečných mužů, kteří pluli za bludičkou pokladů a slávy přes Oceán, který je děsivý svou velikostí a strmostí svých vln. Víš, jak voní jeho vlny? Voní

nádherou nebezpečí, někdy, když má mlaskavou vodu jako Tálinský rybník, tak to je číhavé

schoulení dravce. Nebo jak malý je člověk v mezihvězdném prostoru, kde potkává cizí nám tělesa a cítí totéž jako v loďce v nekonečnu moře. Sílu mu dává jen vědomí, že je logickou součástí toho vesmírného nekonečna. Je hvězdou v hvězdné soustavě.

Nižší patro je mé společenství s tebou, s mými přáteli, s lidmi, kteří nevrle nastupují do tramvaje a já se jim snažím dodat odvahu k prohlédnutí. Lidé, copak nejste svědky nádherné

proměny lidí v člověka? Přece nejste bezejmenná masa, každý z vás je naplněn sny a touhami, silou schopnou vzepřít se osudu, přemoci nemoc a strach z nemoci, odhodláním vydat svou sílu, která vám dokáže, že jsme všichni spolu a že naše cíle jsou ušlechtilé. Ušlechtilost cílů je záruka jejich zvládnutelnosti. Jenom nedostatek víry v sebe může nás porazit. Nic víc. Spolu jsme se prodírali úskalím a nástrahami civilizace, učili jsme se rozdělávat oheň od řeckých bohů, abychom jím pálili knihy heretiků a tavili železo, které nás, jak jsme věřili, vymanilo z epochy barbarství. Zvládli jsme křižácké výpravy, pálili nevěstky vydávajíce je za posedlé

ďáblem a kdekomu jsme krátili dech. Zejména přátelům a druhům z mládí. Věřili jsme v čistotu člověka, ať už měl jakékoliv jméno, klaněli jsme se hrobům svých předků i neznámých bojovníků, protože boj jsme vyzdvihli na oltář lidskosti. Stejně tak jako práci, ale to až v poslední době, protože jsme naivně věřili, že boj a práce není jedno a totéž

Nádheru tohoto věku posoudíme spravedlivě až na jeho konci, až bude postupně přecházet v nový věk naděje lidstva. Vím bezpečně, že bude hodnocen spravedlivě, protože jeho rozpory, konflikty a prohry budou zapomenuty. No a nejni žší patro? Přízemí světa? To jsem já. Měl bych to slovo napsat s velkým počátečním písmenem, protože jsem jenom jeden a nikdy,

mezi těmi miliardami lidí, na které jsme zapomněli, ale jejichž láska a naděje přešla do nás, jejichž

utrpení se zapsalo do našeho genového kódu, nebyl nikdo mne roven. A nikdy také nebude. Já

se svými bolestmi a vášněmi, strastmi a radostmi mám trvalou potřebu přebývat současně ve všech těch poschodích světa.

Nabírám nádheru světa do plic, nechávám ji, aby přešla do mého krevního oběhu, a jako narkoman, který podlehl opojení krásy, se potácím od dobra ke zlu, od lásky k nenávisti, od skeptické nedůvěry k bezmezné víře, ale vím přitom bezpečně, že přece jenom vždycky postoupím o krůček výš, k horizontu budoucnosti.

Není to nádherné?

7.7. SMRT.

Jak si, sám pro sebe, vyřešit odvěký problém proměny života v nebytí a nemít strach?

Nejsnazší je nepřipouštět si, co musí být. Jednou ona tušená a nechtěná chvíle nastane a pak, nu, co se dá dělat. Uplatněme zatím obranné reakce zdravého organismu. Smrt je lidský úděl právě tak jako strach z ní. Jsem v rozpacích. Není trvalejšího tématu pro lidské úvahy. Ostatní

příroda, živá i neživá, přijímá vznik i zánik odevzdaně. Hvězdné soustavy, které neustále někde ve Vesmíru zanikají, aby jinde vznikly, postrádají sebezáchovný pud. Jenom já, střed světa, osa Vesmíru, se chvěji a bojím nezbytné proměny v nic.

Jak to je důstojně umřít? Vždyť umřít se dá jenom jedním způsobem.

Když žiji, vím, na čem jsem. Nesčetné proměny života mne nutí bát se malicherností, jako je například ztráta prestiže, pomluva, neúspěch ve všech svých podobách. Je toho mnoho, co mne vzrušuje, zvedá mi krevní tlak a v noci mne budí ze spaní. Jsem dosud schopen se vzrušit přechodnostmi nepatrného významu. žiji.

Všechny tyto proměny, všechny tyto detaily jsou vůněmi, které mají svůj zdroj. Uvažuj o tom. Podstatné i malicherné, to, co hýbe osudem národa, nebo to, co přinutí dítě, aby zvedlo hračku, která mu upadla, všechno to proměnlivé má společný základ. život. Smrt je stejná kvalita. Tatáž mince má dvě strany. Jenom to, čím se naplní, co ji uskuteční, je proměnlivé a vzrušující.

Kam jsem až došel ve svých lichých úvahách, kterými tě nevhodně vzrušuji. Vždyť na toto téma bylo již řečeno vše. Všechno již lidé promysleli, protrpěli, se vším se neradi smířili, vědí, co je čeká, a vědí i to, že vlastně neznají nic víc, než že tento stav nastane a musí být. Blízkost smrti člověka vzrušuje a naplňuje odevzdaností?

Čím krutější byla bitva, do které lidé kdy museli vstoupit, tím ti, kteří ji přežili, si méně z ní

pamatovali. Hrozbou smrti, jejíž blízkost byla na dosah ruky, se jejich v ědomí scvrklo do velikosti špendlíkové hlavičky a oni jednali vedeni pude m sebezáchovy. Zabij, nebo bude š

zabit! Paradox lidskosti. Smrt druh ého jako podmínka mého přežití.

Kolikrát šel člověk, který vyzdvihl dobro proti zlu, na smrt se zavázanýma očima a spoutanýma rukama. Neboť sledoval vznešený cíl a tím dobrovolně riskoval život. Šel sice s hlavou vzhůru, ale s bušícím srdcem.

I ve smrti si člověk může být vědom své lidské hodnoty. K tomu je však třeba tu hodnotu nejprve mít. Potom být vyrovnám se svými lidskými věcmi. Když se vyrovná s lidmi, může důstojně odejít z jejich středu.

To se mi říká, když svěží a plný sil přemítám vstoje! Netoužím odejít. Netoužím po důstojné

smrti. Netoužím po následném zmatení vztahů, po nářku zbylých, po důkazech minulé

lásky. Nejdříve vypravím na cestu naše společné děti, které se teprve narodí. Až poznám, že lidé

naší krve jsou schopni jít dál tou ulicí, kterou jsme my klopotně zmáhali, teprve potom si připustím možnosti konce. Ten je tam, na vzdálené straně ulice, tam, kam až my schopni jsme dojít.

XII. O jakou pravdu může jít, když má člověk v hlavě?

A je to. Kam vejdeš, radost a nadšení. Kam vejdeš, smutek a nejistota. Utvrzujeme se ve svých pravdách a máme přitom téměř jistotu, že platí dočasně. Revoluce. Co taky jiného v tomhletom století? Kde se boří, tam i hoří. Plameny v nás, plameny kolem nás. Díval jsem se dobře. Rozhodný rys ve tváři skrývá nejistotu. Mám pravdu, nemám pravdu? Musím mít pravdu! Musím, samozřejmě. Ani samotní aktéři revoluce nevědí, kde skončí. Revoluce a oni. Většina revolucí požírala své strůjce. Velká francouzská. Ruská. Naše padesátá léta. Kolotoče, veletoče. I hoši, kteří mrzli na Národní třídě, dopadnou určitě stejně. Morálka, drobné, marnotratně rozhazované. Vždycky v těchto situacích dostávala na frak. Nic než balast slov. Alespoň v revoluci. Výzvy padají do roztoužených srdcí. Ochotně je přijímáme. Zvláště ženy na masových shromážděních. Skutky se však počítají. Skutky, jaké

skutky? Jediná jistota pro mnohé je mít něco doma. Něco, co se hodí. Jak k tomu přijít?

Alberte, Alberte. Jaké kde máš jistoty, ty hledači jistot! Nabízím: Přimkni se k proudu, který

má sílu. To je nejvýš lidské. Dáno naší prapodstatou. Síla silného se přenáší na slabého. Silný

je silný svými silnými vzory. Udělej to taky a budeš mít pokoj. Tvé neustálé kňučení mluví o nepřiměřené, až nedůstojné, no, jak to říct a neurazit, neponížit člověka?

Jaký pokoj? Proč pokoj? Kdo o to stojí? Jeho zdroj mi chybí. Kde vzít klid duše, když není ve mně? Já vím, dneska se to nosí. Uklidnit lidi, aby konečně začali něco dělat, aby pořád jenom nemudrovali. Dát jim naději, která jim chybí. Proto vedou řeči. Píší moudrosti. Šíří kolem sebe vůni nebeského míru. Jsme lidé. Jsme dobří, moudří a krásní. K smíchu. Krásní. Páchneme, protože se nemyjeme. Páchne nám duše. Někde jsem slyšel, že někomu duše voní. Kolektivní duše? Zástup, dav. Jde z něj strach a ne vůně. Nevíš nikdy, jak se zachová. Nevíš, kam vykročí. Nedá si říct, protože víra v kolektivní sílu je výrazná. Víra v sílu. Levá! Slyším, jak kolektivní boty šlapou po dlažbě. Nejsou ochotny si dát říct, protože víra v kolektivní sílu je v hlavě místo rozumu. Rozhoduje o osudu. Pak se rozejdou a sbírej po nich střepy. Uklízej, co po davu zbylo. Okoralá duše a zaplivané náměstí.

Kolektivní víra v kolektivní sílu. Ustálíme se v přesvědčení, že máme pravdu. Vykrákáme každému, kdo by veřejně pochyboval. Máš pochybnosti? Odmítá se. Věř, je tomu tak, jak jsi slyšel. No a potom se někde něco zadrhne. My, kteří jsme věřili, stojíme v rozpacích. Vůdcové převlékají plášť. Skromně, tiše, někdo okázale. Proč zase? Co se děje? Věřili tomu, na čem se usnesli, že budou věřit. Nebylo to snad dobře? A zase budeme pochybovat. Přitom chceme trvalé pravdy. Věčné hodnoty. Alespoň věčné po tu dobu, co ještě budeme na světě. To zas není taková doba, aby nějaká pravda nemohla vydržet, proboha!

Prosím. Zase nejde o tolik. Jde o moji jakousi pravdu. Snad by měla být zaměřena k tomu, že jsem dost důležitý. Dost, snad ale jenom pro někoho. Jenom trochu významný pro někoho. Jsem osobnost tak trochu. Ne moc, samozřejmě, skromnost chválí kdekdo, jenom potud, pokud mi mé vlastní poměry a sousedova rozpínavost dovolí.

Dům potřebuje opravit. Sem tam omítka vyspravit. Nejlépe všechno otlouct a znova nahodit. Lešení postavit. Ach bože! A co střecha? Omítka počká, střecha ne. Čírtek. Co za to může chtít? Snad na to máme. Až matce zvednou důchod. Napravují křivdy, tak nemohou matku vynechat. Matka mluví o prostěradlech, nebo o čem. Dvoje šaty na léto. Viktorie má pravdu. Pár

krámů a člověk má pokoj. Sežene všechno. Má mír v duši? Mír sestoupí na zem mezi nás. Pohoda těla a pohoda duše. Mít nohy v teple je podstatné. A co s duší? Jednoduchý recept: Chovej se tak, aby proti tobě lidé nic neměli. Tomu říkám rada! Nádhera. Ke komu se tak mám chovat? Když se tak budu chovat k jedněm, druzí mne sežerou. A naopak. Kam má

člověk skočit? Kam se v dnešní době schovat? Všude mu zatéká za límec. Sebezáchovný pud tryská z každého, ze všech jeho pórů. Lidé, kteří se ještě včera měli rádi, se perou jako psi. Jde o život. Skutečně, o život. Třeba byl mizerně placený, ale jakousi jistotu představoval. Přijít o mizernou jistotu. Z toho jde strach. Jak nám bude dlouho trvat, než se přesvědčíme, že jediná a definitivní jistota je v nejistotě? Kdy to vezmeme na vědomí jako holou, trvalou pravdu? Malicherné jistoty pravidelného měsíčního příjmu. Mávnu rukou. Takhle. Kým to, proboha, pohrdám? Uvědomuji si, co znamená to gesto? Listonoška, co nosí noviny, prý ráno plakala. Muž přišel o práci a ona nemůže celou rodinu uživit. Smutek se za ní ploužil celou ulicí. Ani Vroubecký ji, kupodivu, nevynadal jako jindy. Kam zašla, všude tryskala účast nad osudem člověka postiženého. Takových nás bude, paní Vášová! Komu si budeme stěžovat? Navzájem. Založíme internacionálu postižených. Zorganizujeme se, říká kdekdo. V

tom je právě rozpor doby. Jsme pro, jsme proti. Současně pro i proti. Pro co jsme a proti čemu jsme? To tak vědět. Země se hýbe. Pod nohama cítím pohyb. Kam se sune? Ví to vůbec někdo? Taky je třeba někomu věřit. Jestli ovšem naše povaha tuhle víru ještě umožňuje. Pochybujeme o všem. Národ s našimi zkušenostmi nemůže jinak. Když je zkušeností moc a trvají dlouho, duše jimi nasákne a ztrácí přehled o světových stranách. My známe ovšem jenom svoji ulici. Každý táhneme za jiný konec provazu. To taky nejde. Kolik má ten provaz konců? Otázka může někoho překvapit. Obvykle má konce dva. Jenže jde o jiný provaz. Z

jednoho uzlu vybíhá nekonečně mnoho konců. Každý se vnucuje. Chop se mne a táhni!

Tvoji stranu nevolím, protože jsi nadbíhal mé ženě. Jste v ní samí svatoušci, pokrytci, plná

huba předsevzetí a když se nikdo nedívá, kradete jako straky. Ukrást ženu je víc než porušit ústavu. Víc, než někomu vyhlásit válku.

S tebou nechci nic mít, protože jsi za minulého režimu rozhodoval o věcech, kterým jsi nerozuměl. Jste taky pěkná strana. Znesvětili jste myšlenku svými osobními neduhy. Ze státu jste si udělali soukromý podnik. Pryč s vámi.

Mohu mít důvěru k člověku, kterého se ani jeho vlastní děti nedrží? Jaké mi může dát jistoty, když svou rodinu nestačil přesvědčit?

Je příjemné dělat z lidí hlupáky, tupce, hňupy, trulanty, trouby, mouly, pošetilce, bloudy, zpozdilce, omezence, zaostalce, ťulpasy, jak je komu libo. Když jsem doma sám a matka není

v dohledu, svou převahou nad světem neomezeně vynikám. Jsme nebo nejsme? Blbečci, samozřejmě. Ne, ne, ne. Všechno beru zpátky. Nejsme. Kdybychom byli, byl bych i já. Takže nejsme. O sobě mám vysoké mínění. Rozhodujeme se po zralé úvaze. Dáváme si věci k sobě, chci říci, že je navzájem srovnáváme, dohadujeme se. Hledáme to, co je nejlepší. Otázka je, proč se nám nedaří konečně s něčím podstatným pohnout? Moc řečí, málo činů. Asi není

snadné pohnout lidmi. Národem.

Kolikrát jsme v ústavu mluvili o tom, že je třeba předělat třídění informací. Před třiceti nebo kolika léty podnik založili, a pořád jede v jednou zajeté stopě. Myslím, že i ředitel pochopil, že by bylo účelné věci změnit. Všichni souhlasili. Jenže nikdo nehnul ničím jiným než hubou. Změna. Jakákoliv změna zvyklostí, čehokoliv, byla naprosto vy loučena. Počkejte, až odejdu, bude to brzy. Skom íravý hlas, kapka u nosu. V šichni jsme věděli, že děláme často zbytečnou práci. No a? Jsme snad sami? Potajmu sah ám do svého svědomí a ono nic. Skoro nic. Dokud n ás všechny nevyhážou, tak se nehneme. Koncec konců, mně to vyhovuje. Pak nás pošlou na mráz,

změní, co je třeba, a zpátky budou brát ty, kteří vzali nové poměry na vědomí. Nové

pořádky, nové vzory.

S lidmi se asi jednat jinak nedá. Bylo třeba všechno obrátit vzhůru nohama. Vytřást je z kalhot. Když nechceš chodit nahatý, zařiď se podle nás. Tak co, člověče?

Na něco podobného lidé přece přišli dávno. Proto nemusela přijít revoluce. Asi musela. Kdyby se věci hýbaly, jenže se nehýbaly. Trvaly. Po léta budované pevnosti, hradby, odkud se přikazovalo.

Chutná to jako máta peprná. Říkám to, protože nevím, jak právě máta peprná chutná. Vyhlíží

jako vyšťouchvoko. Malý, trpký, peprný, nechutný. Co koukáš, kamaráde? Nebo nejsi můj kamarád? Nejsi. Promiň. Ta podoba! No, člověk je jenom člověk, podobá se druhému, ani neví. Když si naliji plnou skleničku, mám pocit, že jsem někdo. S touhle berličkou jsem ochoten vyrazit do ulic a křičet hosana. Ještě dnes s tebou budu v ráji. Ovšem, jestli jsi profesionálka. Ráj slibovali hned na zemi. Měli dobrou vůli. Ráj na zemi je sen, který lidstvo sní už snad, no, strašně dlouho. Trčel tady proti tomu ráji nebeskýmu a provokoval. A jak provokoval! Ráj na nebi slibovat možné bylo, protože ho nikdo nemohl ponížit tvrzením, že to je nesmysl. Omyl. Ponižovat ho mohl a také ho kdekdo ponižoval. Ale vyvrátit ho nemohl. Těch kacířů! Nikdo z kacířů všech dob a podob tam nedosáhl. Netrpělivci, takoví všelijací

chlupatci, kosmatí a kopytnatí obhroublíci, kteří ztratili trpělivost, nechtěli čekat, až umřou, a chtěli si užívat teď, hned, dokud mají zuby, ti chtěli ráj na zemi. Táborští perousové a jim podobní. Jsou věční. Vždycky se někdo namíchne a začne hlásat pravdu o tom, že lze, že je možné to zkusit. Jenom rozčarování jsou vždycky trpká. Iluze? Sladké. Probuzení do rána plného nenávisti a touhy po odplatě? Hrůza.

Já vím, že bych to neměl říkat nahlas. Ale iluze, mít iluze, sen, krásný a růžový, výbušný, vše zaplňující, každou skulinu v mém a našem vědomí, mít tak možnost ho uskutečnit! Mít možnost ho naplnit. Nebo alespoň naději, že ho jednou naplním. Opojné! Závrať. K tomu mít schopnost udržet se na pokraji srázu. Neměli ji. Mít schopnost balancovat na hrotu nože. Neměli ji. Byli slabí, podlehli svodům života. Přizpůsobili sen svému obrazu. Něco takového udělá člověk marnotratný. Kdo ví? Najdi pravdu v křiku zástupů. Nejdřív ji musíš mít v sobě, řekl by mudrc. Jinak ji nemůžeš hledat.

Omyl. Já žádnou pravdu nehledám. To se jenom tak zdá člověku, který mne nezná. Kam bych přišel, kdybych si zatěžoval hlavu nějakými pravdami. Na pravdy máme přece odborníky. Na pravdy. Pro mne je pravda luxus. Já si vystačím se svým názorem. Pravda je pro odborníky a pro fajnšmekry, a pro obrýlené krásky, které o ní vypravují jiným obrýleným kráskám po telefonu. Přibližně tak by to řekl pan Čírtek a já jenom opakuji jeho předpokládaný výrok, protože ho znám. Obrýlené krásky by nazval jinak, ale to je jedno. Vím, že má vždycky pravdu. Vždycky, když je střízlivý. To zas není tak často, aby člověka stačil svými pravdami uhranout.

Trpím dvěma iluzemi. že jsem lepší, než jsem. Pak, že mám na tomhle světě svoje místo. Na světě mezi lidmi. že si toho jsou lidé vědomi. To místo mi drží proto, že vědí, že jsem dobrý. Místo k sezení, samozřejmě. Místo k stání patří těm, kteří klopýtli. Hurá! Přišel jsem na to. I slepé kuře zrno najde.

Ech, rozume, rozume, za čím se to plahočíš? Za jakými představami? O štěstí, prý. Samá

otázka, jenom samé otázky a odpověď nikde. Není náhodou štěstí skryto v otázkách? Jenom v prostém jejich kladení? Otazníky jsou dokladem jistého stavu kvality osobnosti. Myslím si a jsem. Jsem i když si to zcela neuvědomuji. Proč bych si to neměl uvědomovat, když mne tlačí

bota, bota třeba a svědomí jistě? Zmatky našeho Přiblblíka. Má pravdu, sestřička. Zelený

pohled rentgenových očí. Očí pod rudým plápolem. Velet za všech okolností. Snad

přikazuje i v posteli. Chudák budoucí švagr. A dětičky? Samá frustrace. Zní to jako sprosté slovo. Možná

že v souvislostech třeba i oplzle.

Ech, rozume! Za tvé účasti se všechno vyvíjelo. Vršila se zkušenost. Zhodnocovaly události. Pořád dokola a stále jinak. žiji ve své kůži. Nikdy si nepřivlastním kůži druhého. Takže co. Potřebuji Čírtka, Pyskouna, kdekoho k tomu, abych měl přiměřenou jistotu. Kde je nás stejných víc, tam je víc jistoty. Jistoty v trvání druhu nebo čeho. Druhu sotva. Lidí stejného zaměření. Jistoty, že co je, dobře je. Dobře je, protože jsme se na tom dohodli. Jsme o tom přesvědčeni, a tak je dobře.

Ne. Zpozdilé stanovisko. Podléhat davové sugesci. Iluze o všemohoucnosti davu. Můžeme vytlouct okna kdekomu, ale kvůli tomu nezaprší na pole, která potřebují vodu. Proto prý

moudří nehledají jistotu v zástupech, ale v sobě. Tudy jim vede cesta k lidem. Já vím, že se pořád opakuji. Mám-li rozumět lidem, musím rozumět sobě. Přitom rozumět sobě mohu proto, že jsem našel cestu k druhým lidem. Děsné. Padá na mne skepse. Podpírám Čírtka. Odsuzuji jeho klátivý krok. V jeho klátivosti je však smíření s čímsi, co ho potkalo. Neměl sílu se vzepřít, tak hledal jistoty tam, kde jich nebylo. Nebo bylo? Není to jenom radost z chlapáckého pojetí života? Jsme tu všichni jenom chvilku, dopřejme si trochu iluze. Není

trocha iluze taky dobrá k životu? K čemu by jinak byla poezie? Taky jistá náhražka života. Nebo ne? Nepotkáš múzu na ulici, najdeš ji na stránkách Nezvalových veršů. Nikdo jiný mne nenapadá. Je-li v nich, musí být i na ulici. Někde na druhém konci, kam teď třeba nedohlédnu, ale mohu ji někdy potkat. Rozdíl tu ovšem je. Jedna iluze stojí jenom pár korun a žádnou námahu. Druhá už námahu stojí. Otevřít knížku a nejdřív si ji vybrat, samozřejmě. Slova hnízdí v hlavě a vrtí se tam jako vrabec v okapu. A vrtí se tam. Vedeš je k pořádku, bušíš do okapní roury. To je námaha, které se pan Čírtek vyhýbá. On si čte Českou politiku od Tobolky.

Slova a jenom slova. Slovo jako obraz duše. Odlesk. Něco se v něm zrcadlí. Krásné slovo zrcadlí. Lze si ho vypůjčit ze slovníku, a když to udělám, ještě se v tom slově něco zrcadlí?

Nezbyl jenom zvuk, který ztratil svůj původní význam? Vzal jsem si je proto, že vyslovovalo mé poznání věcí. Takže jde o mé vlastní slovo. O mé poznání věcí. Já jím vyslovuji své pojetí

světa. Svůj osud jsem popsal slovy, která nebyla moje. Byla vzata z úst jiným lidem. Tak to je. Jsem s nimi trvale spojen. Jsme spolu trvale spoutáni, takže proč se tak zbytečně

naháníme? Jeden druhého jako bychom nenáviděli. Pohrdavě se přehlížíme. Přitom nemůžeme bez sebe být. Ulice je plná lidí, jsou si cizí, ale jen zdánlivě. Jenom to vědět. Věřím, že právě teď mám pravdu. A je to tady zas. Už dost s pravdami. Už nic neříkám. Jdu se zeptat Pyskouna, jestli konečně už přišly baterie. Koupím si lístek do kina, možná, že si stoupnu k tramvaji a budu čekat, jestli tudy náhodou nepůjde profesionálka. Jděte k šípku se svými pravdami. Netoužím po nich. Netoužím po odpovědnosti, kterou mi nikdo nepřidělil. Ne každý hřbet prý pravdu unese. Kdo ji má, ten si ji prý nemůže nechat pro sebe. Je to jako jít s plápolavou pochodní do seníku. Jiskra sem, jiskra tam. Už jedou a houkají. Pozor, kam utekl?! Je tu pořád stejná otázka: Co to vlastně je ta pravda? Je hořlavá, zápalná, ale o co jde, sakra? Jde o všechno, nebo o nic? Nic jako objekt poznání. Už je mi z toho nanic. Naše ulice: Chovej se tak, abys lidem nepřekážel. Chovej se tak, aby o tobě měli jenom dobré mínění. Aby na tebe v dobrém mysleli. Aby ti každý pomohl, když budeš potřebovat pomoc. Nepomlouvej, neskákej do řeči, pomáhej slabým a potřebným.

Moje pravda, pravda o mně, je pravda o ničem. Co jsem? Už jsem řekl. Nic. Ale jsou svaté

pravdy, pravdy třeba prezidentské. O co jde v takovém případě? Vznešenost sama se

trousí v zámlkách. Když přečteš stránku, musíš zvednout oči a pravdu hledat u stropu. Měla by tě

napadnout. Napsat ji jako kupecký součet nelze. Je někde mezi řádky. Ubíhá. Á, dva, tři. Á, dva, tři. Koukej tanečnici na nohy a v jejich stínu se mihne. Je to k smíchu, taková představa, ale nemohu si pomoct. Směšnost nemusí být na úkor velikosti.

Nakonec dojde člověk k přesvědčení, že to všechno ani nestojí za námahu. Stejně nakonec, když si zamaneš a prokoušeš se tlustospisem, naučný slovník a slovník cizích slov u ruky, věci nerozumíš, protože snad ani tak o moc nešlo. Jenom o to, že jsi a že máš jednu botu menší než druhou. Můj případ. K úvaze zbylo, proč jsem si ty boty koupil, když mne jedna tlačila. A to, že bys měl zdravit sousedy a netrousit po ulici odpadky. Svět je nuda sama. Pořád dokola. nahoru, dolů. Sytíš tělo, vylučuješ zbytky. Spíš, bdíš. Rodíš

se a umíráš. Co je mezi tím, je život. Ne. Všechno dohromady je život. Tátu

pronásledovali, vyhnali z práce, psanec. Pak ho po smrti slavili. Straka přijde o práci a za čas bude hledat cestu k nápravě křivdy. On přece nikomu neublížil. Snad. No a za čas se bude opět hledat viník. Kdo podepsal, že musí Straka na ulici? Ulice se bude rozhlížet, lidé budou chodit od čísla k číslu a budou se ptát. Přitom se nedá myslet dopředu. Máme svůj čas a ten se musí

prožít jak psáno. Jak se zdá, věčně budou platit Chammurabiho zákony, zahaleny, ovšem, do dnešních významů. Začni si s něčím a dostaví se tisíce let staré následky. Člověk je přece pořád jenom člověk. Zde jsou naše jistoty. Mění se okolnosti, souvislosti, člověk se však pořád rodí jako stavitel pyramid. Co s tím udělá, je druhá věc. Ale je to jenom člověk, proto přeje Strakovi jeho osud člověka dnes zavrženého. Jak ho před časem přál mému tátovi. Jak ho kdysi přál Karlu Havlíčkovi a kdo ví komu ještě. Kdo to byl, koho vodili ulicí? Kdekdo vodil kdekoho. Pak zase vodili jej. Jenže v tu chvíli, kdy vedl, byl někdo. Svět se zúžil do prostoru, kudy vedl. A to byl celý svět. Celý jeho svět.

Paráda. Celý můj svět je svět vůbec. Jsem v něm doma a nikdo mi do něj nesmí. Je to trvalý, věčný, nejlepší svět. Můj svět. Nevstupujte mi do něj, neničte jeho hranice. Co na tom, že jsou vyznačeny rýhou podpatku v písku. Můj svět, za ním už není nic. Alespoň pro mne. Nic zajímavého a hodného mé pozornosti.

Ta hlava, ta mi dává zabrat.

XIII. Dálky se modrají.

Dálky se modrají, k večeru zlátnou. Není tam dobře vidět. Barvy splývají v mlžný opar a ty víc víš, než vidíš. Chtělo by se mi, synku, mlčet, ale nejde to. Člověk je slabý a místo dopředu se od určité chvíle obrací víc na horizonty, které jsou za ním. Co bude zítra a pozítří? Kdo ví?

Co bylo včera a předevčírem?

Kdybych chtěla mluvit pravdu, odpověděla bych stejně: Kdo ví co bylo? Tak třeba za okny domku mé babičky svítily muškáty. Rudě a nevídaně. Ale byly to skutečně muškáty? Když se mne nenadále zeptáš, tak vyhrknu, že byly. Pak se zeptám sama sebe, jak si to, holka, můžeš

tak jistě pamatovat? Vím i nevím. Asi to byly muškáty. A když ne, je to jedno. Já je tam na tu dálku opravdu vidím.

Nebyla to babička, ale prababička. Sedávala na lavici u pece a dívala se na ruce, nebo spala.

“Babi, jděte si lehnout,” říkal kdekdo. Neříkal, křičel. Babička byla hluchá jak poleno. Když

pochopila, co na ní chtějí, řekla potichu: “Ale dyť já nespím. Nestrkej do mne.” Bylo jí asi devadesát let. Nebyla ráda, když na ni někdo mluvil. Teď jí rozumím a chápu, že nerada přiznávala svůj neduh. V rodině Růžkovic byli všichni nahluchlí. Děda, její syn, byl mlynář a taky si musel dávat ruku k uchu, aby rozuměl. Tvrdil, že to má od hlučných mlýnských strojů. Když přišel z mlýnice do kuchyně, říkal, že je tam kravál, jako v mlýnici a proto si musí

sednout a chvíli počkat, až si hlava zase zvykne na ticho. Chodila jsem to zkoušet. Vběhla jsem do mlýnice, kde hlomozily a klepotaly stroje, už bych je ani neuměla pojmenovat, pak rychle zpátky do kuchyně si zvyknout na ticho. Neviděla jsem žádný zvláštní důvod, proč by se to mělo dělat. Tam byl hluk, tady bylo ticho, pokud vynechám mouchy, které tu bzučely. Proč dědovi vadilo klepání mlýnice?

Pak děda nechal mlýn na Lužnici, to už prababička nebyla na živu, přestěhoval se na řeku Berounku. Měl takovou neklidnou krev. Vždycky, když dal mlýn do pořádku, když se už

zdálo, že z něj bude babička něco mít, dal všemu vale a stěhovali se. Tady taky. Jenže tady ten mlýn mne zastihl ve věku, kdy si už pamatuji i na takové podrobnosti, jako jsou muškáty a rozpálená spirálka elektrických kamínek, která svítila do tmy a vydávala zvláštní vůni. Může elektrika vonět? Tajemný svět byla ta elektrika.

Pamatuji se na mnohé, ale pak se přistihnu, že do jedné chvíle smotávám dlouhý běh událostí. Najednou nerozeznám časy, přítomnost si pletu s minulostí a minulost s budoucností. Tomu se však nediv, lidská paměť je taková. Vidí člověka najednou se všech stran. Druhou babičku, tu z matčiny strany, jsem nepoznala. Umřela, když byla moje maminka malá. Hrála si s dětmi na návsi, blížila se bouřka. Z bouřky šel vždycky strach a děti věděly, kam se před ní mají a nemají schovat. Tahle bouřka přišla náhle a jako předvoj poslala jeden blesk. Sjel zrovna do našeho stavení. Maminka se tam v tu chvíli dívala. Utíkala honem domů

a pobrekávala strachy. Babička byla doma. Seděla u stolu, hlavu na jeho desce. Na okně

hořela hromnička. Blesk nezapálil, ale babička byla mrtvá. Asi umřela leknutím. Než jsem začala chodit do školy, byla jsem u dědy a babičky Růžkovic na mlýně. Táta s mámou byli rádi, že jsem na venkově, na zdravém povětří, ale asi raději byli proto, že se o mne někdo stará a oni za mnou mohou jenom jezdit, potěšit se a zase zmizet. Když vzpomínám na nezabudický mlýn, vzpomínám na řeku. Slyšíš-li slovo řeka, vidíš vodu, jak ti teče před očima. Jenže řeka u dědova mlýna byla ještě něco víc. Nepředstavitelná

nádhera. Dobrodružství, den po dni nové a zvláštní a pořád vzrušující. V létě jsme jezdili na loďce, veslici, která měla být přivázaná u břehu, ale byla pořád k mání. Kamarádi mne tahali za sebou. Držela jsem se vzadu za opěradlo posledního sedadla a nohy mi plavaly za lodí. Voda mne chladivě objímala, chvílemi jsem do ní kopala a nenapadlo mne, že bych se mohla třeba pustit a v hloubce se utopit. Asi tam hloubka byla, ale byla to hloubka milosrdná, která

mne nechtěla. Patřila k řece a my, děti, jsme patřily k ní. Proč by měla být zrádná a nepřátelská? Jenom dospělí byli toho názoru. Jenže, kdo se jim zpovídal? Ve dne měli svoji práci a na nás neměli čas.

Jednou voda připlavila poleno, na kterém bylo obrovské množství háčků na chytání ryb. Kovové vlasce s háčkem a návnadou. Děda sakroval a mluvil o pytlácích. Háčky se nám hodily. Nadělali jsme si s kluky udice a chytali u vrbiček, kam nebylo vidět, bělice. Hodíš návnadu do vody, chvíli nic, jenom tak plave po proudu, který není u břehu silný, kousek husího brku a špunt se volně kymácí, ale pak najednou ťuk! Napětí se ti rozběhne tělem a už si ho bere, už ho má v tlamičce a chce s ním pryč, někam do hloubky si pochutnat. A ty cuk! Rybka vyletí na břeh a tam se v trávě bezmocně plácá. Háček rychle z huby a kořist do bandasky, ve které nosili dědovi pivo. Kdyby to tak věděl, co se mu přes den v té bandasce mrská!

Děti si hrají, mysleli si dospělí a ta trocha ryb, většinou zanedbatelný potěr, jim nepřišla být důvodem k řeči. Jak jsem však já byla pyšná!

Když chtěla babička péct k večeři ryby, šel děda s podběrákem někam pod mlýnici, zalovil tam a přinesl plnou síť ryb. Babička je pekla na kmíně v černém kastrole, který byl podlouhlý

a strašně voněl. Jedli jsme ryby plnými ústy a nedbali na kosti. Když jsem přinesla pár

bělic já, ani jíst se mi je nechtělo, jaký to byl svátek.

V zimě řeka zamrzla a mohli jsme po ní jít až skoro k jezu. Na zimu si však příliš nepamatuji. Snad proto, že byla tak jednotvárná. Barvy léta a podzimu zmizely a všechno bylo buď bílé, nebo černobíle strakaté. Když byla nízká voda, zamrzly pod jezem louže a v nich rybky. Rozdupávali jsme skořápku ledu a ryby přenášeli do proudu. Mokří a prokřehlí jsme doma hledali výmluvu před trestem. Když pak začaly ledy pukat, to bylo halo. Třeba v noci stárek s mládkem a s chlapy z vesnice hlídali vodu, aby se nevzbouřila s neublížila mlýnu. Najednou se voda zvedla, vyhodila na břeh kusy ledu a ty, které vyhodit nestačila, se proudem hnaly na mlýn. Chlapi byli jako pravěcí giganti. Nabodávali kry na dlouhá bidla opatřená háky a stahovali je do proudu, aby se mlýnu vyhnuly. Nebo je vytahovali na břeh. V tu dobu ve mlýně vládlo napětí, strach z toho, jak všechno dopadne, zda zvítězí řeka nebo děda se svými chlapy.

Nevím, co mohly kry poškodit. Snad turbinu nebo nějaké jiné zařízení. Mohly něco prolomit a přinést dědovi, a tím nám všem, škodu. Všechno však dobře dopadlo, a když voda opadla, seděli všichni v šalandě, hodovali a zpívali. Babička, jindy laskavá a milá, byla ještě

laskavější a milejší. A my, děti, jsme se těšily, že zase v noci přijde voda a přinese kry, které

bude děda vytahovat na břeh.

Byly letní večery plné komárů, kteří nepíchali, plné vlahého povětří, které slibovalo příliš

teplý den, stráně naproti obmykaly řeku a svíraly ji, jako je snad ráj sevřený lesní spoustou. Vybavuje se mi modrozelená barva žíhaná stříbrnými záblesky. Nevím, proč tam ta stříbrná

je, snad to byly záblesky luceren, s nimiž chodili mužští pro vodu do studánky kus cesty k vesnici. Nebo je to barva měsíčního lesku, nebo snad slunce na lesní pasece? Nevím. Listí v lesích okolo řeky bralo slunci palčivost a drobilo světlo do vlhkého podloží kapradí a trávy. Pozor, ať se v lese neztratíš!

Les měl svá tajemství, která lákala. Řeka měla dva konce. Jeden byl nahoře, kam až bylo vidět, druhý byl dole pod jezem. Řeka byla přehledná, les byl úplně jiný. V něm bylo třeba dbát na nebezpečí. Človíček se mohl ztratit jedna dvě. A pak, byli v něm lidé a všichni prý

nebyli dobří jako lidé ve mlýně. Chodili tam trampové a i takoví, před kterými nás varovali. Co strachu jsme zažili, když se stalo něco, co kdekoho ve vsi a v okolí pobouřilo. Vzpomínám, že nějaký zoufalec někoho zavraždil. V chatě kus cesty proti proudu. Šlo tenkrát o událost naprosto nezvyklou. Ukrást slepici? Nad tím lidé vrtěli hlavami. Tak ho chytit, zloděje, šel by těžko domů. Ale vrah? Někdo ho dokonce viděl, jak po tom hrůzném činu šel po břehu řeky někam pryč. Takovému člověku, který druhému sáhl na život, by nikde ani vodu nepodali. Vzpomínám si, jak se ženské potom bály vyjít třeba jen kus od stavení. Jít večer pro vodu? Nejméně dva chlapi pro ni museli jít, každý lucernu a hůl v ruce, tak hluboký

stín vrhl ten zlý člověk na celý kraj. Když pak přinesl četník zprávu, že vraha chytili, všem se ulevilo, jenom mně ne. Najednou jsem viděla, že svět už nebude takový, jaký byl do té doby. Někdo znesvětil místo mého časného dětství. Možná, že si to všechno namlouvám, možná, že jsem vzala fakt, že viník bude spravedlivě potrestán, na vědomí a neuvažovala o tom, ale jsem přesvědčena, že setkání se zločinem mi dalo nahlédnout do světa, v němž není idyla určující

silou. Dětský zrak vidí a všechno se mu zdá být čisté. Setkání se špínou je kruté, ale kdo ví, třeba se dítě dívá na reálný svět racionálněji než dospělý. Kdo ví. Třeba jsem si v noci, když

jsem nemohla usnout, představovala, jak toho zlého člověka vedu na cestu ctnosti. Dávám mu rozhřešení, protože mi slíbil, že už nikdy nic podobného neudělá a škodu, kterou druhému způsobil, napraví. Jak? Dětský svět je zvláštní svět. To, co dospělý nemůže nebo nesmí, dítě

zvládne hravě a bez svazujících zábran. Dát zločinci příležitost k nápravě. Hrůza není

nikdy tak velká, aby nemohla být pochopena, a pochopení lidského činu, jeho motivu, je podmínkou lidskosti.

Babička měla tři psy. Ti by nás hravě ohlídali, kdyby někdo chtěl vniknout do mlýna. Dva byli obrovští, vlčák Alan a bernardýn Baryk. Ti dělali jenom baf, baf, a když žrali, nešlo se na to dívat. Ani přiblížit se k nim nikdo nesměl. Třetí byl malý a bílý, říkali jsme mu Muflíku. Když Baryk právě nežral, mohla jsem s ním dělat, co mne napadlo. Položila jsem se mu na záda, do bíložlutých chlupů jsem zavrtala nos a on mne nosil po kuchyni. Babička to neviděla ráda, protože zvíře je jednou zvíře a nikdy nevíš, co ho napadne. Proto mne okřikovala vysokým hlasem. Když jsem to zkoušela s vlčákem, praštil mne čumákem po hlavě tak, že mne přešla chuť. Byl ke mně nevlídný a já jsem mu to měla za zlé. Před Muflíkem jsem se však musela schovávat. Všude za mnou chodil, až mi to bylo protivné. Pak jsem sedla do loďky a utekla mu na vodu. Stál na břehu a smutně koukal a pak za mnou utíkal podle vody. Nejraději bych se byla procházela s Alanem. Když jsem ho tahala za obojek, pojď se projít, vrčel a cenil zuby. Tak to už v životě chodí.

Naproti, nad druhým břehem řeky, strměla vysoká, černá skála. Najednou rostla přímo z vody. Když jsme jeli kolem na loďce, vykřikli jsme a skála nám výkřik vracela zpátky. Hned dál však břeh pozvolna stoupal do široka. Občas někdo požádal, aby ho naši loďkou převezli na druhý břeh a pak pomalu stoupal do kopce. Vždycky jsem si přála vědět, kam ti lidé jdou, kam jdou a kde vlastně mizejí. Nikdy jsem však za nimi nešla a dodnes je mi záhadou, kam ta stráň vede, co je za jejím obzorem. Bylo vůbec něco tam nahoře?

Vzpomínám na modré pomněnky, které rostly u studánky. Trhali jsme je a vázali v kytičky. Krása pomíjivá. Chvilku vydrží, než nás zaujetí přejde. Už zase těkáme ke žlutým stulíkům nebo k čapímu nůsku. Tráva vypadá jako načechraný závoj nevěsty. Když se vdávala teta Vlasta, nesla jsem s dalšími dětmi závoj. Tomáš si udělal prstem do závoje díru a pověsil si ho na knoflík. Protože jsem žádný knoflík na šatech neměla, doufala jsem, že mu nařežou. Nenařezali.

V kostele ve vsi jsem byla několikrát. Pamatuji se na jednu paní, jak babičce vypravovala, že pan farář měl tak krásné kázání, že mu musela jít po mši stisknout ruku. Tím na mne udělala hluboký dojem. Na mnekázání dojem neudělalo žádný. Proč panu faráři tiskla ruku? Dodnes se pamatuji, jak jsem nad tím hloubala. Tisknout ruku z pohnutí, z vděčnosti, s obdivem. Bylo to vznešené a i babička jen poslouchala a nic na to neříkala. Babička nikomu ruku netiskla a možná, že toho v tu chvíli litovala.

Ve mlýně měli také prasata a koně Honzu. Prasatům jsem se vyhýbala, protože nic jiného nedělala, jenom žrala. A smrděla. Okénka ve chlévě byla plná mušinců a špíny, že skrz ně

nebylo skoro vidět. Na co se taky dívat? Ani jsme do chléva nesměli. Bodejť. Když v zimě

prase zabili, všichni si libovali. Kdo ví proč. Neměla jsem tenkrát z toho pojem. Tatínek a maminka přijeli a jedli a jedli. To, že přijeli, byla nádhera. Ale sedět u stolu a nimrat se s nějakým kusem masa, který byl protivně veliký? Říkali, važ si toho, kolik dětí by dalo kdo ví

co za to, aby mohly sedět na tvém místě. Já bych je v tu chvíli ochotně nechala sednout. Pak jsem na to za čas, po létech, vzpomínala a byla to pro mne jedna z nejžádanějších vzpomínek. A pak tam byl gramofon. Teta Vlasta si ho pouštěla a pořád na něm přehrávala jednu desku. Už nevím, co na ní bylo, ale vím, že se teta toužebně koukala do dálky a na obličeji měla úsměv, který bych teď nazvala úsměv Mony Lízy. Tenkrát se mi zdál být protivný, nějaký

nasládlý, nebyl k němu žádný důvod. Z gramofonu se ozývalo kňourání a teta kouká a hloupě

se usmívá.

Když jednou nebyl nikdo v dohledu, pustila jsem si gramofon sama. Upadla mi však kulatá

věc, co se na desku nasazovala, jehla se zlomila a udělala do desky příšernou rýhu. Byla to pohroma. Vyšetřovalo se, já jsem zapírala, ale oni ze mne přiznání vynutili. Nespravedlivě mi natloukli a já jsem na všechny zanevřela. Chodila jsem kolem s dlouhým nosem a plánovala, jak se ztratím a oni mne budou hledat. Taky jsem to řekla Járovi, který bydlel v domě pro deputátníky. Jdu se ztratit. Koukal na mne udiveně a řekl, že tedy půjde se mnou. Vymlouvala jsem mu to. Říkal, že se ještě nikdy neztratil, ale je tu problém, protože jeho tatínek prý říkal, jestli že se ztratí, naloží mu na zadek tak, že na to do smrti nezapomene. Jenže když se ztratí

se mnou, tak asi nedostane. Mne přece jeho tatínek mlátit nesmí.

Plánovali jsme to ztracení, vymýšleli, hledali různé úkryty, ale vždycky bylo něco v cestě. Buď to byl Muflík, který za námi pořád lezl a tak nás prozrazoval, nebo nějaká věc, kterou jsme našli a která odvedla naši pozornost. Když se pořád něco odkládá, tak se záměr znehodnotí. Pak se však stalo, že jednou odpoledne přinesli do mlýna člověka, na kterého spadla skála. Pracovali na silnici, zřejmě skálu lámali, padala totiž na vozovku, a jemu spadl kus na záda. Viděla jsem, jak děda nese umývadlo s horkou vodou, a slyšela jsem babičku naříkat. Babička naříkala vždycky stejně a to jsem se koukala ztratit. Nechtěla jsem toho člověka vidět, protože prý neměl daleko od smrti. Vzala jsem to rychle pryč. Po silnici a pak do stráně a pořád jsem měla před očima dědu a slyšela naříkat babičku. Babička naříkala jenom když se někomu něco stalo. Když se něco stalo jí, tak mlčela. Lezla jsem do kopce a za ním bylo údolí a za tím údolím zase stráň a tak pořád, až jsem zjistila, že se mi to skutečně

povedlo, že jsem se ztratila. Nevěděla jsem, odkud jsem přišla a kam mám jít. Kolena se mi třásla a brečela jsem strachy. Uviděla jsem nějaké lidi, ale bála jsem se jich. Věděla jsem, že když se ztratím, tak mne nejbližší člověk někam odvede a prodá. Říkal to mládek Ludva a já

jsem mu věřila. Lidé šli po pěšině a pěšina někam musela vést. Pak mne začaly bolet nohy a už jsem se viděla, jak tady padnu a umřu a všichni budou, jestli mne vůbec najdou, nade mnou naříkat. Babička bude kvílet a honem napíše domů, aby si pro mne přijeli, protože jsem byla neposlušná a ztratila jsem se. A maminka? Ta bude plakat a křičet, že se její dceruška, která měla jít na podzim do školy, ztratila v lese.

Pak na mne z houští vybafl člověk a já jsem málem omdlela hrůzou. Jenže to byl obyčejný

člověk a ti nejsou zlí. To jsem poznala později. Zeptal se mne, odkud jdu, a když to ze mne konečně po delší době vymámil, vzal mne za ruku a odvedl mne dolů na silnici. Řekl mi, jak se jmenuje a abych dědovi řekla, že to byl on, kdo mi ukázal cestu. Na silnici mne píchl prstem do zad a já jsem šla. Došla jsem do mlýna kdoví kdy. Myslím, že si nikdo ani nevšiml, že jsem byla pryč. Proto jsem se ani nepochlubila a zamlčela jsem dobrodiní, které mi prokázal ten dobrý člověk.

Vzpomínám na něj v dobrém až nyní. Když se mi pak po létech všechny skutky v hlavě

utřídily, když jsem poznala dobré i zlé, poznala jsem i to, že by žádný dobrý skutek neměl být zapomenut a neměl by také být brán jako samozřejmost. V tom, čemu říkáme dobrý skutek, je vždycky něco z člověka, vždycky je tam jeho zaujetí pro život, pro lásku, pro naději. život je, bohužel takový, že lásky a naděje je vždycky málo.

ČÁST TŘETÍ.

1. (B) RADOST.

BEATA: “Vzrušuje mne souzvuk myšlenek, věcí a tónů. Vlastně bych měla dát na první

místo soulad mezi mnou a tebou. S tebou jsem však jenom občas a s věcmi, které mne obklopují, jsem stále, stejně jako se svými myšlenkami a s hudbou.” ALBERT: “Zkrátka, máš

radost z toho, že jsi na světě.”

BEATA: “Myslíš z toho, že žiji? Tak směšnou otázku mi ještě nikdo nepoložil. Na tom, že jsem, nemám přece žádnou zásluhu. Mohu prostě být, vegetovat. Sedět a hledět do tmy, jak vy, vidoucí, říkáte. Z ní se mne občas něco dotkne. Nemohu jen tak nečinně čekat až přijdeš, nebo až se ozve něčí hlas vybízející mne k práci. Musím ti jít naproti. Musím vzít do ruky flétnu a cvičit a cvičit. Podívej se, vidíš, jak mám bolavé rty?” ALBERT: “Není nic vidět.”

BEATA: “Myslela jsem, že poznáš, jak usilovně jsem dnes cvičila. Nevadí. Na tom, že jsem, nemám přece žádnou zásluhu. Ani vinu. Jsem a musím mít proto snahu něco pro lidi udělat. Udělat jim radost. Protože mám málo možností, využívám jich plně a nic by mne nemělo zastavit.”

ALBERT: “Ani to, že tu sedím vedle tebe?”

BEATA: “Nechápu, co tím myslíš. Mám radost z toho, když tě potěším, když je ti se mnou dobře. Mám radost z tohoto lidského vztahu.”

ALBERT: “To je snad přirozený vlastnický pud. Je tak starý jako člověk. Mám tě. To, co k tomu v kulturní společnosti patří, totiž rád, ani nemusí být vysloveno.” BEATA: “Možná, že tomu tak je, ale já si to nepřipouštím. Necítím potřebu vlastnit. Být v bezpečí mi stačí. Když slyším v rádiu číst člověka báseň, pláču radostí. Objevuji jeho svět. Nahlížím svýma očima do jeho duše. V tu chvíli jsem ráda, že ho nemohu vidět, protože bych nespatřila to, co mi dovoluje mé vlastní vidění. Když jsme byli na Nový rok na Pražském hradě, dovolil jsi mi, abych svými prsty propátrala oltář vyřezaný ze dřeva. Jistě jsi musel pohledy zahánět nevraživé otázky mnohých návštěvníků chrámu. Já jsem je neslyšela, a proto nebrala na vědomí. Uchvátila mne harmonie tvarů, které vystupovaly pod mými prsty. Někdo tady vypovídal o stavu své duše a já jsem se mu snažila porozumět. Domů jsi mne musel vést, tak jsem byla tím zážitkem omámena.”

ALBERT: “Svět ti chystá další a další překvapení, nikdy jich nebude konec.” BEATA: “Když svými prsty přečtu báseň nebo povídku, jsem vděčná za každé slovo, které

vystoupilo odnikud a přímo mne oslovilo. Nemám radost proto, že se mi podařilo text přečíst, ale že jsem porozuměla výpovědi druhého člověka.”

ALBERT: “Jsi rozrušená, sedni si, budu ti něco vypravovat, třeba o tom, co jsem dělal celý

den.”

BEATA: “Měj, prosím, strpení. Ještě ti musím říci toto: Mnoho jsem přemýšlela o tom, co jsou to barvy. Ty o nich nikdy nemluvíš. Jenže já o nich vím a dělá mi to starost. Já si je představuji jako tóny. Každý tón na stupnici je jedna barva. Moje flétna je nástroj plný škály barev. Když hraji, nebo když slyším hudbu, vidím jejich pestrý rej. Není na světě člověka, který by něco podobného zažil. Chápeš to? Vy všichni, když se podíváte na oblohu, vidíte tutéž barvu, já ale uslyším skřivana a vidím něco, co ty nemůžeš spatřit. Co myslíš, jsem teď

chudší než jsi ty, nebo jsem stejně bohatá?”

1.4. SVĚT.

Já si představuji svět jako les plný durových akordů. Je to tím, že jsem v lese nebyla často a to, co jsem cítila, bylo vždy silné a slibovalo radost. Proto bych v něm chtěla být, narážet na stromy, ani by to příliš nebolelo, protože strom je živá část světa, která nechce ublížit. Z

durového souzvuku tu tryskají tišiny zalité mollovými kadencemi.

Slyším kolem sebe, ať z vypravovaných nebo naznačených příběhů, že svět je plný bolesti. Rozhlasové zprávy ze světa jsou relacemi hrůz. Přemýšlím o tom, o lidech, kteří jsou účastníky či svědky oněch děsuplných dějů. Jsou mi vzdáleni, žijí třeba někde na druhé straně

světa, ale jako by žili na stejné chodbě s námi v domě. Uvažuji, zda palestinská matka cítí

totéž, co moje matka. Jestli slepé děvče odněkud z Latinské Ameriky má podobné starosti

jako já. Když pak nemohu usnout, myslím na svou budoucnost v tomto světě. Jak skončíme?

Uvažujeme o tom, že minulost překročí současnost, ale kam se napřahuje náš krok? Já jsem ve tmě doma. Mně je tma blízká, ale ostatní lidé chtějí jít do světla. Chci mít děti, které budou cítit radost z barev. Poznají skutečnou krásu lesa, jeho stíny, jeho bezpečí i rizika náhodného kroku. Proto věřím ve šťastnou hvězdu člověka. Hvězda je zhmotněná radost oslnivého tónu. Rozpíná se v prostoru kolem nás a prostupuje naše touhy, naše činy ovlivní a my jdeme za ní naplněni čistou potřebou lásky. To je radost, o které jsem mluvila a vlastně mluvím neustále.

Chtěla bych říci, abyste vy, kteří posuzujete svět z jeho viditelných stránek, nebyli smutní. Já

vím, ono se to řekne, když znám jenom zlomek pravdy. Právě proto, že nevím všechno, si vážím toho, co vím, co znám a co mohu.

Nikdy u nás nebyla herecká rodina, která by stáhla z oblohy slunce nad náš jídelní stůl. K nám svět přicházel jinými dveřmi. Až od určité doby jsem začala poznávat, že v radosti, kterou zářila pohoda rodiny, jsou slzy a bolest. Maminka se varovala mluvit o ostatních děvčatech mého věku, dělala, jako by všechny děti byly jako já. Když jsem na to přišla, bylo mi líto, že na tom nejsme všichni stejně. Byla jsem z toho zdrcená a přála jsem jim slepotu. Pak mi už

bylo jenom líto maminčina neštěstí. Můj stav, se kterým jsem se smířila a už ho nechápala jako prohřešek osudu, měla ona za neštěstí. Já jsem pak chtěla ten smutek proměnit v radost. Jako malá holka jsem v takových chvílích zpívala ze všech sil, aby se ostatní smáli a nemysleli na své starosti.

Teď už to nejde. Hladím prsty vyšívaný ubrus a hledám kolečka měst, prameny potoků a představuji si mapu světa, který je i pro mne ukončen hranou stolu. Matka se ptá, na co myslím, a já jí po pravdě říkám: Myslím na svět, který je ve mně a všude, myslím na to, že bych měla být šťastná z toho, že zde mohu být s vámi, být a vnímat hlasy, které ke mně

přicházejí ze všech stran, i z mé hlavy a z mého srdce. A matka se nehlasně zeptá, zda jsem skutečně šťastná a já si odpovím, že ke štěstí musí mít člověk sílu. Ta není jenom v něm. Tu sílu beru z tebe, z okolí, ze světa barevné hudby, ale ještě z mnoha věcí, které se nedají

uchopit do ruky, ale jsou, každý o nich ví, a proto nás všechny spojují. Jsem tedy šťastná a plná smutku.

Asi to jinak nejde.

1.5. ULICE.

Pro mne je ulice radostná fanfára. Znějí tu polnice a bubny v oslnivém a ohlušujícím třeskotu. Natlačena v houfu vnímám nesčetně dojmů a pocitů. Nálada, která má svůj zdroj v činu, mne dojímá a vzrušuje a já bych se chtěla připojit.

Klid a bezpečí domova mají v sobě nezbytnou dočasnost. U stolu si uvědomuji i své hranice v čase. Jenom na ulici jsem trvalá a věčná.

Směješ se? Ne. Jsi moudrý.

V mnohosti zástupů, ať se ti zdají být lhostejné, náhodně seskupené, ať se starají o sebe a jdou za svými omezenými cíli, je skryta síla lidského bratrství. Je tam schována a já o ní vím. Mne nerozptyluje přechodnost a dočasnost barev. Já vnímám lidskou hodnotu té masy. Ptám se sama sebe, chci vysvětlení, proč to tak je? Opřena o zeď domu vím o proudění kolem sebe a cítím, i když mám někdy trochu strach, že kolem jdou moji blízcí a je třeba mít k nim důvěru. Rozum se mi snaží namluvit něco jiného. Vypráví o zlobě a o lhostejnosti k osudu bližních, ale to je jenom pěna, jenom povrch věcí. Ulice má přece v čele standartu sounáležitosti. Na ní je napsáno, že nás všechny spojuje společný osud, a to, co nás dělí, je podstatné jenom chvíli, jenom tu přechodnou vteřinu, než přijdeme na to, že vlastně patříme k sobě.

A pak, ulice má ještě jednu přednost. Umí se smát. Umí se radovat právě z té vteřiny, která

teď trvá. Smích ji zbavuje zátěže přechodnosti a dává jí vzlétnout nad chmury a potíže dne. Dává jí nahlédnout za clonu všednosti, do světa jasných a plných tónů, kde je člověk svobodný a šťastný. Smích je iluzí světa. Tak se mi to zdá, když se mu snažím rozumět. Vím, že dělám chybu. Proč chtít rozumět, když je třeba jenom se odevzdat? Splynout se záplavou touhy, kterou v něm tuším, se vzpurnou potřebou disharmonie tam, kde je potřeba jednoty nezbytná a k životu nutná? Smích ulice je jako déšť, který hladí a odplavuje tmu ze srdcí, aby v nich udělal místo pro trošinku lidské radosti.

Nepochopím, proč se lidé kdy mohli bát smíchu. Čas od času prý takové křeče zmítají kýmsi, kdo v směšnosti hledá potupu svého úřadu. Jenže lidé se nesmějí jenom mocným, i když ti jsou s oblibou cílem, na který míří úsměšek. Smích je totiž často jedinou příležitostí, jak se jim vyrovnat: My všichni, vy i my, jsme k smíchu. Smějí se přece jenom lidé a smějí se i sobě

samým. Proto ulici zakázat smát se nelze.

Když se lidé z lásky objímají, vždy se prý usmívají. Dokud se tak děje, je dobře. I ty se teď patrně usmíváš. Je to smích laskavý a tak odlišný od toho, co mám na mysli. Smích ulice, který slyším a vnímám, je zbraň slabých, kteří netuší, jakou mají sílu. Ale to už je nepřiměřené tvrzení, na které nemám nárok.

1.6. KRÁSA.

Dávej pozor, co ti teď zahraji.

Poslouchal jsi dobře? Nevím, odkud se to vzalo, patrně z hlubin Země, z proudění větru nebo z dálek nebeských galaxií. Nesměj se mi, prosím, ale cítím se být spřízněna se všemi živly. Jsem jejich nepatrný mluvčí. Tím sametovým tónem mluvím o jejich trvalosti, která vzbuzuje pohodu, trilek ve druhé větě a naléhavost durové pasáže vypravují o vnitřním řádu a pohybu věcí, který si lidé překládají do svého jazyka slovem touha.

Toužit je lidské. Všechno krásné je patrně projevem tvorby. Člověk, který tu skladbu psal, měl svou osobní představu. Toužil po konkrétních podobách štěstí. Já mu ji beru a dávám jí

svou radost, své mámení a svou pokoru.

Připadám si jako stavebník, který staví dům. Notu kladu k notě, tón k tónu, vážím a měřím, potěžkávám v ruce. Snažím se porozumět smyslu každého zvuku a ptám se, proč jsou právě

tak za sebou, jak je tu psáno. Teprve pak mohu s klidným svědomím říci, o co mi jde. Chceš

to vědět?

První věta je hádanka. Člověk napíná sluch, ptá se a pátrá, celý svět je chaos a zmatek. Co tu chceš, ubohý, v tom větrném počasí? Napřahuješ ruku a hledáš oporu. Jsi slabý, sám o sobě bezbranný. Kolik je tu jakých sil, které na tebe útočí, kterým se marně vyhýbáš. Jenom to, že se jim snažíš porozumět, ti bere všechnu sílu a ani toho nejsi schopen. Napřahuješ ruku a hledáš kolem sebe oporu.

Pochopil jsi to také tak? První věta je otázka. Stále jedna a táž.

Odpověď přijde až v druhé části. Zvláštní je, jaká je prostá. To mne stále udivuje. Jak složitý

je svět, neproniknutelný a vzdorující mým možnostem ho poznat a najednou tak jednoduché

vysvětlení! Jsem z toho zmatená a zdá se mi, že jsem si vše musela špatně vysvětlit. Přehrávám si skladbu ještě jednou, pětkrát, desetkrát za sebou. Měla jsem pravdu. Vysvětlení

podstaty světa je prosté. Myslím tím svůj svět, pochopitelně. Neboť já jsem, přejímám

toto stanovisko od tebe, svět v sobě. Sama sobě Vesmírem. Proto ho mohu, jak si troufám říci, pochopit.

Třetí věta, která by měla být definitivním řešením, je opět otevřená otázka. Ptám se proč, proč

skladba neskončila vysvětlením, druhou větou? Nebo je to tím, že mé pojetí světa je mylné a nekonečná jeho složitost mi brání porozumět prostému spočinutí ruky v klíně?

Vzrušení této části je mé osobní vzrušení z běhu našich dnů. Čekám u dveří, až se ozvou tvé

kroky. Čekám a čekám. Na všechno čekám a nevím, jak to dopadne, je přede mnou nejistota, kterou ta hudba nevysvětluje. Když však o ní dlouho přemýšlím, slyším najednou, že se vše uzavírá v harmonický řád, ve kterém je naděje.

Asi tomu tak je. Přemíra otázek má jednu odpověď. Mám z toho radost, že jsem součástí

světa, který je tak uzpůsoben. Mít výlučný osud by bylo strašné.

Zahraji ti vše ještě jednou. Zavři oči, ať jenom slyšíš, co ti chci říci. A buď rád, protože na světě je přece jenom krásně a hudba mé smělé tvrzení podpírá slyšitelnými důkazy. 1.7. SMRT.

Hudba nic nedefinuje, nic nevysvětluje. Přitom vím, že současně říká o životě a světě

všechno, co už lidé stačili pochopit. Řekneš, že si odporuji, a promiň, že ti připomínám právě

toto. Zdá se, že když hraji, že nepřemýšlím. Také tomu tak asi je. Nevím dobře, co se ve mně

děje, když mám skladbu zažitou a jen ji tak propouštím svým vědomím. Nejsou to myšlenky, co prochází mým srdcem. Měla bych říci mou hlavou, ale v hlavě sídlí rozum a ten v tu chvíli není účasten. Teprve když skončím, blažená a unavená, zjišťuji, že mám na věc třeba trochu jiný názor než jsem měla předtím. že nazírám věci podstatněji, snad mohu říci, že rozumněji. Hlava najednou dostala nové podněty odkudsi, kam neměly předtím myšlenky přístup. Poznávám, že svět i život jsou jeden celek, radost i bolest, život i smrt jsou jedno a totéž. Nepřerušuj mne. Chci sama dojít k poznatku, který je pro mne důležitý. Nejde mi o to, že smrt, nebytí, je opakem života. Vím, nebo přesněji, tuším, že je přítomná v životě. Je všude ve mně a kolem mne. Je součástí mne samotné. Proto se jí teď nemohu bát. Myslím, patrně

nemám pravdu, patrně sama sobě něco velikášsky namlouvám, ale teď, pod vlivem okouzlení

šťastnou chvílí, jsem přesvědčena, že člověk naplněný radostí se bát smrti nemůže. Cítím, že nesouhlasně máváš rukou. Neber mi mou šťastnou chvíli.

Snad bych o smrti neměla mluvit, dokonce bych ten krok k nebytí neměla nazývat jménem. Naši předci se bránili vyslovit jméno ďáblovo, aby ho nepřivolali. Jenže proč skrývat něco, co je, co je dokonce podstatné a co má každý živý tvor jako znamení života ve tváři? Copak lze předstírat, že déšť nepadá shora a že se Země netočí kolem Slunce? Jen radost, kterou teď

prožíváme, mi brání, abych tvou hlavu, kterou beru do rukou, vnímala jinak, než ji teď

vnímám.

Nepohoršuj se. Není to póza. Dokonce si myslím, aniž bych chtěla, že vyslovuji názory, které

jsem převzala od tebe.

Slyšela jsem někoho, přirovnával život k harmonickému souzvuku a smrt k akordu disharmonickému. život mu byla radost, smrt chápal jako zlou, nepřiměřenou, bolestnou chvíli. Stavěl proti sobě klad a zápor. Jenže život je patrně jak souzvuk, tak uši trhající

disproporce vztahů. Falešné tóny života v nás mají vzbudit touhu dojít k nápravě. Provokují

potřebu rovnováhy. To smrt nechce. Smrt je rovnováha sama o sobě. Nemám pravdu?

Smrt je klid poutníkův, konec veškerých strázní. Tuto větu vsunul do mé paměti otec, když mi kdysi předčítal.

Řekneš, jsou to zbytečné a předčasné úvahy. Nejsou ani předčasné, ani jich není nadbytek. Člověk, který chce žít v radosti, se nesmí uzavírat životu. Odkud ty názory mám? Kde jsem je slyšela vyslovit? Zaposlouchej se do hudby mistrů. Jejich životní osudy, muka hledání, radost z vítězství nad vlastní slabostí i všechno další, o čem mluvíme i o čem ze strachu mlčíme, tam je. Jenom musíš umět vnímat. Nejen poslouchat. Ale j ít jim vstříc. Pak v tobě převládne radost, která překryje i ony nechtěné, ale nezbytné stránky života.

1.1. LÁSKA.

Mluvím, jako bych předčasně dozrála a Osud byl zahrádka, na které pěstuji květiny své

domýšlivosti. V některých věcech si však musím udělat jasno.

Prožívám zvláštní svár. Tři mezníky života mnou prostupují, tři cesty, každá přišla z jiné

strany a všechny se ve mně proťaly a já těkám v nejistotě, jestli někomu neubližuji, když

druhému dávám přednost. Jsou to moji rodiče, kteří mi obětovali svůj život. Zní to patrně jako nadsázka, proč by měl otec či matka obětovat život tím, že se stará o své dítě? Vím, že je to tak, jak jsem řekla. Nemohu jinak vyslovit svou pravdu. Nemohu jim také ničím splatit, než

svojí láskou. Vím, je to málo, oddanost není přiměřená oběti.

V určitou chvíli přišla hudba jako věrný přítel, který rozptyloval mou samotu. Postupně se změnila v lásku na celý zbytek života. Je to smutné říci, ale budu-li mít nad hlavou nešťastnou hvězdu, odejdou rodiče dřív a co mně zbude? Hudba. Ta mne nikdy neopustí, bude vždy se mnou ve chvílích samoty i ve chvílích radosti. Jejím prostřednictvím ke mně přijde širý svět, bude mi skládat šetrné poklony a pozvedat hlavu mé pýše, které dovolí planout nad tím, že mu porozumím, že pochopím jeho řeč a poselství, které směřuje k člověku. Na třetím kameni, který tvoří souhrn mých jistot, jsi ty. Promiň, že tě stavím až na třetí místo. Dělám to proto, že jsi přišel jako třetí. Říkal jsi, že žiješ v domě o třech poschodích. Já žiji na křižovatce tří cest. Tvá cesta se proťala s mou a já věřím, že mne už nikdy neobejde. Slova jsou jenom zvuk, který napodobuje city, myšlenky vyjadřuje nepřesně. Slova jsou prý

obrazem duše. Jenže já nevím, jak vypadá obraz, který máš před svýma očima. Nebudu proto mluvit o lásce. Co říká to všední slovo o mém citu? Bojím se, že je s to naplnit ho svou všedností. Když otevřu svou duši nárazu větru, zůstane jenom prázdná schránka, která se už

bude chlubit jenom minulým vzrušením. Proto nebudu mluvit o lásce, ale o radosti. Radost je trvalá přítomnost hřejivých paprsků slunce. Tuším je míhat se na mé tváři a tu mnou proniká blaženost, jakou jsem do tvého příchodu nepoznala. Člověk, který žil v hloubce podzemní jeskyně, najednou vystoupil na povrch země a cítí laskání větru a opojnost trav, pohyb živých bytostí a slyší zpěv neznámých mu ptáků.

Radost jsou muka nejistoty, která se mění v odevzdání, protože dokud člověk žije, musí se mu dostat jistot, na které čeká. Promiň mi tuto troufalost, ale nebylo by důstojného života bez snahy poznat jeho smysl. Všechno má účel, i mé čekání, všechno má svůj cíl, i má cesta za tebou.

Radost je nekonečno touhy a blaženost jejího naplnění, která je, nakonec, tak všední, jako jsou tiché kroky ve tmě.

Vím, je to troufalá řeč, ale vím i to, že mohu sotva mluvit jinak. Slyším hladký a plný tón. Ozývá se ve mně a já vím, co znamená. Je na tobě, abys to pochopil. Pochopíš-li, pak nepřestane znít. A to by bylo krásné, veliké a trvale vzrušující.

2. (A) SMUTEK.

ALBERT: “Čekám a čekám, ty nejdeš. Už jsem se chtěl jít zeptat, zda se něco nestalo.” BEATA: “Stalo. Jednomu ze spolužáků upadl jeho nástroj.”

ALBERT: “Chápu. Patrně se poškodil a vy jste s ním sdíleli účast nad touto nehodou.” BEATA: “V tvém hlase je lhostejné konstatování faktu. Upadl mu nástroj, nešikovi. Slyšeli jsme, jak to třesklo a pak jeho nešťastný výkřik. Pochop! Ten klarinet není jenom kus ozvučeného dřeva. To je jako most mezi dvěma břehy Vltavy. Pojítko mezi ním a světem.” ALBERT: “Poškodil se?”

BEATA: “Byl někde na zemi. Všichni jsme klekli na kolena a hledali. Hmatali jsme kolem sebe, lezli po kolenou, naráželi jsme jeden na druhého, do židlí a do nábytku. Nikdy jsem neosahávala podlahu v učebně. Je to zoufalý pocit. Hledat zde mezi odpadky část lidského života.”

ALBERT: “Příliš tě ta příhoda vzrušila. Konečně, měl být trochu víc opatrný.” BEATA: “Naše profesorka, která nám přednáší hudební teorii, je naštěstí vidomá. Slyšeli jsme její výkřik. Vstali jsme zahanbeně. Já jsem měla silný pocit pokoření, nevím, kde se ve mně najednou vzal. Přece nebylo namístě něco takového cítit. Bylo to tím, že mne viděla na kolenou? Co myslíš?”

ALBERT: “Bylo tomu tak proto, že tvé jednání bylo nezvyklé. Z toho jsi měla zvláštní pocit, o kterém jsi usoudila, že tak lze cítit zahanbení. Neměla jsi přece důvod cítit něco podobného.”

BEATA: “Jsem asi nemístně přecitlivělá. Umím si představit, co by se mnou bylo, kdybych přišla o svou flétnu.”

ALBERT: “Co bylo dál? Poškodil se kamarádův klarinet?”

BEATA: “Profesorka ho zvedla, s útěšnými slovy ho podala vzlykajícímu. Slyšeli jsme, jak vzápětí vytryskl shluk tónů a následoval radostný smích, ještě trochu brzděný slzami. Všem se ulevilo, jenže pak mne začaly trápit pochybnosti. Nevím, zda je to přesný výraz. Jímal mne strach ze zranitelnosti člověka. Najednou jsem si uvědomovala svou vlastní přechodnost, dočasnost. Vím o ní, ale teď na mne tak drsně dolehla, že jsem si s ní nevěděla rady. Ten pocit pořád trvá.”

ALBERT: “Dovol, abych ti očistil kabát. Ve vaší učebně se patrně neuklízí často.” BEATA: “Můj život je život na kolenou. Zbytečně odstraňuješ stopy této skutečnosti. Snažím se narovnat a vzápětí mne něco sráží. Mám strach, že mne zmohou pochybnosti. Pochybuji o sobě, zda mám dost sil žít takový život, jaký žiji. Pochybuji o tobě, zda tím, že tě k sobě

poutám, ti neubližuji a nakonec, v budoucnu, zda neubližuji i sobě. Pochybuji o tom, zda jsem ještě vůbec schopna normálně myslet a normálně jednat. Smutek mi leží na duši a tiskne mne k zemi.”

ALBERT: “Dovol, abych ti vysvětlil situaci.”

BEATA: “Ne. Nedovolím. S touto situací se musím vyrovnat sama, jinak se opět objeví, až

nebudeš nablízku, a pak by mne mohla třeba přemoci.”

2.5. ULICE.

Obrať se na kteroukoliv stranu, smutek tam panuje.

To je omyl. Svět není smutný. Jdu-li naší ulicí, jsou kolem mne samé veselé tváře. Každý se obrací ke slunci svou svítivou stranou. Tak jsme se tomu vždycky učili: Budeš-li vypadat spokojeně, budou si o tobě myslet, že jsi spokojený. Budou ti to třeba i závidět. Budou si myslet, že jsi šťastný, protože šťastní lidé jsou lidmi úspěšnými. Úspěšný člověk je člověk silný, k němu je třeba mít úctu. A tak pořád dokola a na všechny strany. Když však přistoupíš blíž, vidíš, že každá tvář má jenom masku smíchu. Ta maska ve skutečnosti není vidět, ta je citem poznatelná, srdcem je k přečtení. Pod ní je bolest a lítost. Kdo ví, nad čím. Patrně nad prostými lidskými touhami, které se nepodařilo naplnit, ale které

naplnit bylo žádoucí.

Zvláštní je, že ty máš cit pro radost a já vidím onu masku, která se smutkem souží. Ve smíchu slyším znít slzy, jak padají v tichu. To ticho je tichem lidské samoty. Ta bolí a bolí. Zvon, který rozhání holuby schoulené na střechách, volá spíš živé, aby se sklonili nad vlastní

památkou, protože nechat něco po sobě se sluší člověku. Myslíš, že slza v písku je důstojný

doklad mého pobytu na Zemi?

Smích ulice svádí k nestřídmé radosti. Ať to zní jak to zní, ulice není smutná. Smutek je prokletá schopnost člověka chápat svět jen z jedné strany. Jenom z té, která snad první se nabízí: Tu jsem! Takže smutek ulice je ve mně. To jsem chtěl říci, že jsem vstřebal do sebe trvalý strach všech předešlých generací bosáků, kteří neměli na chleba, kteří kradli a loupili, strach chudáků, kteří se třásli před suchem a před hojnými dešti, kteří z nevědomosti na kolenou prosili o milost tam, kde bylo třeba zhřešit zlým činem.

Ulice je taková, jak jsme ji zdědili po předcích, kteří ji stavěli v chvatu, protože život je krátký a prožít ho je třeba rychle. Ulice je taková, jak jsme ji sami chtěli přizpůsobit svým smělým představám. A zase vše v chvatu, který má blízko k rouhavé rozvaze. Tou myslím domýšlivé vědomí, že jenom my máme pravdu. Nevadí, že ji za čas přizpůsobíme novým okolnostem, až budeme nabírat dech usedajíce nad prameny. Protože každý člověk má svůj pramen, nad kterým se skláněli jeho minulí bližní.

Doufám, že naši pravnuci budou o nás smýšlet jako o lidech moudrých. My si omylnost předků nepřipouštíme. Snad je to doklad sebezáchovy druhu.

Když si všechno sečtu, krutosti válek, proradnost přátel, rozdíly ve víře, které vždy děsily lidi, omyly současných činů, a k tomu dám svou touhu po pravdě a úsilí probít se k pořádku světa, co mi tak může snad vyjít?

Zapadám stále hloub a hloub do svého údělu. Ani tvá hudba mi nemůže pomoci. I ji vytvořil člověk, který už dávno zapadl v čase. Nikdo mu nedá poslední šanci, všechny jeho tóny už

dozněly. Došel, až kam stačil dojít, a zbyla jen stopa v tvém notovém záznamu. Hledáš ho prsty, voláš jeho stín, aby vyšel z temnot, lákáš ho zpátky mezi nás. Jenže to už není on. Jsi to ty ve své naivní víře, že můžeš přemoci smutek, který zalehl ulici mezi oběma jejími konci. 2.6. KRÁSA.

Soudím, bez nároku na hodnověrnost svého úsudku, že krása byla člověku dána, přesněji: Člověk dorostl vědomí krásy proto, aby se očistil od bahenních nížin života. To, co tě

rozechvívá, co na tebe útočí něhou a přátelstvím, co ti dodává sílu přečkat další den a měsíc, to v tobě svádí spor s všedností, s bolestí tak blízkou bolesti zmaru. Nepoznal jsem nic krásného, aby to v sobě nemělo tento osten, znamení lidskosti, tedy pomíjivosti, ze které šel strach.

Myslím, a byl bych velice rád, kdybych se mýlil, že smutek můj i náš, kterého se nemůžeme zbavit, protože je v naší podstatě, je dán vědomím konce. Je dán tím, že naše jednání je omezeno našimi silami, že naše rozměry osobní i perspektivy druhu jsou ukončeny fatální

osobní hranicí, nebo logicky nevyhnutelným vyhasnutím naší planety. Byť by byl konec sebevíc vzdálený, člověk je spontánně jeho vědomím stíhán.

Je to zvláštní, když to řeknu já, který má nárok na určitý stupeň poznání a proto i hodnocení?

Počítám s tím a přesto, nebo proto, že si uvědomuji svou perspektivu, podléhám stínu, který

tato budoucnost kolem sebe rozprostírá?

Je v nás smutek, úspěšně ho překonáváme, hýříme aktivitou, jsme plni naděje, že vše, co

nás v nejbližších dvaceti letech čeká, kdy budeme ještě plni sil, kdy povedeme děti do školy, kdy naše dílo bude bližními uznáváno, bude smysluplné a uznání hodné. Ano. Jenže k čemu je všeobecné uznání, když je přechodné právě tak, jako jsem přechodný já, jako jsou přechodní

ti, kteří budou moji přechodnost v dobrém nebo ve zlém vzpomínat?

Je to problém jenom můj, nebo se takhle sužují všichni? Dokazuji těmito myšlenkami poruchu zdraví, protože zdravý člověk o tom, co musí být, podobně nepřemýšlí, pouze to bere na vědomí? Vždyť já se tím netrápím, jenom si to v tuto chvíli připomínám, protože nemohu jinak ve chvíli, kdy jsem šťastný. Zde je slabé místo v našem těle. Šťastná chvíle zdvíhá prst. Pozor, mysli i na to, že není daleko doba, kdy se všechno změní v opak. Krása je tu proto, že člověk tento smutek své lidskosti dokáže pochopit. Pochopí-li ho, alespoň natolik, kolik mu jeho lidské smysly dovolí, pak se může s osudem vyrovnat. Ne sice úplně, protože jsme lidé slabí a bráníme se mu, nemáme sílu prvních křesťanů, kteří sami s nadšením skákali na ohnivou hranici křičíce, že Bůh je s nimi a oni splývají s ním v ohni, který očišťuje. Nemáme sílu revolucionářů, kteří padali u bran Zimního paláce s nezvratnou vírou, že umírají za blaho dělníků světa.

Jsme schopni se nechat očistit krásou. Přesněji: Jsme schopni podstoupit obtížný, bolestný

proces očisty krásou. Krása však není sprcha, pod kterou stačí si stoupnout a poznání

prohlédne samo. Jenom námaha nám umožní vyrovnat se s dědičným hříchem našeho smutku. Byl bych rád, kdybych neměl pravdu. Kdyby vše bylo lehké jako jarní vanutí větru, kdyby jenom radost bez kontur smutku byla naším životním prostorem. Bojím se však, v tom můžeš

cítit trochu lidské licoměrnosti, že vše je tak, jak jsem třeba nepřesně a nepřesvědčivě

naznačil. Proto ti, kteří jsou ochotni svůj denní prožitek vyhlásit za životní program, sami sobě lžou, protože je zlá chvíle smutku zaskočí a oni, nepřipraveni, selžou. 2.7. SMRT.

Náš život se mi jeví jako chůze v kruhu. Cesta z výchozího bodu až k místu návratu zdá se být strašně dlouhá. Za čas zjistíme, že jdeme vlastně po spirále a cesta od obrátky k obrátce se stále zkracuje. Ty jako by jedna druhou stále míjely. A cesta nenávratně končí v jednou bodě, ve středu onoho pomyslného letorostu.

Někdy spolu půjdeme do lesa a já tě zavedu k čerstvě uříznutému kmeni. Nahmátneš obdobné

kružnice života. U stromu však rostou obráceně, od středu k okraji. Strom umírá jinak než

člověk?

Vše živé, řekl bych, umírá stejně. Myslím, chtěl bych, aby tomu tak bylo, nevím, tím chci říci, zdali mám pravdu, že každý umírá tak, jak žije. Počestný život, počestná smrt? Může něco takového být? Nikdo nemá život beze zbytku radostný. Chápu-li ho jako slzavé údolí, pak se nedivím, že je smrt pro mne vykoupením. Jestli plně a úspěšně rozvíjím své životní síly, pak je mi smrt náhlou nehodou, nežádoucím stavem, nebo snad nutností, která mne zaskočila. Nutnost, která nemusela být. Cítíš ten nedostatek logiky?

Vše živé však umírá stejně, ať už jsou mé rozpaky nad samotným stavem věci jakékoliv. V naší ulici žila stařenka, co jsem živ jsem ji znal jen jako starou paní, měla skrovný důchod, jednu sukni a šátek stažený hluboko do čela. Jedla prý jednou denně a čas trávila vyhlížením z okna. Na co čekala? Kdekdo si tu otázku položil. Někde měla syna. Čekala na něho? Všechny peníze, co ušetřila na jídle, protože neměla jiné potřeby, schovávala v domě, někde v tajemném zákoutí stoletých krámů, protože z jejího domu nebylo nikdy nic vyneseno do odpadků. Radost tu patrně neměla místo. Sousedky, kterým se jí zželelo, jí nosily něco nákupu, nebo jí přinesly něco od svého stolu.

Z okna bylo vidět na její postel. Netroufal jsem si tam obrátit oči. Jaký to byl život? Ta paní

přece byla mrtvá dávno před tím, než ji uložili do rakve. Co to bylo za život, jenom tak být. Je jiná možnost, než že jí smutek protékal žilami, že vydechovala lhostejnost a životním programem jí byla neschopnost života?

Jak to však mohu tak jednoznačně tvrdit? Co ji zahnalo do tohoto údolí smutku? Nějaký

součet osobních neštěstí, kterým už neměla sílu se bránit? Čekala na smrt. Odevzdaně, a jak se zdálo, lhostejně. Jenže, kdo ví? V její nehybné tváři už všechny myšlenky vyhasly. Přesto nebyla bez citu. Všiml jsem si, když spatřila člověka, který se někomu podobal, rozsvítily se jí

oči, a jak šel blíž, postupně jejich světlo pohasínalo jako plynové lampy za ranního úsvitu. Její syn přišel po její smrti. Prohledal dům, štítivě nadzvedl vše, co se nadzvednout dalo. Rozlícen rozkřičel, že ji sousedi okradli. Možná. Byl to zlý osud smutné paní. Myslím na ni často. Třeba stačilo se u okna zastavit a říci, že dneska je pěkný den. Její oči by se možná vrátily z dálky a poznaly by, že jsem měl pravdu.

Přirozená smrt je přirozený důsledek života. Není však její smrt smutnější jen pro mne proto, že jsem ve správné chvíli neudělal něco, co bylo třeba? Co myslíš? Je možné na toto téma vůbec něco tvrdit tak jednoznačně?

2.1. LÁSKA.

Proč máme druhým lidem nahlížet do zákrutů jejich osudů? Zvláště když nejsme schopni nebo ochotni jim pomoci? Jenom proto, že nás na tu krutou vteřinu potěší, že někdo má horší

sudbu než je ta naše? Tento stav věci mi dělá nevšední starost, i když vím, že prýští odněkud z podstaty lidské primitivnosti, kterou zdoláváme postupně, všichni najednou a každý zvlášť, abychom se dobrali poznání, že je třeba začínat stále od začátku a starat se pečlivě o tenounkou vrstvičku orné půdy, kterou jsme stačili zúrodnit a která je vystavena trvalým rizikům nepřízně počasí.

Přemýšlel jsem často, může se to zdát být divné, o paní smutného osudu. Nikdo ji nebral na vědomí, neupozorňovala na sebe a nikomu nepřekážela. Proč mne tedy zajímala? Byla v mém zájmu stopa strachu z budoucnosti, třeba neuvědomená?

Věřil jsem, že na dně její duše doutná ohýnek lásky. Proč by jinak ulpívala pohledem na lidech, kdyby v nich nehledala člověka blízkého? Z mlhy vystupovala podoba někoho, komu asi dala život, a závoji času pronikala na světlo právě ta chvíle, která jí kdysi přinesla štěstí. Láska má nespočet podob, tolik, kolik mají člověk a lidé osudů. Čím může matka ublížit synovi, že ji opustí a nechá stranou jako omšelou, zapomenutou a nepotřebnou věc?

Člověk má lidskou tvář. Jeho jednání může být zdánlivě bez kazu a přece mu může chybět cosi, co nelze popsat či uchopit do ruky, průkazná hodnota lidskosti. Ptám se sám sebe zděšeně: Je nás takových hodně, kteří jsme schopni opustit člověka, který nám dal život?

Dělat, že nevíme, jak celé dny stojí u okna a hledí mlhou snu do stínů ulice?

Černý pátek černého svědomí.

Všechny kapiláry těla jsou jím naplněny. Neví o tom, že dýchá vzduch, který jde k srdci s příměsí strachu. Copak je to strach, ptáš se? Je. Ublížím-li někomu, musím se bát trestu. Trest je možnost, které se nevyhnu. Ublížím-li jednou, ubližuji dál. Hranice stínů se vzdaluje a člověk se marně napíná ke světlu.

Děti se přestaly ptát, proč také, když otec odpoví nevrle, nebo podá vysvětlení tak na půl úst, nebo ji dokonce zapře.

Proč je ten člověk tak surově věcný, proč jde tak tvrdě za svou věcí? Někde se stala chyba, snad tam, kde vzniká schopnost uplatnit shovívavost místo tvrdého lokte. Snad zažil duševní

otřes, který ho trvale postihl. Nebo šel při porodu hlavou napřed, říkají laici, aby si dodali důkazu tam, kde ho není třeba hledat.

Je nás takových mnoho, jejichž matky stojí za záclonou a naslouchají krokům z ulice? Jestli je tomu tak, pak zvedněme varovně prst. Pak mluvme se strachem o příštích dnech svých a lidí

vůbec.

Trvalost rozmíšek, trvalost boje za pastviska byla bojem o život. Jenže dnes už je snad jiný

čas. Copak jsme za tisíce let hromaděných zkušeností nepoznali, že přežít můžeme, jenom když pochopíme nezbytnost pospolitosti? Nemohu mít strach o život národa, když je mi lhostejný osud člověka, prvního z lidí, který na mne kdy promluvil.

Smutek mne zaplavuje, když vzpomenu na podivnou lásku paní smutného osudu. Trčí tu bezradná jak vykřičník nad celým lidstvem.

Řekni, že přeháním. Rád bych věřil, že máš pravdu.

2.2. PRÁCE.

Překážky na cestě. Když jsou nad mé síly, když se jim nemohu vyhnout, pak se, bláhový, za svou slabost stydím. Přitom si připadám jako člověk, který se stydí za velký nos, který mu, z rozmaru přírody, narostl mezi lidmi malých nosů.

O to mi však nejde. Mé myšlenky se tu povalují unaveny. Od práce bolí ruce, hlava, všechno, co člověk zaměstnává. Levá, pravá, nahoru, dolů, šuplík je plný, vedle je prázdný. A zase: Levá, pravá, nahoru, dolů, šuplík je plný. Takhle podobně, nebo jinak. Ty se směješ? Mně je z toho smutno. Plnil jsem šuplíky. Pro někoho jsem dělal užitečnou práci. Je to dost, řekneš a myslíš, že jsem asi podal slušný pracovní výkon. Jistě. Pro někoho. Co chci víc? Ano. Co chci víc.

Svou prací vytváříš cosi, co jsem s to obtížně zhodnotit. Namáháš se ve snaze pochopit cizí

myšlenku a dát do ní své poznání věcí a světa. Ó, jak to zní vznešeně oproti prostému plnění

šuplíků! Je tady rozdíl? Je. V souhrnu lidských věcí a vztahů má každá činnost své místo. Hraním na flétnu šuplík nenaplníš, právě tak, jako bych marně nutil kohosi, aby alespoň

přečetl notový part.

Co však s těmi lidmi, kteří o smyslu své práce vznášejí pochybnost?

Řekneš: Lidé by přece neměli dělat něco, co není k užitku. Smysl práce je v tom, jak se váže k člověku a má vliv na jeho zítřky. A přece se mýlíš.

Vídám to často, jak mnozí dělají cosi, v čem vidí jen obraz své mzdy. Zaplatit byt a tři jídla denně. Přibližně, samozřejmě. O víc už nemusí jít. Důkazy vznášet je zbytečné. Jak dlouho bude trvat, než člověk pozná svou cenu?

Tak přemýšlím. Napadá mne, že patřím do stejné řady, ve které už přede mnou je kámen, půda, kov, kde všechno má svou konečnou míru. Náš svět je svět omezených možností. Přijít v něm o své místo asi znamená přijít o všechno.

Přemýšlím, ale nemám úspěch. Chci myslet na něco, co leží hlouběji pod cenou prázdného času. Ó, vidět tam, kam jenom někteří vidí!

Zbytečná práce mne samého ničí. Třeba to nevím, protože myslím na nějaký směšně

přechodný cíl. Čas plyne a mně hodiny zkracují den. Tak jako vichřice poničí vinohrad, tak marné a málo lidského užitku nesoucí úsilí ničí a hanobí mne, člověka tvůrce. Měl bych rozvinout tvořivé síly, kterými zřejmě vládnu, měl bych uplatnit to, čím se liším od ostatních tvorů. Jakou úctu mohu mít k lidem, když jsem jim s to tak málo přinést? Jakou úctu sám k sobě mám cítit, když večer, u stolu, prohlásím: Dneska jsem opět jen promarnil čas?

Jedinou a spornou útěchou budiž mi zjištění, že nemám na tom stavu snad vinu. Opravdu?

Neměl jsem zvednout hlas a trvat na právu člověka žít tak, jak je pro člověka vhodné?

Už opět kážu zástupům a ty mne neokřikneš.

Překážky na cestě. Krásně se o nich mluví, když člověk přes ně nemusí lézt. Drát si kolena, ruce a lokty.

Tak je to s námi. Vydrž ještě chvilku. Člověk může být osudem trestán, nemoci mohou ho trápit. Neměl by však klesnout tak dolů, kde už je práce jen prokletím. To, co mé tváři dává

lidské rysy, to vzniká tady. Kmitá tu jazýček slasti, únava hrbí hřbet a myšlenky se sunou jako zalité do asfaltu. Předtím však vydaly svou žeň. život má začátek a konec. Mezi těmito póly je všechno, co z nás dělá lidi.

3. (B) ODVAHA.

BEATA: “Čím se liší noc ode dne? Únavou? Úzkostí? Maminka přijde a řekne, spi, už je noc. Tak je noc a co to je? Tuhle otázku od sebe odháním tím, že přemýšlím o tom, o čem si spolu povídáme. Často nerozumím tomu, co mi říkáš. Neumím si představit, jaký tvar má věc, o kterou jde. Co se tobě jeví jako samozřejmé, je pro mne záhadou. Představuji si nepředstavitelné a můj slovník se tvému jenom podobá. Uvědomuješ si, že mne mnohé

nechává lhostejnou?”

ALBERT: “Snažím se ti rozumět. Máš však hned říci, abych se opravil, abych ti přiblížil vnější svět.”

BEATA: “To nemůžeš. Můj svět je můj svět, do něho nemůžeš proniknout jenom tím, že zavřeš oči.”

ALBERT: “Ale vždyť ty jsi docela normální děvče, které ví, co to je radost, co to je smutek, co to je milovat, nedělej tragedii z toho, co nemůže být jinak. Představuješ si, jak vypadám?

Dobrá. Tak jsem takový, jakého si mne představuješ. Co na tom? Nebudu jiný než jaký jsem v tvé představě. Tam jsem skutečný. Jde snad o něco jiného? Nejde. Copak je třeba mít odvahu k tomu, abych se podřídil určité nezbytnosti?”

BEATA: “Netušíš, kolik je třeba mít k tomu odvahy. Smířit se s něčím, co je třeba nahodilé, co přišlo z rozmaru osudu, co sis nevybral. Proč mám mít právě já zakázaný svět a jeho barvy? Řekni. Proč se s tím mám smířit?”

ALBERT: “Když není jiné volby? Jen se trápíš a narážíš na překážky, které nemůžeš zdolat. Tvůj svět přitom není o nic chudší než je svět můj. Je trochu jiný. To je všechno. Má svou zvláštní kvalitu. Tak je to. Copak není na světě tolik lidí, kteří, ačkoliv mají zdravé oči, nevidí

kolem sebe to, co ty vnímáš tak bezpečně? Jsi ve svém světě, který je o mnoho bezpečnější

než je svět vnější. Nevidíš jeho odporné stránky, které jsou na pohled zjevné.” BEATA: “V tom vidíš přednost? Já ne. Samozřejmě, že vnější svět vnímám, že se mu snažím rozumět, a pokud mohu, do něj vstupovat. Zasahuji do náhodných debat. Jenže když lidé

zjistí, že nevidím, změní tón, začnou mi přitakávat a tím mne urážejí. Chovají se ke mně s lítostí jako k méněcennému. To mne bolí a rozrušuje. Rozumíš mi? Je třeba mít odvahu k tomu, abych jim neublížila. Abych po nic nehodila nějaké odsouzeníhodné slovo. Oni si myslí, že se ke mně chovají, jak se sluší, ale já tím opovrhuji.” ALBERT: “Neuznávám zoufalství jako zdroj odvahy.”

BEATA: “Kde bereš ty odvahu k životu?”

ALBERT: “Nezaskakuj mne otázkami, na které odpovědět je mi těžko. Vůbec nevím, zda to, co dělám, potřebuje odvahu jako východisko. žiji, protože musím žít. To se týká i tebe. žiješ?

Tak žij.”

BEATA: “Nejsem si jistá, zda tato výzva může stačit k tomu, aby se člověk vyrovnal se

všemi náležitostmi svého života.”

ALBERT: “Jenže pořádek ve svých názorech na řád věcí si musíš udělat sama.” BEATA: “Budu se snažit.”

3.5. ULICE.

Nabyla jsem přesvědčení, že trpíš zvláštním druhem nedůvěry k lidem. Snad je to tím, že o nich mnohé víš a že ti připravili četná zklamání. Příčina je tedy v nich? Znamenalo by to, že přílišná znalost je zdrojem skepse? Vždyť může-li být znalost lidí zdrojem poznání a moudrosti, může být současně zdrojem nedůvěry v sebe a v člověka? Je-li tomu tak, pak se nacházím někde, kde nechci být, odkud na mne doléhá nedůvěra v mé schopnosti porozumět tobě a světu.

Vím bezpečně, že chci-li poznat člověka, pak mi nestačí jenom ho sledovat, poslouchat jeho krok, hlas, který říká slyšícímu téměř vše. Je třeba ho sledovat i tam, kam nevstupuješ rád. Musíš být připraven na všechno a nic tě nesmí zaskočit, protože člověk je zázrak nevyzpytatelné proměnlivosti.

Ty, který člověka poznáš, jak říkáš, na první pohled, prakticky nic nevidíš, když v jeho kroku neslyšíš lomivou ozvěnu zástupů, v jeho hlasu neslyšíš sbor zpěváků všech truchloher, kterými se chlubí náš učitel dějin hudby.

Přiznávám se, že o sobě až příliš často přemýšlím. Řekla jsem to já, nebo to byla varianta tvé

myšlenky, snad si vzpomeneš, že do sebe zapadám jako do studny. Je to nebezpečný způsob poznávání. Člověk v sobě může utonout. Když jsem poznala toto nebezpečí, snažila jsem se o sobě přemýšlet, jako myslím třeba na strom v lese. Je silný, když je ve společenství druhých. Jenom s nimi stojí pevně, tak jako ony jsou silné s ním. K tomuto přiznání je třeba mít odvahu.

Přiznávám se i k tomu, že se mi toto slovo stává odporným. Jako by po něm v ústech zbyla nepříjemná pachuť. Cožpak nelze žít jen tak, volně a svobodně, bez protivenství, která není

třeba zmáhat? Já je neustále opakuji jako zaklínadlo, které se nakonec opotřebuje a přestane působit. Přitom není bez odvahy naděje. Je v ní klíč k překonání mých slabostí, mých trpkých zklamání, nárazů na zeď, která neuhne a neustoupí.

Odkud ji však brát? Řekneš, že musí být ve mně. Někdo se narodil silný, druhý slabý. Vyprávěl jsi mi o tom v příběhu svého otce. Je však slabý odsouzen k záhubě? Platí stále řád vlčí smečky? Pokud je tomu tak, pak nemám naději. Jenže já jsem nabyla přesvědčení, a říkám to svým kamarádkám, když ochabují a ztrácejí důvěru v sebe: Musíme se navzájem podepřít, jedna druhé pomoci. Spojuje nás společný osud. S ostatními lidmi nás druží to, že jsme lidé, kteří jsou schopni porozumět a nepropadnout se do mlčení.

To je ten sbor, který zní nad šerem světa. Všichni jsme schopni být lidmi. Jenom musíme mít odvahu si to přiznat a nedat se odradit svými slabostmi.

Já, sólistka, objevuji sílu sborového zpěvu. Sílu, která má strhující vliv, kterému jsem, a to mne překvapuje, schopna se podřídit a dát se jím vést. Svůj part si v tom souzvuku zahraji a bude slyšet.

Je to součást mého pojetí štěstí. Mé touhy po harmonii. Je to můj neklid, který mne nutí těkat z místa na místo, od myšlenky k myšlence. K poznání sebe sama je třeba odvahy. Protože já

jsem zlomek světa, podle mého názoru zlomek dosti podstatný.

3.6. KRÁSA.

Jdete světem hlučně jako dobyvatelé. Rozlehlé jeho pláně zabíráte pro sebe. Přitom vytváříte celé oblasti neklidu a je vám v nich dobře. A pak, když jste kolem sebe zaseli svár, mluvíte o světě, že je zlý. Vidíš tedy něco, co mi uniká. Lidé, kteří jsou snad dobří, chci tomu věřit, si pro sebe vytvářejí zlý svět. Pro mne je obtížné tento svět propátrat a rozumět mu, když mu jen naslouchám. Snažím se ho alespoň sevřít do náruče. Vždyť je to můj svět. Přesto jdu a

narážím na jeho hrany, vracím se domů s odřenýma rukama.

Zkus to jako já. Pusť se do živého proudu, který tebou smýká tam, kam jsi jít nechtěl. Jdi chvíli s napřaženýma rukama a nebuď zoufalý, nedávej najevo svou slabost, protože troška hrdosti, kterou si chráníš, je snad jediný tvůj majetek. Potom si potvrdíš to, co jsi jednou či víckrát tak lehce vyslovil, že ani věřit se mi to nechtělo. že je třeba mít k životu odvahu. Odvahy je třeba k životu. Teď beru do ruky jablko a těším se z jeho tvaru. Přilne mi k dlani a já vím, že v té vlahé hladkosti je jakýsi důkaz přírodního řádu. To mne naplňuje radostí. Vezmu namátkou do ruky nějaký nástroj, který kdosi položil na stůl a zapomněl uklidit. Pátrám po jeho účelu a objevuji v něm něčí snahu dát kovu nebo dřevu tvar a tím i účel. Jsem šťastná, když na něj přijdu a obdivuji člověka, který ho vytvořil.

Svět je plný podobných předmětů a ty neklesej na mysli, všechny je musíš poznat. Všechny je musíš propátrat, jinak se propadneš do tmy a zbylé prostory života ti zůstanou odepřeny. A co když právě v nich, v těch odepřených oblastech, je to, co zatím tak marně hledáš?

Ve chvíli, jako je tato, vyberu mezi kazetami sbírku básní, kterou mám ráda, a hlas, už mně

tak známý, tak důvěrný, tiší mé stesky. Poslouchej se mnou, zavři však oči. Nevím, zda básník musí být moudrý. Patrně nemusí. Vždyť nahlédnout člověku do duše může i dítě, které snad moudrosti postrádá. Jenže dítě pouze nahlédne, básník však okouzlí

přesností postřehu. Věta za větou se line, drsná i něžná, tu logický skok se převrátí ve vzduchu v nelogickém tanci, který však vyvolá překvapivě bolestnou ozvěnu v mé, až dosud nic netušící představě. Promluvil za mne a já mu jsem vděčná. Co by mi dalo práce a námahy, než bych přišla na to, co vyslovil oním nezvyklým obratem.

Vyslovuji tatáž slova, nejsou však stejná. Ve slově, které tu v pokoji nenápadně, až snivě

rozechvívá mou představivost, je tak obtížně uchopitelné, mezi prsty se propadající poznání

věčnosti. Nesměj se. Já vím, že krása je věčná a jenom člověk ji může vytvořit, protože člověk potřebuje překonat onu svazující zátěž úzkosti z nížin života. Snad si lidé vykládají poznání krásy různě. Nevím dokonce, je-li správné mluvit o kráse takto, může-li mít bouře, láska, výbuch sopky nějaké poslání. Vím však bezpečně, že v těchto prostorách ticha a hluku, něhy a kruté bolesti, tam, kde se láme vaz pohodlí a kvete zahrada vůní, kde ti ruce spadnou na desku stolu, tam se rodí to, o čem je řeč. To není omluva, ani výmluva. Někde musím brát odvahu k životu.

3.7. SMRT.

Moje maminka říká, že když jí v noci přijde na mysl, že jednou bude umírat, už do rána neusne. My se jí smějeme. Proč si dělat starosti s tím, co ještě je daleko? Ale myslíme na to také a já, ačkoliv zdánlivě mám ke konci života nejdále, protože bych, podle logiky věcí, měla nejprve vyčerpat své síly, si konec připomínám snad až příliš často. Problém je v tom, že odchod člověka je nevyzpytatelná hádanka. Jak přijdeš, tak odejdeš, můj drahý. Ne. Bráním se tomu, ale náhoda člověka zaskakuje nepřipraveného.

Šla jsem do parku. Měla jsem chvíli čas a vítr tak toužebně voněl travou, že mi maminka slíbila, že pro mne za chvíli přijde. Znala jsem cestu, však víš, kde často trávívám chvíli. Svítilo slunce, na tváři poznám jeho svědivý dotyk. Našla jsem lavičku. Někdo tam seděl, slyšela jsem ho hlasitě dýchat, snad spal. Nerušil mne a já jsme se snažila nerušit jeho. Z jeho hlasitých výdechů však na mne najednou strach vztáhl ruku. Zeptala jsem se zadrhlým hlasem, zda mu je špatně, jestli potřebuje pomoc. Mlčel. Kolem chodili lidé a jejich kroky mne uklidňovaly. Přece by člověka, který je chorý, který potřebuje pomoc, povzbudili, nebo se alespoň zastavili a kladli mu otázky.

Seděla jsem tiše a celá jsem se schoulila do jeho dechu. Ten byl teď pravidelnější, nabíral ho z hloubi plic a při výdechu se sípavý zvuk tříštil a trhal a mně bylo jasné, že ten člověk nespí, že je mu špatně, zle, že někdo by měl zavolat pomoc. Vstala jsem a pátrala sluchem v okolí. Náhodou nešel teď nikdo. Opět jsem si sedla a hmatala po drsném dřevě k člověku, který, teď

ztichlý, jako by smířený se vším, dýchal jen zlomečkem plic.

Ruku jsem nahmátla ve strašné dálce. Zdálo se mi, že tam snad není, tak dlouho mi trvalo, než

jsem ji našla. Nejdříve rukáv, pak ruku bezvládně visící z lavice dolů. Po ruce nahoru, hlava zvrácená nazad, jako by spal. Musel mít ústa jak bolavou ránu.

Pak mnou projela jiskérka naděje. Proto ho lidé tak lhostejně míjeli! Opilý. Určitě. Zaslouží

pohrdání a ne lítost. Odsedla jsem si rozhodnuta vyhledat pro sebe příhodné místo. Soused však naposled zachrčel a ztichl.

Strach se mi vrátil. Srdce mi bušilo tak, že jsem nebyla s to soustředěně poslouchat. Mlčel. Znovu putovala má ruka tou dálkou k jeho ruce. Zvedla jsem ji a pustila. Padala bez vlády. Hlava zvrácená dozadu, na krku, kde měla vést cesta života, ticho. Nic. Pohyb tam nebyl už

žádný.

Ten člověk zemřel a já jsem mu naposled byla nablízku. Vstala jsem zděšena. Někoho přivolat! Lidé, tady někdo z nás nadobro odešel! Nelekejte se, je to přece normální osud člověka. Jenom, prosím vás, přijďte a nenechejte ho tu samotného v této, pro něj už lhostejné

pozici, která ho ani neponíží, ani nepovzbudí. Ale vy, kteří jste ještě plni sil, dostanete strach ze svého konce, protože není nic bolestnějšího než bezbranný člověk.

Udělala jsem pár kroků a po chvilce jsem zjistila, že jsem v tom zmatení ztratila směr, že nevím, kde jsem, jenom to, že jsem někde na světě, který má už jenom jeden konec, protože začátek je za mnou, a tak nezbývá než jít za tím koncem.

Matka mne našla zbloudilou a odvedla domů. Obě jsme dělaly, že se nic nestalo, že jsme neslyšely houkat sanitní vůz, ani vzruch na cestách, které jindy jsou klidné. Nevím, jestli jsme jednaly statečně.

3.1. LÁSKA.

Rád může mít opravdově jenom člověk statečný. Hned s rozpaky dodávám, že to zní jako nadsázka, jako velikášské namlouvání si něčeho, co není, protože zamilovat se je dáno každému, člověku slabému i silnému. Odvahou však myslím schopnost, sílu unést nástrahy denních všedností, které ho matou klamavými odlesky tretek života.

Představ si: Oslněn sám sebou, tu polární záři smyslů v tobě vznítila má ubohá bezmocnost, jsi v sobě našel schopnost nebo spíš sílu povznést ji někam do vysoka svých představ. Ano. Jsi unesen, uchvácen sám sebou. Nevyvracej mi to. Není nic hroznějšího pro mne, než je iluze.

Najednou zjistíš, že ta chimérická bytost je jenom z masa a kostí, že je nedokonalost sama, že čistota mravů je pouze stav nouze, protože dosud chyběla příležitost mravy vystavit zkoušce. Veškerá kombinace představ a snů, které jsou předmětem jejích rozprav, úvah a mnohovýznamných zámlk, jsou pouze doklady její slabosti, nevědomosti, neznalosti. Stojíš tu ohromen, sám sebe lituješ. Napadne tě, že nejlépe by bylo odejít po špičkách, dokud je čas. Ale ty ji máš přesto rád. Kdoví proč? Logika se vzpírá porozumět něčemu, co je mimo logiku, kde neplatí zákony rozumu. Samozřejmě si nepřipustíš, že by zde mohly hrát nějakou roli příliš jednoduché a primitivní zákony, jimiž jsme spoutáni s ostatní přírodou. Když o tom všem doma přemýšlíš, když bereš při práci do ruky nějakou věc, kterou ti dala, aby se ti připomněla, stále se

cosi vzbouzí a nutí tě vracet se v myšlenkách.

Co mám dělat, ptáš se?

Pak na to přijdeš, protože jsi vždy vyzdvihoval odpovědnost za své jednání: Láska se sice probouzí pod tlapkami jarního deště, ale hledat ji můžeš i tam, kde prudký žár slunce už spálil trávu, a příroda, zmoudřelá a unavená, vydala úrodu.

V tomto prostoru je patrně odpověď na mou nemoudrou otázku. Nemoudrou proto, že se ptám na něco, co nechci slyšet, že člověk trvale prahne po svém konci právě tak, jako se ho bojí a touží ho oddálit. Copak naše neustálé toužení po tom, aby už bylo zítra, není potvrzením mé

nápovědi?

Odpověď na mou otázku je třeba hledat i v proměnlivosti naší životní stálosti. Jde o koloběh příběhů, tvarů a zvuků, které jsou stále nové a stále stejné. Poznat to, k tomu je třeba být statečný, protože ne každý, zahleděný do sebe, tu náhlou proměnu jara v léto, léta v podzim a dále a dále, ochotně podstoupí.

Každý by chtěl zachovat, na věky ustálit onu vířivou hravost, kde jde sice o všechno, ale vlastně o nic. Ano. O nic nejde ve chvíli, kdy si myslíš, že bys za mne, za svou lásku, položil život. O tvůj život půjde až tehdy, kdy tvou loď zažene proud do zátoky všednosti. Přiznám se ti, že na tu chvíli rozhodnutí čekám s napětím a snad i s trochou odsouzeníhodného zadostiučinění. Zklame či nezklame? To není pochybnost v tebe. To je má

vlastní hra na získání převahy nad tebou. Vím, je to asi důkaz podivné polohy mé duše. Nemohu se jí však vyhnout.

Získám-li převahu, bude to bolestné vítězství poraženého.

3.2. PRÁCE.

Mluvíš o práci jako o něčem, co je běžné. Prostě tomu tak je, že musíš pracovat a je ti to všední. Pro mne je práce hledání směru. Slyšela jsem vyprávět o mořeplavcích, kteří se v temnotách oceánu řídili světlem hvězd. Pro mne je tím světlem hvězd práce. Najít správný

tón, vyhledat ho v notách nebo dělat cokoliv, co musím podle rady maminky vykonat, je pro mne štěstí. Prací jsem ti rovná. Rozumíš mi?

Rozumem jistě. Nikdy ale nemůžeš poznat to, myslím úplně poznat, co jsi sám nevzal do ruky, když to lze do ruky uchopit. Máš jenom svou představu a ta ti nahrazuje zkušenost. V

tomto případě za ni buď vděčný.

Já o práci musím chlubivě mluvit, musím se jí pyšnit i když jsem udělala jenom to, co je druhému k smíchu. Nebylo to nic víc, než že jsem si dokázala, že mohu žít jako ty. Kdybys tak věděl všechno! Kdybys poznal trápení, které musím překonávat, kdybys znal rozkoš nečinnosti, která vábí jako droga a přemlouvá mne: Nech toho! Máš právo sedět a snít. Vytvoř si své vlastní pojetí světa. Vždyť ten vnější svět je jenom zlo a špína. Co slyšíš kolem sebe, pravdy tvých předků jsou vláčeny blátem, pochybnost bourá rozumné vědomí světa. Vytvoř si sama své pojetí. Nech svět, který je k tobě lhostejný, ať si jde svou cestou. V tu chvíli jsem sama sobě nepřítelem. Musím ho porazit, jeho zákeřnost odhalit a pošlapat ho. V tu chvíli si spílám vůbec ne vybraně.

Nebo se mýlím? Není právě tento svět, svět vaším soucitem pohrdaný, svět nečinnosti, mým vlastním světem? Nemám mu dát svá pravidla, určit mu zákony zcela nepodobné tomu, čím se řídí ti ostatní?

Uvažuji o tom. Pak mnou začne pronikat pochybnost. Jsou lidé zdraví, plní sil a nevyužívají

jich, propadají nudě a lhostejnosti, jako by jim chyběl dar tvorby, jako by lenost byla člověku vlastní a činnost jen nutnou překážkou, kterou musí přemoci, aby pak mohli opět upadnout do rozplizlé letargie.

Rozumíš tomu? Určitě rozumíš. Já ne. Znamenalo by to, kdybych byla jako oni, že bych

neměla žádný důvod, žádnou vážnou příčinu vést o sebe spor. To bych pak mohla propadat sebeklamu, z lhostejnosti a z nudy si udělat životní program.

Určitě se mýlím. Lidé takoví nejsou. Líní mohou být pouze ze zbabělosti. Vím, co to je vstát ze židle, a vyjít za předem určeným cílem, kdy každá nota mi zavadí o nerv, až jsem celá

zničená z té přemíry vjemů, z napětí a z tělesné únavy. Vím, co to je řádku za řádkou číst prstem. Obracet stránky s jistotou, že jsem nic nevynechala a že všemu rozumím. A přemýšlet o tom.

Hrát bez citu a číst bez porozumění - to nejde. To bych si nezasloužila tvou prostou otázku: Cos dělala celý den? Přece nemohu odpovědět, že nic.

3.3. VZTAHY.

Chtěla bych žít tisíc let, abych všechno, úplně všechno poznala. Abych se naučila létat, neboť

ptáci se prý vznášejí vzduchem volně a svobodně a já zpívám jako pták a jsem proto jejich sestra. Chtěla bych vejít do hlubokých vod a rozplynout se v nich a na mělčině se opět najít a zachytit se mezi hlučnými kameny. Chtěla bych projít plamenem a vyjít z něj krásná, abys mne měl rád a trvale ke mně vzhlížel jako k ženě očištěné ohněm.

Mám neskromné přání, aby se mi sýkorka otřela o tvář, abych rukou nahmátla břeh potůčku a směla ji smočit a pak usušit u ohně z borových šišek. Tak krásně píchají v ruce. Říkáme si to s děvčaty o pauze, kterou máme mezi vyučovacími hodinami. Předháníme se ve vymýšlení nejnemožnějších přání. Víme přitom, že to jsou sny, ale jako by to ani sny nebyly. Když si vypravujeme o tanečních hodinách, tak jsme všechny opity tanečním vírem. Musí to být zvláštní, tančit. Držet se muže, který je silný, a nechat se unést nad město, do světa plného jásavých zvuků.

Když přijde řeč na muže, slyším zrychlený dech a slova jsou najednou tak děsně bolavá, že trhají kůži, a ruka, která by se dotkla, by nahmátla obnaženou kost. Tu se varuji promluvit o tobě, protože vím, jak bych je, ostatní, ponížila, jak by se ve své bolesti semkly proti mně a určitě by najednou zavrhly všechno, co nás činilo blízkými.

Ruka se sune po hraně stolu. Narazí na druhou. Obě se setkají a zle si spílají. Co to tlacháš za nesmysly? Copak nevíš, jak je to zbabělé si takhle vymýšlet? Unikat do tmy plné barevných zvuků. Tvůj svět je tato hrana stolu. Drž se jí, jinak nenajdeš cestu ke dveřím. V tu chvíli mám krutou radost, že ty druhé jsou ve své tmě jako já. Mysli si, co chceš. Všichni jsme lidé stejného osudu.

Vy šťastní jste na tom jako my. Výhodu máte jen zdánlivou. Tápete ve světle, my zase klopýtáme ve tmě. Jaký je v tom rozdíl? Je v tom rozdíl, jenže mi řekni, ty, který toho tolik víš, jaký. Chcete s námi uzavřít dohodu? My vás budeme vodit tmou, kde jsme v bezpečí, vy nás povedete světlem. Tím si budeme rovni. Jeden druhého můžeme podepřít. Jsme lidé. Nebojme si to přiznat, že naše vzájemná závislost může být poznána a že nám může umožnit poznat složitý svět ze všech stran. Jenom pýcha nám v tom může bránit. Jsem ráda, že jsem na to přišla, a chvástavě se sama nad sebou směji a raduji. My se prodereme svou sebelítostí až k vám na světlo, vy zase odložíte svou neúčinnou útrpnost a sestoupíte do našeho světa. Je to i váš svět.

Všechno lidské je společné. Dobro, láska, nenávist, zloba, malověrná nedůvěra v sebe, drobná

úsluha a třeba i záchrana tonoucího psa, volání o pomoc za noci v parku, pád slepce na schodech, laskavý dotyk ruky, který ti řekne, že je v cestě překážka, úpadek mravů, přisprostlé řeči s dráždivou představou, cizí ruka na tvých prsou, fagotové sólo ve Svěcení

jara, které je s to zbavit člověka rozumu.

Vezměme se za ruce a odpusťme si, že jsme si neporozuměli, když jsme si byli tak blízko,

že nás spojoval dech, jako bychom nabírali vzduch jedněmi ústy.

Všichni jsme přece lidé stejného osudu.

4. (A) ZBABĚLOST.

ALBERT: “Jsou věci, které ti nepopisuji rád, jsou situace, o kterých bych raději pomlčel, a jsou lidské vlastnosti, které bych ti nepřál poznat. Když se s nimi setkáš, třeba je ani nepostřehneš. Jsi nevinná, a proto na tobě zloba neulpí.”

BEATA: “Není dobře překrucovat skutečnost. Mohu snít, ale nemohu ve snu žít. Vyzdvihuješ

mou jednostrannost a vnucuješ mi představu, že to je přednost. Vždyť jsem ti řekla, co si myslím. Nevím, zda není od tebe trochu zbabělé takhle uhýbat před ošklivostí světa.” ALBERT: “Ošklivost světa je ošklivost ve mně. Svět je jenom velké vydání mé malé

existence.”

BEATA: “Řekl jsi to krásně a snad je to svým způsobem i pravda. Já vím, že v tobě svět poznávám. Jeho ušlechtilé i nižší stránky, jako lásku a zlobu. Jsi skutečně takový? Zeptám se přímo. Jsi také zbabělý?”

ALBERT: “Tvá otázka je jako šíp, který rve kůži a proniká do hloubi těla. Chtěl bych říci, že zbabělý nejsem, sebeláska mne nutí se chválit, ale nevím, zda je to pravda. Vidíš, jaký je rozdíl mezi iluzí, kterou o sobě mám a přiznáním, že člověk je naplněn chybami a blátem, které najdeš na svých podrážkách.”

BEATA: “Pomohu ti. Nejhorší je lež, která předstírá vroucí vztah. Až se stane, že mi začneš

lhát, odejdi. Jinak bys musel přiznat, i když by to třeba bolelo, že se ti zbabělost nevyhýbá.” ALBERT: “Jak bych mohl odejít? Proč mne zraňuješ?”

BEATA: “Ztratíš se snadno, jako slza, která uschla. Budeš vědět, že tě nikdy nenajdu a že se o to ani nepokusím.”

ALBERT: “Věřím, že nejsem zbabělý. Ustoupím snad fyzickému násilí, ale v tom, co říkáš, jde přece o něco podstatně jiného. Tvá slova mne bolí.”

BEATA: “Omlouvám se ti, že toto téma trvale připomínám. Neustále mne pronásleduje. Proto jsem musela vyřknout slova, která tě ranila. Věřím pevně, že zbabělý nejsi. Věřím, že bys přiznal, že se tvůj vztah ke mně změnil. Nebo ne? V každém z nás je přiměřená míra zbabělosti. To jsem už pochopila. Zbabělec by byl s to po zbytek života táhnout káru našeho vztahu, sám sebe proklínat a vydávat to za morální vítězství. Vítězství koho nad kým? Nebo by to snad bylo hrdinství? Je mezi zbabělostí a hrdinstvím nějaká souvislost? Představ si život zbabělce. Bál se, že ublíží, a připnul si proto na hruď řád statečnosti. Tato možnost mne fascinuje.”

4.6. KRÁSA.

Stavíš mne na pranýř. Snad si toho ani nejsi vědoma. Tvé myšlenky se rovnají podle určitého řádu do šiku a ten na mne útočí. Přiznám se, že je snazší citovat cizí básně než prozaicky popisovat stav svého vědomí. Zejména proto, že báseň vyjádří to, co básník chce, kdežto inventura mého nitra nemůže najít nic než to, co na regálu v tu chvíli je. Patrně toho o mně víš víc, než toho vím sám. Tak se věci mají. Když ti čtu z knihy povídek nebo básní, mám někdy radost z tvého nadšení, jindy mne domýšlivost autora provokuje. Bohužel ne k povznášejícímu pocitu radosti, poznání a toho všeho, co vidím, že v tobě vlivem čteného vzklíčilo.

Nerozumíš? Mluvím nezřetelně, protože chci být šetrný vůči své osobě. Řeknu to přímo: Věřnevěř, jsou chvíle, kdy se mi řeči o kráse zdají být směšné, trpké a morbidně úchylné. Říkám si: Tady se střetávají ušlechtilé touhy a vášně, nabízí se řešení, sice v konfliktu, ale je nasnadě, pravda a láska tu nezbytně vítězí, i smrt je vznešenost sama, a bolí-li cosi, pak proto, aby otevřelo cestu svobodě a radosti.

Pár kroků odtud se lže a podvádí a krade a znásilňuje bez valné naděje, že zlo bude obviněno a uznáno hodným trestu. Z novin tečou potoky lidského bahna a bída fyzická i morální je člověku na očích stále.

V té chvíli krásu nenávidím, nejraději bych ji popřel a řekl všem, že není, že je to jenom klam, bláhová iluze člověka, který v tom páchnoucím bahně žije, a proto si život zpestřuje iluzí. V tu chvíli koktám a předstírám únavu. Ty mi bereš knihu z ruky a pokojem se rozplyne několik tónů, které mají zastoupit mnou nakupené obrazy poetických vidin. Když o všem přemýšlím, když se tóny snášejí jako peří do koutů pokoje, mám pocit, že jsem na to přišel. Krása je nepohodlná, protože bolí. Ano. Když zastihne člověka nepřipraveného, ať je to únava, chvilkový nezájem vyvolaný nepříjemnostmi, kterými kypí den, ať je to cokoliv, co chce mé myšlenky, mou energii, mou rozhodnost, pak mne míjí a já si řeknu, tady šlo cosi,co mne chtělo zranit, ponížit, pokořit. Šlo tady o důkaz, že nejsem hoden. V tu chvíli bych možná pronesl odsudek, za který bych se pak styděl. Potom, někdy, až bych přišel v jiný

den, který by byl šťastnější.

Nemysli si, že to říkám rád. Nejhůř je člověku tehdy, když se jeho představy o něm samém míjejí s věcnými důkazy žádoucí velikosti. Je tu ještě malá záchranná brzdička. Nemusím to na sebe nikomu říkat. Ale už to, že se věci mají tak, jak jsou, že o tom vím, stačí, aby se mi na duši udělal škraloup a v něm uvízla hlodavá skepse.

Čím to je? Je to tak, jako když můj děda kameník osekával hrany a dával hmotě tvar, je to tak, že i my postupně přijmeme podobu, po které toužíme? Nebo je tento rys lidské povahy neměnný, úhybný, tu se nakloní ku kráse, tu se nakloní k jejímu opaku, přijme převlek, který

se hodí pro povznášející chvíli, aby ho odhodil, když si myslí, že je na vrcholu blaha? Je to rys lidské povahy, který čeká na chvíli slabosti, aby ponížil, co je v člověku největší?

Ne. Krása bolí. Někdy a někoho. To už je lidské a dělat s tím něco je nad naše síly. Alespoň

nad síly mé, teď, v tuto chvíli.

4.7. SMRT.

Jestliže krása bolí, jestliže všechno, co je v člověku dobré i zlé, v ní vrcholí, co si pak máme počít s lidmi, kteří krásu nevnímají? Kteří jsou k ní necitliví a lhostejní, kteří ji vpodstatě

nepoznali, s úšklebkem ji minou a odevzdají se všednostem života bez schopnosti vylézt na strom, jak to udělal Jeníček, když s Mařenkou zabloudili v lese a v dálce hledali světýlko?

Nevědomost není zbabělost. Nevědomost je stav živočišné prostoty, která přeje jednoduchým vášním a přímým životním pochodům, které směřují k naplnění životních funkcí. Proč takovému člověku brát jeho pojetí světa a lidskosti? Stojí to za to dělat mu starost? Proč

by si neměl žít tak, jak se mu chce, když mi nepřekáží? Na ulici se mu ovšem vyhnu, protože mám pocit, že by mne mohl oslovit a kostrbatou větou mne žádat o pár drobných. Slyšíš, jaké myšlenky si připouštím? Uvažuji-li o tom, co jsem právě řekl, a nejsemsám, kdo takhle smýšlí, musí mne přepadnout zoufalství. Pokouším se o to, aby v tomto tvrzení nebyla póza, které se těžko vyhýbáme. Mluvím v množném čísle, protože si nechci připustit, že by šlo pouze o můj problém. Schovávám se za další lidi stejného názoru a tím se sám před sebou omlouvám.

Cítím, že člověk může stokrát umřít. Dřív, než ho potká ono definitivní nebytí, tak částečná, omezená smrt čeká na toho, kdo smýšlí tak, jak jsem před chvílí naznačil. Je to skutečná smrt lidskosti. Odepsal, ponížil jsem člověka a sebe vyloučil z jeho souvislostí. Místo toho, abych k němu šel a pomohl mu na nohy, odvrhnu ho jako poločlověka, předčlověka, tvora nižších kvalit. Proč? Protože nemá vytříbený systém hodnot, nedodržuje mnou vyzdvihované principy morálky, při jídle nesedí u stolu rovně a před spaním nečte sonety, proto dělám, že mu nerozumím a odsednu si v tramvaji předstíraje, že hodlám co nevidět vystoupit?

Člověčenství má mnoho stupňů a ti, kteří vystoupili výš, musí za sebou tahat ty, kteří uvízli na nižších příčkách.

Krásně se to mluví, pokud na mně nikdo nechce, abych se s nimi trmácel po klikatých cestách ke kulturnosti. To raději obhrouble žertuji a předstírám lidovost, protože mé povědomí

lidovosti se shoduje s touto polohou nižšího standardu. A tak klepu na rameno a vymýšlím laciný vtip, protože mne stojí jen trochu přetvářky a lze na něm vydělat mnohé, přinejmenším představu o lidových základech mé osobnosti.

No a ti, které mám na mysli, ať už se živí tak či onak, neboť tento stav hodnotového systému lze objevit ve všech rovinách společnosti, ve mně vidí člověka, kterého je třeba ocenit. Jen mne zkuste blíž hodnotit a křivě se na mne podívat! Přitom, unikne-li vám slovo uznání, netušíte, že chválíte někoho, kdo vlastně není, protože předčasně umřel a má malou naději se znovu, dočasně obnovit. Musel by projít složitou proměnou, kterou znají motýli, aniž tuší, o co jde.

Takoví jsme. žijeme a umíráme díky lhostejnosti k lidem, díky zbabělosti, která nás žene do role převleků, předstírání a falešných větných přízvuků.

4.1. LÁSKA.

Už jsem toho o sobě řekl tolik, že slova zaplnila celý náš prostor určený k životu a nová a nová se valí, rozlévají se do všech koutů tvé duše, zaplňují škvíry v oknech, takže sem do pokoje nemůže vzduch, a není jim konce. Musím mluvit, musím se pořád slyšet, abych zapudil strach. Jsem ochoten skákat o jedné noze, říkat směšné veršovánky, pitvořit se na téma, které není k smíchu, jenom proto, že mám obavu z tvé nelásky.

Není to totéž, jako když řeknu, že se bojím o tvou lásku? že mne, obnaženého, zbaveného pozlátka moudrosti a mužné důstojnosti, odmítneš? Ne. Asi ne. Nic nevím jistě. Někdo mávne rukou. Není nic rozšířenějšího, jako je láska. Mezi lidmi je tak hojná, jako je schopnost řeči, kterou jsme s to navazovat s kýmkoliv. Je tak všední, tak všudypřítomná, že si s ní mám lámat hlavu? Tento přístup mi není, snad je to dobře, vlastní. Láska je prý dar milosti, který dala člověku Příroda. Nebo to je vlastnost lidskosti? Stav lidskosti, který

můžeme nazvat milostí, jímž člověk prohlédl ze své přírodní přirozenosti, aby polidštil to, co mu přineslo dědictví druhu?

Řeči a zbytečné úvahy, které vedu jen proto, abych zadržel řeč, kterou musím vést a která mi nechce jít přes hranu zubů.

Přijít o lásku znamená přijít o sebe. Nepochopíš to. Je snad v těch slovech skryta nadsázka?

Mám v srdci svůj obraz. Sice mírně zkreslený chvástavostí mé sebelásky, snad i mírně

pochybuji o jeho pravdivosti, ale je v souladu s mými sny, a jak věřím, i s mými činy. Ty jsi jeho součást. Jsi jeho rám, vroucí nadechnutí, zpěv, který dělá člověka lepším. Přijdu-li o tebe, pak ten rám praskl, obraz se zbortil, jeho plocha, do té doby hladká a bez puklin, najednou ztratila tvar, pod prsty skřípou úlomky barvy, která se drolí. Tuším, co chci říci, jenom nevím, zda mám pravdu a jak ji vyslovit, abych neublížil nám oběma. Láska přece rozechvívá hruď, rozpíná cévy a já jsem plný nadšení a obdivu. K sobě. Můj vztah k tobě je přece, a to zjišťuji s úžasem, sobeckou verzí vlastnického pudu. Přes všechny ušlechtilé řeči, přes všechen zdobivý šat jiskřivých převleků, tuším, že když se cit otupí, láska kamsi ustoupí. Je mi to líto, ale nestane se přitom nic. Nebesa se nezbortí, země

nepukne, jeden rám bude nahrazen jiným. Odepřeš-li však mému roztouženému nitru svou účast, odtáhneš-li se ode mne a řekneš, abych šel, co se pak stane?

Je to podivné. Svět najednou padá do propasti nebyt í. Je dotčena má víra v sebe. Kde jste všechna vysloven á předsevzetí, všechny potvrzovan é důkazy? Stačilo málo a zhroutil se dům.

Vyznej se v tom, člověče. Je tohle trápení bolestí slabých, kteří se neumějí odevzdat bez postranních zájmů a pořád jen shánějí na vlastní hnízdo? Pozná to každý? Jen šťastný, to jest silný, se vyrovná čestně a moudře s možností ztráty, kterou nám život nezbytně nese?

Ptám se: Je každé velké zaujetí provázeno strachem z možné ochablosti smyslů, z nemoci, ze ztráty prestiže, z ponížení a zmaru? To by život, pokud by tomu tak bylo, byl jen trval ým věštěním neštěstí, které by nezbytně muselo přijít. Však stejně přijde, říkám si v duchu a teď

právě plačtivě nahlas. Jenom ho nějak na chvíli zdržet.

4.2. PRÁCE.

Věř, dosud mne to nenapadlo, teprve teď jsem si uvědomil, že práce, které jsem zasvětil život, ve které jsem viděl poslání, své přesahování do budoucnosti, působí na mne tak, že stojí za zamyšlení, které nemusí přinést radost. Vím, že tím už naznačuji řešení, ale vysvětlím ti, co mám na mysli. Také však nemusím mít pravdu a v skrytu duše doufám, že jde jenom o bláhové nápady člověka výrazně introvertního.

Seděl jsem zahloubán do statistických údajů, které vypovídaly o jakémsi problému, jehož

význam je problematický. Seděl jsem a srovnával jedny údaje s druhými. Náhle mne osvítila nápověď rozumu. Snad byl ten fakt ukryt v podvědomí a číhal na vhodnou chvíli: Co si tím výpočtem namlouváš? Co jím řešíš?

Jsem součást systému, celku, který hraje svou hru a nesmí se zastavit, odpovídám. K čemu to však je? Ptá se ten druhý. K naplnění smyslu života, odpovídám si, věda, že mluvím s přesvědčením.

Smysl života ve správně sečtené kolonce o výskytu bouřkových mraků v prvním týdnu června?

Tu jsem se začal rozhlížet kolem sebe, viděl jsem stohy zápisů, které vychrlil počítač, viděl jsem výkaz hodin strávených nad jejich rozborem, porovnal jsem stím vším čas, který jsem u toho stolu proseděl, a najednou mi začalo být úzko. život plyne, až uplyne. Papíry se navrší a jejich hora mne pohltí. Je v tom smysl života?

Nejde však jenom o tenhle případ. Tak je tomu všude. V řízení autobusu, v lámání kamene, všude je úmorná, vysilující práce, jako třeba ve hře na altovou flétnu. Za ní je prázdnota nebytí. K čemu to všechno je?!

Odhadl jsem míru společenské prestiže, kterou mi tato práce přinese. Hlava mi klesla na stůl. Proč to všechno dělám, ptám se a zvedám hlas. Vždyť je to zřejmě k ničemu, nikdo to nepotřebuje.

Potřebuje. Zatím nemáme stroj, který by mne nahradil. Až ho někdo vymyslí nebo koupí, pak mu uvolním místo. Je to smutné nebo to je jenom všední a prosté. Divné je snad pouze to, že se tím znepokojuji? Vždyť já i ten skrovný plat vzdělance potřebuji. Ve státě, kde žiji, nedá

nikdo za mou práci víc. Já také neumím nic jiného, proto musím trpělivě i netrpělivě čekat na stroj, který za mne provede příslušný rozbor a bez mých případných omylů vysloví závěr, který rozveselí nebo rozesmutní někoho, kdo na ten závěr čeká.

Až dosud jsem měl dojem, že někomu sloužím. Zní to vznešeně: Služba člověku. Jenže stojí

člověk o mou službu? Dostane na stůl čísla a neptá se, kdo je spočítal. Tak co? Jakápak služba. Já se také neptám, kdo šil mou košili. Mně stačí, že mi padne, i když by mohla být lacinější. Prostě se ztrácím v mlze pracovní neurčitosti této doby. Zaregistrován jsem v nějakých číslech, změnil jsem se v neosobní instituci, která vydává jakési informace. Proč si tím lámu hlavu?

Najednou se neumím vyrovnat s tím, co mi až dosud bylo všední a někdy i zdrojem hrdosti. Nerozumím si. Přestal jsem se na svou práci dívat ze správného úhlu. Jenže, který úhel je

správný? Kde ho mám hledat? Je tento přístup důkazem ztráty odvahy vidět sám sebe v magickém oparu všelidské, nebo alespoň společenské nutnosti? Asi. Cítím se být málo statečný k zvládnutí situace.

Je to přechodný stav. Zítra opět sednu ke stroji a budu z něj lovit údaje, které snad někdo potřebuje. Co však potřebuji já?

4.3. VZTAHY.

Chtěl bych tě ušetřit pochybností, které mne naplňují neklidem. Když tě držím za ruku, mám pocit, že se proti tobě proviňuji tím, že přemýšlím o věcech, které nás spojují s ostatními lidmi, pln nežádoucího vzrušení. Ale náš svět zakryly mraky. Je to nadsázka, samozřejmě. Veřejní mluvčí jsou plni optimismu, ale ti jsou povinni šířit naději, národ od nich přijímá

zaujetí s vírou v lepší svět. Jenže tahle loď najela na mělčinu a bylo třeba změnit směr, vyvléci ji z nánosů lhostejnosti a vyrazit opět do proudu.

Něco se však definitivně zhroutilo. Naši přátelé nemilosrdně strhávají masku svým mýtům. Víru je třeba nahradit rozumem. Každá pravda, i bolestná, je lepší než chlácholivá lež. Myslíš

si to též? Je člověk ve své podstatě dobrý, nebo má jenom sklon k tomu být takový? Je nutné

kolem sebe hledat nepřátele - každý to se mnou myslí zle, chce mi skočit na krk, když na chvíli zaváhám? Jaký je to pak život muset být stále ve střehu, nespat ze strachu, že kdosi proti mně snová intriku a šíří pomluvu, ve kterou uvěří ti, na nichž mi záleží? A oni uvěří, nepřesvědčí se a uvěří.

Rozum do hrsti, říkám si. Jedna a jedna jsou dvě i ve věku kybernetiky. Ale cit, duše nemůže uvěřit, že tolik generací se nechalo zmást, ovládat mužem byzantinsko-despotických manýr, které prostoupily život tolika národů. Je mi úzko a chtěl bych otevřít okno, aby sem pravda o našich omylech proudila bez zábran. A přitom se bojím, že je ta pravda tak těžká, tak zoufale krutá, že ji neuneseme a že propadneme panice, která vede ke stříkancům krve na zdi. Vím z četby i z vlastní zkušenosti, že vše dobré se prosazuje ztěžka. Jenže já žiji jenom pár let, která mi vyměřily sudičky lidských možností, a nemám trpělivost čekat, že snad bude svět někdy takový, jaký nám kreslila fantazie umělců a logické odhady vědy. Všechno bych chtěl mít teď, hned, chtěl bych žít naplněn krásou a bez starosti o denní chleba. Realita mne však strhává do bláta skepse.

Člověk řekl jinému, člověku nehodnému, že s ním ještě týž den bude v ráji. Naši vůdcové, nechtějíce napodobovat, to tvrdili také. A pak nevěděli, jak z toho proklatého slibu vyklouznout. Nalévali nám víno poznání po kapkách. Postupně, rok po roce, se rozlévala krajem pravda o stavu věcí. Pak lidé bouchli rázně do bubnu a nechali znít polnici útoku na zbabělost a na nevíru ve vlastní síly.

Neřeknu to nahlas a veřejně. Mnoho lidí to udělalo za mne. Jsem ochoten jim stranit a vyzdvihovat je mezi přáteli. Nestačí říci, že je teď třeba uvízlou loď vytáhnout do proudu. Vidím to sám, i když odborník nejsem. Chci však už konečně vidět, že se škuner hýbe, poznat ty, kteří napínají svaly, a k těm se přidám, abych pomohl. Nedůvěra ve slova a v jejich sílu mi hluboce pronikla pod kůži. Slovo se přece krásně ohýbá, naleštěno vhodným umístěním ve větě svítí a plane. Oslňuje zrak a vyvolává libost.

Jenže pak umlkne a zůstane po něm jenom opar na duši a co dál? Vzpomínka? Ozvěna dobrých úmyslů?

Tak nevím. Slovo a čin. Nemusí snad být na počátku myšlenka? Podnět, který má sílu hýbatele? Otázka, která mne naplňuje neklidem. Nutí mne k úvaze ve chvíli, kdy se mi všechno zdálo být jasné a logické. Zjišťuji, že vůbec nic není jasné, že nic není jednoduché a prosté,

jenom jedna a jedna zůstávají v součtu dvě.

4.4. SVĚT.

Utíkáme před světem a nemáme naději. Obklopuje nás neprostupným předivem, které

neustále tká neviditelný pavouk, jehož sítěmi jsou strach a dálka, zloba a tušené souručenství, naděje a hrozba pokroku, který je všude kolem nás vidět a který dokazuje, že svět našich babiček, idyla bosých cest mezi poli, je nenávratně pryč a nám hrozí kruté zplodiny lidských vztahů, lidských vášní a záhuba z mnohosti.

Sedíme zde odevzdaně, zatímco nám tělem proudí nechtěné produkty tohoto pokroku. Jsou to kovové částice? Někde se v nás cosi hromadí, co za čas rozhodne o našem osudu. Jsou to myšlenky, které kdosi vyslovil a vtiskl nám do paměti, aniž jsme uznali jejich potřebu za žádoucí? Je nám svět se vším všudy, s lesklými automobily, s kosmickým přenosem dat, s přemírou vědění o všem a o ničem, přátelsky nakloněn, nebo se nám vzdaluje, mně, tobě, bere nás na vědomí tím, že nás shrnuje do globálních čísel, nebo uznává, že tvá hra byla dnes poznamenána bolestí hlavy a já že jsem rozrušen proto, že si dělám zbytečné starosti ze své

vlastní slabosti?

Mám obavu, že na nás svět nahlíží jako na nutnou skladebnou částici, kterou je třeba vtěsnat na správné místo, aby stavba držela pohromadě. Je to tvrzení, které patrně odmítneš. Ani já

nejsem beze zbytku přesvědčen o jeho správnosti, ale musím je vyslovit, abych se ujistil o tom, že opak je pravda. Jenže: Proč svět připouští, aby si lidé libovali ve vzájemném vraždění, proč potoky krve proudí do moře už beztak Rudého? A to je pouze náznak toho, co je možné. Co se nám všechno může přihodit, co se může stát.

Kde je nadějná budoucnost, když je tu riziko hladu, války a nemocí? Kolik miliard lidí si klade podobnou otázku a spoléhá na to, že je někde síla, která zabrání nejhoršímu. Slyšíš, jak se směji? Je tu nějaká síla, která zabrání, aby se přestali rodit beznosí, aby ubylo defektů na duši člověka, který za nic nemůže, aby si mocní přestali rozdělovat bohatství Země, která je pro všechny. Zatím však všude platí právo silnějšího, máš to, co urveš druhému od úst. Jako dřív. Jako vždycky. Podstata věci je stále tatáž, pokrok tu nehraje roli. Je jenom zavádějící, protože vzbuzuje lichou naději.

Přece jen v člověku zrníčko naděje hlodá. Vždyť jsou tu nesporné důkazy, že kdysi předčlověk slezl se stromu, vystoupil z vod či odněkud z jeskyně a postavil se na nohy, zvedl hlavu a započal onu strastiplnou cestu k lidskosti. V tomto zji štění je moje naděje. Přece se nemůžeme vrátit zpátky na strom!

Vím, že se neustále opakuji, ale hlodá mnou otázka, jak přežít toto kritické období? Jinak tu dobu nemohu nazvat. Období sporu o člověka. Ten se vyčerpá honbou za důkazy své

lidskosti, triumfy technického pokroku, vyrabuje zásoby látek, které nahromadila Příroda, mnohokrát zkříží pomyslné i skutečné meče, aby dokázal malichernost svých představ o tom, co skutečně potřebuje, a pak snad, až dojde k okraji srázu, unaven pozná, že všechno to bloudění bylo jen vábení, které čekalo na polidštění. Když poprvé zvedl hlavu, zažil to, co bylo mu nesčetněkrát opakovat po milióny let jeho boje o lidský život. Tak nějak to asi bude. Necítím se být povolán objevit pravdu o sobě, jenom si chci přiložit obklad naděje na rány, které bolí a mají konkrétní příčinu. Její pomíjivost je zřejmá. Alespoň

vzhledem k onomu trpkému začátku, který jsem naznačil.

5. (B) PŘÁTELSTVÍ.

BEATA: “Po tom všem, co vím, cos mi vyprávěl, co jsem slyšela od rodičů, co jsem si vysnila v nestřežených chvilkách samoty, toužím po přátelství. Je ve mně silná potřeba přátelství. Jako je ve mně silná potřeba hudby, tak v sobě nacházím zdroj přátelství. Neobjevený a

neuplatněný. Je to zvláštní touha. Neumím ji popsat. Vím jen, že bych uměla být oddanou přítelkyní, která by střežila společná tajemství, která by ze všech sil povzbuzovala ochabující mysl, popírala nevíru v osud, snášela vrtochy a odháněla zoufalost a malomyslnost.”

ALBERT: “Přátelství je patrně nejvyšší cit. Láska je zcela přirozený, přírodou posvěcený

vztah. Je všude, kde se sejdou dvě vhodně se doplňující bytosti. Tím nechci snižovat své úsilí

být tebou milován. Jen říkám holou pravdu. Najít lásku je snazší než najít přítele.” BEATA: “To mne trochu děsí. Má touha po přátelství se mi teď jeví jako dětsky naivní. Asi nikdy tento cit nepoznám v jeho plné, uskutečněné podobě. A ty najednou náš vztah řadíš pod jeho úroveň?”

ALBERT: “Přátelství je něco jiného než láska. Už jsme o tom mluvili a opakujeme se.” BEATA: “Je-li tomu tak, buď mi přítelem. Nelíbej mne, nedotýkej se mne, jen mi vypravuj o sobě, já se ti budu svěřovat se svými dobrodružstvími, budu ti vypravovat o lidech, které

potkám, o hudbě, o náladách, které mne přepadávají.”

ALBERT: “Všechno, o čem hovoříš, přece děláš. Svěřuješ se mi a nebrání ti to, abys mne měla ráda.”

BEATA: “Máš pravdu. Hra na přátelství asi není přátelství.” ALBERT: “Myslím, že se teď mýlíš, nebo ses vyjádřila ukvapeně. Nejde přece o hru. Všechno, po čem toužíš, může být ve mně, pokud to je současně v tobě.” BEATA: “Říkal jsi přece jednou, že přátelství mezi mužem a ženou je neuskutečnitelné. Já to ani nechci. Toužím mít přítelkyni, se kterou bych si mohla o tobě povídat. Když jsem doma sama, povídám si o tobě sama se sebou. Říkám pak věci, které bych se ti styděla říci. Jaký jsi a nejsi. Nebo jakým bych tě chtěla mít. Sama sobě odporuji, přu se, hádám se o tebe. Pak se na tebe těším, abych se utvrdila v přesvědčení, že jsem měla nebo neměla pravdu.” ALBERT: “Zdroj tvé lásky ke mně je v tobě samé. Miluješ mne proto, že máš touhu a potřebu milovat. Kde je zdroj přátelství?”

BEATA: “Na tuto otázku neumím odpovědět. Proč na ni také odpovídat? Až se naše láska změní v něco jiného, to jiné nebude přátelství. Zanikající láska ho zabije dřív, než bude moci vzniknout. Já v sobě nemám tolik síly, abych dokázala tuto změnu uskutečnit bez zoufalství. Zoufalství nemůže být zdrojem přátelství.”

5.6. KRÁSA.

Nemluvme o tom, čemu se nemůžeme vyhnout. O tom, co je dáno a co musí přijít. Vždyť

slova mají schopnost nejen člověku krásu přiblížit, ale také ho o ni připravit. Slovo je laskavé tak, jak laskavá je duše. Hřeje jako teplá dlaň a vábí jako moje sny. Jsme ochotni za ním jít, nechat se jím vést s důvěrou, že přítel nezradí, že má pevnou paži a ví, kam jde.

Straním se lidí. Člověk se choulí do koutku své duše, je sám v sobě schován a má pocit, že je v bezpečí. Když však budu upřímná, přiznám se, že za určitý čas sama sobě nestačím. Už

mám propátrány všechny kouty, všechny záhyby svého příbytku a chce se mi ven z těsných stěn, všechno tu na mne padá, myšlenky stokrát obehrané, představy už všední a nevzrušivé. Vím, že když se schovávám před rozmanitostmi světa, že nejlépe mi pak je mezi lidmi. Přijdeš a s tebou přijde píseň o radosti. Je trochu vrtkavá, ale proč by taková neměla být? Den na nás líčí nesčetně nástrah. V tónu tvého hlasu, ve slovech, která volíš, poznám, zda jsi udělal, cos chtěl, zda ti nějaká drobná nepříjemnost zkřížila cestu, zda tvé úsilí dobrat se součtu, který by se shodoval s tvou představou o úspěšném dni, bylo šťastně završeno. A já, když přijdeš a vím, že nic nepředstíráš, že tvá laskající a hřejivá slova vycházejí zcela přirozeně z tvého nitra, cítím se být obdarována.

Povím ti příhodu: Zazvonil telefon a kdosi, hlas plný napětí, si žádal někoho, kdo nebyl přítomen. Omyl, jak se často děje. Paní na druhé straně však už neměla minci, aby mohla volání

opakovat. Řekla to s odevzdaným smutkem. Zeptala jsem se, zda jí mohu pomoci. Chtěla zavolat do práce manžela, aby se rychle vrátil domů, důvody byly skutečně naléhavé. Řekla jsem jí, ať mi dá potřebné údaje, že to udělám za ni. Nechtěla. Snad ze slušnosti, snad proto, že mi nevěřila, se chvíli zdráhala. Konečně, proč cizího člověka, o kterém víš jenom jaký má hlas, zasvětit do osobních starostí? Ve mně však najednou vzklíčil tak silný pocit, těžko ho vylíčím. Uvěří mi, nebo mi neuvěří? Nenaléhala jsem, jenom jsem čekala. Nakonec svolila.

žádala jsem ji, aby číslo dvakrát opakovala, abych si je mohla vrýt do paměti a jméno manžela. Udělala to. Z hlasu jsem nepoznala, zda mi věří, jenom jsem cítila naléhavou potřebu. A já jsem měla to štěstí, že jsem vzkaz vyřídila.

Nikdo netuší, co jsem pak cítila. Najednou se svět zmenšil, měla jsem ho celý na dlani. Udělala jsem službu člověku a cítila jsem se být nevýslovně šťastná, jak se snad cítí dobří

lidé. Ten cit se rozléval celým mým tělem, myšlenky létaly na andělských křídlech a já jsem byla odhodlána konat jenom dobro a všichni lidé mi najednou byli přáteli. Bylo to víc, než logická konstrukce hudební skladby. Víc, než zážitek z překvapujícího napětí, které může vyvolat nečekané seskupení akordů v dráždivé melodii.

Rouhám se, vím to. Druhý den mne hudba opět opájela svou nezvratnou čistotou. Ale pro onu svatou chvíli, v ten moment, kdy cizí muž vyslechl vzkaz své ženy a poděkoval mi, jsem poznala, že mohou být i silnější zážitky.

5.7. SMRT.

Vzpomínám si. Rozmlouvali jsme a mne rozrušilo, jak jsi mluvil o té, která nikoho nemine. Vyprávěla jsem ti, jak jsem se s ní setkala v parku a jak jsem se zoufale snažila proniknout k lidem a člověku pomoci. Bylo to vzrušení z bezmoci druhého člověka. Setkám-li se s ubohostí

a bídou, už na mne dorážejí, už po mně vlastnicky chňapou, už se jim snažím bránit. Nevíš, co síly mne stojí vzdorovat cizí slabosti.

Přiznám se: Říkám často, že žiji ve tmě, co to však je? Kde to žiji? Co je to tma, co je to světlo, které je jejím opakem? Jak tedy vypadá můj stav, který nemohu popsat? Proto také

nemohu vědět, jak je to nebýt, když patrně znám jen jednu stranu života. Konec konců, mluvím i o tvé situaci. Víš, že žiješ, raduj se proto z toho. Jako se raduji já. A nelam si hlavu stavem, který sice umíš popsat, umíš živě vylíčit jeho vnější stránky, štkaní

sirotků a prázdný pracovní stůl, ale co je za tím, co je to nebytí, je ti záhadou. Lidé už před tebou přišli na to, že se člověk změní v trávu, v hlínu, rozpustí se a prolne s podzemními praménky. A co? Jak to je? Mám si tím snad lámat hlavu, když jde o koloběh života, tak věčný a prostý, jak je všední a prostá hrst hlíny? Jakou já hraji roli v tomto souběhu věcí a dějů?

Jako já nepřijdu na to, jak popsat světlo, myslím tím podat přesvědčivé důkazy jeho jsoucnosti, nehledej, protože by to bylo marné snažení, důkazy nutnosti nebytí. žij a raduj se. Z každé noty, kterou přečtu, mám radost, protože proráží clonu tmy a prodírá se tam, kam já

jinak nemohu. Vlastně ne. Bere mne s sebou do širého světa, naznačuje jeho nezvyklé obrysy, dává mi ochutnat jeho vůni a já objevuji v sobě to, co je patrně všude kolem, a je mi to najednou důvěrně blízké. Spolu se pak radujeme z toho, že jsme na chvíli přemohli svazující

krunýř dočasnosti.

Tak, to jsem ti chtěla říct. Říká se, že člověk je věčný proto, že žije ve svých potomcích. Nevím, kdo asi žije ve mně, ale je-li tomu tak, a ono tomu tak opravdu je, pak si nemohu dovolit žít nečestně, nedůstojně, bez náležitého ohledu na touhy, přání a strádání svých předků. Uvědomuji si, že mám daleko k dokonalosti, že ti, kteří jsou v mé řadě za mnou, by patrně neměli přílišnou radost z toho, kdo je zde nahradil, ale jsem přece jenom konec řetězu, na který musí navázat další článek, který se už prodere ke slunci.

Věříš mi? Proč tedy tolik smutku nad tím, že jsme omezení svým koncem. Vždyť mezi ním a začátkem je nekonečné množství příležitostí k radosti, k hrdinským skutkům, k vyčerpávajícímu úsilí, s nímž přemáháme své starosti, aby na konci byla toužená radost z úspěchu. Mezi těmito dvěma konci ulice je příležitost k opojení se životem. Věřím ti, a proto je tomu tak, jak jsem řekla. Máš pevnou ruku a v dosahu není nikde tak veliká překážka, kterou by nebylo možno zdolat.

5.1. LÁSKA.

Nabyla jsem dojem, že hořím neobyčejně silným sobectvím. Ten, kdo miluje, ponoří se sám do sebe, opojí se sebou a svět se mu zmenší do rozměru jeho osobního štěstí. Tak jsi uvažoval, když jsi mi říkal svůj názor?

Přemýšlela jsem o tom a vím zcela bezpečně, že láska musí mít několik podob, rozhodně víc, než kolik jsem schopna já poznat.

Jestliže sobecká láska, nedej Bůh, abys mou mohl tak nazvat, člověka zraňuje, činí ho ve své

rozpínavosti nešťastným, toužení mu přináší muka, která obtížně snáší. Pak tu je ještě láska stejně hodnotná, promiň mi nepřiměřený výraz, ale je to láska očišťující, odevzdaná, víc dává

než bere, nebo tím, že dává, tím milujícímu přináší zvláštní dar rozkoše, libosti, naplnění. Vím, že teď myslíš na svoji matku, a tím bys mou řeč chtěl přenést na jiné pole. Ale já

mluvím o sobě. Poznala jsem to mnohokrát a mlčela jsem, protože mne ten téměř nepravdivý

cit zaskočil. Je to víc, nebo méně? Tak se ptám. Potřebuje člověk k této lásce ještě něco víc než milovat? Potřebuje určitý stav mysli, vědomí uklidňující jistoty, nebo jde o doklad vyhasínající lásky milostné, vášnivé, zničující?

Přiznám se, že mi to dělá starost.

Nebo je vše tak, že se první období bouřlivého vzplanutí musí zcela nutně, podle nějakého přírodního řádu, vyčerpat, tak jako oheň musí vyhořet? Kdyby tomu bylo, jak říkám, pak by každou lásku musel vystřídat pocit zmaru, nebo by zůstal zvyk a ten je snad ubíjejícím opakem lásky. Asi uvažuji nevhodně, patrně jsem domýšlivá a zpychla jsem tvou vinou. Vracím se však k přirovnání s ohněm. Jednou jsem slyšela reportáž ze startu kosmické lodi. Slyšela jsem burácet motory, otec mi líčil něco, co představu nemůže vyvolat, protože to je zcela nepředstavitelné. Pak mne však napadlo, že vlastně prožívám totéž. Ve svém mikrokosmu, ve svém osobním životě, ve vztahu, který má tak všední jméno, který je po značnou část našeho života jeho osou. Přirovnávat ho k technickému prostředku, i když je dočasně vrcholem lidského vědění, je téměř rouhání. Ale je tomu tak: Jeden nosný stupeň

rakety vyhoří a zapálí druhý. Pochopil jsi? Druhý stupeň už hoří jiným plamenem, protože hoří v jiném prostoru. Už nejde o to obtížně se prodírat strastmi čekání, nejistotou návratů, lámat nevíru v sebe sama, ve svou schopnost být alespoň přiměřeně přitažlivá, popřít pochybnost, zda vůbec mohu zaujmout člověka, jakým je můj milovaný.

Vlny větru jdou, jedna za druhou, nesou vůni lesní tůni a v ní utonou. Druhý stupeň, zažehnutý vyhořelým prvním stupněm, vynese člověka do vyšší polohy lidských drah, kde platí nové zákony milostné přitažlivosti.

Teď sedíš a překvapeně mlčíš. Slyšel jsi mne, co jsem objevila? Je tomu tak? Přiznej mi právo na mírný, skromný poznatek, každý druhý ho už objevil, každý první ho už poznal. Přesto jsem na něj pyšná, i když, jak mi zřejmě vysvětlíš, skutečně o mnoho nejde. Jak to, že nejde o mnoho? Vždyť jde téměř o všechno! Jde přece o lásku, která nevyhořela tím, že se nasytila naší žádostivosti. Jde o lásku, která přijala tvář ušlechtilého přátelství. A my, bloudi, jsme se shodli na

tom, že se láska a přátelství navzájem vylučují. že se vyhánějí z kola, jak to je v dětském rozpočítadle, které slýchám na jaře z okna. 5.2. PRÁCE.

Říkal jsi jednou, že pracovat se musí, i když se člověku nechce. Jíst se musí, žít se musí, všechno se musí. Takhle vyslovená nutnost mne provokuje. Když mi někdo tak autoritativně

přikáže, zvedne se ve mně něco k odporu. Samo od sebe. Rozum sice vzápětí potlačí zaťatou pěstičku vzdoru, ona se však opět zatne a vyskočí, jen co se jí naskytne příležitost. Asi nejsem dost dospělá, smířená s nutností života. život nás s mnohým, co nás donedávna, v době čerstvě ojínělých smyslů, dojímalo, uráželo, provokovalo, smířil. Tady se však nabízí

otázka, zda, smířím-li se s nutností, dokazuji svou dospělost. Je rezignace důkaz zralosti člověka? Jdeme ve dvojici s chomoutem povinností na krku. Mohla bych toto téma úspěšně

rozvíjet jako doklad své nedospělosti. Ty bys mne patrně poučil, že je všemu jinak. Proto nebudu odvádět pozornost od věci. Neříkej nic, všechno chápu. Mnohému mne učili ve škole, doma jsem vyslechla nejednu radu, vím, co se patří.

Přesto vím i to, že jsou chvíle, kdy se nepříjemná nutnost změní v radost. Maminka řekne: Umyj nádobí! Beru do ruky šálek a podle uštípnutého kousku okraje poznám, že patří

tatínkovi. Slyším, jak si nalévá kávu, a vím, že teď šálek pozvedl k ústům a s klepnutím ho položil. Já šálek pečlivě oplachuji a utírám, dávám pozor, abych jím o něco nenarazila. Jako bych otci přitom děkovala, trpělivě a laskavě mne uváděl do světa. Není to nic zvláštního, jenom pár všedních pohybů a svět věcí se změní ve svět lidí.

Zvláštní a pro mne potřebná jako vzduch je práce s notovým partem mně neznámé skladby. Řekla bych, že hudba je mou prací. Nikoliv. Hudba je až na konci ulice, kam se musím obtížně dostat, jako bych šla neznámou krajinou. Tón po tónu vyhmatat ze složitého zápisu. Srovnat ho, mohu-li, s nahrávkou. Z detailů sestavit obraz, abych mluvila tvou řečí, obraz světa.

Já tedy pracuji na obrazu světa, domýšlím jeho obrysy. Srovnávám měkkost svého tónu s předlohou. Proč to hraji jinak, než jak je napsáno, proč učitel, který mne zkouší, chce víc citového přilnutí, ačkoliv já v té skladbě vidím hrany skalního bludiště, kterým tápou mé

smysly?

Mám obavu, že tě nudím. Buď hraji, nebo o hraní mluvím. Jako tvůj dědeček, když se ze dvora nesly údery kladiva, tak z tohoto pokoje nesou se jenom stupnice. Nahoru, dolů, nahoru, dolů. Jestli jsi usoudil, nevím, co zavdalo ti k tomu důvod, že by děda snil o něčem jiném, že by měl tajnou, nevyslovenou představu o zpěvu, kterým by nahradil drsnou dřinu kameníka, pak já bych podle této logiky měla snít o rázných úderech do drsné žuly. Když o tom nyní přemýšlím, dospívám k poznání, že člověka zalehne odpovědnost, potřeba chránit životy druhých a pak dělá to, co je při životě drží, a nedbá na své osobní touhy. Tvůj děda patrně neměl přátele, kteří by jeho úděl vyzvedli nad všednost životní nutnosti. Nebo měl? Viděl radost v očích kupce, který si zaplatil pomník? Chtěl ji tam vidět? Nebo jen myslel na dohodnutou mzdu?

Kéž by mi tak mohl odpovědět. Já vím, člověk nemůže pracovat jenom z radosti z práce. Proto hraji, hraji, abys mne poslouchal.

5.3. VZTAHY.

Často slyším slova, o kterých nevím, co jsou zač. Jakou mají chuť, zda vůbec mají svoji vůni. Proto jsem lhostejná k tomu, co mi jimi říkáš. Přitom jsou některá taková, že nahánějí husí

kůži. Skřípou, až uši bolí.

Má cesta domů je jako další cesty za různými cíli. Je to však má cesta za radostí. Tři drsné

rohy ulice, výmol v chodníku, na ten pozor!, popelnice vydá dutý nebo plný zvuk. Tedy nic vznešeného. Cesta k domovu se prý shoduje s národními symboly. Nevím dobře, co to je. Jsou to proroctví buditelů, kteří tak zaujatě věřili v naši budoucnost? Mně chybí jejich víra. Nevím, zda ona toužená budoucnost není už naše současnost. Každá současnost je jenom prostor,

ze kterého je třeba vztahovat ruce. Souvisím s lidmi, kteří jsou kolem mne. Chodí se mnou ulicí a nelámou si hlavu národní velikostí. Nemluví o pádných důkazech, z nichž by měla člověku narůst křídla.

Já vím. Je to rouhání člověka nevědomého. Kdybys tušil, jak vypadá svět nahlížený z druhé

ruky, snad bys mne pochopil. Mohu a smím vůbec pochybovat, a budu-li pochybovat, budu vůbec moci existovat? Jsem z toho zoufalá. Lidé umírali a umírají za věc národa a já nevím, o co jde. Proč a za co vlastně umírají? Slova, slova jsou slova.

Národ je asi víc, než stačím obsáhnout, než stačím svou holí oťukat, než stačím odehrát. Národ je vznešenost sama, vznešenost lidství a k té nemohu, je moc daleko, moc vzdálena mé

ubohé pomíjivosti.

Přitom tuším, že vznešenost je snižována jedem pochybností. Nechci o nich vědět, nechci nic slyšet, ale nemohu se bránit. Chci jenom slyšet o velikosti národa. Přísluším přece k národu hrdému a silnému, jsem proto hrdá a silná s ním.

V naší rodině se národní věci věnuje hodně místa. Kdysi mi celé večery předčítali historické

příběhy. Poznala jsem z nich, že čím je národ větší, tím větší je jeho trápení. Pak, snad ve škole, jsem se dozvídala, že jsme si ulehčovali dohodami s protivníky. Riziko boje jsme prý

nahrazovali poddanstvím a službou.

Byly to pro mne chvíle hrůzy. Jak je něco podobného možné? Zradit velkou národní věc za pár stříbrných? Za mísu čočovice? Vždyť jsou národy, které trpí, ale neskloní hlavu. Proč

právě my? Bojím se tato rouhavá slova říci nahlas, bojím se, že i ty mne za ně zatratíš. Smýšlím tak a to mne trápí. Říkal jsi, že velikost plánů ohnivost řečí nedělá národ velkým. Velkým ho dělají činy. A důvěra v jejich zdárný konec. Konec dá za pravdu těm, kteří věřili. Nesměli to být lidé malicherní, mělcí, kteří neviděli, ačkoliv byli vidoucí, kteří neslyšeli, ačkoliv nebyli hluší.

Promiň mi to. Já, která bych měla sedět v ústraní, která bych měla být vděčná za každé dobré

slovo, já, která nemám jasnou představu, o čem to vlastně mluvím, si osobuji právo mluvit o národu a jeho cti. Já, která nemohu přiložit stéblo ke stavbě národního díla, si troufám mluvit tak rouhavě.

A tak se trápím, spílám si nevděčníků a věřím, že jde jenom o klamavou neznalost věcí, která

mne nutí říkat tak nevhodná slova. Věřím, že jenom má malá a omezená zkušenost, neschopnost odlišit dobro od zla, přílišná důvěra v hodnotu představ mne zavádí na cestu pochybností. Věřím, že přátelská ruka mne vyvede z bludu.

5.4. SVĚT.

Tíseň zmizela, příčina byla pojmenována.

Myšlenky teď víří kolem mne v kruhu. Ten je vyplněn mými osobními přáními, je plný

naděje, plný touhy po tobě a po dobrotě lidí, kteří jsou ochotni do něj vkročit. Můj kruh sousedí s dalšími kruhy a ve všech jsou lidé podobného lidského osudu. Takže celý svět je vlastně můj kruh v nekonečném množství vydání. V každém to hraje, jásá, pláče, bolí i drsně

varuje před troufalci, kteří by chtěli narušit jednotu tohoto světa.

Když chceš vstoupit do cizího kruhu, musíš se nejdřív dovolit. Nemůžeš roznášet nákazu svých bolestí, svých osobních nářků a zbabělé lítostivosti. Nebo svou troufalost, své

sebevědomí, doklady úspěchu, protože jsi schopnější než ostatní. Pochop, že tím zraňuješ ty, kteří teprve čekají, až se místo mezi schopnými uvolní.

Přijď a přines pokoru, projev dobrou vůli porozumět, ukazuj, kudy vede cesta, ale nejdřív se zeptej, zda je to cesta, po které chceme jít, protože rozmanitost našeho světa nás nutí k tomu, abychom volili různé cesty ke konci ulice. Přece nemusíme jít po stejném chodníku. Nevíš, jak jsem ráda, že mohu vyslovit svou pochybnost o tom, že slunce svítí, že svět dodržuje poznanou logiku svého řádu, že mé poznání světa je pravdivé či nepravdivé. Já, která toho vím o světě málo, jsem šťastná, že i o tom mále mohu pochybovat, že mohu snášet důkazy o tom, co ve mně vyvolalo pochybnost.

Svět je široký tak, že má rozpínavost nebude nikdy nasycena a ukojena, že nikdy neulehnu spokojena s tím, co jsem udělala pro to, aby se mi vešel do mého pokoje. Neustále ho tam budu lákat, po kouskách si ho přivlastňovat a on se mi tam beztak nikdy, naštěstí, nevejde. Teď mne to těší. Zítra budu asi litovat, ale pro dnešek mne tato nekonečná rozloha naplňuje štěstím. S nekonečným světem i já dostávám rozměry jeho nekonečnosti. Jsem přece jeho součást, a proto jsem pyšná na jeho velikost. Nebo je to proto, že vím, jak silokřivky tvého magnetismu přeskakují z pravé strany na levou? Prý jsou to silokřivky, co vychyluje střelku kompasu, nebo se mýlím a tento údaj patří do jiného oboru poznání? Ať je tomu jak je, jsi vedle mne, a proto mám jistotu, že má cesta do světa může být nastoupena. Jsem jako dítě. Toužím po rozmanitosti světa, po vzrušivé neskladnosti tvarů, po disharmonii zvuků, která mne náhle a nečekaně zaplaví, rozbuší se mi srdce a vzrušené volání mi vyrazí

dech a přinutí napřáhnout ruce vstříc tomu hrubému zvuku, té polnici lidské vášnivosti, která

říká, že vše kolem žije. A pak toužím po tom, abys přišel jako jindy, abys mne nepřekvapoval přeskupeným nábytkem, aby šálek byl na svém místě, kde ho po paměti nezbytně nahmátnu. Ještě k jedné pochybnosti se přiznám. Vím, že podobnou nadějí v dobro světa se těší každý. Přála bych si vědět, zda je tato naděje už v podstatě lidských věcí, v jejich řádu, nebo ji do lidských srdcí vložil někdo, kdo se nemohl dívat na zlo, které jimi zmítá?

5.5. ULICE.

Neustále mne něco překvapuje. Je to přirozené a nijak zvláštní. Každý krok je na tomto světě

dobrodružství. Napřáhnu ruku a nevím, zda sáhnu do prázdna nebo nahmátnu něco, co musím nejprve poznat a pak mohu pokračovat v cestě.

Mám snahu říci podstatné: Mne nepřekvapuje rozmanitost světa, tu předpokládám. Překvapuje mne jeho řád. Jeho uspořádanost. Je to zvláštní, viď? Proč se mne dotýká právě

toto, když se nevyznám ani v nepatrném detailu chaotického shluku vůní, zvuků, pohybů a ticha, který je kolem mne?

Vím, co si myslíš. Kdybych ti teď položila ruku na tvář, poznala bych, že se směješ. Pochybuješ o mém tvrzení. Co přece mohu tušit o řádu světa. Ty, na rozdíl ode mne, můžeš i s pochybnostmi nakládat rozmarně. O řádu světa víš a to ti stačí. A co já? Já jím jenom žiji. Hledám v nepostřehnutelné změně intonace tvého hlasu předzvěst budoucí katastrofy. Chápeš

to? Jsem bezbranná a zranitelná. Proto musím rozumět i tomu, co ty přehlédneš, protože svět obzíráš velkoryse. Detaily tě nevzrušují, a pokud se tak děje, bereš na vědomí jenom podstatné. Co to je? Co je podstatné nyní a co zůstane v pořadníku našeho vědomí jako čekatel podstatnosti? Vím, že máš dojem, téměř jistotu, že mluvím nesmysly. Měla bych být jenom něžná a o takových věcech mlčet. Když už bez nich nemohu být, alespoň je nezveřejňovat. Muž prý nesnáší ženu příliš racionální, příliš nestřídmě přemýšlivou. Ale to je omyl, můj drahý. Přemýšlím-li o řádu věcí, o pořádku světa, o pořadí podstatných a nepodstatných dějů či jevů, pak vždy myslím na sebe a na tebe. Nebo snad naopak, na tebe a na sebe. Ty jsi pro mne v tomto světě podstatná síla. Jak mám s tebou žít, když ti nebudu rozumět? Jak se mám vyznat ve světě,

když nepoznám alespoň to, co je dáno mým smyslům objevit a mému rozumu zhodnotit?

Únavné blábolení introverta.

Beru tě za ruku a v pohoří, které se rýsuje na tvé dlani, objevuji tvůj neklid a jeho příčiny, náhlá rozhodnutí, která mne nesmějí překvapit, protože vše překvapivé je zraňující. Položímli ruku na tvou hlavu a probírám-li se tvými vlasy, těším se ze slasti, kterou vyzařuje tvá

dobrota, laskavost a moudrost, která je vskutku moudrostí přirozeného světa, světa lidí, stromů, trav a svatojánských broučků, o nichž mi v dětství naši četli. Vím, jedna nálada prostupuje v náladu druhou, láska se mění v nenávist, že narazím-li na tvrdou překážku, zraněné tělo mne pak dlouho bolí. Zraněná duše však bolí víc. Proto musím překážky poznat a vědět, jak s nimi naložit. Jak? Jak to jde a přitom se nezranit, protože i za těchto okolností jsem si vědoma své hodnoty. Zní to příliš vznešeně? Jakou já mám hodnotu?

Uvažuješ o tom? Nedá se měřit ani vážit. Plazím se po světě a hledám jeho řád. Kde je? V

čem je? V pravidelnosti opakujících se dějů, nebo je jinde? Je snad v tvorbě? V nutkání, které

se nedá utlumit a kterému se marně bráníš tím, že jeho smysl popíráš? Je snad ve vzniku a v zániku dějů, životů, myšlenek? Je v trvání člověka či života vůbec? Otázky a zase jenom otázky.

Jsem z toho všeho nešťastná, zmatená a nevím si rady. Hledám něco, myslím si, že jsem to našla, a najednou jsem tam, kde jsem byla na začátku. Nevím nic. Zbylo mi jenom trochu naděje, že jednou věci přijdu na kloub.

6. (B) NEPŘÁTELSTVÍ.

BEATA: “Věř, nevěř. Konečně jsem přišla na to, že mám svého nepřítele.” ALBERT: “Někdo ti ubližuje? Řekni mi o něm, ochráním tě před ním.” BEATA: “Před ním mne nemůžeš ochránit. Je jím má vlastní hloupost a malicherná zloba. Roztáhla se nad mým světem. Nemá tvar, nemá ruce, a přece mne kousavě chňape za zápěstí.”

ALBERT: “Mýlíš se, jsi přecitlivělá. Člověk nemůže být sám sobě nepřítelem. Nemůže se rozdvojit. Tady na jedné straně stolu sedí ušlechtilá moje polovina, kterou ohrožuje ona nepřátelská půlka z druhé strany.”

BEATA: “Ty mne trpělivě posloucháš a bráníš mi v tom, abych mluvila nesmysly. Nenech mne, prosím tě, bloudit křivolakými cestami mé omezenosti a zrůdné fantazie.” ALBERT: “Když uvažuji o tom, cos právě řekla, cítím, že nabádavá útěcha, vedená přáním nerušit spořádaný a poklidný chod mysli, nepřinese užitek. Člověk má v sobě skutečně cosi, co ho táhne k nížinám lidskosti. Zlý přece může být jenom člověk. Má možnost volby mezi dobrem a zlem, mezi přátelstvím a nepřátelstvím. Ostatní příroda zlobu v našem chápání

významu toho slova nezná. Člověk vstupuje do tenkého přediva přání a potřeb se svými odlišnými přáními a potřebami. Přitom tyto touhy a tato přání je schopen opřít o jednání

institucí. Tím se zlo i dobro znásobují.

Věř mi, že zlo a dobro je vlastně totéž, jenže na opačné straně stolu. Dobrý člověk je asi ten, kdo tu druhou stranu bere v úvahu a radí ke kompromisu.”

BEATA: “Takže mám pravdu, s lítostí ji připouštím, i když jsem podlehla jenom chvilkovému rozmaru, který se jevil jako sebeklam?”

ALBERT: “V každém z nás je dost prostoru, který čeká na zlidštění. Tyto spory o sebe sama se ti mohou jevit jako boj s nepřítelem. Jenže onen nepřítel také usiluje o tvé dobro, o tvůj užitek, ale po svém způsobu. Často na úkor druhých lidí, na úkor tvé ušlechtilosti, ke které jsi zatím, co v tobě dřímal, dospěla. Pošlapává zásady, které vyznáváš.” BEATA: “Přece jenom jsem sama sobě nepřítelem.”

ALBERT: “Neznám člověka, který by si něco takového připustil. Snad narkoman ve

chvíli procitnutí. Za každý kritizovaný prohřešek je člověk trestán, lituje toho nebo nelituje, ale neřekne, odsuzujte mou nešťastnou polovinu osobnosti. Ta druhá za nic nemůže. Vymýšlíš si problémy tam, kde nejsou.”

BEATA: “Ne. Můj nepřítel sedí v čekárně směšnosti a čeká, až na něj přijde řada. Je to proto, že mé prohřešky proti lidskosti jsou trapně směšné. Nejsem schopna velké zloby, velké

nenávisti, proto ani má, jak říkáš, dobrá stránka nemá přiměřenou velikost. Mezi dobrem a zlem snad musí být rovnováha. Přibližná rovnováha. Co jsem to tedy za člověka?” ALBERT: “Proboha, už dost! Dobro, zlo. Co to je? Dobro je odpočívající zlo. Mince se obrátila vzhůru svou lichou stranou. Nepoznáš, co je dobré, když neodkryješ zlé. Čím méně si zla přejeme, tím více se nám ho dostává. To však je jenom konstrukce, aby řeč nestála. Okolnosti nedohlédneš, milenko z temnot. Lidé mají totiž zlo v krvi. Zrušit ho nelze a nemusíme mu říkat Ďábel, ale je tu bez názvu.

Nejsme schopni velké vášně, která by byla hodna toho slova. Ďábel, jak to zní! Naše blekotavé, krtičnaté strachy se nemohou postavit do cesty vášni vskutku jedinečné, jak ji zná

třeba Goethe a jak ji popsal Beethoven. To však je omyl. Naše slova, zvuk, který se nám dere z úst, je jiný, ale bolest vyvolaná zlem je stejná. Rve a rdousí stejně, jenom postižený řve jinak. S ohledem na přihlížející veřejnost předstírá, že to tak nebolí. Jsme závislí na humbuku slov? Náš úkrok k mezopotámským pověrám se stydíme nazvat jménem, ale je tu i bez našeho poznání.”

6.7. SMRT.

Víš o tom, že chodím ráda do divadla. Když jsem byla malá, prosila jsem rodiče, aby mne vodili na divadelní představení. Lidé kolem se jistě divili, ale já jsem to naštěstí nevnímala. Ani mamince se to nezdálo být přirozené a snažila se mi šeptem líčit, co se na jevišti děje. Za čas jsem se tomu zuřivě bránila. Ne proto, že na mne upozorňovala, ale proto, že jsem sama vcházela na jeviště a vytvářela jsem děj, jak se podle mne odehrával mezi herci. Jejich slova nabývala nového smyslu. Divadlo je okouzlující hra na život.

Říkám to proto, že jsem si vzpomněla na tvé první zážitky z tohoto zvláštního světa, a proto, že jsem si vybavila větu, kterou jsme nedávno slyšeli v tichu hlediště: “Co nás v tom světě

ještě čeká?” Myslím, že tak promluvila jedna ze sester, jejichž osudy jsme se zaujetím sledovali. Já si tu větu stále opakuji. Proč vlastně žijeme? Proč a k čemu jsme na světě?

Začátek známe a konec také. Co všechno je mezi těmito dvěma hranicemi?

“Zastřelím ho jako sluku,” řekl jeden z aktérů hry o člověku, který zkřížil jeho osobní plány. A udělal to. Snad bylo řešení překvapivé, snad vycházelo z logiky osudu jedné z hrdinek dramatu, snad tím drama muselo vrcholit. Proč násilnou smrtí? Ptám se naivně, nikde není

tolik krve a násilí jako v dramatickém díle Shakespearově. Je násilí přirozený projev přírodní

podstaty života? Proto i lidského života? Je-li tomu tak, zbytečně se lidé násilí brání. Jenže oni se mu brání neustále, trvale, co žijí, odmítají rizika smrti. Proč se přitom současně a trvale vzrušují lidskou smrtí, násilným ukončením života? Jenom proto, že násilí má v konstrukci děje logické místo? Co nechceme, stále vyhledáváme. Pozor, stojí za dveřmi! Má kosu a z očních důlků jí prý kouká tma. Tuším, proč tam je. Proto, aby vynikl kontrast života. Abych se o život bála, abych si ho vážila, protože nemám nic jiného. Dramatik ubíjí nevinného nebo zlosyna jenom proto, aby byla vyzdvižena lidskost, oslaven život.

Jenže mně, člověku, který myslí, jak sis všiml, spíš srdcem než hlavou, se nezdá být správné, že něha musí být zdůrazněna surovostí a krutostí. Samozřejmě, že pro to máš rozumné

vysvětlení. Uděláš mi přednášku o dialektice. O rozporech. O kladech a záporech. Jenže já

nestojím o tuto předcivilizační zákonitost. Nebo si to nesmím přát?

Divadelní smrt člověka snad vykupuje. Co však s tím člověkem, který opustil divadlo a jde s hlavou plnou dojmů za svým domácím večerem, co s ním udělá drsné, skutečné násilí? Všude je nenávist vybičovaná v surový útok na můj, tvůj, na náš život. Kolem nás je těchto důkazů

zla tolik, že jsme si na ně zvykli. Za ušlechtilou smrtí chodíme do divadla, té surové, reálné se obloukem vyhýbáme a nechceme o ní slyšet.

Jak smýšlí člověk, který vraždí? Musí věřit, že smrt je banalita. Nebo náhoda. Vztáhl ruku na lidský život! Jenom z nenávisti. Jenom ze zištné žádostivosti. Ze strachu, že vyjde najevo nějaký mrzký čin. Když o tom přemýšlím, bojím se vyjít na ulici. Ne proto, že se obávám o život, ale ze strachu o člověka, který je schopen tak jednat. Protože musí být strašlivé ztratit lidskou tvář.

Pořád si vybavuji ono divadelní představení a myslím na divadelní smrt, která je kultivovaným obrazem života. Pak si naivně představuji, že člověk, který skutečně vraždí, nemůže po zbytek své potupné existence usnout. Hra o životě asi není život. 6.1. LÁSKA.

Nenávidím sama sebe. Nerozmlouvej mi to. Jsem zbabělá a bojím se to přiznat. Miluji tě ze své bezmoci, ze strachu, z bídy života. Upnula jsem se na tebe jako na záchranný pás, zneužívám tvé dobroty a laskavosti ze sobeckých pohnutek. Máš právo mnou opovrhovat. Tak a je to venku. A zase se valí otázka za otázkou, člověk je plný nezodpovězených otázek. Sotva si na jednu odpoví, zjistí, že se pod ním houpe země. Teď, když jsem vyslovila tu nesmyslnou, ale skutečnou pravdu o sobě, už o ní pochybuji. Přece nemohu mluvit tak drsně, tak bezohledně o něčem, co je mi svaté. Mohu přece alespoň trochu předstírat. Malá lež není

tak úplná nepravda. Je to pouze hledání východiska ze situace, která se momentálně může jevit jako bezvýchodná, ale jejíž řešení se někdy najde. Vždyť tě mám opravdu ráda. Čekám na tebe, myslím na tebe, hladím tě něžně a upřímně po tobě toužím.

Ale proč? Protože jsem zbabělá. Protože musím na někom viset. Někoho vydírat. Ponižuji to, co je mi nejsvětější. Ubližuji člověku, který je mi z nejdražších.

Lidé, pokud vím, se vždycky obraceli na druhého člověka, aby jim pomohl z nouze. Kdo, jiný

má, konec konců, člověku pomoci, než člověk? Bozi se této služby už dávno zřekli. Nebo tu byli jenom proto, aby vyzývali k činu někoho, kdo váhal.

Kdy je tato žádost a výzva výrazem nezbytné nutnosti, kdy zbabělostí? Tato otázka mne trápí. Nízkost poměrů sužuje duši a pak náhle přijde pomoc, Popelka si navlékne střevíc a vyjde ze závistivých poměrů. Po boku prince, je třeba dodat. Je to láska, která ji vymaní ze závislosti na útrapách života. Prý. Snad. Láska koho ke komu?

Bojím se lásky, která mne činí závislou. Nevím, zda se pro ni rozhoduji svobodně, když ti jdu ke dveřím naproti. Nevím a bojím se toho, zda jednou já, slepá, neprohlédnu a nebudu tě

litovat. Tak, jako tě už dnes nezaujatí litují předem. Bojím se však i toho, že k tomu poznání

nedojdu, že se mu budu bránit a budu vědomě podléhat sebeklamu, až tě čas zavalí všedností

a ty budeš na mé otázky odpovídat jednou slabikou.

Není to, co prožíváme, jenom předpolí lásky, která je až tam, kde je člověk schopen podstatné

oběti, která hraničí s životem?

Tuším, že to, o čem tady mluvíme, nenabízí řešení. Člověk je vpodstatě jednoduchý tvor. Je zahalen do tenkého oparu úcty k druhým lidem, radosti z úspěchu v práci, láskou, která se

dočasně vymaní z tělesné závislosti. Jak se tomu říká? Jenže pak foukne vítr a my zoufale hmatáme po odlétajícím plášti civilizace.

Mám strach z lidí, kteří předstírají vzdělanost a lžou v zájmu vědy. Bojím se těch, kteří píší

kantáty a snovají pikle proti svým úspěšnějším kolegům. Nevěřím tomu, kdo falšuje daňové

přiznání, protože krádež je útěk z pásma civilizace do předlidského stádia: Když urveš, tak přežiješ. Sám, samozřejmě. Jenže sám v této době nemůžeš přežít. Ti, kteří tvrdí opak, patrně

lžou z neznalosti, nebo sledují nějaký záměr.

Jak si mám dokázat, že má láska se nepodobá ničemu z toho, co je dědictvím bezohledné

přírody? Mám se tomu bránit, když vím, že je to tak, že to nemůže být jinak, když se vše, co mne trápí, dá vyslovit větou, že takový je život? Když už jsem jednou člověk, tak se musím postavit proti větru. Jinak to patrně nejde. Protože jsem člověk, jsem i zoufalý svůj prapředek i jeho šťastná budoucí hvězda.

6.2. PRÁCE.

Opakuji si stále: Co nás v tom životě ještě čeká? Je to otázka předčasná, ale dotírá a dotírá. Čeká nás opotřebovanost smyslů, ztráta soudnosti, bolest těla a duše. Co ještě? Únava. Rozlije se po celém těle, pronikne do konečků vlasů, které visí zplihle na ramena. Pak přijdeme o naději, že může být lépe. Víme, že si lžeme, ale ve chvíli požehnaného zničení cítíme téměř

fyzickou rozkoš z toho, že nejsme k ničemu, že zmar nás prostoupil, že o nás nikdo nestojí, protože nejsme nic, nemáme nic, nemůžeme pro něj nic udělat.

Neoprávněně mluvím v množném čísle. Stalo se to mimoděk patrně proto, že v tomto nezáviděníhodném stavu se necítím přece jenom dobře a byla bych ráda, kdyby nás bylo víc, kteří se cítí být na dně. Všeobecná bída už není tak bědná. V ní se mé osobní těžkosti rozplývají a nikdo z postižených na mne neukazuje prstem.

Co mohu pro koho udělat? Práce je v tuto chvíli můj nepřítel. O co vlastně jde, ptám se sama sebe posměšně a hned si odpovídám: Jde o nudné kladení prstů na správné místo. Proud vzduchu je veden z plic do nitra dutého nástroje.

Slyšíš tu neosobně vyslovenou větu, která má říci mnohé o tom, co cítím? Říká i neříká. Nemůže vylíčit pustotu promarněného času, který mi prošel mezi prsty, když jsem lovila notu za notou z prostoru nebytí na svět. Zvuk se tříštil a lámal v tomto chudičkém pokoji, nebo narážel na lhostejné smysly mých přátel.

Zvuk je jenom zvuk. Nějaký fyzikální jev. Kmitání čehosi, co má vyjádřit určitý, patrně

ušlechtilý, ale v tuto chvíli těžko pochopitelný záměr. Proč ho nutit, aby opustil nástroj, když

nemá smyslu?

V nejlepším případě někomu pozvednu náladu, když se mi podaří zahrát celou skladbu. Těším se na tu chvíli, dalo mi mnoho práce skladbu nacvičit, aby ji vyslechlo pár lidí. Slyším je dýchat a vsadím se, že dva či tři usnuli a zbylí se útrpně dívají z okna. Skončím a oni odejdou. Dávno před tím, než jsem spustila ruce, mysleli na to, že ještě mají jít nakoupit, zda někdo vyzvedl dítě ze školky a zda mají ve schránce dopis, na který čekají. Čeho jsem dosáhla? V nejlepším případě iluze, že přece jenom jsem k něčemu. že jsem nebo mohu být někomu prospěšná. Iluze však zůstane iluzí. Z té nepostavíš dům, ani jí nepřehradíš

řeku. Iluze může jenom někoho nadchnout a přimět k tomu, aby, naplněn nadějí, šel vydat svou sílu. Když však pozná, o co šlo, že se živil planými nadějemi, co udělá?

Odpovědi se bojím. Bojím se, aby mne poznání nezavázalo k činu. Má padlá naděje v záhlaví

novou naději? Musí ji mít. Musí tu přece něco být, co mne přiměje překonat tuto přechodnou svízel. Opovrhuji teď svou prací, je mi nepřítelem, zhoubou mých nadějí, ale musí zase vstát z mrtvých. Jinak nemá nic cenu.

Nepřítel není od toho, aby mne pokořil, aby nade mnou vítězil, aby popřel vše, co je mi svaté. Nepřítel je mi dán k tomu, aby ve mně vzbudil dřímající sílu k odporu. Vidíš tu pěst?

6.3. VZTAHY.

Kladu si otázku: Co nás v tom životě ještě čeká? Ptám se a vím, že nejsem na její úrovni. Mám pocit, jaký má patrně falešný hráč, když uvažuje, jak podvést partnera. Už to, že se vůbec ptám, naznačuje neupřímnost k vlastnímu osudu. Není nic, co by mne mohlo překvapit. Všechno lidské se už stalo, všechno se téměř beze zbytku opakuje. Jenom konkrétnost prožitku je neopakovatelná. Alespoň něco.

Nejdříve jsem žila z lásky. Nabírala jsem sílu a rozumnou míru poznatků. Můj citový svět sliboval, že vnější svět je bez hranic. Pak přišla první zeď: Svět je jiný, než jak mě o něm informovaly mé smysly a co dokazovala má schopnost se v něm vyznat. Rozběhy a nárazy na zeď patří k tomuto světu.

A moudření. Nové vlny poznatků, nové hranice, kam až dojdu? Vždycky stejná otázka. Ztráty bolestné, ztráty s poznatkem, který mne s jistou lhostejností informuje o tom, že jsem o něco chudší.

Radost. Nutná zastávka na cestě smutku. Uspokojení nad tím, že i bolest je přechodný stav. Vždycky se dočkám chvíle, kdy skončí, a tím i nádherného uspokojení. Jenže: Co když někdy neskončí? To snad není skutečnost dnešního dne.

Blouznění citu. Rozpadám se a jsem ochotna se rozdat po částech i vcelku. Někdy bych si přála, aby se mi tento stav vyhnul, ale marně, je to má trvalá touha. Stejně se mi nevyhýbá ani smutek nad odcházející láskou. To je jako pohyb Země kolem osy, skutečnost trvalá, věčná a bolí.

A lidé kolem mne jdou a náhle jejich kroky utichají a já vím, že je už nikdy neuslyším. Říkám si: Hlavně, že stojím na nohách. Ještě jdu a, a co? Ještě jdu, ale kam a proč?

Všichni jsme na tom stejně. Ten, kdo nesl pochodeň pravdy, i ten, který loupil v příkopech nevědění. Všichni jsme lidé stejného lidského osudu. Proto nás nic nepřekvapuje. Snad nás mrzí jen nezvyklá míra lítosti nad tím, že je všemu tak, jak je. Nejsou žádné osobní výhody, náš osud, ačkoliv je pouze náš, je shodný s osudy druhých.

Nejhorší iluze, kterou můžeme my, lidé, trpět, je, že se věci mají jinak. Rozumní se jí zbavují

oddaností velkým ideálům, prací pro veřejné blaho, plněním povinností, jejichž nepatrnost má

v sobě stopu velikosti. Co však mám udělat já, která nemám představu, co to je podřízení se nutnosti? Najít si vzor a napodobit ho? Sama nevymyslím nic, ani vymyslet cokoliv nejde, když už vše bylo vpodstatě vymyšleno a vyzkoušeno. Alespoň to, co je v dosahu mých možností. Nové jsou pouze okolnosti. Vítr nese vůni a ta se neptá, zda zapadne do tohoto pokoje jako zapadne vzpomínka na školní výlet. Nikdy jsem nebyla na školním výletě, ale představuji si, jak tlupa žáků sedí na rozhrkaném školním povozu, vpředu sedí kočí, koně

táhnou a učitelka nabádá ostrým hlasem k ostražitosti, protože pád pod vůz je spojen s rizikem, které se nesmí prakticky prověřit.

Co mne může ještě potkat? Mohu na schodech upadnout a zlomit si ruku. Pak budu sedět na židli a kolem bude procházet Čas, já budu hledat způsob, jak ho smysluplně naplnit, a paní

učitelka řekne: Nedávala jsi pozor, nedbala jsi mých rad. Nebo budu z okna volat na někoho, kdo je na to stejně jako já, aby se zastavil a pomyslel na mne.

Je smutek součástí řádu věcí? Musí do něj patřit.

6.4. SVĚT.

Co mne na tom světě ještě čeká? Chce se mi odpovědět, že mne čekají četná protivenství. V

pohádkách protivenství zmáhali hrdinové, jejich svět byl dobrý a spravedlivý, jejich křivdy dýchaly pohodou úspěchu. Svět, který je kolem mne, na mne dotírá nevyzpytatelnými překvapeními. Řekla jsem sice, že mne nic překvapit nemůže, ale to jsem se jen nemístně

vychloubala. Svět je s to mne neustále vzrušovat svou krutostí, i když bolest je a zůstane jen bolestí, tedy ničím mimořádným.

Detail je součástí celku a celek určuje chování svého zlomku.

Zacpávám si uši, ale hlasy trpících ke mně pronikají, ať se tomu sebevíc bráním. Lidé hladoví, trápí je nemoci, jedni ponižují druhé a na mou otázku, jestli tomu tak bylo vždycky, se dozvídám, že bylo. Svět prý byl pro člověka vždycky jenom domem hrůzy. Svět lidí je prý

nepřátelský člověku.

Potom ovšem chápu zaujetí stoupenců různých nápravných hnutí, která v dějinách lidstva psala jejich krvavé stránky. Chápu smysl lidových představ o světě hojnosti a s tlukoucím srdcem se snažím rozumět, proč upalovali valdenské, kteří chtěli odstranit to, co lidu ztrpčovalo život. Hořící hranice je symbol bolesti člověka a jeho touhy vzít světu jeho krutou tvář.

Byl svět k člověku vždycky nepřátelský, je to jeho neměnná vlastnost, nebo jde o přechodnou podobu, jíž se nám jeví nedospělý věk lidstva?

Tuším, že ty tisíce let trvajícího úsilí o lepší svět člověka v sobě nesou skepsi věčného boje. Boj je přírodní zákon, proto nemůže být nepřátelství světa pokořeno. Jenže já taky tvrdím, že kdyby nebylo naděje, přece by lidé marně a zoufale neútočili na brány toho, co dobýt nelze!

Už dávno by museli vyhynout ve všeobecném boji jednoho proti druhému. Člověk by nedospěl ani do našeho věku.

Tak já věc ve své nevědomosti chápu, tak se mi zdá, že jsou poměry tohoto světa utříděny. Nepřátelství světa je hodnota proměnlivá, člověk postupně dobývá jednotlivá nádvoří této pevnosti. Na jednom hoří hranice s Mistrem Janem a lid berany vyvrací bránu a na bílém koni míří k další Johanka z Arku. A opět hoří hranice a její popel je vhozen do Seiny. Tak to jde dál a dál.

My máme před sebou další hradby a další hranice. Nepřátelský svět se brání člověku. Když o tom uvažuji, ptám se sama sebe, kde je klíč k trvalému vítězství nad touto silou, která lidem brání žít důstojně, naplnit život radostí a zemřít s vědomím, že po mně na světě zbylo štěstí. Všichni, kteří povstali proti zlu světa, věřili, že našli správnou cestu. Teď, s odstupem času, obdivuji jejich smělost a sebeobětování. Hledali a my víme, že důkaz o tom, že cesta vede jejich směrem, je důležitý pro to, abychom hledali dál a našli cestu snad schůdnější. Zvláštní

na tom je, že všichni museli věřit, i ti, kteří zjevně vedli beznadějný boj, že jednají správně. V

tom je asi velikost člověka. Musí vydat všechnu svoji sílu, jinak nepřátelství světa podlehne dřív, než proti němu povstane.

Je toto poznání pro mne zavazující? Budu mít sílu si tuto závaznost přiznat a proti komu ji pak uplatnit?

Proti sobě?

7. (B) DůSTOJNOST ČLOVĚKA.

BEATA: “Slyšel jsi někdy o tom, že mnozí z obratných lidí jsou schopni vnutit druhým takový názor na lidi či události, jaký jim samotným vyhovuje? Nerozumíš? Chci, aby sis o mně myslel, že jsem dobrá a poctivá, já budu naopak nízkého charakteru a obratně ti vnutím svou vůli.

Je to možné?”

ALBERT: “Možné to je a taky to není nic neobvyklého. Lidé o svých bližních příliš

nepřemýšlejí, protože mají dost starostí sami se sebou. Svůj úsudek o nich si tvoří podle toho, co slyší kolem sebe, co říkají lidé s autoritou, co si dotyční sami o sobě říkají.” BEATA: “Aha! Takže když budu o sobě tvrdit, že jsem vynikající znalec středověkého hudebního umění, budou téhož názoru?”

ALBERT: “Zvolila jsi trochu extrémní příklad. Budou o tom třeba uvažovat, dokud je nějaký

důkaz o opaku nepřesvědčí, že se v tobě mýlili. Mnohé lze totiž, když o to člověk stojí, lehce prověřit. Jenže v chaosu lidských vztahů a hemžení si mnohé neověřujeme. Alespoň ne hned. Zejména zprávy o lidských charakterech nebo činech, které bychom druhým rádi připsali. Chtěl bych, aby někdo, koho nemám rád, byl nepříznivě hodnocen, a proto k potvrzení jeho nízké povahy stačí mylná informace toho druhu. Spokojím se s převzatým názorem, který si neověřuji, za případnou škodu mi ručí ten, kdo názor šířil.”

BEATA: “Ještě jednou si to zopakuji. Nezúčastněný člověk, kterému na mně nezáleží, slyší, že mám bídný charakter. Začne se mne stranit, aniž si stav věci prověří.” ALBERT: “Bohužel tomu tak může být.”

BEATA: “Pak mi vypravuj o lidské důstojnosti! O tom, že ušlechtilost člověka vylučuje vědomé ublížení druhému. Copak i nevědomky vyslovená pomluva ubližuje jenom

pomlouvanému? Vždyť pomlouvající háže bláto i na sebe.”

ALBERT: “Ano. Jenže si s tím většinou neláme hlavu. Za svůj názor na tebe nebere odpovědnost. Vždyť jsi to řekla. Ať si dělá starost ten, kdo s uvedeným názorem přišel.” BEATA: “Je tento přístup všeobecně rozšířený? Převezmu pomluvu nebo lež, jednám podle ní a už za nic nemohu? To také patří k důstojnosti člověka?”

ALBERT: “Domýšlím tvou otázku a děsím se odpovědi. Fyzické násilí, hlučné nadšení. To jsou hmatatelné důkazy pravdivosti, které jsou vidět. Co však vidět není? Co je z nějakého důvodu skryto a přitom rozhodne třeba o tom, že se lavina hne a zdrtí vše, co má v cestě?” BEATA: “To je asi ta odvrácená tvář měsíce. Zpíváme o něm, prý nám svítí na cestu. Mně

svítí na cestu iluze o ušlechtilosti a důstojnosti člověka.”

ALBERT: “Není to iluze. Člověk si zaslouží, abys o něm tak smýšlela. Jenomže nic není

zadarmo, ani přesvědčení o lidské dobrotě. Nic podobného nedostaneš jako dar. Ani tvá

osobní ušlechtilost nebo statečnost, s níž neseš břemeno svého osudu, není přirozený projev náhody. Klopýtáš k ní přes mnohé překážky, mezi nimi nechybí rozčarování a snaha jít kratší

cestou. Cesta k člověku byla vždy složitá a obtížná.”

7.7. SMRT.

Nechtěla jsem ti to říkat, ale maminka nás někdy poslouchá. Jsou-li dveře přivřené, slyší naše řeči, a když odejdeš, hlasitě se diví. Opakuje některé z našich názorů a říká, že bychom udělali lépe, kdybychom šli na vzduch. Nebo, raději to nebudu opakovat, maminka někdy mluví tak, že se musím skoro stydět. Vždycky se najde kritik, maminka by však měla kritizovat s větším porozuměním.

Lidé si prý mají povídat. Duši je třeba otevřít, otevírat ji mají proto, aby světu a životu porozuměli a lépe žili. Když se mají rádi, tak se zkrátka mají mít rádi. Nedívej se teď na mne, když to říkám, nejsem si jistá, zda na mně nejsou znát stopy vzrušení. O matčiných výtkách přirozeně uvažuji a ke svému překvapení zjišťuji, že začínám sama sobě

lépe rozumět. Chci-li rozumět sobě, musím rozumět i jí. Nejen proto, že matka je součástí

mne samotné. Své názory pod jejím vlivem začínám chápat jinak a to proto, že o nich

pochybuji. Jako bych se poznávala z jiné strany. Matčin životní pocit přitom vychází z toho, že její den je plný starostí a ona se mu snaží dát určitý smysl. Můj životní pocit vychází z neurčitého: žiji, tedy jsem.

Chtěla bych ji v tu chvíli poznání obejmout, ale bojím se, že by mému dojetí dala jiný

význam. V její starosti je mnoho pokory, odevzdanosti lidskému údělu. Chtěla bych ji požádat, aby mne plísnila, aby mi radila, kladla mi otázky, ale jenom ať nepřekračuje mez, která by ji zavedla tam, kde člověk cítí v hrdle slzy lítosti a pokoření. Proto říkám mamince: Kdo poslouchá za dveřmi, stárne. Pojď dovnitř a řekni své námitky. Nemohu jí říci, že jí

ubývá života, že tím, že se pokořuje, si ubližuje, že ji okusuje smrt. Říkám: Pojď, sedni si k nám a budeme si povídat. Copak my dva rozumíme životu? Ona však tvrdošijně odmítá a raději hlasitě zavře dveře, abych měla jistotu, že neposlouchá.

Někdy se strachem přemýšlím o tom, co bude, až maminka nebude. Nemám na mysli péči o denní starosti. Vím, že jejím odchodem přijdu o domov. Zmizí jistota a bezpečí. Pak přijdu na řadu já, abych tuto jistotu zaručovala někomu jinému. Teď nemyslím na své chabé síly, myslím na povinnost, která na mne přejde podle nějakého přírodního zákona, ať chci nebo nechci, ať mohu či nemohu. V této nutnosti je vysloven řád života. Budu zkrátka na řadě. Když o této odpovědnosti člověk ví, musí se nějak vyrovnat se sebou a se světem. Najít v něm pevnější místo. Bez toho nemohu dát klid a pohodu těm, kteří na to mají právo. Chápeš mne?

Proto přeji mamince dlouhý život. Zní to v souvislosti s tím, co jsem právě řekla, podivně. Stydím se za to, že se tímto přáním snažím oddálit chvíli, kdy povinně zaujmu její místo. Ne. Přeji jí dlouhý život proto, že si zaslouží můj vděk a moji lásku za všechno, co mi dává. Dává

mi sebe a to je nejvíc, co může člověk člověku dát. Dává mi svou radost, starost, své názory a myšlenky, nastavuje svůj den, když je třeba. Proto musím vědět, že jednou, až přijde čas, si musím stoupnout na její místo.

Chvěje se mi hlas a slzy mám na krajíčku. Všednosti života, řekneš. Jenže tyto všednosti jsou asi blízko jeho podstatě. Vše podstatné je asi nesložité. Jako je láska, přátelství a

koneckonců

i smrt a život, který ji překonává.

7.1. LÁSKA.

Obracím se na tebe s výčitkou. Jsem to já, kdo mluví vytrvale o lásce. Vím, že jsi hotov mi opáčit, že se lidé mají mít rádi a už nemusí o lásce tolik mluvit. Láska buď je, anebo není. žádnými řečmi ji nepřivoláš, ani nenahradíš. Mluví o ní ten, kdo se o ni buď bojí, nebo jí má

málo.

Opakuji se. Svět je strašně složitý a já, abych se v něm trochu vyznala, si jeho rozmanitost převádím na několik stálých témat.

Mám jí skutečně málo, nebo se o ni bojím? Tato otázka mne zaskočila. Pravdivá odpověď

patrně zní: Ano. Ano pro obě možnosti. Lásky je asi vždycky málo. Trpím trvalou rozpínavostí duše. Když tu nejsi, nemyslím na nic jiného než na tebe. A hraji jenom proto, že musím něco dělat. Pokouším si tě připodobnit hudbou. Hudba je krása, hudba je život, to všechno jsi také ty. To všechno jsi především ty. Hudba tě jenom dočasně zastupuje. Rozechvívá mé smysly a vlnobití duše, které se pokouší vyvolat, je slabá ozvěna našich setkání.

Vím, že všechno velké může být poníženo. Nebo je tomu dokonce tak, že musí být poníženo?

Zrušeno a nahrazeno něčím jiným? Nějaká neúprosná logika světa může být příčinou, že se můj svět zamilovanosti změní v opak a já o tebe přijdu. To je trvalé téma mých úvah. Tak to je, můj milý. Lásky mám málo a pořád se o ni bojím. Bojím se pustého času, prázdných slov, lhostejného tikotu hodin a křiku dětí na ulici, dětí, které mi nepatří. Bojím se proto, že osamělého,

který je slabý, může všechno zranit.

Řekneš, že maluji čerta na zeď. Nemám přesnou představu namalovaného čerta. Zato vím zcela bezpečně, jak ponižující by byl jednostranný vztah. Neopětovaná láska. Tu stojí bosý

vyděděnec, všichni o něm s opovržením hovoří, někteří na něj pokřikují, jiní se mu štítivě

vyhýbají, další, podobně ponížení, se ho s odporem dotýkají a všem je k smíchu. Ubohý. Nezasloužil si ani trochu lásky.

To všechno je nesmysl!

Láska není peníz, kterým lze měřit nějakou zásluhu. Ani není důkazem mé dokonalosti nebo nějakých předností, které mohou být v naší ulici měřítkem hodnot. Láska je dar, stav milosti, který jsme buď s to vzkřísit, vyvolat, nebo toho schopni nejsme.

Odezní-li, není to ponižující. Je to jenom tak, jako kdy ž odejdeš, abys druhý den přišel. Jako když padá déšť, jako když vletí do pokoje něčí smích. Z nějakého důvodu to musí být. Přiznám se, že mne toto poznání uklidnilo. Přišlo náhle, odnikud, jako když si s někým na zahradě povídáš a najednou zahřmí, ty se stáhneš do sebe a řekneš si: Nejsem si jist, zda jsem byl vždy spravedlivý, zda jsem zbytečně neubližoval slabým, protože poznání sama sebe vždy ohromuje a vyvolává pocit nejistoty. Nejsou ve mně ještě další prohlubně, ve kterých může uvíznout má jistota a mé sebevědomí?

Ba ne. Zamlouvám důležitý fakt. Toto poznání, k němuž jsem se přiznala, bylo ve zlomcích ukryto v mém srdci a najednou se složilo v určitou představu. Nemělo však žádný vliv na to, že tě mám, jednoduše řečeno, ráda a že se o tvou lásku bojím.

7.2. PRÁCE.

Z tvého vyprávění o dědečkovi vím, jak chutná krvavá dřina. Umím si představit mozolnatou dlaň. Jenom představit. žádnou jsem dosud v ruce nesvírala. V mé představě je ovšem mnoho falešného citu. Obdiv, který má svůj původ ve všeobecném respektu k práci. Co člověk sám neprožil, těžko pochopí. Kdo nikdy neprobudil notu, neuzná, že má práce vyžaduje mnoho úsilí. Když však chci být spravedlivá, přiznám vážnost a úctu každému, kdo něco umí a něco užitečného dělá. Je to pohodlné a je to, patrně, i spravedlivé.

Vzrušuje mne všechno, co je s to vzbudit alespoň stopu jistoty, stálosti, pevného trvání. Snad proto, že trpím trvalým nedostatkem jistot, toužím po trvalých hodnotách. Je kolem mne a ve mně něco, o co se mohu bezpečně opřít?

Ptám se takto konkrétně, i když nejde jenom o mne. Já mám zatím svůj domov a tebe. Zítra, pozítří se třeba mnohé změní. Co však zůstane jako stálá hodnota? Jistota, že všechny hodnoty, které dnes chápu jako stálé, jsou stálé jenom v tomto momentu poznání, dále jsou však proměnlivé jako tón vnímaný za bouře?

Vím, že to neposloucháš rád, ale musím se vším počítat. Přijdu-li o všechno, co mi zůstane?

Podle prostého úsudku by mi nemělo zbýt nic. Jenom život. živý člověk je poután k životu. A opět se rozjíždí ono perpetuum mobile vášní, strázní, potřeb a člověk musí hledat cestu ke světlu a vyvíjet trpce všední činnost, které se chápe jako já slepecké hole, abych přešla na druhý chodník.

Naše cesta na druhý chodník. Z jedné strany ulice na opačnou stranu. Stojím tu a žasnu. Myslím, že jsem nyní schopna pochopit trpkost a velikost dědečkova údělu. Jsem ochotna porozumět tomu, co nikomu neřekl a možná ani necítil tak, jak to cítím já. Vezmi celý souhrn jeho dní, tvrdých a přesně vedených úderů, ran i poklepů, potu steklého do očí a smeknutí

dlaně po hraně končícího díla. Všechno to sevři do jedné vteřiny. Co zbude? Jen plytké

plynutí mraků, o kterém vypravují básníci za nedělního poledne. To hlavní a podstatné se stalo v té vteřině. O tu se opírala dědova víra, že všechno je dobré a všechno má smysl. Nevím,

jestli je to tak. Nevím, zda je to pravda. Své přesvědčení opírám o svou hůl, se kterou mířím na druhý chodník. Přitom bych chtěla věřit, že mám pravdu, že jsou věci tak, jak se mezi lidmi říká a všechny mé pochybnosti jsou pochybnosti člověka hledajícího svou jistotu. Vždyť všechno, co je ve mně dobré, všechno, co je ve mně lidské, čím jsem schopna vzdorovat bídě života, se ve mně ustálilo proto, že jsem se jednou, pod vlivem náhody a tatínkova vypravování, odhodlala hmatem vyhledat otvor v dřevěném nástroji a vyloudila z něj zvuk, který se podobal vrznutí dveří. Všichni jsme se tomu smáli a já jsem tehdy neměla tušení, že v tuto chvíli došlo k obrovské proměně. Já jsem se změnila z bezbranného, nešťastného, všemi litovaného a opomíjeného tvora v člověka, který může bojovat se sebou i s kýmkoliv.

Mám proto právo na uznání a s ním se stavím do řady se všemi, kteří jsou teď se mnou si rovni.

7.3. VZTAHY.

Řekla jsem všechno, co jsem chtěla říct. Jsem studna, ze které vyčerpali všechnu vodu. Je to zvláštní pocit. Není už ve mně nic, co bych chtěla nebo mohla před tebou skrýt. Dala jsem se dobrovolně i se svými slabostmi. Někdy jsem se dělala lepší než jsem, ty jsi to však určitě

poznal a v duchu jsi mne opravil. Slabší se před silnými někdy dělají slabšími než jsou, aby vzbudili soucit. Jiní, naopak, se před silnými dělají silnějšími. Když jim na to silní přijdou, smějí se jim.

Kdybys mne takto hodnotil, jako že se chci zdát silnou, aby vyniklo to, co jinak není vidět, byl bys ke mně nespravedlivý. Já sama před sebou se musím jevit schopnou života. Musím si tím být jistá. Neříkám, že jsem silná, když o sobě hlasitě uvažuji, zmáhá mne občas pochybnost a pak váhám sama nad sebou, ale své váhání nemyslím zcela upřímně. Musím si přece dát příležitost, možnost přemoci slabost těla a hranici rozpětí duše. Jsou proto chvíle, kdy sama sebe vyzdvihuji, dodávám si odvahu tvrzením, že ve světě není nade mne. Není to tak dobře?

Ne. Tu poslední větu beru zpět. Zněla jako otázka a já nechci, abys mi to, co jsem tak obtížně

vyslovila, schvaloval. Vyjádřila jsem tou větou stav svého vědomí, změřila jsem své duševní

a tělesné síly a nechci, alespoň ne teď, podrobit své stanovisko zkoušce. Vezmi, prosím tě, co jsem řekla, na vědomí a hodnoť mne až dodatečně.

Ještě jedno musím připomenout: Když jsem si s tebou vyprávěla, vždycky jsi byl přítomen. Nejen tehdy, když jsi seděl vedle mne, vždycky jsi byl v mém vědomí a svědomí. To však není důkaz mé lásky.

Já jsem tebou beze zbytku prostoupena. Nikdy mne z mé vůle nenapadlo, že by mohlo být něco krásnějšího, něco plnějšího a vzrušivějšího, než je náš společný vztah. Z tebe však na mne přišlo poznání, že hledáš ještě něco víc. Měla jsem často pocit, který se postupně měnil v mučivou jistotu, že láska vyjádřená vzrušeným citem, něhou a rozpětím duše ti je málo. Tam, kde byla má mez, mé konečno, vrchol mého vzepětí duše i smyslů, tam jsi hledal další světy. Někde tam, kam mi není dopřáno dohlédnout, patrně musí ještě něco být. Můžeš se mnou opojit do nevědomí, a když se vrátíš zpátky, začne tě trápit jistota, že je za touto hranicí ještě něco, co je třeba poznat, dobýt, uchvátit, splynout s tím. Co to je?

Ve své prostotě, omezena jednoduchostí, přímočarostí svého citu si dovoluji hádat, že tě

pobízí touha, kterou lze tušit v lomozu ulice. Neurčitý princip lidskosti, který vzbudila souvislost člověka s přírodou, jejich vzájemně se prostupující působení, které dalo vzniknout neodolatelné touze. Nelze ji popsat, ale také ani ukojit.

Hledat odpověď na tuto záhadu mohu někde ve vyšším poschodí lidského domu, lidské

jsoucnosti.

Co jiného by ještě mohlo být v tom našem lidském světě tak velkého, aby učinilo náš vztah menším?

FINIS.

XIV. Karneval.

Věc: Předvolební shromáždění.

Místo: Po celé ulici.

Čas: Přítomný od rána do večera.

Účast: Reprezentativní.

NEJSME TADY MOC BRZY?

Už je devět hodin, je neděle ráno, obloha je čistá a ulice proudí, kostely nabírají a propouštějí

věřící i turisty, pan Čírtek vyhlíží z okna a co vidí: Uprostřed svažující se ulice stojí tribuna, porůznu jsou rozmístěny krámky, stánky, které sem jindy nesmějí, náš ranný

kapitalismus reprezentují kramáři, kolotoč se sem naštěstí nevejde, ale cukrovou vatu kluci stejně ukusují. Už je to tady, zvolá pan Čírtek a nedochází mu, že to je zvolání mnohovýznamné.

“Už všechno začíná. Jdeme pozdě, jako vždycky,” křičí pan Čírtek za sebe na ženu s nezbytně

hodnotícím dovětkem. Ta však má své zásady a mezi ně patří, že je na všechno dost času, pokud ovšem nejde o čest, a v tom případě za případnou škodu vždycky může její manžel. Chodit někam včas není důstojné ženy kominického mistra. Chvíli co chvíli však nenápadně

vyhlíží z okna, ujišťuje se, že lidé na ulici skutečně mají na tváři masku, že ten bláznivý

nápad přijímají za svůj, takže naše ulice blázní. Vypadá jako že je z Benátek kdo ví z jaké

doby. Tak daleko určitost určitých informací paní mistrové Čírtkové nesahá, takže jí

podrobnosti unikají. Jí stačí vědět, že jenom turisti smějí jejich ulici projít bez masky s výhradou, že zaplatí mýtné, které na obou koncích vybírají zde usedlí chasníci. Od paní a dívek berou pusu, mužští se podřizují řádu, platí a vypíjejí stopečku kořalky. Kdo nemůže vypít, i takoví jsou mezi námi, nechává vypít. Za své peníze, ovšem. Dlužno říci, že mnohé

ženy nejen ochotně líbají, ale i vypíjejí.

Jiný kraj, jiný mrav, říkají si návštěvníci a ochotně jednají dle rady. Náprstek becherovky za deset korun. Co to je? Nic. Naší straně na volební fond příspěvek přiměřený.

“Skutečně geniální nápad tahle předvolební schůze. Pyskoun je hlava. Vybíráme plno peněz. Nepříjemné je pouze to, že pár jinochů končí v nežádoucí péči zdravotní služby. Alespoň vidí, že pití je nezdravé a že má skličující následky pro ně i pro přihlížející okolí.” POLNICE A BUBNY.

Tribuna stojí proti oknům spisovatele Vroubeckého-Šimka. Proto má jmenovaný nefalšovaný

a necenzurovaný přísun původních informací. Otázku, zda si této výhody váží, si neklade, ani k tribuně samé nezaujímá stanovisko. Je to moudrý muž a ví, že některé skutečnosti lze pouze brát na vědomí. Na dobře míněný dotaz své ženy Astridy, zda ho nezvyklé hemžení ulice neruší v práci, pouze neurčitě zamručí a ani nevyrovná záhyby ve své tváři. Ty se v poslední

době nezdravě prohlubují, zejména kolem nosu, který se špičatí, a směřují až někam pod bradu, kde napodobují chaotické zvrásnění lávou pokryté stráně.

Astrida je teď už dávno ve víru předvolebního boje. V masce Manon Lescaut přijímá záměr dát klání přiměřenou něhu, která odpovídá všeobecně zveřejňovaným představám o poměrech na českém politickém nebi.

Spisovatel s povzdechem pátrá v zásuvce na pravé straně stolu. Chvíli váhá nad několika nestejně mocnými složkami papíru a volí laciný nahnědlý, na který píše své koncepty, neboť

je zvyklý přepisovat. Vsouvá list do stroje, odsazuje od kraje a čeká. Jedním uchem naslouchá

řečníkovi, druhým, obrazně řečeno, poslouchá hluk, který tropí myšlenky v jeho hlavě.

“Nemáme na vybranou,” duní tlampačem zkreslený a zejména umocněný hlas. “Po létech totalitní diktatury máme jedinou možnost. Volíme proto svobodu a demokracii. A hospodářskou prosperitu. Tu nám dneska zajišťuje jenom naše strana.” Polnice a bubny, říká

Vroubeckému-Šimkovi druhé ucho. Do boje, ogaři, připojí iniciativně

sám. Tuší, že jeho příspěvek má zanedbatelnou hodnotu. Proč ogaři? Snad sokolíci. Na hradbách v kině U hradeb. Blbnu. Sokolíci jsou už asi taky archaismus. Ale kdo ví? Není

řečník, který velí polnicím a bubnům, v sokolském kroji?

Vyhlíží z okna. Na tribuně se však už chystá promluvit k národu další řečník. Sokola v kroji nikde nevidí.

UŠLECHTILOST POHNUTEK JE EVIDENTNÍ.

“Krásný řeči tady kolem. Moc krásný. Svoboda a demokracie. Moc dobře se to poslouchá. Až

člověku uši odstávají. Ale že támhle Rudá záře nad Kladnem nemá splachovací záchod, samotná v týhle civilizovaný jinak zemi, to nikomu nevadí.” Maska Pryč s přežitky minulosti se obrací na svého souseda.

Oslovený chvíli uvažuje. “Kde je jaká záře?” Rozhlíží se, ale nic, co by se podobalo řečenému, nevidí.

“Támhle u kandelábru.”

Stojí tam Anežka v rudé paruce. Nic nepředstírá, nic neskrývá. Má pocit, že paruka sama říká

dost. Především vypovídá o její touze proměnit se v pouličního upíra.

“Kde berete rudou záři a ještě ke všemu nad Kladnem? Kdekdo vás poslouchá, vzhledem k poměrům ubožačce ubližujete.” Řečí dokazuje, že má zkušenost, že mnohé pamatuje a že je v podstatě skeptik.

“Odvádíte řeč od věci.”

“Jak víte, že nemá splachovací záchod?” šťourá dál oslovený.

“No, vím to. Tady se přece ví všechno a nemusí se přitom vědět, proč se to ví. Taky je cítit, když jí Plápla vyváží žumpu. Lidi si pro sebe nic nenechají.”

“Koukám, že ze žumpy vytloukáte kapitál pro svoji stranu,” říká po delší úvaze, jejíž výsledek právě zveřejňuje, oslovený pod maskou Pryč s diktaturou proletariátu. Obě masky teď stojí a uvažují. Pryč s diktaturou proletariátu rozvíjí poznámku masky Pryč s přežitky minulosti. Koukají na sebe dírkami vystřiženými v balicím papíru. Co všechno je tady ve hře? Nové obzory, nové úkoly, nové starosti. Rozum do hrsti. Ekologie nás napadá

především, ekologie se nosí. Nemá-li Anežka možnost splachovat, jsou pronášené řeči o demokracii jenom kecy. Na tom se ustalují a rychle odbíhají za svými politickými spojenci. NA SCÉNU PŘICHÁZEJÍ VOLEBNÍ PÁRKY.

I když je v tomto zeměpisném pásmu zvykem vařit volební guláš, někdy v přeneseném, jindy v konkrétním slova smyslu, kolem desáté hodiny přivážejí muži v bílém první várku párků s hořčicí. Lid se vrhá na párkaře s nadšeným rykem. Bouda, dosud chráněná zvykem nepovalovat podobná užitečná zařízení, neodolává tlaku a padá. Nenechavé ruce přičinlivě

loví v lesklých kontejnerech, lesklých proto, že dárcem je Hrad a ten zatím nešetří, hořčice končí na vestách úřednických nomenklatur a rohlíky z malostranské pekárny, jindy obdivované, jsou teď nemilosrdně drceny na dlažbě.

“Nevíte, jak se chová kulturní člověk?” řve Kat Mydlář hlasem pana Čírtka. “Cizina si vás

fotografuje, barbaři. Jdete pěkným příkladem necivilizovaným národům, které chtějí jít naší

revoluční cestou. Hanba! Hanba a zase hanba!”

“Když je to zadarmo?” zašvidrá omluvným hlasem nerozluštitelná maska, něco mezi Broukem Pytlíkem a Povinnou školní četbou.

“Tady jsme svědky naší národní degradace, nemoci, která čas od času prudce propuká. Když

je to zadarmo! Známe ji jako hojnou z naší nedávné minulosti. Co zadarmo není, to si našinec zadarmo bere. Ó, jak my se máme! Zadarmo. Pitomej párek, plnej špeku, všelijakejch nezdravejch přídavků a dodatků. Výjimek z výjimek, kterými náš stát nestřídmě překypuje. Nic zdravýho, ale jen když je to zadarmo, tak se přežeru, až se z toho poseru.”

“Ale, pane Mydláři, vaše řeči zavánějí. Nechcete pilulku, která vám provoní dech? Mám je tady v košíčku. Taky jsou zadarmo.”

“Která jsi ty?” ptá se Kat Mydlář nevrle. “Počkej, možná, že tě poznám po hmatu.”

“No, no, no. Chápu, ale veřejnost přihlíží. Mohu vás navíc ujistit, že kat není ani v šeru příležitostí pro mne. Dávám přednost básníkům:

Co byste mně moh dát,

co nad životem stojí?

Mějte mne prostě rád.

A buďme prostě svoji.”

“No nazdar. Ty to bereš hopem. Nejdřív nic a pak ryc.”

“To už je v české povaze, pane kate. Od bezbřehého obdivu k nejhlubšímu zatracení je krok. Možná jenom půlkrok.”

“Jak koukám, nejsem dneska ve formě, mnospaní. Já radši dělám politiku.” AKCE SE ROZJÍžDÍ.

“Chceme splachovací záchody pro všechny lidi naší víry!” vykřikuje houf stoupenců masky Pryč s diktaturou proletariátu. Za chvíli se nad jejich hlavami objevuje standarta, která má

přítomným nahluchlým občanům, jako je důchodce Šlauch, zpřístupnit jejich politické

požadavky.

“Děláte si legraci, znevažujete vážnou chvíli,” burácí hlas z tribuny. “Teď je doba, kdy musíme nabýt ztracenou svobodu a demokracii. Na splachovací záchody nejsme zvyklí, pobyt na nich vede k úpadku vůle, láme bojového ducha. Po létech totalitní diktatury voláme po hospodářské prosperitě. To je náš program. Proto všichni volíme pana Rozkošného, úspěšného rodáka a podnikatele, který se právě vrací z Ameriky a přináší nám nejen svoje peníze, ale i svoji zkušenost s podnikáním. Pan Rozkošný už předem plní naše odvážná přání. Naše sny se stávají skutečností!”

“Chceme splachovací záchody pro všechny!” volá shromáždění umíněně. Na tribuně je vidět vzrušení. Hlavy se srážejí k sobě. Svetry, bundy, větrovky zvlášť, stranou stojí kravata levicového kandidáta. Černé sako je důkazem věrnosti tradicím a dobrého mravu. Zatím omladina v davu hraje hru na babu. Mládež se plácá do zad při hře máš záchodnemáš záchod. Na tribunu teď nastupují Prezidentovi hoši, uhodí do strun a dav pod nimi zpívá starorepublikové zpěvy.

Na tribuně konečně přijímají rozhodnutí. Kytary odpochodují a slovo dostává levicový

kandidát. Mužík v sáčku mluví o historii, která se neustále připomíná. Je to jedna z jejích předností. Minulost je třeba znát. Poučeni vyhýbáme se jejích omylů. Vzpomíná, slzy má

zjevně v očích a skrz jejich mlhu nahlíží do minulého času, kdy je co jinoch okolnostmi nucen konat potřebu (tady se cudně pýří a předstírá ruměnec) v nedůstojném společenství hovězího skotu, který tím ovšem není nijak krácen na svých právech. Černé sáčko se teď rozhlíží

a pátrá, zda se někdo náhodou nesměje. Jenže člověk je člověk, pokračuje, i v přítomnosti hovězího dobytka si zachovává svou důstojnost. Člověk je na rozdíl od výše jmenovaného v podstatě individualista. Socialismus, ha, ha, zdůrazňuje kolektivismus, potlačuje osobnost a staví latríny.

“Jsou mezi vámi vojáci?” volá k mládeži a k ženám, které tuší pod maskami červených Karkulek, víl, andělů strážných a v dalších dokladech lidové vynalézavosti. “Tak vidíte. Jenže dnes je jiná doba. Každému dáme soukromí, které si zaslouží. Svobodu a demokracii si navzájem přejeme. Proto i splachovací záchody, které zajistí plný rozvoj naší osobnosti.” Pak však, těsně před tím, než celý zpocený končí, dodává jaksi bokem, že to ovšem něco stojí a že nejdřív se samozřejmě přičiňujeme o touženou prosperitu.

ROZHLASOVÝ PŘENOS Z NAŠÍ ULICE.

Vážení posluchači, hlásím se vám jako zvláštní zpravodaj rozhlasové stanice BRX. Jste spolu s námi přímými svědky ojedinělé události. Lid této zvláštní země, o které mnozí z nás vytrvale pochybují, zda se kdy postaví na vlastní nohy, to už nejen dělá, ale dělá to způsobem, který přinejmenším imponuje. V této pražské ulici jde dokonce na předvolební shromáždění v maskách. Všude kolem nás jsou masky. Fantazie lidu je strhující. Ti, kteří masky nemají, jsou turisti z blízkých, ale i velmi vzdálených zemí. Jsou zde a domů si odvážejí obdiv k této jedinečné podívané.

Ptáme se, proč ta nezvyklá opatření, která se v podmínkách demokratických voleb neuplatňují. Copak nemají svobodu, aby mohli vyslovit svůj názor bez převleku? Dovídáme se, že maskou umocňují svou vnitřní svobodu. S maskou mluví svobodně sami před sebou. Bez masky mluví svobodně jako občani. Rozumíte? K tomu, aby mohli sami před sebou vyjádřit své mínění, navlékají si na svou vlastní tvář ještě jednu. Zvláštní a filozoficky hluboké. Je to pozoruhodný národ. Ti, kteří nad ním už ze zvyku, pod tlakem zkušenosti minulých let, lámou hůl, se nyní diví, když už ne přímo stydí za svou nedůvěru. Jako cizinci neznalému historie národa, jsou mi některé masky záhadou. Maska Bivoj nese kance na hrad mi připomíná minulé spory v poloze třídního boje, nebo snad narážku na současnou hradní politiku? Nevím. Požádám někoho o informaci. Za chvíli jsem opět zde, určitě na mne dychtivě čekáte.

MRAVNOST ZEJMÉNA.

“Necháš ji bejt? Nestydíš se, ty Fialko vonná, nemravná? Na předvolebním shromáždění, kde se uvažuje o budoucnosti národa, jsi ochoten jednat nemravně?” Kat Mydlář chytá Fialku vonnou za rameno a druhou rukou zahání Manon Lescaut. Ta drží v jedné ruce košíček a druhou se drží Fialkova krku.

“Starej se vo sebe, dědku plesnivej,” radí Katovi Mydlářovi soused převlečený za Fialku vonnou. V rozrušení mu nedochází, že právě svým jednáním k budoucnosti směřuje, i když

jeho síly nejsou nijak vydatné.

“Já tady mám právo. Bdím nad všeobecnou mravností. Jestli máš něco proti tomu, dej to najevo a uvidíš.” Mistr se takto ohrazuje a pátrá po meči, symbolu katovské důstojnosti a profesionality. Meč však není na svém místě. Mistr vidí svým duchovním zrakem, jak meč

kdosi vyjímá z pochvy a odnáší.

“Jsou to lidi. Nic se s nima nesvede,” hořekuje nad ztrátou. Meče je mu líto víc než případné

nevinnosti paní Astridy.

“Nenaříkejte, pane mistr,” říká teď děva a dává přitom vale rozvášněné náruči Držky Nováčka.

“Jak, co, proč mi říkáš mistr?” koktá pan Čírtek v neblahém tušení, že jeho inkognito bere za své.

“Mistr kat je úctyhodné řemeslo, pane.”

Mistr se směje, paní Astrida se směje a pomalu přestává litovat přerušené hry s Fialkou vonnou, neustále ji lákající do průjezdu, ve kterém je fronta na volné místo u zdi.

“Pojďme si poslechnout, co říkají,” bere mistra za ohbí paže a vede ho, mírně kolísajícího, nahoru do kopce ulice.

“Co by říkali? To já umím nazpaměť. Pochop to, krásko, že už něco pamatuju. My, Češi, máme proti jiným národům výhodu v tom, že pro nás je všechno definitivní. Jednou to je socialismus na věčné časy a nikdy jinak. Teď najednou svoboda, vlastně něco, co nevíme zatím dobře, co je. Alespoň se nám to bojej říct na plnou hubu. Tak mluvěj neurčitě, mažou nám med kolem huby a nadávají na svoji nedávnou přítomnost.”

“Jinak to tady u nás nechodí. Hlavně, že jsme živi a zdrávi, to je snad hlavní. Ostatní se už

nějak vyvrbí.” Směje se a maska nemá snahu zakrýt její chuť do života a všechno, co k tomu potřebuje, aby vše bylo dobré a příjemné.

“Mne mrzí na našich lidech zrovna to, co říkám. že se hned tak nadchnou a mají přitom krátkej dech. Teď zrovna pliveme na svoje mládí. Všechno je špatný, ale to, co zrovna teď

začíná, je naopak úžasný. Jo, houby s voctem. Vždyť je řeč o našem mládí a já nemůžu říct, že bych se za něj musel stydět. Jo, kde jsou ty časy. Když mi bylo, no, míň, to bys takhle se mnou nešla. Alespoň ne dlouho. Páni! Jo, jo, joj! Kde jsou ty časy. Takováhle holka, pane, ta by si libovala.”

Tak mluví, mluví, až už není co. Zamluví i to, že jde najednou v davu sám. Manon je pryč. Kde má taky být, říká si Kat Mydlář s porozuměním.

DUCH HAMLETOVA OTCE.

“Jak to, že nemáš masku?” křikne na Jeřábka Duch Hamletova otce, když na něj v davu narazí.

“No, nějak nemám,” rozpačitě odpoví oslovený, krčí přitom rameny a sám sebe se ptá, jestli vůbec má odpovídat, nakonec odpoví, ale vysvětlovat už nehodlá.

“Jsme přece domluvení,” rozčiluje se soused.

“Já vím, jenže.” Jeřábek koktá a vidí, že nedůsledně slevuje ze svých zásad. “Já mám obavu, však to znáte. Jsou lidé, kteří jsou ochotni říct, že něco skrývám. že ke skrývání něčeho mám důvod. Toho se bojím a proto jdu bez. A pak. Mám se tu sejít s jednou paní a kdybych měl masku, nepozná mne a mine.” Je nesporně rád, že uplatňuje pádné vysvětlení.

“A co vy? Proč právě tahle hlubokomyslná symbolika?” obrací se na tázajícího se s dotazem.

“Snažím se strašit na šancích. Znáš to? Straší vám tam tatínek. He, he, he! Budu moc rád, když to někomu jistýmu dojde. Jenže ho tady nikde nevidím.”

“Tak vám přeju veselé strašení,” říká Jeřábek a nepřichází mu na mysl tvářit se při tom vesele. PAN PROFESOR SE ZAMÝŠLÍ NAD SITUACÍ A NEJÁSÁ.

“Dnes je jiná doba, milá paní,” říká pan profesor a odvrací se od okna. “Významný

Chammurabiho zákoník, kodifikující právo v Mezopotámii téměř před čtyřmi tisíci léty, vyhlašuje oko za oko a zub za zub jako normu, která ční v lidských dějinách jako trvalý

doklad lidské slabosti. Naše slabost nebere ohled na hluboké změny, které námi otřásají a které nevznikají náhle.

Nepozorovány se plíží v čase a my je teprve dneska začínáme chápat. Ach jo.” Vzdychá a má

na to, vzhledem k myšlenkové zátěži, které si je vědom patrně jenom on sám, právo. “Dneska je všude blízko, všechno je na dosah ruky, i na Mars si sáhneme, ale člověk má k člověku pořád stejně daleko jako dřív. Musí zde být nějaké, snad biologické, nebo, kýho výra,

jaké

příčiny. Vědomí naše je napěchováno kdečím jako pneumatika a je nevzrušené. Nechceme vznešené obzory, nechceme vidět nic než špatně spatřitelnou špičku vlastního nosu. A přitom stačí málo a světe, jaký jsi byl? Nenávist přikládáme k nenávisti, strach ke strachu, až svět, slyšíte? bouchá do stolu a křičí: Dost! Jenže co je to svět? Kdo to je svět? Znásilněná příroda?

Genetická stavba v člověku a vůbec v živém tvorovi? Koho máme dřív poslouchat? Já nevím, jenom se hrozím té chvíle prozření.”

“Řečí ulevujete svědomí. Já je mám čisté. Vezměme masky a pojďme mezi lid. Tam je živo. Ale tady? Márnice. Dneska se nehodí být smutný. No tak, kde ji máte?”

“Snažíte se mi namluvit, že vás situace netíží. Vidíte masku a nevíte, co znamená. Thamalos. Když si ji nasadím, jeden z tisíců snad pozná, že jde o instinkt smrti. Divné, co?” Pan profesor je mírně pyšný na originálnost svého nápadu. “Ano, dámo. Stavím tento symbol proti vašemu instinktu života, aniž ho pojmenuji.”

“Nesmysl. Proč s tímhle haraburdím zrovna dneska? Na nějakém silvestrovském semináři filozofů snad. Ale na předvolební veselici? Jste podivín, příteli,” řekne matka a hledá hřeben, hodlá upravit svůj vzhled.

“Máme na vybranou. Dělejme, že se nic nemění, jenom staré vášně jsou náhle novými vášněmi. Pak nám ovšem hrozí pohroma. Lidem vůbec. Toneme v malichernostech. Ve sporech o splachovací záchody. Máme přitom příležitost, jaká se vyskytuje jednou za půl století. A kdo ví, jestli. Tíží mne, že lidstvo tomuto poselství z Prahy nerozumí. Vidí jenom proudění ulice a nic jiného. Rozumíte mi alespoň vy?”

“Nerozumím. Proč bychom měli utonout? Proč by nám lidstvo mělo rozumět? Opět vstávají

noví Mesiáši.” Rozhořčeně přitom hrne ze strany na stranu dosud bohatou kštici, už ovšem mírně přibarvenou.

Pan profesor opět zavzdychá a mlčky ji pozoruje.

“Mluvíme o svých národních přednostech, o velikosti, která je nebo není. Důkazy nikdo nepředkládá, stačí, že o ní mluvíme. Máme však příležitost zapomenout a překročit svůj stín. Za přestálé utrpení se vám a vaší rodině dostává zadostiučinění. Vaše rány jsou snad přednostně zhojeny. Vaši trapiči ať sami trpí.” Dívá se na ni upřeně a ona na něj udiveně zírá.

“Já vám nerozumím, příteli. Co to sem pletete?” zmůže se konečně na slovo.

“Vaše čekání na to, až se svět pohne, se naplňuje. Pohyb se však musí dokončit a ne vrátit všechno do časů malicherných sporů. Revoluce se přiházejí zřídka. Jsou příležitostí, které se nesmějí chápat malicherní a hloupí, chamtiví a mstiví. Ideu je třeba dovést až k jejímu naplnění. Mimo jiné odpustit těm, kteří nám až dosud ubližují, protože i oni jsou naši. Vzpomeňte na Bibli. Kolikrát může ublížit bratr bratrovi a on mu odpustí? Sedmdesát krát sedmkrát, odpovídá Kristus na otázku. Nejtěžší je umění odpustit. Dát příležitost silným, i když je zrovna nemám rád. I našim minulým nepřátelům. Jde o náš společný svět a oni do něj patří. Můžete dodat, že bohužel, ale tím na věci nic nezměníte. Nechceme vstoupit do Evropy, ale do nového, lidského světa.”

“Tak už konečně jdeme, nebo hodláte ještě dlouho držet neohlášenou přednášku, jejíž logika mírně skřípe, zejména tam, kde mluvíte o trápení trapičů a o bratřích, kterým je dobře odpouštět.” To říká přemáhajíc vztek, který má snahu hrnout se navenek a nebrat ohled na to, zda neubližuje.

Pan profesor si však neodpustí poslední slovo: “Mám obavu,” a tady opět ukazuje na okno,

“že všechno to halasení je zase jenom trapná aréna třídního boje, ať už se tváří jakkoliv.”

Vycházejí z domu a první, koho potkají, je Vepřová hlava. Její nositel vyniká shrbenou postavou a huhňá skeptické výzvy na účet nastolované demokracie. Všímají si ho letmo když

prohlašuje, že desítka se nevolí, ale kope. Pro bedlivého pozorovatele jsou identifikačním znakem nohavice přehrnuté přes podpatky. Jenže málokdo klesá zrakem až tak hluboko. MATKA HLASUJE PRO JIžNÍ ČECHY.

“Co jsi zač, krásná masko? Maceška? Já mám po botanice rozhled. Jsi maceška a teď mi zaplatíš jednoho frťánka mi zaplatíš. Rozumíš, jo?”

Bard má na hlavě papírový pytlík se dvěma otvory pro oči a přes masivní tělesný korpus cosi neurčitě vymezeného, co připomíná prostěradlo.

“Pětilistou růží se hlásím k jihočeskému původu,” odpoví matka, zatím co si pan profesor chystá řeč proti mizomuzům. “Chci založit Jihočeskou republiku. Jenže tu zatím nejsou delegáti z jižní Moravy, aby podpořili můj volební program. Také uvažuji, možná, že nestřídmě, o Rakousku. Alespoň kousek stačí a můžeme ukázat národům Evropy, co to je bratrské soužití.”

“To je nápad. Odtrhnout se od ohavných Středočechů. Pryč s tyranií Přemyslovců a jejich kolozubých dědiců! Která ze stran za tebou stojí, Růže stověžatá? Ukaž mi svou tvářičku mi ukaž, ať si odnesu památku na dnešní den hluboko v srdci si odnesu.”

“Člověk má tváří víc než dvě,” sípe náhle indisponovaný pan profesor. Uvažuje, jak zapudit neodbytného bojovníka za volnou lásku.

“Každý má tváře čtyři má tváře,” ozvalo se zpod pytlíku.

“Stydí se za své mělké city, a tak si nasazuje masku drsného muže. Halamy, který všechny vyvede z míry. Nebo chce být lepším a ještě lepším a neví, jak to udělat, aby to nic nestálo. Nasadí si proto masku dobráka.” Pan profesor, slyšitelně rozrušen domýšlivostí drzého jedince, se obává, že dotyčný může vystoupit jako případný sok. Je tím faktem zaskočen a nejvíc se diví tomu, že ho tento zpozdilý cit zaskakuje.

“K čemu ty řeči? Hup na věc! Rozumíš, jo? Člověk si přece musí jednou za čas ulevit si musí.” Plácne při řeči profesora do zad, teď z jistého chlapského zaujetí či solidarity. “Vidíš

támhle tu babu?” Vypadá to, jako že Pětilistou růži pouští ze zřetele, protože Vesmír je plný

živelných i řízených reakcí, výbuchů a ulice je plná nahodilých setkání, kontaktů, které

nemají začátek a proto ani konec, jenom chvíle, ve které se odehrají, je trvalá a víc už není

nic.

“Člověk si musí jednou za čas ulevit, vystoupit sám ze sebe a koukat s hubou dokořán, co to v něm vlastně je musí koukat. Nejhorší je, že jako lidi máme v podstatě omezený výběr možností. V takové chvíli si umíme vybrat jenom mezi dvěma. Buď se ožereme, nebo se tlačíme na babu a doufáme, aniž bychom o to vždycky nezbytně stáli, že bude svolná. Rozumíš, jo? To je naše lidská smůla. Citovat poezii nikdo za téhle situace nebude citovat, protože by se cítil být směšný. Někdy, když to na mne, jako teď, přijde, tak o tom přemýšlím a jsem potom vždycky zatraceně otrávený, často až smutný.”

Za té řeči udělá čelem vzad a jeho masivní postava se už prodírá mírně prořidlým zástupem někam pryč. Patrně tam, kde tuší pivo. Smíchovské pivo prodávají o něco níž ve směru jeho pochodové trasy.

HISTORIE NEZNALOST NEOMLUVÍ.

Pan profesor, ještě mírně zmaten předešlou řečí, jde nyní s matkou za houfem podobně

jednajících občanů a mírně spolu rozjímají o nezvyklosti situace. Ta je skutečně nezvyklá a ještě nezvyklejší je, že se tomu nikdo nediví. Všichni berou masky jako něco zcela přirozeného, jako by je trvale nosili, jako se nediví velkému nosu svého bližního. Pak však pohodu zruší

otázka Ducha Hamletova otce:

“Co to, občane a vlastenče, reprezentuješ?” Ruka směřuje k tváři profesorově.

“Maska tato je symbol zmaru. Konce. Toť nezbytná tendence všeho. Vy sám svou představu o tomtéž vtělujete do kukly, kterou máte na tváři. Rozdíl je v tom, že jste adresný. Říkáte přesně, co jste. Jeden, jediný, navíc literárně zvýrazněný a respektovaný. Moje tvář je pouze výrazem univerzální přírodní nutnosti.” Říká a myslí, že může jít za matkou, která se krok co krok vzdaluje. Duch však stojí a kouká na profesorova záda. Asi se mu v hlavě honí

myšlenky, protože jeho postoj, jak profesor zjišťuje po mírném pootočení, je postoj myslitele.

“To, co slyším a čemu z toho rozumím,” křičí Duch HO, “mne nenaplňuje radostí. Teď, zrovínka ve chvíli, kdy se definitivně zbavujeme diktatury proletariátu a máme snahu nad tím projevit přiměřenou radost, chodí naší ulicí někdo se zmarem a nicotou. To je politický

program? Které strany, smím-li se ptát?”

“žádný program žádné strany,” obrací se pan profesor, protože v otázce slyší budoucí kádrové

postihy. Mohou mu být lhostejné, ale ze zvyku se rozhoduje odporovat. “Jenom připomínka, že všechno, i strany se svými programy, směřuje neodvratně ke svému konci. Lidská touha po zmaru je neuhasitelná stejně jako touha po životě. Představte si člověka nešťastného. Jednou, někdy v dalekém budoucnu. Slunce vyhasíná a všechen život s ním pomíjí.”

“Jo tohle?” protáhne Duch HO se zjevným uspokojením, že se konec světa nepřihodí ještě do voleb, “no jo, to jo. Jednou. Někdy.” Pak však připojuje důkaz schopnosti uvažovat: “Stojí za to o tom mluvit už dneska, když to je kdo ví kdy?”

“Stojí,” říká pan profesor s převahou vzdělance. “Věc není v tom, že já právě teď řečené

připomínám. Ono se to totiž připomíná neustále samo od sebe už od chvíle tak zvaného počátku světa, od chvíle, kdy tenhle svět povstává z temnot. Všichni máme v sobě znamení

konce jako znamení života.”

Matka přistupuje k oběma maskám a mírným hlasem praví: “Matení hlav není právě ten nejlepší způsob agitace.”

“Myslíte v zastaralých a už odvržených pojmech,” ohrazuje se oslovený. “Copak agituji?

Pouze vysvětluji. Nanejvýš by bylo možno říci, a to připouštím, že varuji. Varování, vedené

dobrými úmysly, nemůže nikoho mrzet. Výstraha, přišedší v pravý čas, možným škodám zabraňuje.”

Za této řeči se vědomí Ducha HO naplňuje rozhodností, on nadzvedává masku, stranou mohutně odplivuje a říká s převahou: “Já v tom vidím čertovinu. Duch staré struktury plné

jedu. Chceš mám zkazit radost z případného volebního úspěchu. Proto sýčkuješ a radíš. Co nám to radíš? Konec světa se blíží, ty občane, modli se a pracuj. Neříkáš něco podobného?

Nebo snad: Drž hubu a krok? Možná, že právě tohle hlásají lidé tvojí víry.” Matka teď tahá pana profesora za rukáv, couvá s ním stranou, houf dětí se kolem něho tlačí, ale on přesto ještě stačí křiknout za Duchem HO: “Občane, vaše schopnost dedukce je pozoruhodná. Historie však neznalost neomlouvá.”

DOKLADY NEMILÉ TRADICE.

“Myslím, že děláte chybu, příteli,” říká matka po chvíli. Ulice je teď klidnější a méně hlučná, muzikanti odpočívají. Jak jdou, pan profesor zdraví babky, které koukají vyloženy z oken v přízemí domů, tím je mate, protože dobračky netuší, kdo je pod tou nezvyklou maskou, a tak odpovídají smíchem a nepřiměřeným kýváním hlavy, které není vždy dost důstojné.

“Lidé chtějí slavit život,” pokračuje matka v řeči. “Věří v lepší časy a vy na ně s něčím, co

sice může být připomenuto, ale ve chvíli radosti jde o škodolibost. Nebo o něco podobného.” Nevidí přitom panu profesorovi do tváře, ale z toho, jak náhle se zastavuje, jak vzpřímen trčí

na chodníku, usuzuje na hnutí mysli ve směru zásadního nesouhlasu. “Všechno má svoje místo a svůj čas. Teď je právě čas k obědu,” dodá a nemíní ze svého ustoupit.

“Lidé chtějí slavit život,” křičí za ní teď profesor. Otáčí se lidí dost, matka ne. Jde, sice pomalu, krok matrony nebývá výbojný, ale vytrvale. Když nechce křičet své argumenty na celou ulici, musí se pan profesor vydat za jejími zády.

“Nechápu, proč mi odmítáte porozumět. Copak se nevyslovuji k tomu, co se kolem nás děje?

Copak mám výhrady k tomu, čemu říkáte slavení života?”

“Správně. Nemá výhrady. Je to náš volič!” křičí hlouček výrostků a svůj souhlas doplňuje tím, že pana profesora obklopí a nutí ho do tance, který se mu jeví být málo důstojný. Pata, špička, celá noha, tak se tančí polka nová, vykřikují k profesorovu zděšení výrostci. Kde se to v nich bere, ptá se sám sebe, rychle se vymaňuje a chvatně dobíhá matku, která je už u stánku s uzeninami a vybírá si přiměřeně propečenou klobásu. Další várku párků z Hradu nevidět.

“Copak není tohle hlasité vyslovování stranických požadavků a názorů také odvrácenou stranou života? Zkušenost s rodnou stranou z minulosti nás trvale zbavuje stranickosti. Ještě

tak stranit pravdě jsme ochotni, ale partajní poslušnost a podobné požadavky jsou nemilá

tradice.” Dívá se, jak matka platí a jak se s chutí zakusuje, když si před tím opatrně nadzvedá

masku.

“Tady máte, kousněte si a pak si taky kupte. Dneska za mne vaří volební nebo předvolební

výbor. Taky dobrý. Nebo ne? Ani nevím za jakou tu jsou ty klobásy stranu.” Dívá se na párkaře, který má co dělat a neusiluje o odpověď.

“Můj ráj se jmenuje Arcadie, říká pan profesor, který odvrací hlavu od natažené ruky s párkem a vidí masku, která mu připomíná dávno minulé sny.

“I s těmi kozami?” ptá se matka a směje se.

“Právě že s těmi kozami,” odpovídá, aniž tuší, proč se matka směje. CIVILIZACE JE ASI DOBA KLADENÍ OTÁZEK.

Co se dá dělat na ulici za okolností, které přináší předvolební schůze? Je nasloucháno řečníkům. To především. Pak se povzbudivě bloumá.

“Toto slovo nemám rád,” říká pan profesor a hned dodává proč. “Je v něm rozbředlá

neurčitost, váhavost a loudavá nechuť k ráznému kroku.”

“Co hodláte dělat jiného? Poslouchat projevy a křičet na znamení souhlasu či odporu? Křičte, chcete-li. Mně se nechce. Křičet s houfem není můj styl. Jsem patrně individualistka. Raději koukám okolo a prohlížím míjené masky. Proto musím za nimi chodit, tedy bloumat, jak říkáte.”

Ač nerad, jde opět za ní a kroky doprovází sentencemi, které mu vnucují okolnosti.

“Příliš spěcháte, dámo,” ozve se po chvíli. “Mějte ohled. Základní charakteristický znak člověka je lidskost. Nevěříte?”

Věří, ale okolnosti se jí nezdají být vhodnou příležitostí k zveřejnění souhlasu. Ulici opět zaplňuje břesk a ryk dechovky. Kdepak úvahy o humanitě!

“Když nedáte jinak, přistupte k pódiu s několika otázkami. Tam je jistě několik stoupenců

humanity,” ukazuje matka poťouchle na štáb předvolebního shromáždění, který se patrně

chystá odejít na svačinu.

“Kéž bychom byli v devatenáctém století,” odpovídá nelogicky pan profesor. “Lidé té

doby vědí, co to je lidskost. My se zdáme být humánní, ale humanitou míříme jenom na sebe a na své stoupence. Vůči protivníkům se chováme jako k nepřátelům.”

“Vaše logika mne drtí. Copak čeká ve volbách někdo něco jiného než ano nebo ne? Souhlas nebo nesouhlas? Souhlasí náš člověk, proto ho zahrnujeme láskou, nesouhlasí protivník, soupeř, proto ho přiměřeně odsuzujeme. Protivník ovšem není nepřítel. Jenom soupeř, někdy možný spojenec.” Když vidí, že profesor chce něco namítnout, dodá: “Se svými řečmi jděte na kolo. Pletete si místo a dobu.”

Zdá se, že matku opouští trpělivost a fakt, že se pan profesor po tak argumentovan é výzvě

neurazí, je důkazem jeho hlubokého vztahu ke své přítelkyni.

Zastavuje se u skříňky, která na domě číslo 16. patří místním rybářům. Vyhlíží úzkými otvory své masky a dělá dojem, že si čte zápis z poslední schůze. “Když se na sebe dívám,” praví

konečně, “vidím stáří lidstva.”

Matka se už jenom směje, ale nakonec jí to nedá a po chvíli se přinutí k řeči: “Už delší dobu mluvíte nesmysly. Máte na nose masku jakéhosi nezvyklého symbolu, proto vidíte to, co vám sedí na nose. Vaši vyšinutost neschvaluji. Není žádný důvod k truchlení nepřiměřeně

rozbujelému.”

“Vidím, co vidím,” trvá na svém profesor. “Vidím i pod masku. Smrskávající se kůži, ochablost svalů, propadlost dutin dříve zaplněných.”

“Osobní nedostatky povyšujete na nedostatky lidstva. Obvyklá to úchylka intelektuálů. Pro lidstvo není pár století žádný věk. Vaše nářky jsou, bohužel, nerudným voláním člověka, který se ke své hrůze dopátral poznatku, že má také svůj konec. Radím nefňukat a žít, dokud je čas.”

Už během její nabádavé promluvy profesor netrpělivě polyká a chystá se říci, že tohle od ní

slyší pořád. Matka, která ví, jak jí obvykle odpovídá, mu však nedá možnost.

“K čemu je vám řečnění o humanitě devatenáctého století? Řečníte nad nebožtíkem. Děláte dojem, že se k němu chystáte vlézt do rakve.”

I o tomto drsném výroku profesor přemýšlí. Je to už jeho zvyk lámat si nad vším hlavu, nevymýšlí však zatím nic, co by bylo na úrovni postavení duchovního vůdce jeho domácího společenství. Tento fakt ho rozlítostňuje. Cítí přitom, že se začíná nepřiměřeně litovat a svět že se nechystá mu nějak pomoci. Svět je proti němu a on nemá na vybranou. Co udělat se svým celoživotním úsilím o kultivaci lidí nakupených kolem něho? Kultura, směje se v duchu, šaty, jimiž zakrýváme nechutnosti svého těla.

VOLEBNÍ TANEC.

Řečníci opět řeční, posléze však klesají hlasem a znaveni usedají. Košaté sliby a adresné

útoky na protivníky z minulých pokleslých struktur jsou vyčerpány. Přechodně ovšem, čerstvé

síly jsou na obzoru, nové posily už vidíme přicházeti. Teď se však tribuna proměňuje, válečné

kolbiště zaznamenává prudkou změnu. Pár statečných mužů přiskakuje, jsou k tomu účelu vybráni a školeni, ten se chápe lešení, ten odstaví od zdi tam uložené desky, svorníky, kdo ví, co ještě a je tu nové kolbiště rozměrem odpovídající tanečnímu parketu. Zvětšená plocha už

hostí pár rozpínavých dvojic budoucích voličů. Dechovka hraje, až se omítka drolí a opadává, až okna drnčí a uši zaléhají, spisovatel Vroubecký-Šimek ví, že pěstí hluku nezabrání

proniknout až ke sluchovému nervu a tam zle řádit. Čech je však ctitel tradic a lidová tradice nemíní připouštět šílené výbuchy kytarového běsnění. Proto raději přichází o uši při dechovce.

“Jde se na věc,” zvolá matka a hledá mezi maskami vhodnou oběť. Pana profesora nechává

stát, ať si uši ucpává opodál, má už s ním zkušenost.

“Co ty na to?” zeptá se tancechtivá významně muže přiměřeného vzrůstu a patrně i věku a čte:

“Poučení z krizového vývoje. Pardon. Mýlit se je lidské. Poučení si žádných nežádám.” A už

se vzdaluje.

“Nedej se odradit, Růže stolistá. Jsem Čech a sklerotik. Proto tvůj člověk.” Chápe se jí jako oběti a už se spolu řítí po parketu. Prkna úpí, omladina, včas se nevyhnuvší, je odmršťována do stran, jako jsou do stran metány sněhové vločky zimní vichřicí.

“Pomóc,” volá matka, ale jenom tak, aby ji slyšel pouze tanečník, “nepřeháněj to poučení!” Když však vidí, že proti řádění živlů se postavit nelze, podřídí se a dá se jejich směrem. Tolik sil. Tolik vůle a přírodního puzení, žasne v duchu pan profesor a vydá se hledat oporu pro svou samotu. K jejímu získání stačí vložit třicet korun do ruky výběrčích na volební fond. Není to intelektuálně a zatím ani finančně náročné, říká si, pomáhá to vyrovnat napětí mezi vnitřním světem a vnějšími poměry.

CHLAPÁCI JEŠTĚ NEVYMŘELI.

“život je pohyb, pane profesore. Ale necítím nohy,” zvolá matka rozjařeně a s hlasitým vydechováním se opírá zády o zeď. “V tom chlapovi je tolik síly, že slabá žena žasne.” Bedlivější pozorovatel musí uznamenat, že se nehodí mluvit tak adresně v přítomnosti nepříliš

mužného profesora. Proto také jeho tvář pod maskou přijímá výraz ne zcela společenský. V

matčině přítomnosti ho obvykle neuplatňuje. Praví:

“Chlapácká ruka, když brzdí odstředivé síly, znásobené hmotou zjevně nestřídmě nakupenou, často působí zhmoždění.” Říká to stranou, jako by k někomu třetímu.

“Modřiny mám určitě z toho chlapáckého stisku. Své hekání proto shledávám jako přiměřené. Slyšíte? Ha, ha, mluvím už jako klasik literát. Usednout je teď má touha výjimečně silná. Smějete se, berete v úvahu předešlé běsnění. Jsem však už osoba starší, a tak se bez uzardění

hlásím o svá práva.”

Už se matka hrne ke dvěma schodům, ze kterých právě vstává Kat Mydlář spěchající za jinými ušlechtilými cíli. Zde sedí a mlčí. Pan profesor nad ní postává a neví, jak nakroutit tělo, protože od svislého tlaku, vyvíjeného hmotou těla na jednotlivé články páteře, páteř bolí.

“V čase herojů má takovýhle chlap na náměstí určitě sochu,” nedá si matka pokoj, jak ji její

setkání s chlapáctvím rozrušuje.

“Ve starořecké době sotva,” praví pan profesor pohrdavě jen tak na půl úst. Když však vidí

matčin pohled, za kterým tuší kritický ohlas na svůj výrok, dodává: “Staří Řekové dávají, jak známo, do kamení tesat podobu olympijských vítězů a pak těch, na které ukazují bozi.” Matka si sdělení obrací v hlavě.

“Teprve později, v helénském čase, dělají portréty kdekomu, zejména Římanům,” dodává

učenec a ptá se v duchu, zda se matka chce dozvědět, jak to je s bohy a s jejich přízní. Matka se však neptá a tak panu profesorovi nezbývá než tiše přát mrštnému tanečníkovi boží přízeň. MATČINA VÝZVA ŠKAROHLÍDůM.

“Co jste to za člověka?” zvolá náhle a pod maskou klopí koutky úst. “Příteli, příteli.

Nevinnému člověku přejete, aby do něj bacil hrom. Proč? Radost patří k životu. Mít radost ze života. Ne jenom bručet a hledat jeho stinné stránky. Jistě, jsou tady. Proč si je však neustále připomínat? Teď se chci veselit a to je dost. To je hodně. Copak není tohle pravá chvíle pro radost? Slyšíte hudbu? Tělo se při ní samo rozpouští, zbavuje škodlivin, kterých je jistě plno. A pak a hlavně: Mohu si svobodně vydechnout a na všechno nepříjemné zapomenout. Kousnout vás do nosu, to je moje mimořádně silné přání. Zahnat škarohlída. Zkracuje vám život a každého jednoho člověka je třeba, a není-li, je škoda.”

Už ji držím kolem pasu a vytloukám s ní všechny rohy případné hospody, přesvědčuje se pan profesor v duchu. Mužná síla mi snad ještě zbývá? Já nevím. Ustupuje potřebě pochopit stav světa, intelektuální síle. Jenže k čemu je, když se nedostaví síla něco změnit? Síla tvorby?

Proč to všechno? Člověk nepotřebuje odvahu proměnit se v závěj času. život je změna, říká

kdekdo a slyším ho neustále, i teď, i když slovo není vysloveno. Svět je jeden, vcelku, každá

jednostrannost je proti přírodě a příroda je určující. Jenom domýšlivci chabých paží sázejí na rozum. Zatím se jim v nestřeženém okamžiku, kdy zavírají oči opojeni sami sebou, rozpadá

dům, protože nejsou s to přiložit cihlu k cihle.

“Pořád si žmoulám mozek a věřím důvěřivě, že z toho někdo má užitek. Nemá. Jenom si nasazujeme masku a ta moje má ráz výlučnosti. Ve shodě s vámi připouštím, že to je maska směšná a nedivím se, že jste ochotna ji nazvat maskou zmaru.”

PROZŘENÍ PANA PROFESORA.

Náhle se zableskne a zahřmí, nebo snad naopak, pan profesor nevnímá pořadí, co je dřív a co je potom, jen vidí, cítí a vidí, jak se z nebe dosud modrého snášejí bílé vločky, a stopa rozumu, který pracuje, i když nemusí, jaksi sám od sebe naznačuje, že to je papír proměněný

ve vločky, papír, důkaz všudypřítomnosti civilizace, nebo snad, možná holubí peří, holubů je v Praze víc než jinde, přitom ze země, nebeskému proudění naproti, vybuchuje proud různobarevných jisker, takže zbytek rozumu napadne to, co ho může napadnout, protože je téhož svědkem po čtyřicet let, že tu někdo omylem slaví první máj, pak se však mírně, opět na pokraji vědomí, zastydí, první máj se přece už neslaví, ani nepřipomíná, i když si není jist, zda právem, staré pojmy mu sedí pevně v hlavě, sahá si na ni, protože neví, jestli ji vlastně ještě

má, a cítí, že je dosud tam, kde je ji oprávněn hledat, jenom ruka asi není jeho, panebože, vzlykne, tak už je to tady, už přichází chvíle nechtěná, ale nezbytná, a já už nestačím srovnat se s lidmi ani s věcmi, a kdo ví, jestli mám na sobě všechno prádlo na takové úrovni, abych se nemusel stydět, a nejsem si jist, čeho je mi nejvíc líto, nejvíc asi toho, že vše přichází tak náhle, že ani má vzácná přítelkyně nepostřehne, že sice ještě jsem, ale už taky nejsem a to mne mrzí, protože je mým lepším já, mým smyslem klopotného snažení vyrovnat se sám se sebou, alespoň za ruku se jí chytit, jenom na ni dosáhnout, hlavně neupadnout, profesor, který

se válí na ulici, postrádá důstojnost, i když mu jí teď ke konci už moc nezbývá, ale nechce patřit mezi opilce, kam lidé, kteří se lhostejně míhají okolo, padajícího zařadí, i zbytek důstojnosti má svůj význam, říká si pan profesor, pot ho pálí pod maskou do očí a on se od masky trhnutím osvobozuje, trhá ji roztřesenými prsty, maškarádu, která se ještě možná zdá

být, jak říká, když je při smyslech, symptomatická, případná pro jeho stav mysli, a sotva to udělá, ulice se vrací na své místo, dlažba se zasouvá pod jeho nohy, a on cítí, že stav úzkosti ho pomalu opouští a už může odpovědět na otázku, kterou na něj jeho vzácná přítelkyně už

delší dobu útočí.

1.(A) RADOST.

ALBERT: “Poslouchal jsem tě trpělivě. O mnohém přemýšlím, na další se snažím rychle

zapomenout.”

BEATA: “Neusiluj o to. Všechno lidské má pro člověka cenu. Omyl je také cesta k pravdě.” ALBERT: “Je má cesta k člověku, tedy k tobě, tou cestou k pravdě? Pak mé právo na omyl nevylučuje rozloučení.”

BEATA: “Ano. Jenže hledáš-li pravdu, hledáš ji rozumem. Láska je přece záležitost citu. Právo na omyl je právo na střízlivou hlavu. V lásce se nemůžeš mýlit. Buď miluješ nebo nemiluješ. Řeči vedené na téma: Já jsem se v tobě zmýlil, neuznávám. Můžeš se mýlit v člověku, čekal jsi od něj cosi, co ti nemohl dát, vyjadřoval nesplnitelné naděje. Takového člověka můžeš i milovat, je ti blízký. Láska přece fatálně nesouvisí s přednostmi nebo s chybami. Háček je v tom, že tě přejde nebo nepřejde. Jenom zbabělec hledá člověka bezchybného. Sám své chyby hýčká a omlouvá, proč by je neměl přiznat a chválit i u druhého?”

ALBERT: “Nevycházím z údivu. Znamená to, že člověk uvažující racionálně nemůže bezhlavě milovat? Ne. Tady jsi uplatnila své právo na omyl, nebo jsem ti nerozuměl. V

jednom jsi však měla pravdu. Láskou vstupuješ na křehkou půdu orientace. Jako když se chmýří pampelišky odevzdá větru. Vítr vane, mění směr. Vanutí je pevně dané, jenom směr je určen náhodou. Nebo spíš takovým souborem příčin, které nejsme s to v dané chvíli postihnout.

Rozhoduji se pro tebe, ale jsem schopen tě hodnotit a vyslovit střízlivý úsudek.” BEATA: “Toho se bojím.”

ALBERT: “Zbytečně. Zaujetí bez schopnosti unést riziko zkoušky nemá význam. To platí

všude. Nejen pro nás dva a nejen pro náš vzájemný vztah.”

BEATA: “Jsme tedy trvale vystavováni zkouškám, ve kterých buď obstojíme, nebo nás odnášejí na volské kůži.”

ALBERT: “Víc možností také není.”

BEATA: “Z dálky, která je za mnou a přede mnou na mne padá smutek. Všichni, kteří kdy šlapali tuto zemi, na tom byli stejně.”

ALBERT: “Co by sis přála? Být modlou v posvátných hájích pohanů? Blýskavým střípkem v paměti lidstva? Na menhir čmárá ozvěna. Osudem člověka je hledat odpověď na své otázky, říká tomu hledat pravdu. Tak ji hledej a nedělej si starost tím, že ji nemůžeš najít právě teď. A raduj se, že máš možnost ji hledat a snad jí i kousek najít.”

BEATA: “My, Češi, jsme vždycky trpěli hledáním pravdy. Po tom všem, co jsme si řekli, prosím tě, o čem jsme to vlastně mluvili?”

ALBERT: “O tom, že se máme rádi v pomíjivém prostoru lidského společenství, lidského času.”

BEATA: “To je všechno?”

ALBERT: “Ptáš se, jako by to bylo málo.”

1.1. LÁSKA.

žít se musí. Ať mi rozum namlouvá, že je přede mnou nejedna záhada, mohu si tím lámat hlavu. Mohu vést spory, které překročí mé možnosti poznání a popouštět uzdu fantazii. Nebo mohu žít jako pták a přehlížet složitosti životního hemžení, pohrdat tím, čemu nerozumím a svůj omezený soud prohlásit za pravdu. Co změním? Čeho dosáhnu? Nechci ti vnucovat názor, který už přede mnou mnozí uznali za zcestný. žít se totiž musí, ať rozumím či nerozumím. Jenže tu je jedna záludná otázka: Jak? Nikoliv proč žít, ale jak žít?!

V duchu už vidím kritika. Právě teď nabral dech a z brunátných tváří se na mne řítí záplava slov. Myšlenky už dříve vyslovené, ze všech stran obrácené, opatřené pořadovými čísly, přiměřeně zdůrazněné či jinak vyjádřené, jako že jsou a to že stačí, se valí a valí. Čeho je to důkazem? že lidé žili a snažili se přijít na to, proč žili. Na co přišli? Na to, že je třeba žít. Na nic víc.

Odpověď na otázku proč je zakódována někde v genovém systému. Nebo někde jinde. Každopádně někde tam, kam na ni není vidět. A je to.

Tak nám nezbývá než jenom žít.

Až na mne z toho padá lítost.

Já vím, že to je odsouzeníhodná opovážlivost to takhle říci, vždyť mimo život vlastně

nemáme nic jiného. Na to jsme přece už dávno přišli. Člověku se někdy zachce zlehčovat neotřesitelné hodnoty. Snad tím jenom zkouší jejich neotřesitelnost, přesvědčuje se o jejich pravosti a stálosti.

S ohledem na zorný úhel svého pohledu na život můžeme žít dobře nebo špatně. Takže co?

Zvolme první možnost. žijeme zkrátka z lásky a pro lásku. žijeme pro pokoj v duši, kterého jsme dosáhli tím, že jsme obstáli ve všech předešlých sporech. žijeme proto, že jsme spravedlivě hodnotili lidi, věci, události. Jsme si vědomi, že hodnocení má dočasnou platnost, ale to už tak je a spravit s tím nemůžeme nic.

Láska je zaměření člověka k životu. Nasměrování lodě příkře do vln přílivu. Mýlit se můžeš, nesmíš však na omylu trvat se směšnou tvrdohlavostí polovzdělance, který se nikdy nezmýlil.

Všichni velice chceme a každý nestejně můžeme. Touha totiž vždycky přesahuje možnosti toužícího. Mít silný důvod, silnou příčinu, která by vykolejila dobu z lhostejnosti, přehlíživého předstírání, že tu jsme a že nám jde o něco.

Tak o co nám je? O radost? Proč tedy bezmocně fňukáte? Spíláte kdekomu, jenom ne sobě. Jde nám o štěstí? Tak proč se nezvednete od stolu a nevyjdete na ulici se standartou: Chceme štěstí a lásku! Nebo jenom jedno, protože druhé je synonymum prvního. Nic mimo otrávený déšť zatím nepadá z nebe. Naštěstí. Mohlo by padat leccos, čemu snad rozum a odvaha státníků k našemu prospěchu zabrání. Takže i lásku musíme hledat sami. V

sobě i v druhých. Jinak to nejde.

1.2. PRÁCE.

Znám řadu činností, které jsou pramenem rozkoše. Vím, slovo rozkoš navozuje frivolní

představy. Připomenu však jeden konkrétní zdroj radosti, která se nevyhne člověku šťastnému.

Dříve však musím připomenout, že radost k člověku přichází zřídka, čeká na vhodnou chvíli, to se určitě těší ze zajíkavého vzedmutí citu. Pak přijde opět dlouhá lhůta suchopárného prahnutí, jako by život měl své těžiště v odpovědné prozíravosti, která zná jenom službu ve jménu všeobecného blaha. Kde je strohé vědomí odpovědnosti, tam zazní smích málokdy. Leda by to byl smích vědoucí moudrosti, ale to není smích, spíš jenom úsměv, za kterým je skryto poznání.

Vše, co dělám, má pomíjivou cenu. Všechno, z čeho se právě teď raduji, odezní a zůstane po tom jenom blednoucí vzpomínka. Radost je tedy přechodná hodnota.

Ne. Přeskakuje jako luční kobylka z jednoho okamžiku na druhý. Proč se stydíme přiznat, že naše radosti jsou prosté, neveliké, jejich míra je dána místem okamžiku v souběhu našich let. Čím menší jsou naše nároky na hodnotu radosti, tím častěji se k nám vrací. Kdo si vytkl vysoké a ušlechtilé cíle, dočká se radosti zřídka. Zato její cena je vysoká. Zdroj radosti nosíme v sobě. Mnozí ho ovšem hledají jinde. Říkám mnozí a myslím tím sebe, protože mnohdy je lépe mluvit o druhých a myslet na sebe. To je taková hra na schovávanou, kterou si nemůžeme odvyknout.

Radost nám poskytuje bohatství statků hmotných i duchovních. Celé knihovny napsané na toto téma potvrzují můj omezený poznatek. Radost nám poskytne i možnost vysloužit si úctu svého okolí, často je vyjádřena hodnostmi, kterými se zdobíme. Dokonce závist, ta nešťastná

sestřička naší marnivosti, může být zdrojem naší přechodné rozkoše.

Na statcích hlodá zub času, úcta je vyvolána okolnostmi, malí se vymaní ze své malosti a budou se za svou minulou závist stydět. Proto nám nezbývá než usilovat o trvalejší hodnoty. Jsou a jejich plodem je trvalá radost. Má svůj původ v tvorbě. Ta nepodléhá žádným dočasným zákonům, nepokoří ji závist ani nedostatek úcty k člověku tvořícímu. Kdysi lidé schopnosti tvorby říkali dělat zázraky a padali před touto schopností na kolena nevědouce, že i oni jsou k tomu povoláni. Udělat z ničeho něco nového. Ze známých všedních dokladů lidského jednání vytvořit cosi nebývalého, jedinečného, co všechny překvapí, aby za čas se i to změnilo ve všední a přehlížené. Zde, právě zde je také jeden ze zdrojů nutících člověka k pohybu tvůrce. Jím člověk splývá s druhými lidmi, pozvedá je k sobě a to je krásné. O to však nejde. Jde o akt, o chvíli vznikání nápadu a jeho přeměny v hmatatelný, slyšitelný

důkaz mého úsilí.

Není větší a trvalejší radosti.

Mnohokrát jsem, mnohokrát jsi o tom mluvila. Stále se mi ta myšlenka vnucuje, nemohu se jí

zbavit.

2. (B) SMUTEK.

BEATA: “Poslouchám lidi v obchodech, na stanici tramvaje. Mám pocit, jako by se nad nimi snášel jedovatý oblak napětí, tak je zaléhá skepse. Kolik je jich, kteří už nevěří ničemu a zeptat se jich, zda věří alespoň sobě, si netroufám.”

ALBERT: “Jít naší ulicí není snadné. Stále o něco zakopáváš.” BEATA: “Tím jsi nic nevysvětlil. Proč tvůj otec přivedl nepoctivce k poctivosti, když se mohl vyhnout všem nepříjemnostem, které ho jinak čekaly? Nestěžoval si na nepříznivou polohu světa a života. Nespílal osudu ani úřadům, nečekal na rozhodnutí, která by měla přijít shora. Jednal. Jednal tak, jak mu velel jeho rozum. Já slyším kolem sebe jenom řeči a v hluku marně

pátrám po neklamném znamení naděje.”

ALBERT: “Teď ubližuješ mnoha poctivým lidem.”

BEATA: “Poctivému člověku tou řečí ublížit nemohu. Jenom těm, kteří si libují v převlecích, a na těch mi nezáleží.”

ALBERT: “Právě ti jsou schopni ti ublížit. Domysli to.”

BEATA: “Nechci. Cítím se být zaskočena. Únava na mně leží a nedává mi vydechnout.” ALBERT: “To není únava, to je skepse, o které jsi mluvila. Nevyhnula se ani tobě.” BEATA: “Chtěla bych, abys měl pravdu. Teď mi v duchu zní slova národní písně. Jsou prostá, lidé je k sobě naskládali tak, aby jim dítě rozumělo. Tuším, že mi zde chce někdo něco říci. Nejen to, že se lovec chystá zastřelit sokola a domlouvá se s ním. Kdosi chce poslat do světa poselství, zkušenost, ke které dospěl, aby ti, kteří přijdou po něm, už nemuseli tápat. Jenže já nevím, zda mu rozumím. To mne trápí.”

ALBERT: “Tak si z toho poselství vyber to, co myslíš, že je správné.” BEATA: “Jak poznám, že to, co jsem si vybrala, bylo správné? Nic není určité, jenom významy slov jsou věcné a věčné. A ani to není pravda. žádné slovo není dost určité, aby mu člověk nemohl vtisknout svou osobní zkušenost. A všechno začíná znovu.” ALBERT: “Nenaříkej. Přílišná radost se pravidelně zvrhává ve smutek, smutek je následován radostí. I to jsme si už řekli.”

BEATA: “Takže si nemáme co říct, když jsme si už řekli všechno.” ALBERT: “V této větě slyším smutek z nevysloveného. Je proto stále naděje, že přijdeme na něco, co ještě řečeno nebylo.”

2.1. LÁSKA.

Bloudím a není to pro mne nezvyklé. Nejčastěji však bloudím sama v sobě. Zní to

podivně, přirovnávám-li se k přeplněné ulici. Když se mi to však stane, tápu a hledám opěrné body: Vzpomínku na sváteční den, na laskající ruku, na otcovu veselou písničku nebo si rychle vybavuji báseň o překonané bázni.

Marnosti světa!

Těkám od jedné ke druhé. Kéž by bylo možno na mnohé zapomenout. Třeba na to, že jsi vyhýbavě odpověděl na mou otázku, zda přijdeš toto pondělí. Nepřišel jsi, já jsem se neptala proč a ty jsi musel druhý den vidět mé oči oteklé pláčem. Viděl jsi a nic jsi neříkal. Proč jsi neřekl, že jsem asi dostala rýmu? Já bych ti se smíchem přisvědčila. V takové chvíli se mi stýská po kamarádkách, po melancholickém přízvuku jejich hovorů o ničem. Vteřiny nicoty. Kéž by bylo možné někdy je natáhnout do nekonečna.

Nebo mé trvající a zraňující nejistoty. Jak si mám rozumět, jak mám vyrovnat krok s pádící

chvílí, když nevím, kde se zastavit? Někdy mne zase naplňuje pevná, neotřesitelná jistota, že vše je dobře tak, jak je. Co však vím bezpečně? Snad jenom to, že se Země točí kolem Slunce. Přitom jsem si tento školský poznatek sama neověřila. To mne zaskakuje a našeptává mi: Co když se věci mají jinak? Co když tě jenom chlácholili, vypravovali pohádku, které se tak krásně věří? A proč by to dělali! Proč by to dělali? Copak vím, proč? Což lidé nejsou takoví

zvláštní? Něčemu věří a pravda je proto tam někde v prostoru jejich víry. Pak věřit přestanou a vrhnou se k nohám jinému bohovi. A ty si zase musíš zvykat na nové neotřesitelné jistoty. Všechno to mne trápí. Nejen to. Pochybuji o tobě. Přiznávám se nerada. Znamená to, že tě už

nemám ráda? Je skálopevné přesvědčení důkazem pevného vztahu, stálosti, která se nepohne ani ve vichru, ani pod tlakem noční můry, která mne probouzí a já mám mučivý pocit viny a jistotu, že jsem to já, o kom je třeba pochybovat?

Proč bych o sobě měla pochybovat?

Sama o sobě jsem hodnotou světa. Vesmírem, nebeským královstvím. Nade mne už není nic. Jenže pak se objeví studený nůž všednosti a bodá, krájí a řeže a přivádí mne k poznání, že tato studená nejistota je pravou chutí života, jeho hnací silou. Po tom všem, co jsme spolu prožili, co jsme si řekli, se přiznávám, že ono výlučné je jenom selhání. Jenom zamilovaní bloudi si namlouvají, že ono výlučné, bloudivé, neúprosně mučivé opojení je láska. Říkám to takhle drsně proto, že myslím na ty své kamarádky, které žily a žijí tak, že nejsou s to se vzepřít a vyplout na hladinu utrpení a smutku. Vy, kteří chodíte okolo, chodíte, jako byste byli slepí. Nevidíte, co vidět nechcete. Ptejte se, kde tito vaši bližní hledají své trnutí

duše a k čemu se trmácivě vzpínají.

Myslím na ty ze svých kamarádek, které nikomu nestály za to, aby v nich hledal krásu, která v každém je a jenom čeká na rozechvění. A to jenom proto, že svoji jásavou strunu nerozezněly a že nikomu nepřišlo žádoucí jim v tom pomoci. Jsem přesvědčena, že by nešlo o dar z milosti, že by obdarováni byli oba. Člověk může rozechvět člověka v sobě, když ho objevuje v tom druhém.

Je to smutné a je to k pláči.

3. ODVAHA.

ALBERT: “Venku ubývá dne.”

BEATA: “Dušička se choulí do klubíčka.”

ALBERT: “Krásně jsi to řekla.”

BEATA: “Slova jsou pentličky, slyším, jak plápolají kolem mé hlavy. Svlékáme se ze slov, až

zbude naše holé, obnažené, třesoucí se tělo. Jak vypadám? Pověz, jsem jako slonová kost?

Prohlédni si mne, pátrej po dobrých znameních. Tady je znamení lidskosti, tady to dokazuje, že jsem schopna se nechat zaskočit tvou slepotou.”

ALBERT: “Přestaň! Nerozmotávej slova, která mají smysl, jen jsou-li pospolu. Přicházejí v procesí, útočí v bojovém šiku, špitne-li jedno, tak je to první nebo poslední kapka deště. Na tu se těš, nebo se jí boj. Jsi-li přesvědčena, že je ti slov třeba, že potřebuješ nasáknout druhými lidmi, pak tě slova oblaží a utvrdí tě v tvém přesvědčení.”

BEATA: “V jakém přesvědčení? že jsou lidé dobří a zlí? že jsou šťastní a nešťastní? že chodím každý večer spát a ráno pak vstávám? že jsi a že nejsi? že jsem si tě vysnila ve chvíli svíravého neklidu, ve chvíli obyčejné lidské slabosti? Mám se stydět za to, že je to trochu málo? Z některých slov je mi úzko.”

ALBERT: “Například?”

BEATA: “Z těch, která jsou tady pořád. Chňapají po mně ze všech koutů. Když je uchopím za kůži, cítím, jak se mi rozpadají v prstech. Už ani nepáchnou, nic po nich nezbude. Varujme se jich.”

ALBERT: “Udivuje mne, co říkáš.”

BEATA: “Nebuď nedůtklivý. Nemluv o lásce, ale miluj mne. Nemluv o práci, ale pracuj. Nemluv o vznešených perspektivách člověka, ale udělej to, co chceš ještě dneska stihnout. Já

ti zahraju. Chceš? Slovo má přijít až pak, až když duše nemůže jinak. Proč mlčíš?” ALBERT: “Venku prší.”

BEATA: “To není déšť, to mi šumí v duši. Slyšíš šepot mé duše.” ALBERT: “Slyším, jak kapky buší do oken.”

BEATA: “To není déšť. To se zatoulané vzpomínky k nám vracejí.” ALBERT: “Prší.”

BEATA: “To jsou slova, která byla někým k někomu marně pronesena, slova, která nenašla srdce ochotné se otevřít a teď bloudí světem a žebrají o porozumění.

To jsou slova, která jsme tady jeden druhému řekli, kterými jsme se škádlili, mazlil, obdarovávali, kterými jsme si nechtíce ubližovali a ona se k nám teď vracejí a my nejsme připraveni je přijmout ani jako dar, ani jako prosbu za sebe a za své bližní. Běžet za nimi budeme s dychtivou duší, až doznějí, až jich nebude.”

*

SVĚT ULICE.

I.

1. ČLOVĚK S DYCHTIVOU DUŠÍ.

Kdo Alberta dobře znal a měl k němu blízký vztah, a nestyděl se použít nezvyklého slova, které v očích člověka určité povahy může mluvčího snižovat, mohl nebo může říci, že je to člověk s dychtivou duší. Nadchl se snadno a vzrušení v sobě hromadil, po určitou dobu je vyzařoval zpět do svého okolí a to tak, že příčina vzrušení byla utajena a okolí se divilo: Co to s tím Albertem dneska je, že tak vyvádí? Mnozí měli dokonce dojem, že u něj jde o nervovou labilitu, i když netušili, jak by taková labilita měla vypadat. Zřejmě výsledek opakované

psychické zátěže. Na otázku, o jakou to zátěž mělo jít, kritik obvykle odpověděl: prosím vás, copak dneska nejsme všichni tak trochu blázni?

I když mu už bylo třicet let, nepropadal zatím obvyklé desiluizi, která je příznakem přicházející zralosti, období skepse, po němž teprve přichází doba zhodnocení, zralého úsudku a pevnější životní orientace. Mnoho podnětů čerpal nepřímo, z četby a z vyprávění, z uměleckých děl vůbec. Někdy si dával otázku, proč mu poslech některých hudebních děl způsobuje zjevné fyzické potíže, jako by poslouchal škrábání nože o okenní tabulku. Přitom šlo o běžný notový part a odpovídající provedení, které poslouchat druhým lidem nedělalo potíž. Bál se přemýšlet, čím to je, co to s ním je, rychle se snažil zapomenout a danou skladbu si už nepouštěl. Když se k

tomu jeho žena chystala, prchal pryč pod nějakou záminkou.

“Je to zženštilý, introvertní blb,” říkala o něm jeho sestra, když si jí, při jejích řídkých návštěvách, matka stěžovala. “Konečně bys ho měla pustit do života, mazánka.” Sestra měla pravdu v tom, že byl nestřídmě zahleděný do úzkého prostoru svého osobního vědomí. K prohlubování tohoto stavu nepřímo přispívala i jeho žena, která sama o sobě, z povahy svých dispozic, měla sklon brát v úvahu převážně osobní pocity a chápat je jako stavební kameny svých myšlenkových pochodů.

Realita všedního života byla surová. Lidé páchli na těle i na duchu a jednali nevhodně. Sám sobě se Albert cítil být směšný, když mu přišlo na mysl, že se vyhýbá pachu svých bližních. Když četl o literárním hrdinovi, že se potí a páchne, nikdy se jeho představa neshodovala se zkušeností skutečného pachu. Čtenou situaci ve svém vědomí korigoval svým zaujetím. Zvedl oči ke stropu a knihu položil na zem. Ležel v matčině kuchyni na lehátku a uvažoval. Z

dálky téměř dvou tisíciletí k němu dolehlo podivné poselství. Marcia oplakávala smrt syna Mertilia a Seneka jí domlouval. Neplač, žít se musí.

Dodnes odkrývají v Itálii kosti mladých mužů, které kdysi také někdo oplakával. Marciina bolest je tu však s námi pořád. Dva tisíce let se trápí a nemůže přestat. Je to spravedlivé? Vůči komu? Vůči Marcii nebo vůči mně?

Marcia, Seneka, všichni jejich vrstevníci odešli dávno mezi stíny, nikdo nemá představu, jakou měli osobní vůni, jakými planuli vášněmi a jak o sobě navzájem smýšleli. Přesto jsou tady s námi jako součást záhady života.

Albert měl velice konkrétní představu, jak bylo Senekovi, když ho nesli do lázní, aby mu zkrátili život, který ho nechtěl opustit. Otřásl se při představě, jak si stařec, to mu ještě nebylo jednašedesát let, otevírá žíly. Umírání, které trvá dlouho, je strašné. Dva tisíce let už teče krev z otevřených ran, my se díváme a mírně se vzrušujeme, protože to není naše krev, říkal si Albert a myslel na to, co je a co není spravedlivé. Věděl, co je žádoucí a co je nežádoucí. Především z hlediska jeho osobního zájmu. Přibližně z hlediska zájmu jeho rodiny. Ale co je žádoucí z hlediska zájmu člověka vůbec? Co je v zájmu obce, státu, lidstva? Ne, nebyl s to odhadnout míru věcí.

Věděl, že Senekova krev tekla z mnoha ran, proč se tak dělo, věděl jenom přibližně. Po dvou tisíci létech nemůže nikdo cítit něčí bolest. Jenom slova mu něco připomínají. Ví pouze to, jak cítí svoji bolest a podobné city přisuzuje i svým minulým bližním. Přece si nemohu vyčítat, že nejsem s to se přiblížit svému bližnímu tak, abych cítil váhu jeho kříže, který nese na svém hřbetě. To přece nejde a je zcela přirozené, že to nejde.

“Svět neviděl takovýho idiota! Blbec jeden pitomej si říká ministr.” To byl obvyklý komentář, který Albert adresoval současným vzrušeným sporům. Užíval slova, která dříve nebyla v jeho slovníku. Rodina žasla, jenom matka se divila nahlas. Beata mlčela a přemýšlela, jestli změna, kterou pozorovala, není způsobena její přítomností v rodině. Expresivita slovních obratů sice vystihovala přesně Albertův stav mysli, ale vedla též k devalvaci hodnotových významů slov, která byla běžná a kterých bylo třeba využívat s menším citovým účinkem. Albert věděl, že se všichni diví, protože od člověka, který si vezme za ženu slepou dívku, se čeká větší mravní

síla a schopnost korigovat své postoje rozumovou úvahou.

“Alberte, Alberte,” říkala matka s výmluvným pohledem na Beatu.

“Albert je v poslední době příšerně rozrušený. Odmítá pít čaj z třezalky a potí se mu ruce. Já

bych mu čaj ochotně vařila, ale nechce,” sedla si k němu na pohovku a hledala jeho ruku. Albert hladil Beatu po vlasech a nic neříkal. Trochu se styděl. Konečně, za co se má stydět?

Slovník je věcí dohody. Přece mu nebudou upírat slova, která zvoní svou adresností. Co

asi říkala Marcia, když četla Senekovo kostrbaté písmo: Člověk teskní tak dlouho, jak si sám určí. Ano, Marcie, dodávám já, Albert, spolu se Senekou: Poranění tvého druhu skličuje víc ženy než muže, víc barbary než lidi ušlechtilé a jemné povahy, víc nevzdělané než

vzdělané.

Předsudek oslabuje. Kdo netrpí předsudky, snáší protivenství snáze.

Albertovo nitro se opět naplnilo nejistotou. Je zaujetí určité životní orientace předsudek? Kdo netrpí tímto zaujetím, ten snáze změní víru a vstoupí čistý do nových poměrů? Panebože, cos to na nás seslal? Naděje je v tom, že ani sobě, ani okolí jednoduše nerozumím, uklidnil se trochu Albert. Jenže mu to nedalo a promýšlel, jaké praktické možnosti poskytuje člověku teze: Jít do života a tedy i do politiky bez předsudků. Předsudky v jeho světě řádily jako chřipkový virus v domově důchodců.

2. KAPITOLA, VE KTERÉ TÉMĚŘ O NIC NEJDE.

Albert zemdleně uvažovat o Senekově dopisu Marcii posledního srpna. Byla sobota, psal se rok 1991. Rok po volbách a přibližně rok před volbami. Uplynulý rok byl skutečně zvláštní. Zapálené vrtné věže v Kuvajtu byly sice daleko, ale vrhly do atmosféry tolik sazí, že se počasí

i v Evropě vychýlilo z normy, a tak v červenci padal v Tatrách sníh, břehy Dunaje se málem trhaly a v Nebušicích zasychala jablka na stromech. Matce si stěžoval pan Vondrášek, když se vracel domů s okurkami. Proč nadával na poměry, když hospodu dostal zpátky a měl takový

obrat, že musel přijmout další sílu?

Nadával spíš ze zvyku než z potřeby. Pan Čírtek taky nadával kudy chodil. Jenže pan Čírtek, kominický mistr, který odmítl vzít si zpátky živnost, vždycky vzápětí vysvětloval příčiny své

rozmrzelosti. “Jsme holt rolnickej národ. Čech měl vždycky k vesnici blízko. Rolník nadává, když je sucho, když je mokro, nadává, aby soused nevěděl, že se doma raduje. To je naše národní povaha. Bohužel k ní patří i závist, ta je, možná, u kořene toho všeho. Jenže já mám důvod nadávat.” Většinou neřekl, proč a v čem ten jeho důvod ke skepsi vězí. Vzhledem k návalu zákazníků, zejména v létě, kdy se pod tlakem přebujelé turistiky mohl obchod ztrhat, se pan Vondrášek do Nebušic dostal sotva jednou týdně, a tak se doma nemohl dopočítat škod.

Domácí atmosféru v domě Albertovy matky iritovaly vztahy mezi Čechy a Slováky. Pomlčka vháněla matce adrenalin do krve, a když hlasatel v televizi odsadil mezi Česko a Slovensko, vykřikovala hlasitě svůj nesouhlas. Zvykla si rozmlouvat s hlasatelem a Albert to vykládal jako doklad postupující stařecké sešlosti. Tím matce křivdil, i když je třeba dodat, že svou ženitbou vnesl do jejího dosud poměrně klidného života značný neklid a nejistotu.

“Uznej, matičko, že je směšné pokřikovat na televizor, který ti nemůže odpovědět,” říkal Albert unuděně.

“Dobře. Je to směšné. Uznávám to. S kým si však mám promluvit, když ty sedíš jako pětník na holé dlani a mlčíš? Copak je ti jedno, co se v tomhle státě děje?”

“Nerozčiluj se, nic tím nespravíš.”

“Když budu jenom sedět, tak kór nic nespravím. Alespoň se slyším, rozumíš? Slyším svoje námitky a mám bláhový pocit, že nejsem sama. Zdá se mi, že se svět zbláznil. Možná, že to platí jenom o mně.”

Albert ukazoval na Beatu, kter á seděla na pohovce a měla na uších sluchátka, na šňůře k nim magnetofon.

“Blázinec na kolečkách,” pokračovala matka tišeji. “Všechno bere za své. Dřív vzdoroval národ a věděl, čemu vzdoruje. Věděl, o co mu jde. Dneska? Nepřítel se ztratil a my bez něj žít neumíme. Tak dlouho se budeme navzájem trápit, až si nějakého toho nepřítele uděláme. Když

vidím v televizi tváře, z nichž mnohé se mi jeví jako málo inteligentní, hledám vždy někoho, do koho se mohu s uspokojením strefit. Jenže nevím ani, o co jim jde. Těch politických spolků a stran. Netuším, co všechny ty zkratky znamenají. Proč není všechno přehlednější?”

Téhož názoru byl i pan Čírtek, když přišel na kus řeči. Přicházel často. Když nelezl na střechy a na komíny, navštěvoval sousedy.

“Já jsem jenom rád, že jsem starej, paninko,” říkal mistr. “Alespoň se nemusím přeškolovat. Tuhle poslouchám televizi a oni mluví o demokracii. O tom velkým ruským tyátru, co tam provedli. Za tři dni stihli převrátit socialismus do kapitalismu. Zavřeli prezidenta a bylo to. Jenže jinak než čekali. A tak v tý televizi říkala jedna dáma, že něco takovýho by v Americe nebylo možný. Tam že by nemohli prezidenta zavřít, protože tam mají demokracii. Moc jsem se divil. A národ jí třeba věří, že je to tou demokracií, a nenapadne ho, že tam by ho klidně

odstřelili. Kolik prezidentů tam už takhle připravili o život? Poslední byl Kennedy a před ním? Fůra prezidentů zastřelenejch před koncem prezidentskýho období a přitom tam o demokracii nikdo nepochybuje. Vyznáte se v tom? Jako by dokladem demokracie bylo, že si můžete vystřelit na prezidenta. U nás je z toho důvodu pořád hluboká totalita.” Kdyby někdo udělal statistické šetření výskytu termínu demokracie v jejich slovníku, byl by patrně na prvním místě mezi politickými výrazy. Demokracie byl oslňující pojem. Skýtal smyslově konkrétní představy, které se nabádavě dotýkaly vědomí a uskakovaly do ústraní

hned, jak se jazyk snažil zformulovat znění myšlenky. Nejlépe si nelámat hlavu. Člověk má

dost starostí, slovo je nálepka, která dokazuje, že v obalu je přibližně to, co tam má asi být. Složitost dění kolem nás vyžaduje, aby ti, kteří mu chtějí rozumět, odhalili, posoudili, zhodnotili komplikované zájmy jednotlivců, kteří se sdružili do navzájem se podporujících skupin. Nejen to. Je třeba rozumět, jak jsou tyto zájmy vyjadřovány, zda se vyslovované

názory shodují s činy, s tím, co zůstalo pod jazykem, o čem se sice nemluví, ale co se ví. K

tomu je třeba mít znalosti, přehled, zkušenost a čas. Hlavně informace a klíč k nim. Jak má

pan Čírtek poznat, proč který poslanec říká to, co říká, když není zasvěcený do tajů politické

kuchyně? Slyší jenom slova a pokud se náhodou nezklame ve svých prostých očekáváních, tak s nimi souhlasí. Předem jim přisoudil význam, který třeba ani nemají, který však odpovídá

jeho pochopení věci. Pak je buď pro nebo proti. Čírtkova důvěra v sílu slova je odzbrojující. Stejně jako jeho důvěra v odpovědnost lidí, kteří se učí být politiky. Později se k důvěře snad přidruží i nástroje veřejné kontroly jednání politiků. Na tomto tvrzení nemění nic fakt, že trvale vyslovoval pochybnosti a nespokojenost s politikou. Nesouhlas vyjadřovaný ve stoje i v sedě byl dokladem Čírtkova zájmu o politiku.

Proto termín demokracie zněl u stolu matky Musilové nejčastěji v ambivalentním dříve a dnes. Dříve totalita, dnes demokracie. Před listopadem totalita, po listopadu demokracie. Bylo to krásně jednoduché a uspokojující.

Zavádějící zjednodušení Albert nějakou dobu odmítal, postupně si však zvykl, protože z televize a z novin na něj trvale doléhalo výrazivo útočící na jeho cítění. Myšlenkové zkratky začaly nahrazovat myšlení, budily city a ty tlačily na postoje. “Copak má člověk čas pátrat proč chtějí Slováci suverenitu? Nebo co to vlastně chtějí? Asi to pro nás nebude nic příznivého, když se toho dožadují tak hlasitě,” řekl by pan Čírtek, kdyby mu přišlo takto uvažovat.

“Ono se toho zase tak moc nezměnilo, pane Čírtek,” pokračovala matka v řeči. “Vezměte

noviny. Každý musí dát nejdřív najevo, že to s demokracií myslí dobře a že je proti totalitě. Úlitba bohům nejdřív. Za socialismu, jen si vzpomeňte, se v novinách muselo začínat tím, co si o věci myslel některý z vousatých vašnostů. Dneska se musí plivnout na minulost. Jasně a zřetelně, aby i blb poznal, že u toho pána, co to píše, došlo ke změně názorů. Je tady nějaká

shoda nebo není?”

“S čím shoda, paninko?” zeptal se Čírtek bezelstně.

Otázkou matku zaskočil. Chvíli se na něj upřeně dívala a pak řekla: “Dáš si s námi kafe, Alberte? Zeptej se Beaty, jestli chce taky.”

“Víš přece, že kafe nepije. Já ostatně taky ne,” odsekl a odešel z místnosti.

“Už si něco našel?” zeptal se pan Čírtek. “Když se rozneslo, že přišel o práci, tak to v naší

ulici vyvolalo rozruch. První náš nezaměstnaný zrovna váš syn, když se odmyslí Plápla, ten nedělal nikdy. Musím říct, že to lidi přijímali různě.”

“Umím si představit, kolik lidí mu to přeje. Kolik lidí se směje. Však není ještě všemu konec. Na jednu stranu je dobře, že právě on je první. Syn zasloužilého bojovníka proti totalitě. Alespoň lidé vědí, že to s demokracií myslíme vážně. Padni komu padni. Zašla jsem za jedním, co se s mužem znal. Kdyby Albert chtěl dělat politiku, mohl by hned dostat dobře placenou práci. Jenže on je mezek. Nechce. Jenom to, co umí. Kde, když jeho ústav zrušili jako nepotřebný? To, co oni horkotěžko dávali za drahý peníze dohromady, dostanou za pár korun od Němců, nebo od koho.”

3. ÚDERY CIVILIZACE NA BRÁNY SVĚDOMÍ.

Matka teď dělala, že si prohlíží stojací kalendář, který ji tento týden vyzýval, aby udělala k obědu kuřecí salát. Kuřata podražila, jako ostatně všechno, a pak, kuřecí salát k obědu nikdy nejedli, a proto ji nezaujal. Její jídelníček se pohyboval na kolotoči stereotypně se opakujících pokrmů, které si navykla vařit a z něhož vybočila jenom výjimečně. Její muž kdysi uplatňoval mnohé nároky, které byly málokdy vyslyšeny. “Vařím, co umím.” Nepřímé narážky, že vaření

je otázka inteligence, nebrala na vědomí. Jak ráda by teď navazovala na podobný rozhovor, který ji kdysi provokoval a vybízel k nerudnému pohazování nádobím!

Neměla si s kým promluvit, ačkoliv v domě byli trvale její syn i snacha. Na její snahu navazovat rozhovor odpovídali jednoslabičně, nebo vůbec ne. Ještě tak Beata se dala do řeči, ale ne sama od sebe.

Celý svět zaplavila politika. Matka poslouchala zprávy a hltala je jako drogu. Přetáčela rádio ze stanice na stanici a věděla, na které vlně kdo vysílá. žila tímto hektickým světem a stávala se znalcem na parlamentní problémy. Neznala poslance podle jejich politických stran, ale podle jména a přisuzoval jim vlastnosti, které patrně neměli. V jejím světě to byli padouši, dobrodruzi, světáci, mudrci, lidé prodejní a závistiví, dobráci od kosti, lidé se širokým rozhledem a bohabojnou rodinou. že jí je takové představují novináři, že se skutečnost může s její představou zdaleka míjet, netušila. Všechno se také utvářelo jinak než si přála. Od politiky, která přinášela jejímu manželovi a rodině mnoho příkoří, chtěla mít navždy pokoj. Chtěla mít klid a pohodu a místo toho měla syna bez zaměstnání, který celé dny bloumá, kouká do stropu a myslí na konec života. Měla představu o snaše rozesmáté tváře, energické

dívce, která do jejího domu přinese radost a světlo. Místo toho má dívku sice milou a tichou, ale postiženou tak, že se s tím zatím ještě nevyrovnala. Každý člověk, i slepý, si zaslouží

respekt a úctu. Ale proč to muselo potkat právě mne? Proč si nenašel jinou? Jestli ho do tohoto manželství zahnal soucit, pak běda. Běda mu. Dal jí naději, a už neměl odvahu couvnout. Ale ne. Můj syn je tak trochu po mně, říkala si. Pere se, i když to teď právě není

vidět. Teď dělá dojem shnilého produktu pokleslé civilizace.

“Vstávej, sakra, co se tu pořád válíš?!” řekla, ale nemyslela to, jak věta zněla. Věděl to a

zůstal ležet.

Celé dny se z poschodí rozléhaly tóny jejího nástroje. Měsíc před tím, než se rozhodli ke svatbě, zemřela v Bohnicích stará Nožičková. Pan Bůh dobře ví, co dělá, řekla si matka s mírnou úlevou, za kterou se sama před sebou styděla. Byly dohodnuté, že se babka přistěhuje, že jí pokojík vyklidí a nechá ji tu dožít. Babka však pořád váhala, nebyla si jista, zda má

nechat svůj pokoj v novostavbě, na který si snad už přece jenom zvykla, zase jednou cizím lidem a zase se stěhovat.

“Stěhovat se je jako umřít,” říkala. “Já jsem už vlastně mrtvej člověk. Nechte mne tady v tom hrobě.”

“Já vás z něj netahám, bábi. To vy jste přece chtěla zpátky do svojí ulice.”

“Vždyť je dobře. Počkejte ještě pár dní.”

Počkali pár dní a do pokojíku se nastěhovali Beata s Albertem.

Zpočátku matka trnula nad škálami nezvyklých zvuků, měla obavu z toho, co tomu řeknou sousedi, kteří nebyli zvyklí a hlavně byli většinou dbalí toho, aby nikoho neobtěžovali. Sama je všechny obešla a prosila je o pochopení. Taky se pokusila Beatě zavírat okno. Beata však dbala o čerstvý vzduch a nepřišlo jí, že matce jde o sousedy. Sousedé i ona si museli zvyknout.

“Včera v noci, už jste jistě dávno spali, jsem nemohla usnout,” řekla teď matka Albertovi. “Z

dlouhé chvíle jsem se dívala na ruskou televizi. Te ď se tam dějí věci. Stojí za to se dívat,” zapátrala v jeho obličeji, jestli ho její řeč zajímá. Nevyčetla v něm nic, přesto pokračovala:

“Ukazovali nějakou manifestaci ze Lvova. To je na Ukrajin ě,” upřesnila zbytečně. Chtěl projevit zájem, ale její dodatek ho odradil. “Pochodovali tam samí esesmani. Skutečně. Sjelo se tam na tisíce vojáků, kteří bojovali s Hitlerem a teď pochodovali jako vítězové. I zbraně si nesli. Z tváří šla hrůza. Už to byli většinou dědci, ale tak divokou nenávist nevidíš. Redaktor nic neříkal, nechal lidi, ať si myslí svoje, a to bylo nejhorší. Pamatuju na to, jak v pětačtyřicátém nacisté utíkali. Teď to bylo totéž, jenom šli opačným směrem, odhodláni pomstít těch padesát nebo kolik let. Starci živení nenávistí se vrátili.” Lidé by měli umírat mladí, říkal si Albert, když matku poslouchal. Dřív, než ztratí iluze, dřív než zatvrdnou jejich duše do nenávisti, do podoby pravěkých ještěrů, kteří se živí zlobou a nenávistí. Tihle však asi měli pravdu.

“Tihle, matičko, měli asi pravdu. Vyhnali je z jejich země a proto snad mají právo se vrátit.”

“Vyhnali. Proč je vyhnali? Přece nemyslíš vážně, že je vyhnali jenom tak z kapricu. Přece tu byl nějaký důvod, na ten se neptáš? Ani Gorkého jsi nečetl?”

“Ty jsi zapomněla, že tu byla revoluce, která zvrátila v Rusku a na Ukrajině poměry a pořádky postavila na hlavu. Všechno, co se v jejím jméně dělo, teď odvolávají, a proto i vše, co se jevilo být spravedlivé, je teď uznáno za nespravedlivé. Všechno je jinak.”

“Mstít se za to, co bylo před sedmdesáti léty uznáno za správné a spravedlivé, je nerozum a nová nespravedlnost. O Rusech se ví, že vždycky byli dogmatici. Každou doktrínu, kterou vyznávali, brali až na doraz. žádné rozumné kombinace nebyli schopni. Tahle touha po absolutních hodnotách je může šlechtit, ale lidem nepřinesla jenom dobro. Kdybys viděl, co se dělo na chodnících. Sraz si tam daly čarodějnice bažící po krvi. Všude byla protiruská hesla a nenávist. Nedopadne to dobře s tímhle světem.” Matka vzala hlavu do dlaní a Albert se na ni smutně díval.

“Přece žijeme v civilizovaném světě,” řekl jakoby na vysvětlenou.

“Tys naivní jako dítě. Kde ten civilizovaný svět vidíš? Možná, že ho máš v knížkách. Ale ten současný svět má k civilizovanému světu daleko. Řečí o politické kultuře se namluví až až.

Jenže ty patří do salónů a na poslaneckou tribunu před polední přestávku. Skutečnost je jiná. Všichni se rodíme jako barbaři a nestačíme přijmout kabát civilizace.”

“Chceš snad říci, že ty ohromné automobily s téměř automatickým řízením, ze kterých vystupují umytí a vyžehlení státníci, je jenom fasáda, za kterou je špína a nenávist, která je pořád hlavní a rozhodující?”

Zadívala se na něj pozorně a najednou si uvědomila, že její hoch ještě neztratil mládí, protože k mládí patří iluze. Až ho zalehne skepse, začne na něj stáří dotírat. Co je proto lepší, milosrdná lež nebo strohá a krutá pravda? Rozhodla se pro to, v co věřila, že je správné.

“V podstatě je tomu tak. Usilování jednoho je rušeno jednáním druhých. Nosíme slušné šaty, čistíme si zuby, ale už nám nevadí, že jsme druhého, který má podobné návyky, podvedli. Radujeme se, když se nám podaří na jeho neznalosti nebo indispozici vydělat. Jsme pořád jenom barbaři. Jinak bychom ve svém jednání nesledovali tak nízké cíle. Nevšiml sis, že osobní zájmy se teď stávají dokonce oficiální filozofií? Tělo se pořád vzdaluje od ducha.”

“Dej pokoj s filozofií. Té má teď každý plnou hubu, i když neví, o co jde.” Matčina řeč ho proti jeho vůli rozrušila, protože zahlédl, kam míří.

“Jedno je, jak věc nazveš. Jsme národ kramářů, který hledá cestu z nouze a nabízí se mu jenom jedno: musíš vydělat. Vydělat rychle a co nejvíc. Už to sice neumíme, ale krást a okrádat se nám daří. Napalujeme se proto navzájem podřadným zbožím. Ti chudáci kramáři, budoucí kapitalisti, si nemohou pomoct. I tohle je civilizační záležitost.”

“Marx zapomněl popsat cestu od socialismu ke kapitalismu. Proto je všechno tak obtížné, matičko. Nelam si hlavu záležitostmi, které snad vyřeší odborníci,” řekl a dal najevo, že se už

začíná nudit. V poslední době se u nich nemluvilo o ničem jiném. Copak svět a život končí u prodavače, který se šťourá v zubech a nejeví snahu civilizovaně uctít zákazníka přiměřenou slušností?

“Chybí nám úcta k člověku a k jeho životu. Nic podobného nám nevešlo do krve. Asi taky nemohlo. Moc dlouho, nebo moc krátce žijeme pouze na pomezí civilizace. Co to je dva tisíce let! Nebo možná pět tisíc. Nevím, jak dlouho už trvá tohle vydělování člověka z bláta okolní

přírody. Každopádně jsme zatím v období vyjevování ušlechtilých úmyslů s prabídným praktickým účinkem.”

Dál uvažovali nezávisle na sobě. Pod okny chodili lidé a tvářili se, jako by je podobné starosti netížily. Albertovi bylo líto, že právě jeho matku sužují, a přál si, aby žila bez podobného vzrušení a v klidu, který si zasloužila. Uvědomoval si, že na jejím rozrušení má svůj díl viny, ale chápal to jako nedorozumění z její strany. Vztah k Beatě byl v jeho případě vztah čistý, se kterým není třeba si lámat hlavu. On nějakou práci dostane, jen co se začne víc starat. Lidé

mají před očima sen o lidskosti. Mají nejasný cíl, tuší kontury dobra a chtěli by mu podřídit svůj svět. Jenže jak? Kudy kam? Když už si s ním jako s klukem nevěděli rady, přehnuli ho přes koleno. Dělo se to vždycky a všude. I mezi národy. Násilí jako účinná metoda dosahování harmonie mezi lidmi. Jak a kdy se jí dá použít, nevěděl. Na kluka může platit do určité doby. S národy bude potíž. Chtít dosáhnout zlem dobro asi nejde. Samozřejmě, že vysvětlit a zdůvodnit jde všechno. Horší je pokusit se to uskutečnit. Diktatura zůstává

diktaturou, i když sleduje cíle ušlechtilé. Jako u nás. Ušlechtilé cíle se postupně vytratily a zbyla jenom závist mnoha a zaujatost mála. Představil si situaci lidí, jimž se jejich dílo hroutilo pod rukama a oni se dívali nenávisti národa do očí. Na násilí může profitovat jenom někdo. Pak se všechno zvrhne v protiklad původní myšlenky, která byla ušlechtilá. Zachraň

se, můžeš-li. Nic jim nezůstalo, jen ulita vlastního soukromí. A strach. Tak nějak uvažoval Albert, když se cítil být nad věcí, o ideálech komunismu. Pravda, komunismus byl k tomuto pojetí cesty k dokonalejšímu světu zdánlivě nejblíž. Dokonce byly rozpracovány

praktické kroky k jeho postupnému dosažení a vědělo se, kdy na světě zvítězí. Až budou mít všichni hrst rýže denně. Jako když lotr po pravici věděl, že bude v ráji ještě

dneska, napadlo ho. Radost a nadšení všech, kteří věří.

Demokracie nic nepředstírá. Slibuje bolest a slzy. To je pro naše lidi málo, řekl si ještě. Když

lékař uřízne nohu zachvácenou snětí, páše zlo, nebo dělá dobro? Národy ovšem nejsou bolavá

noha. Proto se teorie revoluce na dlouhou dobu vyčerpala.

4. TRAUMATA DOBY.

Albert měl často pocit, zejména když ležel nečinně na kuchyňském lehátku, že svět kolem něj je osvětlené akvárium, do kterého se dívá lupou. Navíc to je akvárium plné dravých i bezbranných ryb. Uvažoval, kam sám sebe zařadit, a nerozhodl se. Být bezbranný bylo ponižující, být dravcem se z principu necítil. Proto přirovnání, které se mu zprvu zdálo být přiměřené, odmítl. Nemohl však upřít, že všude kolem se hromadí konflikty, které na lidi bolestně útočí. Doléhaly na něj situace, které vyvolávaly vzrušení a následným úderům slov se nedalo vyhnout. Tam, kde v jeho světě byla ještě před rokem jednota a shoda, tam je teď

chaos názorů a konflikty síly, o kterých až dosud netušil, že vůbec mohou vystoupit a dělat si nárok na něčí pozornost. Jenom těch politických stran co tu je, nebo to nejsou strany, ale jenom hnutí? Jaký je rozdíl mezi politickou stranou a politickým hnutím? Z pozadí politické

scény vystupují nové a nové zdroje napětí, které teprve zítra a pozítří dozrají a vybuchnou.

“To je demokracie, holečku,” řekl pan profesor, když přišel na návštěvu, a dodal, že když je politických proudů moc, ztrácejí na účinnosti.

“Jsou tady ve vzájemném sporu dva světy,” pokračoval, když se ujistil že mu věnují

pozornost. “První je nesmiřitelně rozdělen. Na jedné straně náš tradiční svět demokracie, což

je velice nepřesné dělení, ale budiž, na druhé straně komunismus, který byl sice odmítnut ve své současné podobě, ale jako možnost trvá. V tomto světě však není na této misce vah jenom tradiční komunismus. Co tam patří, se za čas ukáže. Druhý svět je svět soudobé demokracie. Ten prochází také dělením a vnitřním zápasem kdo s koho. Ten nás zaměstnává a bude nám ještě dělat starosti. Zlaté časy nás nečekají. Jenže dohlédnout tam, kde se chvějí základy naší

lidskosti, je nad mé síly.” Když viděl, že jeho slova neudělala dojem, řekl: “Časem se to vytříbí a zůstane tady jenom pravice, střed a levice. Jejich nejsilnější strany budou spolu zápasit. Kam se připojíte?” Ptal se a rozpačitě se usmíval.

Ze zmatku a chaosu, který panoval kolem, nabýval Albert dojem, že ho okolní svět od sebe odhání. Starej se o to, čemu rozumíš, zněla nepokrytě zakrytá výzva. Nerozumíš-li ničemu, ani sobě, co ti zbývá? Patrně jenom umřít, nebo před tím utéci na poušť. Eventuelně, jako to dělají chytráci, přitočit se k mocným a nadělat peníze, dokud neplatí civilizační zásady. Zatím je ještě tma, až se rozsvítí, bude pozdě. Pokud nikoho z mocných neznáš, máš prostě smůlu. S tím, jak se drobil a rozmělňoval svět kolem něj, zkracoval se i Albertův čas. Čas má svoji logiku, snad i své zákonitosti, nabírá na sebe exaktní části objektivního vývoje věcí, které

někam směřují. Svět válek je čas, v němž dochází k těmto konfliktům. Svět lásky je časová

lhůta, ve které převažuje vroucí cit nad chladem a odcizením. Co říká současný svět? Je to čas naděje, říkal si Albert. Nic není zatím jasné, všechno někam směřuje. Nekompromisně se valí

někam, kam není vidět. Do dálek počítačového běsnění, zničené přírody, komunikačních stresů. Jenže svět kolem Alberta jakoby onu předpokládanou tendenci zastíral a přikazoval mu:

žij právě teď, dnes, neboj se, nikdo neví, co bude zítra. Proto si tím nelam hlavu.

“To máte těžké, pane profesore,” ozval se, když matka odešla uvařit hostovi kávu. “Všiml jste si, jak se všichni snaží zapřít všechno, co bylo včera? Máme být národ bez minulosti. Když ne jinak, tak alespoň bez nejbližší minulosti. Jenže pak nejsme národ s budoucností. Nemám asi pravdu, ale podobně mi moje uvažování vychází. I odsouzená minulost může být smysluplně

zhodnocena a využita. Po totální, citem řízené negaci, musí přijít rozumné zhodnocení, které

oddělí stíny od světla. Mohu sice odmítnout nedemokratické praktiky minulé doby, ale nemohu zapřít, že i tam o něco šlo. O co tam šlo, musí být přesvědčivě zhodnoceno a záporné

jeho stránky zhodnoceny a odmítnuty.

Jedno tvrzení nemohu nahradit jiným tvrzením, i když, jak se zdá, mne třeba uspokojí.” Seděl a díval se na profesora, který vypadal překvapeně. Trčel tam v šedivém sáčku, které nosil tak dlouho, že si Albert na nic jiného z jeho garderoby nepamatoval, ačkoliv bylo

pravděpodobné, že má obleků jistě víc.

“Snad nechcete, Alberte, hájit nebo omlouvat omyly těch čtyřiceti let. I s tím, co váš otec vytrpěl a rodina prožila.”

“Lidé se konečně musí vymanit z těch odporných předcivilizačních zákonů, které je táhnou k předlidské přírodě. Jak to mají udělat? Mají vůbec právo se o to snažit? Vidíte. Byl to pokus. Asi mylný. Ale právo na něj bychom měli připustit.”

“Jak víte, Alberte, že má člověk vůbec právo se snažit z přírody vymanit? Vznášet pro sebe nároky, které ostatní příroda nezná a neuplatňuje? Boj slabšího se silnějším do tohoto přírodního světa přece patří. Tak proč se mu bránit?”

Mlčeli. Profesor zkoumal pozorně Albertovu vizáž, jako by v ní chtěl vyčíst odpověď na otázku, kterou položil.

“Jo,” řekl Albert po chvíli. “Ptám se proto, že je mi hloupé odhlasovat něco, co teď budeme vydávat za trvalou pravdu a za dalších čtyřicet let to zase budeme rušit.”

“Bylo to snad někdy jinak?” zasmál se profesor. “Zase budeme zapírat, co jsme dělali včera. Nadchneme se pro nové ideály, které za čas zestárnou a budou novou skutečností

zesměšněny.”

“Z toho mi může být akorát smutno,” řekl Albert. Cítil, že bude muset uvažovat o svém mládí, o své rodině, bude muset zvážit a hodnotit své vztahy k lidem kolem sebe proto, že i oni žijí v čase a ne ve vzduchoprázdnu. Cítil odpovědnost k tomuto času a ke všemu, co včera a dnes s sebou někam nese, jako nesla husa peří, které má v noci pod hlavou.

“Hochu, hochu,” vzdychl profesor. “Přál bych sobě i vám, abyste byl podobných myšlenek ušetřen. Jenom po nich bolí duše a nic jimi nevyřešíte. Uvažte, jaké škody vznikly národu násilnou a krutou rekatolizací po prohraných husitských válkách. Baroko a četné paláce a zámky nemohly tuto škodu na duši národa vykoupit. Ústupnost a úslužnost náš národ vždycky v povaze neměl.”

Co tím myslí? Proč odbočuje někam, kdo ví kam? Albert v duchu vrtěl hlavou, čekal, co dál profesor řekne, ten však už zmlkl a snad hledal slova pro to, co chtěl říci.

“Nezahajujeme teď, náhodou, další kolo historického omylu tím, že tak velkoryse a jednoduše pohrdáme časem svých otců? Byl to přece taky náš čas, se kterým bychom se měli spravedlivě vyrovnat,” řekl Albert rozechvěle, aniž čekal, co profesor dopoví. Pan profesor už nic nedopověděl, mlčky Alberta pozoroval a ten měl nepříjemný pocit, že mu už nemá co říct. Na co byl vlastně odborník? Na něco být odborník musel, jinak by nebyl získal vědecké hodnosti.

“Jsou to všechno blbosti,” ukončil sám rozhovor, který se nestačil rozvinout. “Nechme to koňovi, ten má větší hlavu.” S uspokojením sledoval, jak v očích profesora roste zděšení.

Podobnou větu v této domácnosti ještě neslyšel.

Když nevěděl kudy kam, mluvil Albert nehorázně a utíkal se k detektivním románům. Absolvoval překvapující sexuální výboje, které Beata snášela se zaťatými zuby. Pak slzel na jejím břiše a nechával ji, aby domýšlela, o co jde.

5. OTÁZKY K žIVOTU NESTAČÍ.

že je blondýna, věděla Beata z vyprávění. Neměla ovšem smyslově konkrétní představu světla a tmy, bílého a černého, měla však představu uvědomenou, takovou, jakou jí poskytla její intelektuální schopnost rozlišovat. Doma ji česala maminka, teď se česala sama a Albert jí

účes rovnal. “Mám hezkou holčičku,” říkal jí a přitom jí dával pusu na temeno hlavy. Hezké bylo pro Beatu harmonické, vonící, rytmické nebo hladké. Připouštěla, že však tu je ještě něco, co jí není dáno pochopit, a věděla, že se s tím musí smířit. Když přišel Albert s návrhem, že si ji vezme za ženu a bude se o ni starat, celá její rodina se postavila proti. Měli ho rádi, ale báli se o ni. Tušili, že může zklamat a co potom? Později souhlasili za podmínky, že u nich bude bydlet. Ani to nevyšlo. Albertova matka by musela být v domě na Malé Straně sama. Tak si vymínili pravidelné návštěvy. žena takto postižená má

své zvláštnosti, musí si zvykat na nové prostředí, když ji přesadí do jiné čtvrti, nenajde nikam cestu. Kdo jí bude prát její osobní prádlo? Kdo bude dohlížet na její potřeby, z nichž mnohé

jsou zcela intimní?

“Ale mami, to všechno se vyřeší, když budeme chtít. Albert není dítě. Ví, kdo to je člověk a co je to žít se mnou. Když to dosud neví přesně, tak to alespoň přibližně tuší.” Nějaký čas všichni kolem Beaty běhali a měli nejlepší vůli jí usnadnit pohyb v novém prostředí. To však bylo jenom to vnější. Jak si zvyknout, že matka mluví hlasitě, když si povídá s ní a mnohem tišeji, když mluví s Albertem? Chtěla říct, maminko, já nejsem hluchá, jsem jenom slepá, ale rozmyslela si to. Když postřehli určité stopy její netrpělivosti, přestali s přehnanou péčí. Když narazíš na dveře, podruhé si dáš pozor.

Matka jí vypravovala celou historii svého rodu, o dědovi kameníkovi, o svém muži s jeho historií rebela a bojovníka. Beata pak korigovala své vědomosti získané z Albertova vypravování a nahlas rovnala své představy. I toto téma však má někde dno. Na oplátku Beata s matkou mluvila o své hudbě. Seznamovala ji se svými skladbami, a i když to byla záležitost matce vzdálená, poslouchala trpělivě spravujíc přitom synovy ponožky nebo její prádlo.

“Ach jo, děti, děti,” končila obvykle matka rozmluvu a nechávala na Beatě, aby tomuto povzdechu porozuměla. Štěstím pro snachu bylo, že si ho nespojovala se svou osobou. Byla přece člověk jako jiní. Jenom trochu jiný. Starosti na ni, bohužel, dolehly poměrně brzy. Když

Albert přišel dva měsíce po svatbě s oznámením, že rozpouštějí jeho pracovní kolektiv a nemají pro něj místo. Tím byly otřeseny jeho základní jistoty. Zatím nebyl tak vyspělý, aby mu rodina mohla nahradit tuto ztrátu. Uvědomoval si to a pokládal situaci, do které se dostal, za vážnou životní komplikaci. Netušil, že ho život podrobuje zkoušce. Jeho charakter, uznávané životní hodnoty byly vystaveny tlaku nových podmínek, nových okolností. Jestli před časem podobné okolnosti vykolejily jeho rodinu, nesli jejich náraz jeho rodiče. Projevilo se to tak, že se radikálně změnily jejich životní návyky a konečně i životní osudy. Rodiče tlumili otřes, který dolehl k Albertovi. Teď bylo na něm, aby sám prošel zkouškou. Nevyznám se sám v sobě, říkal si. Co chci? Mám ženu, kterou jsem chtěl. Je to dost? Musí to být dost. Ale dost to nebylo. Nevěděl, proč mu to nestačí. Nějaké peníze dostával. Pomáhala mu matka i oba Beatini rodiče. Nevyznal se v sobě, ale kdo se v sobě vyzná? Když si tento nedostatek uvědomil, málokdy neznalost své osobnosti chápal jako nedostatek a hledal většinou chyby kolem sebe. Mluvíval dlouho, vytrvale o neobyčejně nudně o demokracii, která se rodí a která nás dovede k evropským

břehům. Podmínkou pro to je mít se rádi, důvěřovat si, odmítat hamouna v sobě. Chápal, že rozvinout trh a mít osobní účast na tržní

ekonomice může jím zdůrazněnou touhu popírat, hnát spontánně lidi do izolace. Řeči o odpovědnosti za rodinu, za obec, za stát mohou právě teď slibovat malý užitek. Jak silně byl stát zdůrazňován za minulých časů a jak silně přitom platilo, že kdo ho neokrádá, škodí sám sobě. Připomněl mu to jednou Beatin otec a Albert se zachoval t éměř neomaleně.

“Chcete tím říct, že stát působil jako všeobecně použitelný nástroj a zdroj osobního obohacení?” vyjel nakvašeně. Kolem něj se udělalo ticho a viděl, jak si Beata nervózně

prolamuje klouby. Ostatní se snažili odvést řeč, Beatina matka začala rychle o jedné Beatině

přítelkyni, která má ve škole potíže s učitelem hudební teorie, který jí odmítá dát přijatelnou známku.

“Z čeho chceš, Alberte, vytěžit ono předpokládané budoucí spojenectví lidí, když ne z hospodářské oblasti?” zeptal se otec nedbaje popuzeného výrazu v tváři své ženy. “Ani autorita církve na tento úkol nestačí. Dva tisíce let řečí a nic,” pokračoval klidně. “Výsledky tady patrně budou, ale ne příliš radikálně poznatelné. Vezměme v úvahu, že ani křesťanské

strany nejdou v tomto směru příkladem. Můžete mne opravit, ale mám pocit, že mám pravdu. Jejich mluvčí nevykazují výraznější snahu o toleranci. Jak národní, tak občanskou.” Seděli a mlčeli. Albert by se chtěl mít přijatelně. Z pozadí jeho vědomí ta slovně

nevyjádřitelná kategorie “mít se dobře” vyčuhovala s drzou určitostí. Nebyl však ochoten pro to nic udělat. Seděl celé dny a bloumal. Byl nespravedlivě postižen. Cítil, že otcova idea, za kterou vpodstatě položil život, se obrátila proti němu. Není vhodný typ pro soutěž. Otec asi netušil, že jeho syn neobstojí. Kdyby tu byl, udělal by něco pro to, aby obstál? Určitě nic z toho, co teď Alberta napadá. Kolu dějin by se kvůli němu nepostavil do cesty. Zasmál se, když si vybavil obraz kola, které se točí a drtí podobné Alberty. Faktem ovšem je, že by s Beatou chtěl žít v klidu a v pohodě a zatím ji nechává jejím starostem a jejímu strachu. 6. SVĚT JE MALÝ.

Pan Čírtek potkal vdovu Musilovou, Albertovu matku, jak šla do kopce jejich ulice. Nesla nákup a šla dost ztěžka. Váha tašky byla nad její síly a ona nijak neskrývala, že ji podobné

nákupy už zmáhají. Pan Čírtek vzal náklad do ruky, potěžkal ho a uznale kýval hlavou.

“Přece doma máte chlapa, proč se s tím taháte, paninko?”

Jak šli, dělal Čírtek přestávky a za nich jakoby vedl řeč. I jeho náklad zmáhal, na rozdíl od sousedky pečlivě tajil svou dýchavičnost.

“Chlapa tam mám, pane Čírtek, ale k čemu? Ten chudák neví, co se s ním děje. Všechno mu to straší v hlavě. Raději se s tím táhnu sama, než poslouchat jeho řeči.” Urovnala si límec blůzy a opět popošla pár kroků.

“Copak váš Albert, to je člověk inteligent. že to s ním mává, to se ani nedivím. Koukejte, jak to mává s celejma národama. Jeden se nevyzná, celý národy se nevyznají. Říkám si, nic ti do toho není, nestarej se. A můžu? Nemůžu. Nejsem za to placenej, ale stejně mne zajímá, kde se tu vzal tak silnej odpor třeba ke Slovákům, a tam zasejc k nám, Čechům. Vždyť jsme si navzájem tak moc zlýho neudělali. Oni si udělali samostanej stát, my jim zasejc natruc postavili železárny, aby měli vzteka, až je budou rušit. Chudoba ducha, milá paninko, se nejsnáž projeví tam, kde může člověk nejlehčejc ublížit.” Zadíval se na sousedku, která

resignovaně šla vedle něj a teď se taky zastavila a dívala se mu do upocené tváře. Bylo vedro, oběma se těžko dýchalo.

“Není vám to moc těžké, pane Čírtek?” zeptala se a natahovala ruku pro tašku.

“Když mu plivnete na vlast a hanobíte jeho matku,” řekl a přeslechl její otázku. “To mi moc vrtalo hlavou, proč mají zrovínka Rusové tak sprostý nadávky. Znáte je? Když vás chtějí

ponížit, neposílají vás tam, kam našinec, ale otřou se o vaši matku.”

“Pane Čírtek, co říkáte jednomu kafíčku?” skočila matka Musilová mistrovi do řeči ve chvíli, kdy se ji chystal poučit o údernosti nadávek našeho slovanského bratra.

“Od těch nadávek by se dala odvodit i naše národní povaha, pani.” Zarejdoval ke vchodu a dál vedl řeč: “Vyznejte se v lidech. Co je jako úplně jednoduchý, je asi úplně složitý. Jako váš

Albert. Člověk by řek, je to kus kluka. Jo, houby. Myslí mu to a kdo ví, o čem zrovna. Zdržel bych se hodnocení. Člověk nemůže bejt odborník na všechno, milá paní,” řekl mistr a usedl v kuchyni ke stolu.

Z jeho řeči nebyla moudrá. Byli tam sami, jen z horních prostor se nesl štiplavý zvuk trylků

vyluzovaných ve vysoké poloze. “Co je úplně jednoduchý, toho se varuju. V tom je vždycky nějaký úskalí, nějaká zrada. Přitom je v lidský povaze mít na složitý věci právě jednoduchý

vysvětlení. Jednoduše, rovnou na tělo. Znáte to: Každej komunista je lump. No prosím, budiž. Každej Slovák je dráteník. To už zavání zlou vůní a fackama. Zrovna tak jako dobrej Němec je mrtvej Němec. Slyšíte to? A já se tady ptám a nečekám odpověď, kolik politikářů na podobný přímočarosti vybudovalo svoji celkem příjemnou kariéru. A my jejich pitomý

moudrosti bereme na vědomí a žijeme podle nich.”

Bylo vidět, že mistr trpí přetlakem a musí najít ventil. Našel ho. Nesl nákup a měl morální

právo nejen na kávu, ale i na přímočarou úlevu. Doma ho nikdo neposlouchal, mluvit sám do komína? To by už musel úplně zcvoknout, jak říkal. “Neměla jste mne zvát, paninko. To víte, ukecanej chlap je horší než stará drbna.”

Chvíli zamyšleně míchal kávu a jeho hostitelka přemýšlela, kam odvést řeč.

“žijeme v užvaněný době, milá paní. Každej najednou myslí, že ta jeho pravda je ta pravá a hned s ní ven. Číst noviny, z toho je člověk janek, co je pravda a co ne. Kolik lidí se tam vnucuje, jak nehorázně vydávají svoje šplechty za pravdu. Nejsnazší ovšem je nechat si svoji pravdu usnést. Jako komunisti. Usnesli se, že mají pravdu a bylo to. Měli pravdu. Sice jenom do času, ale nikdo jim do toho nesměl mluvit. Ti, co teď budou nejvíc křičet, že to jsou jenom oni, kdo tu pravdu má, nepustí přitom druhýho ke slovu, dopadnou jako ti před nima. Lidi je nebudou poslouchat.”

“Co to věštíte za katastrofy, pane Čírtek?” smála se matka Musilová.

“Nic si nevymýšlím. Což jste neslyšela, že se o tom v parlamentě jednalo? Už ani nevím, o co šlo, je to všechno zatraceně složitý a furt dokola, ale šlo asi o to, že mají pravdu a že komunisti jsou lumpové.”

“Máte cukr, pane mistr?” zeptala se.

“Nestrašte, paninko. Mám leccos, ale cukr zatím ne,” zažertoval. Když omluvně zavrtěla hlavou, jako že chápe jeho vtip, pokračoval v řeči: “Nejhorší na všem je, že skáčeme z jednoho chomoutu do druhýho. Tma přede mnou, tma za mnou, hup na věc! Nerozumíte?

Nejdřív jsme panáčkovali před Francií a Anglií. Vy jste tenkrát byla holka, ale já se pamatuju na ty kožený pány v nažehlenejch oblecích. Potom jsme si nějakou dobu nevěděli rady s Třetí

říší. Řeknu vám, tisíc let jsme se tu s nima v Evropě postrkovali a oni na nás najednou byli jako sup. Zahnali nás do náruče slovanskýho bratra. Nejni nad bratrský objetí. Dneska stejně

rychle k Američanům. Dokud je čas, dokud je náruč otevřená. Tohle přelejzání z náruče do náruče nás vůbec nectí.” Krčil nos a rozhlížel se po kuchyni.

“Tím bych si nelámala hlavu. Náš člověk to bere rozumně.”

“Kerýho člověka máte na mysli? Toho, co převlík kabát? Pro toho je to samozřejmý. Bratr má

dolary a má všechno, co nám chybí. Co měl tamten?” zeptal se s nakrčeným čelem. Dívala se mu do tváře a měla trpký pocit, jaký mívá člověk, když si uvědomí přechodnost a omezenost lidského trvání.

“Fakt, že ten měl holej zadek, ale dynamit v myšlenkách. My k nim hledali zápalnou šňůru. Jen to bouchne a hned bude všechno lepší. Celej svět se změní, polepší, vylepší, všechno bude, jenom věřit tý myšlence. Byla to, bohužel, jenom lidská myšlenka, proto to nakonec nebylo nic moc.”

“Vy si děláte iluze, že o nás Amerika stojí, pane Čírtek?” zapojila se konečně matka Musilová

do debaty. “Copak jsme pro ni partner? Američani jsou přece obchodníci a my máme pořád jakési nejasné iluze o lidské vzájemnosti, o tom, že člověk musí stát za člověkem.” Využila chvíle, kdy mistr nahlížel do šálku a musel dopít.

“Chápu vás, paninko,” rychle šálek položil, aby mu nevzala slovo. “Ten dnešní vlezizmus nikoho nectí. Chápu, co je spolupracovat rovný s rovným. Ale honem se k někomu přidávat?

Možná, že to dneska jinak nejde, že potřebujeme, aby jejich sláva padla taky na naši hlavu, ale stejně. Trapný to je. Jako když se kluk rozhlíží po sousedech, jen si něco s náma začněte a dostanete přes držku. Ne od nás, ale tadyhle od toho. Tihle siláci od naproti s náma kamarádí. Klukovina.”

“Dělat politiku je dneska asi slo žité. Myslím však, že bychom se už měli z dějin poučit,” řekla matka a podívala se na hodiny. Už měla začít vařit oběd a zatím tady tlachá. “Za českých králů jsme měli k sousedům blízko. Myslím Bavory a Horní Rakousy. Taky bych se ráda podívala do Pasova, odkud kdysi doráželi na naše předky.”

“Já už jdu. Koukám, že jste nějaká netrpělivá. Ale stejně, strkat hlavu do dalšího chomoutu, když máme svoji vládu? Já vím, svět je malej, ale přesto,” skončil pan Čírtek nelogicky. 7. DOLOžITELNÁ ALBERTOVA TOUHA MÍT POSLÁNÍ.

Člověk řekne, že přemýšlí, a zatím za ochablé svalové činnosti sleduje, jak se mu v hlavě

přeskupují obrazy, staré zážitky se vybavují, dorážejí na něj svou emotivní konkrétností, nutí

ho, aby se nevrle vrtěl a koukal, kdo se na něj dívá. S nadsázkou nejsme na štíru. Rozhodně se v tomto slova smyslu přeceňujeme. Kdybychom skutečně pořád jenom mysleli, objevovali nové vztahy mezi jevy už poznanými, nové hodnoty mezi běžně nás obklopujícími skutečnostmi, bylo by na zemi blaze.

Myšlenka, kterou měl na mysli, se míhala v Albertově hlavě už dlouho. Zprvu to byla jakási nejasná představa, jako když se v noci zableskne a na sítnici oka zůstane mihnoucí se jasná

šmouha, která nemá tvar. Před časem, ještě když docházel za svobodnou Beatou a vyprávěl si s ní o věcech života a jeho údělu, cítil její naléhavost. Nikdy však nevystoupila jasně z podvědomí. Bylo to jakési šálení a mámení.

Mít poslání. Tak je to správně. Sundat z nebe hvězdu a někomu ji dát, položit ji před něj. Tady je a svítí i mojí zásluhou. Vyzařuje i zlomek mých sil, mé energie, proto sundat ji stálo mnoho úsilí, mnoho přemýšlení, mnoho přemáhání a odpírání se marnostem světa. Samozřejmě, že nejde o nic tak zvláštního a nového. Kristus už kvůli tomu umřel na kříži, Jan Hus shořel na hranici, to byli průkopníci, za nimi se táhl zástup dalších, nekonečný zástup obětavců, kteří skončili podobně, neboť nížiny lidství jsou pořád neprobádané a nepřístupné. Jenom výšina je přechodně na očích a blouznivým je nedostupná. Zástup obětavců zatím jde nížinou barbarství a všichni věří, že posléze, po velkém utrpení, dosáhnou dna, že ho dobudou pravdou svého

poznání, že se jim podaří velikostí své oběti zrušit pravdu. A ona se zatím propadá hloub a hloub.

Napadlo ho to, když stál na chodbě pracovního úřadu. Mohl si sednout, ale dělal, že tam jako patří i nepatří. Chvílemi se procházel a prohlížel vyhlášky. Nečetl je, už dávno je měl přečtené, a že by se měnily příliš často, toho si nevšiml. Kolem se míhaly tváře podobné jeho. Několik jich znal od vidění, přicházely sem pravidelně vedeny nadějí, že najdou, co hledají. Mnozí našli, mnozí nenašli.

žena středních let, utrápený výraz obličeje: “Zrušili nám středisko a starejte se. Kdo si asi najme zubaře? Fakulty chrlí absolventy a tak nevím, co bude.”

Úředníky poznal Albert podle vzhledu. Dělali, že jsou tady náhodou a že se hned chystají

odejít. Zřejmě se styděli za svou situaci, ale jíst se musí. Ne každému podpora stačí. Pořád ještě měli byty, chaty, automobily a proto i kus staré závislosti na minulých životních jistotách. Pročítali noviny a dělali, že je dobře. Vráska kolem úst souvisí s věkem. Ti, kteří

sem přišli, pořád hledali naději. Její odlesk mají v duši, říkal si Albert. Tady však žádný

odlesk vidět nebyl. Občas padlo drsné slovo, bez omluvy, jsme na tom všichni stejně, tak se nedivte. “Vy si to říkáte doma, já to řeknu za vás tady. Lumpové to jsou. Dostali člověka na kolena. Celý život pracuji a teď mám jít žebrat?” Táhl se za ním závan potu. O čem ten člověk doma přemýšlí? Asi o tom, proč se mu to stalo. Zatím si nezvykl a brojí proti osudu. Snadný

kalkul. Podle novin je práce dost, jenom ji vzít. “To tak, jít kopat mezi cikány. Na to jsem se nenarodil.” Tak nadávej za dveřmi nebo vyhrožuj úředníkovi. Minulý týden tady mezi žadateli o práci čekal uniformovaný polda. Měl hvězdu a pistoli. Podobní postávají ve spořitelnách. Tam, kde se čeká rozruch, nebo kde už k něčemu došlo. Jsem zvědav, jak by zakročil proti nějakému rozložitému vazounovi. Ale jsou to prý karatisti. Bác a vazoun leží v prachu.

Kde hledat spravedlnost? Co to je? Kolik je těch, kteří sem nepáchnou, ačkoliv práci nemají?

Nebudou se zahazovat s lidským odpadem. S těmi neschopnými, kteří prokázali svoji otrockou závislost na moci. Nepůjdou mezi ovce. Ti dostávají ovce na kolena a stříhají jim vlnu. Z jejich opovrhovaných těl pro sebe nabírají naději. Přizabít, okrást, zneuctít. Pak doma přepočítat drobné, které po člověku zbyly. Co zbylo jim? Touha dostat dalšího. Copak je nezasáhla stopa lidskosti, která musela zaznít z člověka bitého? Copak v jeho nářku neslyšeli plakat sami sebe? Lidskost. Co to je? Albert uvažoval nad vyhláškou, jejíž obsah se mu rozplýval před očima. Je přece sto a jedna varianta možností jak okrást, znásilnit, přizabít a přitom si zachovat zdání hodnověrnosti. Zákonnosti. Bože, kde to žijeme?

Někdy před spaním četl Bibli. Jen tak namátkou otevřel a soustředil se na nejbližší odstavec. Tenhle spor o člověka trvá tak dlouho, jak dlouho trvá člověk. Od doby, kdy se sesmekl do houfu, ve kterém začaly platit zákony lidskosti. Lidé se museli začít bránit sami před sebou. Určili si pravidla a dali člověku povinnost chovat se lidsky. Tak, aby sám sobě neškodil. Od té

doby má člověk sám se sebou starosti.

Kdykoliv se vrátil z úřadu a svěřil se s tím, že tam byl opět zbytečně, byl Albert silně

rozechvělý. Zavřel se v pokoji a odmítal s kýmkoliv mluvit. Matka měla obavu o jeho zdraví

a Beata matně tušila svůj díl viny na jeho osudu. Sedala nahoře v podkroví u otevřeného okna a naslouchala ruchu ulice, aby nemusela sed ět jenom se svými představami. Slovo, říkala si, jedním slovem tak moci vyslovit všechno! Jedním zázračným slovem, které

bylo na počátku. Vzlínavá představa, tak neurčitá jako nic. Nic evokuje dlouhá orchestrální

pasáž mezi sóly žesťových nástrojů a dlouhé večery samoty.. Introvertní šálení smyslů. Najednou však přilétne otevřeným oknem vůně, vůně čehokoliv a smyslové analyzátory ji začnou

luštit, přikládat zkušenost a je po iluzi. Správně. Už není, ne, už je tu nic. Svět rozpřáhne náruč. Iluze je krásné slovo. Rozpíná cévy marnotratného syna, který by rád večeřel u otcova stolu a stud mu brání.

Dole Albert navazoval na její představy: Měl jsem velké iluze o sobě, o světě, ne o světě, jenom o sobě, o možnostech silných. Jak všechno dopadlo? Dobře to dopadlo, tatíčku. žiji. Mám svou zažitou zkušenost s iluzemi a mám další iluze, protože žiji-li, toužím. Zklamal jsem se, samozřejmě, dokonce zvrhle toužím být klamán dál, sám sebou a dalšími lidmi, protože za těchto podmínek je možné, aby se vrátily další iluze, iluze o mně a o lidech kolem. Jsme zkrátka nenapravitelní a nepoučitelní. Však jsi nebyl jiný, otče. Dupejte po nás, trhejte nás, vstaneme zpupní a opět celí. Jsme tu opět a znova nepoučeni chybami, za které jsme už

trpěli, jsme tu opět vybaveni trpce omezeným výběrem vášní, přání, možností a v odrbaném kabátě, za jaký se stydí i volnomyšlenkáři, lačně obhlížíme zboží na pultech a křivky, které se nám, bloudům, zdají být ladné. Máme mnoho tváří, a jenom některé mohou být, kruci, klamné. Nebo ne? Mýlit se je lidské, říká se, když se neví jak dál. Je to, samozřejmě, příšerná

lež slabosti. Výmluva hypochondrova. Léčka, past na hrdinu. Měli jsme přece několik možností volby, zvolili jsme jednu, zdála se být, jaká se nám jevila? Správná? Schůdná?

Náročná? Přímo jdoucí k cíli? Člověk rád sází na náhodu. Jenom moudrý ne, opravuji se, jenom hlupák se prý nikdy nemýlí. Jenom moudří připustí, že jednali nemoudře, že nebyli dost rozhodní, že nebyli dosat poučení, že jim chyběla schopnost analýzy, že nedávali ve správnou chvíli pozor a že důvěřivě vsadili na náhodu. Odporné člověčenství. Důvěřivý národ a natažená ruka lupičova. Bohové se musí rdít nad svými omyly, s nimiž nás pustili do světa. My jejich omyly už jenom násobíme. Uvažuji: Iluze opřená o výkřiky davu. Dav je silný, ale jenom v tu chvíli, kdy je přítomen a kdy křičí jednohlasně: Jsem tu a jsem silný! Pak se rozejde a jednotlivci, jako nyní já, se schoulí důvěřujíce tomu, co jim zůstalo v sluchu. Na jakou kartu jsme vsadili? Na slovo? Jím lze vyslovit všechno. Jenom zda bude platit ještě zítra a jestli se jím nasytím. Když mne už otec nepozve ke stolu.

8. EZECHIEL, 23.

Albert v poslední době uvažoval ve velkorysých kategoriích. Sice neopouštěl matčino kanape, ale myslel na Člověka, už ne na pana Čírtka, na kterého doléhalo stáří a poslední věci člověka mu byly blízké, neměl na mysli vdovu po spisovateli Vroubeckém, která přitahovala zraky místních chlípníků, ale myslel na abstraktního člověka, člověka ve filozofickém slova smyslu. Tyto úvahy, které by matka odsoudila jako neplodné a od denních úkolů odvádějící, mu ovšem bránily, aby racionálně uvažoval o sobě a o celkem prostých problémech. Protože najít si práci a živit rodinu, která snad bude muset jednou přijít, matka na to myslela s obavou, bylo to nejprvnější, o čem měl uvažovat, ale hlavně měl jednat. Snění byl projev slabosti, která

snad měla nějakou rodovou příčinu, po které pátrat se neslušelo, všichni ať odpočívají v pokoji, zaslouží si to. Lidské trápení je lidské trápení, každý si ho užije ve svém čase a je celkem zbytečné nad ním hloubat a malovat čerta na zeď.

Jenže svět se někam řítí, pokračoval Albert nerozhodně.

Jeho svět a jeho ulice podléhaly vlivu souvislostí, které obmykaly celé město a celý stát. Vpodstatě celý svět. Zhroutil se systém, který se jevil být silný. Nastoupilo období

bratrovražedných bojů. Krev tekoucí v Jugoslávii dokazuje, že jsme zbavování jistot, se kterými jsme počítali jako s posledními. V co je možné teď věřit? Kupčíci a kramáři nás postupně ovládají. Naši ulici i nás samotné. Jak přimět člověka, který myslí na drobné, které

má v bance, aby se zamyslel nad sebou? Myslí na ty drobné a tím myslí na sebe, sám rozmělněn v haléřové měně. Jak má v sobě a v druhých ctít člověka, když mu už zmizel v onom krutém ekvivalentu hodnot, totiž v penězích? Člověče, moc se zanedbáváš. Mysli se mnou, řekl si

Albert a cítil, že jaksi nemá o čem přemýšlet. Myšlenka se mu vytratila, pokud vůbec jaká byla, pokud se neztratila v houštině pocitů, které mu zaplňovaly vědomí. Vstal a kapsy svých kalhot obrátil naruby. Vyndal ušmudlaný kapesník, špaček tužky a několik drobných. Držel všechno v ruce a viděl svou duši, jak se mu na dlani třese. Nic moc, Alberte. S tím chceš jít na trh a volat: Lidé, následujte mne? Chci vám dát radu, jak se sebou nejlépe naložit. Jsem domýšlivý, jsem nesporně velkohubý, sám sobě poradit neumím, ale vás povznést si troufám. Nerozumím sám sobě, ale vám jsem porozuměl.

Kdybych si našel čas a postál na mnohých nárožích, říkal si Albert, objevil bych leccos, co mi bylo zřejmě utajeno, a pak bych se zavřel ve svém pokoji a asi bych zemřel neuspokojen. Takhle mám iluzi, která mi stačí. Mám iluzi, že někdo porozumí mému kosému a nedokonalému pohledu na svět a přidá k tomu svůj úhel vidění a všechno předá dál. Přistoupí

k člověku, který má jeho důvěru, a přesvědčí ho o své pravdě. To je všechno. Víc udělat nejde nic. Ani autoři velkých filozofických systémů na tom nejsou jinak. Jenom úhel pohledu a důvěra několika věrných, kteří pojali rozhodnutí to říci dál.

“Jenže ulice je smilná děvka.”

Až se té věty lekl. Jak smýšlí o svém hnízdě? Řečené však těžko brát zpátky. Nejde o ulici, jde o celé město. O které město? O každé? I o to moje město, kde žiji a kde asi umřu?

Postřehnut motýl už od květu odlétá.

Přistihl se, jak se drží obrazu, který mu ulpěl v paměti. Držel se ho zbaběle, aby uhnul náporu zlé myšlenky. Proč každé? Jenom to město, ve kterém ryje chtivý úd kořistníkův. To jsou silná slova, proroku. Myslel si, že má na ně právo. Byl to svatý zápal, který jej vedl ke krutému odsudku. Připustil totiž cizáky s jejich modlami a posvátnými kameny, vztyčenými na našich náměstích a v parcích. A teď, když je pozdě volat k odporu, buší a bije, všechny řadí mezi psy prolezlé prašivinou.

Prorokovo zaujetí mělo chuť krve. Bolelo. Patrně právem, říkal si Albert. Bez krve se zatím nedají prosadit žádná velká vítězství. Bez krve není pokroku.

Uvažoval rychle, přinutil myšlenku, aby bleskem prop átrala dostupná svědectví. To jenom my jsme se pokusili vyhnout se krvi, ale stejně jsme nebyli úspěšní. Místo krve teklo bláto. Jím se lidé zahlcují, takže je tu otázka, co je lepší. Umřít čestně v boji nebo umřít jinak, styděl se použít slovo, které se nabízelo.

Jaký byl tvůj čas, proroku? Přímý a rovný, zdá se. Bez kliček a dvojího hlasování. Pak to musel být čas třeskuté víry a askezí zbrázděných tváří, které měly odříkání jako životní

poslání. Tvá krev, proroku, tvá bolest a tvá smrt leží na oltáři lidství. Všichni ji vidí. Nedomrlé vyznávání něčeho, co se ani nemusí dodržet, nenese výsledek, ale je schváleno jako důkaz pokroku a civilizace. Nářek trpících si však lidé pamatují.

Čas pokorného vědomí nezbytné služby je teprve před tebou, člověče, říkal si Albert, když

opět ulehl. Moc daleko je před tebou, ani nedohlédneš. Sotva myšlenka doletí do toho světa. Tisíce světelných let od tebe je svět lidské důstojnosti. Proto vztyčený prst a varovné: Jsi smilná děvka, město! Samaří a Jeruzaléme. V tvých zdech jsou vztyčeny modly a zatracen bude tvůj lid. Pouštěli jste do svých zdí kořistníky.

My jsme tak dělali pravidelně, říkal si Albert nešťastně, několikrát, co se pamatuji. Přidávali jsme se k jejich víře a doufali jsme, jako kupčíci, že vše nějak dopadne. Nějak. Tím jsme mysleli pro nás dobře. Jenže doba Jeruzaléma a doba Samaří je pryč. Není třeba se bát zřícení

hradeb. Ale nakonec stejně hradby padly. Město se vyznalo ze svého hříchu a snaží se očistit od pachu smilstva. Smilnit s prodejnou děvkou je přijmout její životní názor, životní pocit,

její

osud. Na jeho konci je pustina bolesti, která trhá maso od kostí a láme vaz pozdě přijatých předsevzetí. Bojme se sami sebe. Ani to slovo se mi nechce vyslovit, abych nepáchl s ním, říkal si Albert. Je těžké být člověkem v hlubinách Vesmíru.

II.

1. JEDNÁNÍ ALBERTOVO BUDÍ ZÁJEM.

Rozhodnutí uzrálo v Albertově mysli už v noci. Převaloval se na lůžku a usilovně se snažil usnout, jeho vědomí však bylo přesyceno zbytky předešlých bezvýsledných úvah, k nimž se prodíral už unaveným rozumem. Co je člověk? Proč je člověk? K čemu je člověk na světě?

Jaká je má lidská kvalita?

Když došel až k hranici, za kterou bylo poznání, že sice je člověk, ale člověk defektní, pomatený, tedy vyhraněně vymezený a omezený, patrně spíš úchylný než normální, protože normální člověk v noci spí a pokud přemýšlí, pak o věcech, které jsou v dohledu jeho pohledu, napadlo ho to. Když jsem jenom napůl rozumný, začnu hned ráno dělat něco zcela rozumného.

Hned po snídani se začal shánět po koštěti, kterým v zimě před domem zametali chodník.

“Zbláznil jsi se? Copak padá sníh?” odpověděla mu matka, vedena svou zkušeností.

“Nechci zametat sníh, ale zbavím chodník smetí a odpadků, které se tam navršily díky nedbalosti a nepořádnosti našich spoluobčanů.”

“To přece není tvoje starost, od toho je komunální služba, které řádně a pravidelně platíme. Přijedou, smetou a umyjí ulici. Mají na to stroje. Seď a chovej se jako rozumný člověk.”

“Myslím, že byste ho měla nechat, maminko. On ví, co dělá,” řekla Beata mírně, pátrajíc na stole po housce.

Přistrčil jí ošatku k ruce a poděkoval. “Beata ví, co mám na mysli.” Beata nevěděla, co má na mysli, ale neodporovat jeho rozhodnutím, pokud byla vyslovena rázně a byla míněna vážně, byla zásada, kterou si do manželství přinesla už z domova. Matčin pohled neviděla a Albert dělal, že ho přehlédl.

Rýžový smeták na dlouhé holi byl správný nástroj pro jeho záměr. Ještě plochá lopata na uhlí. Postavil ji ke dveřím a s koštětem šel nahoru ulicí. Cítil, jak mu tělem prochází nezvyklý

pocit. Šel s nástrojem, který používal střídmě, jenom před prahem a vždy s pohledem upřeným na špičky bot. Teď jím váhavě pohupoval, vyvažoval ho v dlani a nenápadně se rozhlížel. Jaký je rozdíl mezi koštětem a smetákem? Přemýšlel o tom, k žádnému závěru nedošel.

Lidé ho míjeli a nedávali najevo, že vidí Alberta jít s koštětem nebo se smetákem. Zašel až nad Čírtkův dům právě ve chvíli, kdy mistr otevřel dveře a pustil psa. Pes, pod tlakem naléhavosti okamžiku, s výrazem výrazně introvertním zaujal pozici hrbatého psa.

“Jedeš dál, potvoro? Jedeš z chodníku?” křikl pan Čírtek hlasitě a pozdě. Pes však měl dobrou vůli poslechnout a coural za sebou produkty svého tělesného trávení.

“Co to děláš, Alberte?” zíral mistr překvapeně na Alberta, který začal s prací. Prach, papíry, zbytky cigaret a krabičky od nich zvolna hrnul pod obrubník chodníku. “Co tě to napadlo, tohle je přece práce města, proč se jim pleteš do řemesla?” Popošel v pantoflích blíž, aby se dopátral pravdy o příčinách této zjevné úchylky.”

“Zametám před vlastním prahem, pane Čírtek,” řekl Albert mírně otráveně.

“Dyť bydlíš támhle,” ukázal mistr.

“Jistě, ale myslel jsem to v trochu širším rozměru. Jako že bydlím tady všude okolo.” A dál metl a vířil prach.

“Možná, že máš pravdu, ale proč zrovna ty? Bereš za to něco?”

“Nic neberu. Sotva jsem začal a vy mi do toho mluvíte.”

“Tak to promiň. Já mu do toho mluvím. Před mým domem ale mést nemusíš. Odpadky

před mým domem jsou moje věc,” řekl vztekle.

“Když jsem začal, dodělám to.”

“Co tomu říká matka?” zeptal se mistr uštěpačně, když zaháněl psa do dveří.

“Nic neříká, jenom křičí,” řekl Albert podle pravdy.

“To si tedy umím představit. Je to ovšem tvoje věc, Alberte. Každopádně ti děkuju, i když to nemuselo bejt.” Řekl a zavřel za sebou a za psem vrata.

Proč se mistr smál dřív, než se ho dotkly moje řeči? uvažoval Albert. Asi proto, že metení

ulice není činnost přiměřená mému postavení, které tady v ulici zaujímám. Lidé o mně mají

svoji představu, která se s touto prací neshoduje. Problém je v tom, zda je to představa věrná, přiměřená nebo zavádějící. Na tuhle otázku bych si měl odpovědět.

Metl a s myšlením neměl úspěch. Pořád se mu připomínal Čírtek. Jak se tvářil, když mu táta vozil uhlí? Táta vozil uhlí z vnější nutnosti, odpovídal si Albert. Z jeho strany šlo o oběť. Nepřízeň politických protivníků, kteří měli moc a možnost člověka pokořit, mu určila tuto práci. Práce to byla užitečná, proto ho pokořit nemohli. Jenom hlupák se ohlížel a ohrnoval nos. Já se však koštěte chápu dobrovolně, proto musí Čírtek chápat mé jednání jako provokaci.

Uvažoval o tom. Provokace může být jednání, kterým druhým lidem nastavuji zrcadlo. Nepřiměřené jednání, kterým bych se teď obracel proti sousedům. To jsem snad nechtěl. Každý by si, konec konců, zametl sám. Každý platí obci za to, že mu chodník zametou, nebo snad ne? Metou jenom vozovku a chodník si uklízí majitel domu? Jak to, že tu bydlím taková

léta a nevím, zda mete matka před domem chodník? V zimě uklízím sníh, to vím. Co se děje s chodníkem v létě?

Zamyslel se a věděl, že se opět zamýšlí zbytečně. Nešlo o dedukci, šlo o fakta, která mu chyběla. Neurčitost, rozplizlost obrysů skutečnosti právě vzpomenuté odpovídá mému postavení mezi lidmi. Nikomu nejsem prospěšný, naříkavě se litoval téměř hlasitě. Jenže to je fatálně špatný přístup. Metaři jsou lidem mimořádně prospěšní a berou proto mzdu. Společnost však jejich práci chápe jako nekvalifikovanou a příliš si jí necení. Já nechci být někomu prospěšný, prospěšný chci být pouze sobě. Jsem metením, které konám bezplatně, sobě skutečně prospěšný? Pokud mám na mysli korunový zisk, prospěšný nejsem, mával Albert koštětem a vířil prach. Pokud si za odměnu určím obecný souhlas, pak taky ne. Nebo ano v případě, že mé jednání vůbec někdo ocení. Tak mi zbývá osobní pocit prospěšnosti. K

čemu mi případný pocit prospěšnosti je? Uvidíme. Patrně bude souviset s poznáním, že člověk má být druhým lidem užitečný i tehdy, když ho lidé neocení, nebo dokonce nevezmou na vědomí. Asi jako odborník z protialkoholní poradny v nádražní restauraci před zavírací

dobou.

Zašel si ke dveřím pro lopatu a nabral lejno, které zbylo po Čírtkově psovi. Hodil je na kanál, protože si nechtěl umazat koště. Vrátil lopatu ke dveřím a metl dál. Lidé se mu vyhýbali, dělal, že je nebere na vědomí.

Poznával věci, které až dosud lhostejně míjel. Krabičky od levných a dražších cigaret, nedopalky s náustky zbarvenými rtěnkou různých odstínů červené. Zametl i zbytek doutníku, jehož původní hodnotu nedokázal odhadnout. Uvažoval, zda by bylo možno usuzovat na sociální příslušnost chodců procházejících jejich ulicí. Jel kuřák doutníku autem a vyhodil nedopalek ležérně oknem? Obaly od žvýkaček ukazovaly na čilý zahraniční import. Co s tím?

Zjištění, že kuřáci jsou lidé bezohlední a nedisciplinovaní, ho nepřekvapilo. Byl jenom rád, že sám nekouří. Tlačil na koště a viděl, jak se režná sláma ohýbá. Děláš chybu, tlačit není třeba, napomínal se.

“Sportovci mají brigádu?” ozvalo se nad ním z okna. Oslovila jej drobná paní šedivých

vlasů. Byla to jedna z nových obyvatelek ulice.

“Proč právě sportovci?” zeptal se. Vzápětí si však uvědomil, že má na sobě tepláky a na bundě nápis vysokoškolského klubu z časů, kdy chodil do školy. Informoval paní, že žádní

sportovci, jenom on v roli dobrovolníka konajícího dobro.

“Tak před naším domem dobré skutky nekonejte, pane,” řekla a okno stejně energicky zavřela. Bodejť, řekl si s uspokojením. Dobro zavazuje k něčemu. Nestačil usoudit k čemu, protože se rozmyslela a opět otevřela. “Promiňte, pane, nechtěla jsem se vás dotknout. Jenom jsem chtěla naznačit, že děláte práci, která se mi jeví jako zbytečná, a udělala jsem to trochu nešetrně. Ještě jednou se omlouvám,” řekla a chystala se okno zavřít, protože se věc zdála být z jejího hlediska vyřízená.

“Neomlouvejte se, paní. Dějiny jsou plné dění, která se na první pohled nejeví být rozumná

nebo užitečná. Je tu však jakási vnitřní logika, kterou dodatečně upřít nelze,” říkal s hlavou vyvrácenou nahoru.

“Na dějiny nejsem odborník. Vyznám se jen ve věcech zcela prozaických, mohu-li použít tohle slovo, jehož význam přibližně chápu. Jaká je logika v metení ulice?”

“Odstraněním nečistoty z okolí odstraním i nečistotu v sobě. Metením vyjadřujete a vyhlašujete určitý řád, organizaci myšlenek a pořádků, souvislostí a následků, jichž jsme plni. To je alespoň mé přesvědčení, že metením stavím věci na správné místo, do správného pořadí. Nezdá se vám, že zametený chodník zvýrazňuje, že v domě za ním bydlí lidé uměření, schopní schvalovat spořádané pořádky?”

“Co je vám to platné, když jste zametl vy a ne lidé, kteří za tím chodníkem bydlí?” řekla a brala opět do ruky rám okna ve snaze ukončit řeč, která se jí už zdála být nad míru věci.

“Uvažujte a přijdete se mnou na to, že člověk, který zamete, neodhodí papír nebo jiný

odpadek, že se mu v hlavě věci jinak rovnají, než když nemetl. A pak, když už nic, tak příklady táhnou, milá paní.”

“Pokud to říkáte jako narážku na poměry v tomto domě, pak s vámi nesouhlasím a musím vaše argumenty rezolutně odmítnout. Když chcete mést, meťte si, je to vaše věc,” řekla a zabouchla okno.

Zametl před pěti, šesti domy a nechal toho.

“Cos viděl?” zeptala se matka uštěpačně, když přišel domů. “Jdi na dvůr a vypraš si svršky,” zavelela dřív, než mohl odpovědět, dávajíc tak najevo, že se nemůže dozvědět nic, co by stálo za řeč.

“Pro nějaké zobecnění mám málo poznatků,” řekl po pravdě.

“Snad v tom nesmyslném jednání nechceš pokračovat?” zeptala se předstírajíc zděšení.

“Dokud se nedopátrám poznání.”

“Proboha, co tím metením chceš poznat? že lidé zasviňují chodník? že z domu vyhánějí psa, aby tam po něm nemuseli uklízet? že na zem plivají vzdělanci i nevzdělanci?”

“Kde je Beata?” zeptal se místo odpovědi.

“Říkala, že bude prát, a nemá se k tomu,” odsekla.

“Já to za ni vyperu,” chápal se Albert vděčně příležitosti.

“To si zkus! Nesmíš jí brát sebevědomí. To děvče ho má sotva za nehet. Co může udělat sama, to sama musí udělat,” řekla rezolutně a už o metení nemluvila. Podle jejího přesvědčení

nebylo třeba o hloupostech mluvit víc, než zasluhovaly.

2. ZAUJETÍ BEATINO.

Beatin vztah k Albertovi procházel trvale se opakujícími fázemi vzepětí citu a deprese. Albert byl jediný muž, kterého poznala a který se o ni ucházel, a když přišel s návrhem, aby jeho

docházení k jejím rodičům ukončili sňatkem, byla na vrcholu štěstí. Tu se i její vrozený

nedostatek nezdál být tak veliký, aby nebyl překonán láskou a porozuměním. Obavy rodičů

nesdílela, dokonce jim vyčítala, že ji chtějí mít pro sebe jako skleníkovou květinu, jen ji hýčkat a piplat a tím uspokojovat nějakou rodičovskou potřebu, na kterou si zvykli a bez které

si už nedovedou představit život.

Lidský život je stabilní souběh vztahů, náklonnosti, nenávisti, lhostejnosti, radosti a zklamání. To jí říkala matka a měla na mysli, že člověk by měl všechno poznat, a když se prokouše disharmoniemi k jakés takés rovnováze, teprve potom, vyrovnaný a smířený, může být šťastný. První vzepětí, okouzlení vydávané za štěstí, je přechodná pěna na vrcholu sklenice, do které byl nalit nápoj životního osudu. Tak uvažovala, když se rozhodovala, zda má svou dcerušku nechat, ať sama pozná, kde všude jsou hrany a lokte, které na ni ve tmě číhají. Ustoupila s nadějí, že snad bude mít možnost poradit a pomoci.

život na Malé Straně byl stejný jako život u nich doma v Karlíně. Dokonce měla odtud blíž

do školy, která pro ni mezitím skončila, docházela do ní však dál, sice méně často, ale s větším zaujetím. Se studenty i s absolventy nacvičovala pravidelně koncerty, které pro ně byly životně důležitým poutem s okolím. S klavíristou Mezihradským měla plno práce. Mezihradský byl starší žlučovitý mladík, který za každou Beatinu chybu v rytmu nebo na vynechanou pauzu reagoval hněvem a křikem. Přitom bušil vztekle do kláves a pitomá slepice byla v jeho pojetí něžné oslovení. Beata na jeho hněv odpovídala mlčením a tu po ní hmatal rukou, aby ji přiměl ke hraní. “Nesahej na mne!” křičela v tu chvíli. Sáhnout na ni směl Albert a musel jí předem slíbit, že tak udělá jenom po tmě. Bez šatů se cítila být jako bez kůže. Chtěla s ním být rovna ve chvíli výkřiku jejích smyslů, kterému zastřeným hlasem říkala láska. Styděla se za to, že

Mezihradského surové hmaty jí tento cit připomínají. Nový domov byl nezvyklý tím, že byl v několika podlažích. Z předsíně vedly dveře do kuchyně, kde matka trávila většinu dne, z kuchyně bylo možno vejít do její ložnice. Z chodby se ještě vcházelo do velkého pokoje, kam byly voděny návštěvy, a pak tam byly dveře do koupelny a na záchod. V patře byly jenom dvě místnosti. Někdejší otcova pracovna, kterou obsadil Albert, a pokoj jeho sestry, teď prázdný. Pod střechou pak měli dvě komory a pokojík, dlouho nepoužívaný, teď v něm bydlela Beata s Albertem. Bylo třeba si zvyknout a všichni měli strach, že se Beata smekne se schodů a zláme si vaz. Na schodech musela neustále myslet na svízele s orientací. Potíž jí dělalo i to, že v domě nic neleželo na svém místě. Volný

pohyb předmětů bez stálého místa v bytě byl nepříjemný a pořád se proto musela na něco ptát a tím někoho obtěžovat. Své věci měla po ruce vždycky a prosila Alberta, aby je nebral, když

je nevrátí na jejich místo.

Pokoušela se obnovit staré předsvatební rozmluvy. Albert měl zprvu dobrou vůli, ale pak jako by mu vynechávala paměť nebo vyschl zdroj inspirace. Většinou končili objetím, které

mívalo různou intenzitu, ale vždy vrcholilo v usilovné Beatině snaze dozvědět se, že ji má

stále rád jako dřív, že mu ona dává všechno, co potřebuje a po čem touží. Byla sice šťastná, byla však obklopena trvalou nejistotou, která měla mnoho rozměrů. Nejistota jejího místa v prostoru, nejistota z neurčitosti času, nejistota z neurčitosti vztahů k okolí i k osobám, které ji obklopovaly, měla vliv na jistoty pro ni v tu dobu rozhodující. Změnila jsem svůj život kvůli lásce, nezměnila se náhodou ona sama?

I když své pocity nezveřejňovala tak otevřeně, cítil Albert její strach a snažil se ho zapudit hlasitými projevy souhlasu, sounáležitosti a citu. Hladil ji po ruce a říkal něžná slova. Říkal je tak často, že upadal do stereotypu a ona si toho všimla. Vyčítala mu, že se už nesnaží myslet, hledat

nová vyjádření, přiměřená jejich současné situaci. On v duchu odpovídal, co by ještě

mohla chtít? Co by měl dělat? Což není všechno pořád stejné - co si chtěli říct, si přece už

řekli. Láska nejsou pentličky rozvěšované nad manželskou postelí. Jsou to daná fakta. Nechtělo se mu je připomínat, ale myslel na ně často.

Albertovo rozhodnutí jít s koštětem na ulici ji naplnilo zděšením. Už není ochoten se jí

svěřovat se svými bolestmi. Uznal, že mu nejsem schopna pomoci. Toto poznání se však jenom lehce dotklo jejího vědomí. Byla to pouze možnost, kterou bylo lze zaplašit horoucím objetím. Druhý důvod byl pádnější. Ze své rodinné výchovy přijala žebříček hodnot a

společenského významu člověka. Metení ulice bylo až někde dole, tak nízko, že k němu nikdy neobrátila mysl. Metaře znala z literatury. Měli dlouhá proutěná košťata, kterými se v obloučcích rozháněli a smetali koňský trus a špínu. Proč to dělá? O kárce, kterou by měl před sebou tlačit, nemluvil a ona se bála zeptat. Kdysi přece měli metaři kárky, do kterých smetí

ukládali. V hlavě se jí míhaly představy a opět se budil strach. Není to snad její vina, že Albert propadl tomuto podivnému zaujetí? že sám dobrovolně sestoupil až na dno společenského žebříčku? Nebo tím dává najevo, že je nad toto dno povýšen, že ho nic nemůže ponížit?

Z jeho řeči postřehla, že se snaží dopátrat pravdy. Sice netušila jaké pravdy, pravdy o čem, hledání pravdy bylo jeho někdejší oblíbené téma, a proto se trochu uklidnila. Pravdu lze hledat všude, i na smetišti. Albert hledá vysvětlení něčeho tím, že provokuje lidi kolem sebe. Slyšela matku, jak o něm mluvila, když šel s koštětem ven. Neměla odvahu jí odporovat, neznala všechny podrobnosti. Taky měla strach, že se matka proti ní ohradí.

“Je to pitomej kluk, zbytečně lidi dráždí a sám se zesměšňuje. A mne taky. Co o mně sousedi řeknou? Jak budu vypadat?” rozčilovala se matka.

Co řeknou sousedi o mně? Mne si asi vůbec nevšimnou, mne si nepřipomenou, říkala si Beata. Proč by si mne taky připomínali, jsem jeho žena a proto jeho součást. Když pomlouvají

Alberta, pomlouvají i mne. Rozhodla se, že za ním vyjde ven, bude u něj stát a tak mu pomůže nést úděl, který dobrovolně přijal a jehož smysl nechápala. Možná, že ani on nechápe, co vlastně dělá, říkala si. Neměla však odvahu za ním vyjít. Asi by ji zapudil. Jdi domů, řekl by vztekle, stojíš tu lidem na očích, tak by mluvil a jí by tekly slzy. Postavila se proto alespoň k otevřenému oknu a čekala, až k ní dolehnou zvuky, které

vydávala režná sláma, když se třela o chodník. V každém tom smeknutí pak slyšela bušit své

srdce. Slyšela, jak Albert s někým mluví, nerozuměla na tu vzdálenost slovům, ale rozuměla tónu jeho hlasu a souhlasila s ním. Tváře jí hořely a musela si sednout. Opřela se o lenoch židle a sepjala ruce jako k modlitbě. Cítila, jak ji prostupuje pocit radostné

únavy. Takhle nějak vidí vidoucí světlo, šeptala si. Přichází odnikud a odevšad, všechno a všechny obklopuje, je všude, nikdo se mu nemůže vyhnout a je v jeho jasu šťastný a dobrý. Jestli mám duši, říkala si, pak je má duše zářící bílý bod, možná plamen, možná, nevím, co ještě může být. Někteří lidé však mají v srdci dutinu, pustou díru a to jsou zlí lidé, kterým na cestu svítí černé světlo. Ti nenajdou oporu, marně tápou a domáhají se jistot, které se nakonec ukážou být klamné.

3. DOHADY O TOM, O CO ALBERTOVI JDE.

“Ty, člověče, já tomu nechtěl věřit. Matka včera přišla a celá vyjevená na mne, jdi se podívat, Albert mete ulici. Nechtěl jsem jí věřit. Kdyby jenom před domem, ale on celou ulici. Koukám skrz záclonu, na mou duši. Člověče, je tohle možný? Museli jsme tak dopadnout?

Tak hluboko jsme klesli, že pro tebe není jiná práce?” Špekoun ze sebe chrlil věty, které se mu tlačily do úst, že až koktal.

Albert se narovnal a chtěl sesumírovat pár slov k odporu. Pak si však řekl, že ať řekne co

řekne, Špekoun bude stejně věřit jenom sobě. Zatvářil se proto zkroušeně a jenom odevzdaně

zakýval hlavou. “Nic se neděje, kamaráde,” a protáhl se v kříži.

“Jak to, že o nic nejde? Čet jsi dneska noviny? Ti Slováci si troufají. Pořád jenom ryjí a pošťuchují, čekají, že toho budeme mít dost a řekneme, tak si konečně jděte. Jinak to není. Rozumíš tomu snad jinak?”

Albert opřel koště o dům. Nemohl přehlédnout rychlý odchod kamarádův od tématu. Příčinu chápal a chystal se odpovědět.

“Jak se tomu dá rozumět? Zájmy národa jsou přece poměrně objektivní. S tím nic nenaděláš. Národ je národ.”

“Takže s tím souhlasíš?” zatvářil se Špekoun sveřepě.

“Ne. Chci jenom říct, že jedno jsou národní zájmy a druhé je to, jak je kdo vykládá. Každá

proměnlivá vládnoucí garnitura do jejich výkladu vnese taky kus osobního přání.”

“Počkej, abych ti rozuměl. Co to sem, sakra, pleteš? Chceš tím říct, že mají pravdu, když jsou proti federaci?”

“Nechci. Já jsem taky neřekl, co těmi zájmy myslím, měl jsem jenom na mysli, že se všechno dá natočit tak, jak se komu hodí,” napřáhl Albert ruku ke koštěti.

“Právě o to jde. Jak se komu co hodí. Přes dva milióny za hodinu k nim tečou naše peníze. A jim se chce tenhle proud peněz zastavit. Z toho jsem magor. Myslíš, že za tím je nějaká čestná

pohnutka, nebo je za tím něco jiného? Jenom to, že se od nás chtějí trhnout a nabízejí nám, abychom si svoje peníze strčili za klobouk? Na to aby měl člověk hlavu jako nepasický

starosta.”

Špekounova matka byla z Nepasic, což bylo někdo u Hradce Králové, a tamější starosta byl v jejich rodině mírou hodnot.

“Jak jsem řekl, kamaráde. Jsou tu zájmy, ať už vládě šéfuje, kdo je právě po ruce. Lidé na to přijdou, že je jim košile bližší než kabát. Nablýskané pravomoce a trikolory je jedno, chleba s kusem špeku je věc druhá.”

“Jenom aby sis to moc nechválil. Jsou lidi, kteří dají na vlast víc než na kus chleba se špekem. Když Jura zavelí, sekery nad hlavy. Jsme sice něco jako bratři, ale vzpomeň na to, jak hnali Čechy z tisovského státu. Šli do Čech pěšky a byli rádi, že zachránili kůži.”

“Tak daleko to snad nedojde, nebo myslíš, že dojde?” vzdychl Albert. Špekoun se zalekl odevzdané bezmocnosti, se kterou Albert položil otázku. Proč neodporoval trochu rozhodněji? Proč neřekl, že něco takového není možné? On jenom vzdychne a řekne, že tak daleko věci snad nedojdou. Sotva jsme se trochu postavili na nohy, někdo nám je zase podráží. Nejistota sáhla na Špekouna studeným pařátem. Měla svůj zdroj někde, kam dosáhnout nemohl. Na nic neměl vliv. Svůj strach vložil do otázky a doufal, že bude odmítnuta.

Uvažoval, jestli zná nějakého Slováka, kterého by se mohl zeptat. Znal jenom jednu paní, sedala v pokladně samoobsluhy dole na náměstí. Mluvila na něj slovensky a on cítil uspokojení nad tím, že si rozumějí. Byl i trochu hrdý na to, že se jí tu asi líbí, že má práci a že s ním dýchá pražský vzduch.

“Víš, kamaráde, dějiny jsou naše zkušenost. Teď mluvím jako pamětník a čtenář detektivek. Byli jsme bez Slováků hodně dlouho a pak jsme byli se Slováky krátce v jednou státě. Proto nás nemůže zase tak moc překvapit, že třeba budeme zase bez nich. Ale nám i jim by bylo líp, kdybychom tu káru táhli spolu.”

“Tuším, co tím myslíš, vím však bezpečně, že jsme národ pitomců. Takhle důvěřivě na sobě

nechat štípat dříví a to v době, kdy tu je plno jiných starostí. Možná, že tu jenom někdo

kalí

vodu. Nevíš náhodou, co se chystá, aby se to zamázlo tímhle křikem o národní cti?” Alberta otázka zaujala, ale nepřišel na nic. Politické poměry byly krajně nepřehledné. Všude bylo plno stran a plno halasu. Političtí amatéři řádili v parlamentech a v okolí jako černá ruka. O co komu šlo? Na čele to napsané neměli. Politici se učili politickým podrazům, protože měli dojem, že teprve tohle je ta správná demokratická politika. Když se ministr radil s kartářkou, národ mlčky přihlížel.

“Nevím, spolužáku. Já se tak docela mezi pitomce nepočítám a taky k tomu národu patřím,” řekl mírně. Smáli se teď na sebe, jeden rozpačitě, druhý s mírnou převahou člověka, který sice přesně neví, o co jde, ale je si toho alespoň vědom.

Když kamarád odešel, vzal Albert koště a opět hrnul sporadicky roztroušené odpadky pod okraj chodníku. Dnes přešel na druhou stranu ulice, odkud bylo dobře vidět na jejich dům s jeho čistou, novou fasádou, kterou nechali udělat na jaře, protože matka dostala peníze za otcovu rehabilitaci. Kdyby měla Beata možnost, jistě by ho pohledem sledovala a on by jí na dálku mohl poslat osobní poselství. Střechu jim spravil ze sousedské vzájemnosti pan Čírtek. Albert mu nosil maltu a matka hlasitě trnula. Přece jen to bylo vysoko a pan Čírtek už měl svůj věk.

Ruch ulice byl obvyklý. Auta jezdila s nevšímavou hrčivostí, nahoru se nedalo jet jinak než na trojku, dolů pak mohla jet bez plynu, což málokterý řidič udělal. Něco turistů Alberta nebralo na vědomí a zdejší mu buď odpovídali na pozdrav, nebo se dívali stranou. Ulice už jeho činnost vzala na vědomí. že je bez práce, se vědělo, proto se většina lidí domyslela. Tím také

pro mnohé přestal existovat.

Tento poznatek Albert poměrně rychle ze svého vědomí vyloučil.

Vrátila se mu myšlenka na Špekounovo vzrušení. Lidé se smířili, říkal si. S čím? S tím, že hrají roli voličů bez vlivu. Vidět tak do toho mechanismu, který námi pohybuje. Chodíme jako loutky na orloji. Nejdřív bylo plno hluku, cinkali jsme klíči a teď je ticho. Věřili jsme, že vládu máme v rukách. Dali jsme ji do rukou několika politikům, kteří si s ní nevědí rady. Zamával koštětem a v jeho pohybu byla spíš bezmocnost než rozhodnost. To bych ještě pochopil. Dělají to, co nikdy předtím, proto to nemohou umět. Proto by se měli poradit. Já jsem přece občan, i když teď právě nemám práci. Měl bych mít právo se vyslovit. Co je mi platné, že politik mluví ke mně a přitom mne neposlouchá? Nechce slyšet, co si myslím? Proč se mám těšit z toho, že mi prezidentův mluvčí každý týden přečte, co chce prezident udělat, když se mne nezeptá na můj názor?

Albert se mezi politiky rozhodně nepočítal, i o svých občanských právech měl neurčité

představy. Měl však jistotu, že pro svá práva hlasoval o volbách, a když je získal, že by jich měl použít. Jenže jak? Když už právo má, má i právo si ho nechat a nepoužívat ho vždycky. Jen když se rozhodne. Nikdo mu v tom nesmí bránit.

Neměl jistotu, zda touto svou myšlenkou někomu nekřivdí. Brání mu někdo ve využití

občanských práv? Třeba do věci jenom dobře nevidím, říkal si s mírnou úlevou. Kdyby se matka vyklonila z okna, viděla by ho, jak se opírá o koště a zaujímá pozici, která

mohla znamenat buď akutní bolest břicha a hledání opory v tak vratkém nástroji, nebo hluboké zamyšlení. Z něj ho vyrušil stařík, který, vida mladíka opřeného o koště, dal najevo své zaujetí: “Dělej, mladej, takhle ses mohl flákat za socialismu, teď to už nejde.” Albert vzal nabádavá slova mlčky na vědomí a pokračoval v metení. Přece nešlo o práci. Když není mzda, jde jenom o činnost, která má vnější znaky pracovního jednání, říkal si v duchu, aniž si byl jist, zda má pravdu.

4. VDOVA I ALBERT HLEDAJÍ PRAVIDLA žIVOTNÍHO ZÁPASU.

Uprostřed týdne se změnilo počasí. Lidé chodili kolem a marně za nimi Albert hledal stín.

Připadalo mu to směšné, i když to bylo všední a vůbec nehodné pozornosti. Přesto doma u oběda hlásil. “Lidé ztratili svůj stín, zamotá to vnitropolitickou situaci.” Beata se tiše smála, protože neměla smyslovou představu stínu, jenom představu rozumovou, předmět, na který proudí světelné paprsky, brání svou plochou jejich průniku a vrhá tak za sebe obrys svého obrazu. Čím silnější paprsek, tím kontrastnější stín. Co to je? Matka Alberta okřikla, aby nemluvil hlouposti.

“Čím se liší člověk se stínem od člověka, který ho nemá?” zeptala se Beata Alberta, když se přestal smát. Tím ho přivedla do rozpaků. Uvědomil si, že jeho důvod ke smíchu byl vlastně

sporný, v podmínkách jeho rodiny snad i neomalený. Nad otázkou proto uvažoval jako nad vážným tématem. Nepřišel však na nic podnětného.

“Mít a nemít stín je jako mít a nemít nic. Člověku nepřidá na významu, ani mu ho neubere. Stín může být jen vrtošivá vějička slovního šprýmu. Nebo může skrýt přenesený význam čehosi obtížného, co vykonat je nad síly. Překročil jsem svůj stín. Nikdy se mi to nemůže podařit, protože se stínu nezbavím, ani kdybych chtěl sebevíc. Já, svou podstatou, které se nezbavím jako svého stínu, jsem Albert Musil. Můj stín je stín Alberta Musila. Jedna z mých trvalých jistot je, že ho mám u sebe a že mne nikdy neopustí. Za určitých podmínek, ovšem.”

“Rozumím, Alberte. Tvůj stín se však jmenuje také Beata Musilová,” řeklo děvče a matka, která už chtěla zakročit, protože nesnášela plané řeči, se zdržela.

“V jednom se mýlíš. Stín je pasivní odraz mého tělesného trvání. Není na něm nic pozoruhodného, stín jenom je a nemůže za to. Ty, naopak, jsi tvořivá součást mé bytosti, Beato. Proto nemůžeš mít povahu jevu, který jsem neobratně popsal.”

“Je to také tím, že ve tmě stín není?” špitla ještě neusmířena s jeho odpovědí.

“Je to tím, že ty nejsi žádná mechanická fyzikální nebo jaká zákonitost. Ty jsi člověk a v tom je přece rozdíl. Tady neplatí žádná, třeba i vtipná srovnání. Když řeknu, že mi někdo svítí na cestu,” mírně se zarazil, protože mu došlo, že před matkou ještě nikdy nepoužil výrazu, který

se sice hodil k načaté chvíli, ale mohl dát nahlédnout do zákrutů duše, které Albert z nepochopitelného ostychu před matkou skrýval, “pak myslím, že má buď v ruce lucernu a vrhá do šera její paprsky, nebo to myslím v přeneseném smyslu, že mne něčím inspiruje, nějak podněcuje a příznivě vzrušuje. To je tvůj případ. Matička kouká překvapeně, jak se to spolu bavíme. Já jsem se tu s vámi zdržel a navíc vás trápím planými tlachy.” Vypadl rychle z domu a nechal je, aby si samy utřely nádobí a uvažovaly nad tím, proč se styděl za svoji řeč. Dlužno dodat, že obě ženy svou práci udělaly mlčky, o stínu ani o ničem jiném nepadlo slovo.

Alberta však umanutá myšlenka pronásledovala. Představoval si, že jde ulicí zalitou poledním sluncem a stín nikde. Slunce jím prochází bez zábran. Nezachytává se na pevných částech jeho charakteru, vůle zmizela a místo ní je slizká, průhledná hmota, které se nic netkne, vyzařuje jenom lhostejnost k okolí, lhostejnost i ke slunečnímu paprsku, který je zdrojem života.

Člověk bez stínu, kdyby byl, byl by jenom člověk představovaný, člověk bez masa a krve, člověk nikdo. Jako ostatně kdekdo kolem. Zvedl hlavu a díval se na lidi, kteří ho míjeli, veden snahou poznat, kdo z nich je bez stínu. Viděl úředníky, řemeslníky, podnikatele v drobném i větším, studenty a mnoho žen, mezi nimiž muselo být, podle statistického průměru, mnoho prostitutek, ale nepoznal to na nich. Proto ani nemohl poznat kdo z nich krade, lže a druhým křivdí, ani kdo věří v Boha. Kdo pilně pracuje a kdo pilně šetří, kdo rozhazuje, protože na to má a kdo je bez práce jako on, Albert.

Tahle hra není k ničemu, Alberte, řekl si unaveně, protože odhalovat kvalitu lidí je únavné, bolestné, odkrývat lidské tajnosti bolí jejich bolestí. Snad je lepší dívat se jenom na výrazy tváří, na kabáty a hodnosti, na obrysy, na jejich stín. Tu potom vidíš radost a naději, důvěru v sebe a hlavně v ono nic, co obchází kolem a má povahu všeobecného nadšení plynoucího z důvěry v život, který prostě je a musí být, i když v podstatě neví proč. Republika

prostě nemůže padnout proto, že všichni věříme v její pevnost a v její místo v Evropě. Jsme národ určený pro velikost. Věříme v to, a proto tomu není jinak. Pak si uvědomil, že ještě nedávno takhle všichni nebo alespoň mnozí věřili v nezrušitelnost socialismu. Byl věčný až na věky. Byl neporazitelný, protože vycházel z objektivní podstaty člověka. Z lidské práce a z lidské potřeby štěstí a míru. A co dneska? Uteklo pár dní a kde jsou ty iluze? Kolektivní víra byla otřesena a místo ní je deziluze a pocit zmaru. Někdo se cítí

být podveden. Ti ostatní zase musí něčemu věřit, v kolektivní sílu národa. Národ je věčný, národ a nic než národ.

Násilím se Albert odtrhl od myšlenky, která ho táhla do úžlabin nedůvěry. Kdo se má vyznat?

Proč na mne chodí tak pitomé otázky? Zuřivě zametal a sklidil nelibost několika kolemjdoucích.

“Hej, mladej, my to tu dejcháme, tak se mírni,” vyzval ho kdosi, kdo se s jistými obtížemi vlekl za metoucím Albertem. Poslechl a mírnil se. Hodil koště na rameno a ohlížel se po lopatě. Na místě, kde ji nechal, nebyla. Neodnesl ji níž nebo o kus výš? Obešel domy, před nimiž metl. Lopata nikde, někdo ji přičinlivě uklidil. Chtělo se mu zařvat, aby zloděj vrátil, co ukradl, ale pak nápad zapudil. Byl by směšný. Někdo z okolí si z něj vystřelil. Byl to zřejmý

projev nesouhlasu s tím, co dělá. Někdo se snaží bránit mi v práci, ve které vidí provokaci. Ujasnil si to, nepříjemný pocit však nezrušil.

Postřehl, že za přivřenými dveřmi domu, u kterého právě stál a rozhodoval se, co udělá, na něj někdo hledí, a když zaznamenal jeho pohled, dveře opatrně pootevřel a rukou kynul, aby přistoupil blíž. Vdova po spisovateli Vroubeckém. Asi lopatu schovala, řekl si a šel k ní.

“Dobrý den, paní Vroubecká. Mohu vám něčím prospět?” řekl a ona rychle kývla, aby šel dovnitř.

Šel a v páteři mu mírně trnulo. Jeho pocity byly zvědavost, neurčitá svádivost k dobrodružství, žádostivost upíraná a odpíraná. Svět paní Vroubecké byl mlhavý. Alespoň v jejich ulici, protože velký svět na podobné prkotiny neměl čas a ani ho nemohly zajímat. Jenom babky v ulici trousily úvahy v zámlkách.

“Máte nějaké přání?” opakoval otázku polohlasně, jako by se styděl za to, co přijde.

“Mám plno otázek, milý pane. Koukám na vás skrz záclonu a říkám si, čím mu zaplatím, až

dojde k mému domu. Jak jde ulicí hlas, děláte tuhle službu dobrovolně.” Albert opřel koště o vnitřní stranu domovních dveří a váhal s odpovědí. Viděl koberec, obrázky na stěně, světlé dřevo a lesklý kov, přepych horní poloviny středního stavu. Musel se přeladit na vlnu sousedské upovídanosti. Jak tušil, dobrodruzi začínají své akce přímo. Pak se opravil: Nejprve vedou řeči a pak, až jim řeč dojde, pak teprve útočí. Proč ale takhle právě já

uvažuji? Nezvyklé by bylo napsat na bílou stěnu fixem druhou odmocninu ze dvou. Ale ani to asi nebylo výlučné. Výlučné je vést za těchto okolností řeč bez postranních úmyslů. Postranní

úmysly se nadále nedostavily a ani vdova je nevykazovala. To jenom myšlenka přiskakovala a v tom jí zabránit bylo těžko.

“Já vás tu nechávám stát za dveřmi jako vandráka. Pojďte dál,” vyzvala Alberta a sama šla napřed.

“Nevím, jaké máte zkušenosti s vandráky. Je to kategorie snad u ž historická,” řekl a šel za ní. Viděl, že asi dojde na nezávazné intelektuálské šplechtění, kdy slova tečou, aniž by s sebou brala myšlenky.

“Omlouvám se. Sama osobní zkušenost postrádám. Právě tohle slovo jsem nedávno

hledala ve slovníku. Nenašla jsem. Skutečně to je starobylý termín zřejmě z oblasti sociální, s mnoha novodobými projevy. Nebo spíš variantami.” Zarazila se, jakoby se jí něco připomnělo. Od doby, kdy zemřel její muž, prošlo její domácností několik potulných rytířů, kteří měli snahu najít zde dočasné přístřeší s přiměřeným zaopatřením. Vše za vynaložení trošky příjemné

námahy z jejich strany. Když poznala jejich záměry, rychle se s nimi loučila. Chtěla se svěřit někomu, ale komu? Takových neurčitých a nezaujatých v jejím okolí nebylo. Byla v podstatě

důvěřivá, rozlítostnily ji lehko-smutné tóny svádivého úsměvu, ale zase si byla vědoma veřejného mínění, které jí není nakloněno. Měla své jistoty, zejména manželovy vkladní

knížky a jeho nevydané rukopisy, dům a kdo ví co ještě, ale to byly jistoty světsky omezené a vymezené. Měla touhu po něčem, co bylo obtížné definovat. Zejména tehdy, když měla své

masivní jistoty na očích.

“Čím se zabýváte, paní Vroubecká?” zeptal se Albert přímo, když ho posadila na pohovku.

“Zatím ničím. Měla bych něco dělat, já vím, jenže co? Dneska každý podniká. Podnikat je moderní. Otázka je v čem podnikat. Kdekdo kupčí s kdečím. Co byste mi radil?” zeptala se a všiml si, že vráska kolem úst naznačuje, že právě tohle jí dělá starost. Jenže on nebyl z těch, kteří jí mohli dobře poradit.

“Jak jste přišla na to, že bych vám právě já mohl poradit?”

“Uvažujte o tom, já zatím uvařím kafe.”

Co měl dělat? Přemýšlel jenom chvilku a vůbec ne o možnostech jejího podnikání. Pak z knihovny, kterou měl po ruce, vytáhl knihu, která vypadala starobyle.

“Tohoto vševěda jste zdědila po předcích?” zeptal se nadšeně a nečekal na odpověď. Četl nahlas: “Illustrovaný slovník vědomostí ze všech oborů domácího hospodářství sestavil Josef Kafka, adjunkt Muzea království českého, nákladem F.Šimáčka v Praze 1909.” Nahlédla do dveří. “To vás zajímá?” a zase zmizela.

“Zajímá mne ten minulý čas. Když v tom budete chvíli listovat, dosáhnou až k vám pořádky těch dávno minulých časů, jejichž děje proběhly, vášně opadly a slzy uschly. Kolik lidí v té

knize už listovalo. Kdo všechno ji koupil a něco v ní hledal? Nějakou nepatrnost, třeba jak upravit králíka k nedělnímu obědu. Směšné, co? Stínohra na zdi.”

“Já dávám přednost současnosti,” přinášela kávu a prostřela mu ji u kolen na nízkém stolku.

“Současnost je vlastně totéž. Stejné nebo podobné děje, vášně, které opadnou, slzy, které

uschnou.” Zavřel knihu a vrátil ji na její místo.

“Nestojí za to je prožít?” zeptala se vážně.

Zarazil se, nevěděl, kam míří. Kdyby teď chtěl, mohl by uplatnit nesmyslný poznatek nezodpovědných pseudomudrců, že život skutečně nestojí za to, aby byl žit. Všechno tu už

přece bylo. Proto se pokusil vysvětlit svůj názor na věc. “Naším údělem není nic jiného, než

prožít svůj díl času tak, aby člověk zazářil ve své plné kvalitě a aby všem byla dopřána stejná

možnost. Přece máme jistou lidskou zkušenost, kterou jsme utřídili a všelijak zhodnotili nazývajíce ji kulturou. To je pořadač, ve kterém jsme zařazeni, krabice, do níž jsme vtěsnání s ostatními. Když se z ní vymaním,” říkal, “omezím ty, co se tísní okolo, zabráním jim v pohybu. Neznamená to pasivní smíření se s údělem, jenom povinnost vzít ohled na druhé. V

každém z nás je totiž celý oceán možností, celý vesmír sil, které jsou utajeny někde v tichu našeho mozku, my jsme je tam zadupali svou nevšímavostí, leností, sklonem podléhat všednosti. Nemusím lámat světové rekordy, a přesto mohu být výjimečný. Pak musím jenom doufat, že se najde někdo, kdo mou výjimečnost bude chtít objevit. Za předpokladu, že mi bude stát za to se jí chlubit.”

Když mluvil, zaujatě ho pozorovala. Káva stydla a oběma to bylo jedno.

“To je zvláštní náboženství,” řekla a nepočkala, až vznese námitku, kterou mu četla ve tváři.

“Člověk odjakživa vládnul druhému. Mít nad někým moc je pro něj podstatné. Ne se s ním dělit o prostor, o ložnici, kdo ví o co, ale prostor mu přidělit ze své vůle. To v nejlepším případě, samozřejmě.” Měla na mysli svoji manželskou zkušenost, zkušenost s muži vůbec a přisuzovala si právo svou zkušenost zobecnit. “Zde asi bude hlavní pozůstatek minulých dob. Přežít znamenalo mít moc nad druhými. To nám, milý pane sousede, zůstalo. Navlékli jsme to do nového kabátu, ale je to pravěk lidstva v té nejstrašnější podobě. Mít moc nad životem a smrtí. Jen o tom přemýšlejte a nenechte se odradit zjištěním, že nad nikým takovou moc nemáte. I máte a jak vám lahodí.” Zasmála se a ani jí ten úsměv moc neslušel. Albert míchal kávu rozhodnut nevstupovat jí do řeči. Uvažoval, jak dlouho normálně člověku trvá, než se naučí dialogu. S úctou naslouchat hlasu druhého. Zatím tady spolu sice mluvili, jenže každý sám o tom, co ho trápilo.

“Co udělá člověk, když dostane moc?” pokračovala. “Jak jsem řekla, může jít jenom o pitomý

vliv na manžela, na tchýni, na cokoliv, co je na dosah ruky. Především se stará, aby o ni nepřišel, protože mu v jeho hájemství zajišťuje jistoty, jistoty, které potřebuje ke svému pitomému, nebo možná velkému, jak chcete, životu. Není to tak? Jenom se rozhlédněte. Co naši politici, demokrati, které jsem volila? Rozhodně se o svou moc, ke které přišli i mou zásluhou, nebudou chtít se mnou, se svým voličem, dělit. Už je vidím, jak se spojují s těmi, kdo smýšlejí podobně, a budou spolu držet basu. Vytvoří kolem sebe atmosféru tajemna, nepostradatelnosti a výjimečnosti. A já, protože jsem hloupá husa, se nechám opojit jejich šarmem a jejich předpokládanou silou, a s důvěrou, že to, co chci, je to, co chtějí oni, jim dám zase svůj hlas.”

Přechod do této reality byl tak náhlý, že vyvedl Alberta z míry.

Pokračovala rozhodně: “Vaše víra v neposkvrněné početí naší civilizace je skutečně dojemná. Vidíte v člověku Boha a Boha hledáte v člověku. Ne nadarmo jsem měla za muže spisovatele, který se v podobných pojmech cítil být doma a mne jimi sytil až do alelujá. Až mi z toho bylo úzko a utíkala jsem mezi lidi. To na vysvětlenou. Taková slova musí krásně znít z kazatelny. Taky se krásně čtou, když má člověk bolavou duši z toho, jak si na něm lidé zgustli. Jak po něm dupali a kopali ho do ledvin. Hned se člověku uleví, protože si řekne, že někde jsou takoví, kteří by tě třeba měli i rádi. Jdi a hledej je. Jenže sotva vyjdeš ze dveří, už do tebe perou. To je asi ten pokrok lidstva. že se vyzbrojíme a otužíme, abychom taky mohli dávat rány a kopance.”

Položila šálek, až porcelán výhružně zazvonil.

“Zřejmě jste měla v životě dost smůlu,” řekl trpce.

“Co vás nemá. Já jsem se vždycky měla dobře. Jenom teď kolem sebe koukám a vidím, že pokrok je právě v tom, že se lidé nebudou jenom smířlivě usmívat, ale že budou schopni se i poprat. Je tu jenom problém: O co a podle jakých pravidel.” Zadívala se na něj dlouze a dodala: “Pravidla a to, aby je všichni dodržovali. To je náš a vůbec lidský problém.” Uvažoval, co tím vším myslí. Není přece zvykem, aby člověk přišel k sousedovi na kávu a vyslechl podobná slova, která mají nějakou vzrušivou závaznost. Ještě netušil jakou a nebyl ochoten si tuto otázku připouštět. “Proto socialismus prohrál, že nechtěl soutěž?” zeptal se odevzdaně. Věřil, že se mu

podaří unikat svádivým narážkám, které mají děravý jazyk, zůstávají po nich skvrny na náprsence, věřil, že bude zápasit o svou manželskou čest a zatím dostává lekce ze životního názoru.

“Patrně taky proto. Mně však dělá starost souhrn pravidel. S nimi bychom si měli dělat starosti, milý pane. Jenže vy jste se dal na metení ulice. S vámi řeč nebude.”

“Proč ta ironie, milá paní? Já metu proto, že hledám ona pravidla. Návod k tomu, jak onu lidskou káru postrčit do kopce.”

5. PAN PROFESOR SE VYJADŘUJE K VĚCI.

Pan profesor docházel dvakrát týdně do domácnosti Albertovy matky s pravidelností člověka spořádaných mravů. Jako důchodce měl jistě dost času a věnoval ho svým trvalým zálibám. Mezi nimi mělo přátelství s paní Musilovou hodnotu vyjádřenou matematickým poměrech 2:5. Co dělal ostatní dny, bylo pro Alberta záhadou, ale nepátral po ní. Mluvit proto o záhadě

je v tomto případě nepřiměřená nadsázka. Co ho Albert znal, nosil pan profesor šedivý oblek, buď stále týž, nebo střídal obleky od téhož výrobce, obleky téže kvality, a nikdy se nezul z bot. Byl ochoten zajít do ústraní a tam si podrážky bot otřít hadrem, ale chodit bez bot bylo nepřiměřené a pro něj nepřípustné.

Ve středu s matkou rozprávěli o světě, který kolem nich proudil, v neděli spolu hráli karty. Někdy i s Albertem, který však projevoval málo zájmu o činnost tak málo oduševnělou. Když

přišla do rodiny Beata, ráda se zúčastňovala jejich besed, kterým se Albert vyhýbal. Teď se však vyhnout nemohl. Věděl, že matka o jeho extrémním jednání nepomlčí a měl by asi podat vysvětlení. Čekala to od něj, protože sama nic vysvětlovat nechtěla.

“Já se už dívám na svět jenom jako z galerie, Alberte, proto mne z hran ého kusu, který právě

dnes dávají, nemůže nic překvapit. Někdy se pokouším domyslet záměr autora hry a chtělo by se mi dělat i režijní korekce. Autor však na mne, samozřejmě, nedbá. Je to tak dobře. Jsem jenom divák, který si zaplatil vstupenku na jedno představení a na víc než dívat se nemá

nárok.”

Matka k němu přistrčila mísu koblih, které pro středeční příležitost koupila v

malostranské

pekárně. Důchod jí teď dovoloval takové nepatrné přilepšení a dělala si i mírnou naději, že jí

profesor koblihy pochválí, aniž by pátral po jejich původu. “Beato, ber si taky,” řekla ještě a ťukla nehtem na porcelánovou mísu.

“Repertoár je příšerně obehraný. Vážné a srdceryvné scény, potom fraška nebo komedie a zase komorní drama s umně zauzlenými zápletkami. Jak stárnou herci, mění se obsazení. Tady je trocha změny, ale jinak nuda k ukousání. Na místní repertoár sedá prach jako na Pompeje.” Vzal si koblihu a zadumaně ukusovat. Pak si otřel prsty do kapesníku, olíznout marmeládu z palce a prostředníku, jimiž koblihu držel, přičemž mu ukazovák protivně trčel do strany jako hroutící se hromosvod, nepřicházelo v úvahu. Už už matka myslela, že sousto zapomene pochválit, ale nezapomněl. “Výborné, i když dost sladké. Sladkosti jsou pro starce náhražkou erotiky. Dámy prominou nezřízenou upřímnost. Co jsem to chtěl? Ano. Ještě

jednou se omlouvám za projev namátkou odhalující pokleslost mravů. Když jsem ještě

přednášel lhostejným studentům o starověké filozofii, musel jsem studovat celou římskou problematiku a tu jsem ke svému překvapení zjistil, že za sto let po pádu říše římské nebyla v koloniích ani stopa po velké minulosti. Rozumíte? Pocit kulturní jednoty antického světa zmizel

beze stopy. Nic. Historie jako by nebyla.” Podíval se, co tomu říkají. Netušili, kam s tím míří, čekali na pointu. Ozvala se jenom Beata.

“Tomu bych si troufala rozumět. Kdo všechno v té době uměl číst?”

“Chytrá dívka! Výborně!” zahlaholil profesor a natáhl ruku, aby se dotkl její hlavy. Rychle však ruku stáhl, jako by se lekl příliš osobního gesta. “V pátém století bylo umění číst a psát kvalifikací pro biskupský úřad. Konkrétní paměť nepřesahovala dvě generace. Proto si dělat iluze, že svět zapomene na revoluce tohoto století stejně rychle jak zapomněl na římské césary v poměrech střední Evropy, nelze. Naše paměť je v textech psané historie. Poučení však z toho neplyne mnoho. Víme sice, jak dopadly autoritativní vlády, jenže přijde čas a my opět upadneme do minulých omylů. Člověk je v podstatě nepoučitelný.”

“Z toho jsem janek. Co jste tím myslel?” zeptala se matka drsně. “Zase čekáte nějakou revoluci?”

“Revoluci jako metodu řešení vztahů mezi společenskými subjekty zrušit proto, že některá ze zúčastněných stran nepochopila její smysl, nebo proto, že s ní máme zápornou zkušenost, nelze. Jde o přírodní zákonitost, která se uplatňuje mezi přírodními jevy. Mezi ně patří i společnost. Myslel jsem jenom na to, že lidé jednají pořád tak, jak už kdysi jednali, jsou trvale tlačeni k minulým řešením, aniž by se z nich už konečně poučili. Snad je to tak dobře. O co se já neúspěšně pokouším, o to se už pokoušeli moji předci. Jejich řada sahá až někam k Abrahámovi. že jsem svými kořeny tak daleko v minulosti, je celkem logické, protože prokazatelně jsem a proto jsem musel mít nepřerušenou řadu předků. Můj rod sahá až někam k amébám, které žily v pramořích. Jenom jeho geneze není zanesena v matrikách. Všichni jsme na tom stejně.”

Albert násilím zaháněl náhlou představu, jak améba jeho pokrevního prapředka jde na návštěvu k amébě paní spisovatelové Vroubecké. Zasmál se tomu a matka pohoršeně zvedla obočí. Profesor se však nedal vyrušit.

“Pouze my propadáme omylu, že naše prožitky jsou ojedinělé, originální,

nenapodobitelné, a proto i řešení našich životních situací je neopakovatelné. Nevíme, že náš dědeček v minulém století dělal totéž co my a jeho prapředek na tom nebyl jinak.”

Améby se asi množily dělením, uvažoval Albert nezávisle na profesorově výkladu. Jestlipak při tom cítily přiměřenou rozkoš? Dělit se jen tak, pro nic za nic, to by byla matka Příroda krutá. Musely mít k dělení nějaký důvod, že se do něj tak hrnuly. Vždyť profesor tvrdí a tváří

se, jako by měl pravdu, že se všechno současné v podstatě dělo vždycky. Orgasmus améby musí být pro amébu přitažlivý. Jinak by se nedělila.

“To, že svítil svíčkou,” teď ztratil Albert souvislost a hned nepochopil, kdo svíčkou svítil a proč, “je jedno. Stál před stejným osudovým rozhodnutím, před jakým jsem stál já, když mi ještě o něco šlo. Všichni si musíme všechno vyzkoušet na vlastní kůži. Tomu se říká boží

spravedlnost.” Pohladil Beatinu ruku, jako by jí dával znamení, že je na ní řada.

“Jestli je to tak, pak vývoj přešlapuje na místě,” řekla mladá žena.

“Správně,” pochválil ji profesor jako žákyni. “Takhle uvažovat je nezbytné a všichni, kdo už o tomto problému přemýšleli, tuto otázku kladli. Odpovědět si na ni se pokoušíme odjakživa. Kam směřujeme? Všechny filozofické systémy, co jich kdy bylo na světě, měly svou odpověď. Troufám si kacířsky říci, že když jsem mnohé prostudoval, odpověď jsem nenašel. Myslím tím uspokojivou odpověď. Co jsem řekl, když jsem prohlásil, že svou historií

putujeme kupředu? Od fyzického násilí k násilí duchovnímu? Od hořící hranice s ubohou pomatenou obětí ke gigantické výhni atomového masakru? Neřekl jsem nic. Frázi, abych se zbavil tazatele. Nevím totiž kam jdeme. Tuším pouze, odkud jsme vyšli. Asi od vzpomenuté

améby, která měla dlouhou historii a stála na vrcholu jakési předživotné větve prapředků.

Jaké

jsou však cíle této pouti? Vidím si jenom na špičku nosu, někam do příštího tisíciletí. Co však bude dál, až si tuto otázku položí naši prapravnuci? Vím, že jsem povinen odpověď dát, ale nerad bych dal odpověď zavádějící. Na veřejnosti bych s touto skepsí neuspěl. Lidé potřebují

jakés takés jistoty. Bez nezbytných jistot není v našem omezeném světě jevů, citů a činů

pořádku. Je třeba věřit a víru v nic nebo v jiný nejistý hodnotový slogan nelze na člověku vyžadovat.”

Albert uvažoval, zda je profesor schválně mate, nebo zda v jeho hlasitě pronesené úvaze je věcný důvod nějakého rozhodnutí.

Myšlenky mu odbíhaly do stran. Profesorův nihilismus, tak náhle se objevivší, mohl mít příčinu v přiznané pozici člověka z galerie, který se už jenom dívá a nenutí se přemýšlet, nikdo to od něj nečeká a nutí ho, aby jenom trpně vyslechl všechny vtipné repliky. Seď, diváku a nech si proudit hlavou korigované impulsy, které ti představení nabízí. Nejvýš tak ještě vzpomínej, jaké to bylo, když jsi býval pašák. Chudák člověk.

“Dovolím si skromně připomenout,” ozval se konečně a zachytil nevraživý matčin pohled, “že svoji perspektivu můžeme spontánně odvozovat od budoucího chladnutí Země a proto se lze vrhat se skály do moře a nečekat na truchlivý všeobecný konec. Jenže ten je tak daleko, že než

přijde jeho doba, bude už lidstvo jenom historií, kterou budou připomínat, kdo ví komu, stavby, které se okolní přírodě nepodaří zrušit. Améby pak budou mít opět příležitost. Přesto, nebo právě proto, si lidé svoji budoucnost nějak formulují. Neposouvají ji někam, ale kladou ji do přítomnosti. Má budoucnost je dnes. Ne nadarmo se říká, že budoucnost je syntéza minulosti a přítomnosti. To snad zas není tak moc hloupé tvrzení. Proto se snažím nějak rozumně žít. Myslím tím podle norem, které si vyhlašuji jako optimální. Nejen užitečné podle kupecké filozofie, ale abych se srovnal s morálkou a s druhými lidmi. Musím jim dát šanci, aby mysleli a jednali podobně. Ne shodně, ale aby využili práva mít svůj názor a svou naději. Mýlím se snad, pane profesore?”

“Nemýlíte se, jako se nemýlili všichni, kdo už o světě kolem sebe přemýšleli. Jejich pravda odpovídala možnostem jejich poznání. Jenom dodatečně třeba zjistili, že vyjadřovali svůj souhlas na nepravém místě, jak říkal John Locke omylu. S ohledem na naše možnosti poznání, na naše zkušenosti, máte zřejmě pravdu. Vyslovil jste ji však jako kritiku mých přístupů a to vám schvaluji.”

Matka se pokusila vstoupit do hovoru, jednak proto, že ji téma nudilo a unavovalo, jednak neschvalovala Albertův nesouhlas s profesorovými vývody, i když jí ušlo, v čem by onen nesouhlas mohl vězet. Profesor však poprvé projevil jistou netrpělivost, která mohla naznačit, že by paní domu s jejími názory mohl i ignorovat. Pokračoval: “Kam až sahá lidská paměť, jak správně řekla paní Beata, co lidé jsou s to zaznamenat své názory a svá pozorování, vznikaly filozofické školy. Je jich tolik, že si je snad ani všechny nepamatuji. Přitom je k dispozici dobové hodnocení, které může být zavádějící. Chci tím říci, že je zde ohlušující a zahlcující přemíra názorů. Některé jsou zajímavé, jiné zase kuriózní, ale to se už pokouším o hodnocení, na které nemám nárok. Přesto bych si dovolil skromně naznačit, že ohlédnu-li se dozadu, vidím jakýsi smysluplný, logický proces, který vyrůstá z chaosu. Ve vzájemně se prostupujících zvratech se tu před našima očima odehrává dramatický příběh člověka plný

bouřlivého nesouhlasu s životními podmínkami a nadějně se obracející k nám, k budoucnosti. K nám říkám proto, že na pyramidě historického dění stojíme právě dnes a jsme to právě my. Nic moc, co? Proto jsme si všechno rychle posunuli někam dopředu. Tam někde bude všechno, co dneska není a dřív nikdy nebylo. Ale přesto tu nějaká tendence je. Ptejme se proto sami sebe, kam to lidstvo jde, a chovejme se s ohledem na své předchůdce. S ohledem na jejich

lidskou žádostivost a vůbec. Myslím, že vás vydatně nudím. Jak jste se vůbec měla od té doby, co jsme se neviděli?”

Obrátil se s úsměvem na matku, která byla ráda, že profesor její informaci o Albertově

bloudění s koštětem, kterou mu sdělila hned u dveří, vyřešil tak delikátně, i když na druhé

straně zřejmě nevyřešil nic.

6. PAN PROFESOR SE KE SVÝM MYŠLENKÁM NEPŘIZNAL.

Pan profesor neřekl všechno, nebo přesněji, nemohl říci všechno, co měl na mysli. Nemohl proto, že přetlak v jeho nitru byl silnější než zásoba myšlenek a tím i slov, která mohl v domácnosti své přítelkyně uplatnit. Čas od času se člověku něco podobného stane a on stojí s úžasem v očích a budí buď lítost nebo zaujetí, souhlas spojený s nadšením nebo odpor. Jak kdy a jak kde. Nepochopení, které plyne z odborné neúčasti druhé strany, může být pro tuto stranu, je-li připomenuto, ponižující.

Nemohl i proto, že si nebyl jist, zda úvahy, které vedl sám se sebou, byly s ohledem na stav věcí, jak ho viděl kolem sebe, oprávněné.

Uvědomoval si, že Albert usiluje o jakousi mytologizaci pravd, které obcházejí lidstvo od doby, kdy se řecké ostrovy staly sídlem bohů, kteří trvale zabydleli už jenom lidskou paměť. Snažil se pochopit rozsah a dosah poznatků zapsaných na kouscích papyru, pergamenu nebo kůže, do jeho rukou se dostaly už jenom v přepisech obklíčených mnohasetstránkovými komentáři, a bránil se být zdržován planými řečmi. To se však stávalo tehdy, když si

uvědomoval, jak málo času mu zbývá a historie kolem něj pádí jako by nebyl. Bál se, že mýtus pravdy nahradí pravdu samu.

Jak se ho zbavit? Bylo to vůbec třeba? Starořecká kultura stojí na stejných základech jako naše. Základy humanismu. Chyba: Usiluje o humanizaci, jako ta n aše. Ani ta jí nedosáhla beze zbytku, ani ta si neurčuje jiné cíle než polidštění člověka. Kde je tedy podstata starořecké

kultury a příčiny jejího úpadku? Neodpovíš si, nebudeš-li znát přehlíženou realitu všedností

života, říkal si. Stejně, jako si musíš odpovědět na mnohé z toho, s čím si dnes nevíš rady, co například hledal Albert na ulici a co teprve bude hledat.

Profesor se sice snažil nahlížet za hranice současného času, přesto však byl připoután k balvanu všednosti, na kterém stál mírně rozkročen obzíraje dálky. Rád by byl vnukl Albertovi myšlenku, že by měl pátrat, nebo alespoň přemýšlet, o československém zázraku, který by bylo možno počít. Svět nabízí tolik příkladů, kdy se velikost národa rodila z vyprahlých písků

lhostejnosti. Pod vrstvou pouštní netečnosti jsou skryty prameny. Jenom mít odvahu je hledat. Kdyby Albert našel odvahu, a profesor doufal, že ho něco podobného napadne, poskytl by mu nejednu smysluplnou radu, která by zůstala nepochopena. Hádavý parlament si samozřejmě

podobné otázky neklade, proto ji nemůže hledat v kuloárech parlamentní restaurace, ale v dějinách člověka a v záhadě, proč na nás takovou silou působí tragické, nebo komické obrazy člověka, jehož kosti zetlely před více jak dvěma tisíci léty.

Pan profesor si představoval lidstvo neohlušené proudem lichých informací, které se mu nestydatě podbízejí, viděl před svýma krátkozrakýma očima člověka, který skutečně myslí

bez toho, že mu kdo klade před oči prefabrikované vzorce budoucího myšlení, a jeho sny mají

pečeť originálu. Spoléhal se na to, že Anaximandros měl své předchůdce, které lidská paměť

neunesla, že nikdo nevymýšlel z ničeho, ale ze zkušenosti svých předchůdců. Šťastni mohli věřit, že řečené je pravda, byť šlo o pravdu dodatečně zhodnocenou jako vysněný, předpokládaný obraz skutečnosti, jako její převrácený obraz, jak ho vidíme zrcadlit se na vodní

hladině. Když četl ve svém pokoji Hesioda, s lítostí plakal nad tím, že Homér nebyl jeho současník, protože se cítil být účasten prvních kroků, které se, bohužel, nedaly opakovat, protože už jednou byly učiněny.

7. ALBERT SE TRÁPÍ, PROTOžE NENAŠEL ODPOVĚĎ NA SVOJI OTÁZKU.

Týden chodil Albert ulicí nahoru a dolů a pozoroval lidi, kteří ho míjeli, rozmlouval s těmi, kteří o to stáli, někteří z nich se ještě koncem týdne divili jeho altruismu a zaváděli řeč na politiku, vycházejíce z toho, že nemožná hospodářská politika vlády způsobila, že tu Albert teď chodí s koštětem.

Někteří pak svoji skepsi vyjevili pochybnostmi, zda republika vydrží ve své federativní

podobě, a hlasitě vyslovovali své vesměs nedemokratické názory. Týden matka, dotčena synovou extravagantností, ukrajovala řeč a pokud mluvila, mluvila o věcech, které se vyhýbaly metení čehokoliv. Beata byla tichá víc než jindy, Albertovo pracovní zaujetí chápala po svém, ale nevyjadřovala se. Hrála v pokojíku pod střechou, a když nebyl Albert doma, neodvažovala se sejít dolů.

Koncem týdne zašel Albert s Beatou dolů do města a čekal na Maltézském náměstí před vraty Nostického palácem, až se vrátí. Prohlížel si prostor obložený auty všech možných značek a přemýšlel o podivných symbolech současné civilizace. Kdyby si koupili auto a mohli jezdit do přírody,, snad by povolil nepříjemný tlak, kterým na něj působil omezený rozměr jeho existence. Auto rozšiřuje obzory a prostory životních rozměrů a procesů. Nápad, který mu bleskl hlavou, že je vlastně odsouzen k samovazbě, rychle zapudil a styděl se za něj. Kde se v něm berou tak perverzní představy? Copak nemá možnost hledat a pátrat ve světě, konečně si najít své místo mezi lidmi? Místo mezi lidmi, zněla mu v hlavě ozvěna té věty. Má všechno co potřebuje a stěžuje si. Na auto však nemá. Panebože, těch peněz za kus plechu a pak se trvale vystavovat dopravním skrumážím. Podmínkou přežití je blesková volba mezi možnostmi. Na to je, Alberte, pozdě.

Když prohlížel naleštěné i okopané karoserie aut, výrobky luxusní a levné, už zchátralé, udržované i zanedbávané, pochopil, že nikdy nemůže porozumět době, ve které žije tak, aby mohl říct: žil jsem s pochopením. Příliš mnoho symbolů, příliš mnoho jednotek dobra a zla. Vyznej se, člověče. Jenom tenhle plechový výrobek, který člověk vkládá mezi sebe a okolní

svět a s jehož pomocí ovládá čas a prostor. Nejen to. Ten neživotný kus plechu mu dává to, co třeba nemá. Vědomí osobní důležitosti, významu, převahy nad druhými lidmi i nad věcmi. Nad světem vůbec. Prosím, kus plechu a jakou to má sílu. Dřív to možná byly výjimečné

schopnosti, které člověka vyzvedly nad ostatní. Řídit auto se dnes přece naučí každý, i člověk výrazně snížený.

Měl nepříjemný pocit, že se tímhle uvažováním sám dobrovolně zařadil mezi lidi společensky méně hodnotné. Dobrá, dobrá, tak není člověk plnohodnotný proto, že neumí řídit auto. Jestli tato civilizace přijala řidičský průkaz jako doklad podstatné lidské hodnoty, pak se nedá nic dělat. Alespoň nikomu neublíží nevhodnou volbou.

Jakou má možnost volby, chce-li čestně obstát před svým svědomím a před svědomím své

rodiny? Zametal ulici a byl směšný. Dělal to dobrovolně. Dělal něco, co mu neposkytlo ani užitek, ani souhlas jeho okolí. Něco se mu však nyní prodíralo nánosem plytkých vjemů, kterými bylo zaneseno jeho vědomí. Vyndal ruce z kapes a prohlížel si dlaně. Věděl, že má v kapsách jenom několik mincí, to v levé, ještě tam měl kapesník, který si přendal z pravé

kapsy. Nešetrně do ní totiž vrazil ruku a udělal si v ní díru, kterou mohl hravě ztratit klíče. Ano, ještě klíče byly v levé kapse. Ještě cítil jejich otisk na dlani. Příklady, bohužel, netáhnou, říkal si teď. Kdepak příklady, zvlášť když jde o jednání uznané

všeobecně za směšné. Lidé se zajímali, proč metu ulici, ale nikdo nevzal smeták a nevyšel

mi naproti. Byl by směšný, na tuhle úlohu jsem stačil sám. Je třeba jim smysl věci vysvětlit. Potom si snad dají říci. Nebo nedají. Vědí, ale nedbají? Přece se nepoliji benzínem a nezapálím se smetákem v ruce! To by pak byl ještě i k pláči.

Přemýšlel, k čemu byl ten týden. Zašel s Beatou na Kampu, na stromech už předčasně žloutlo listí. Sucho sužuje přírodu, říkal si, mne sužují otázky. Takže nic. Hledal, a co našel?

III.

1. NABÍRAT LZE Z OSVĚDČENÝCH ZDROJů.

Pokoj, který Albert před svatbou obýval a který po svatbě s Beatou opustil, byl původně

pracovnou jeho otce. Celou jednu stěnu zabírala knihovna a mimo řadu drobností, které v pokojích bývají a odlišují je od jiných podobných pokojů, tu byl ještě psací stůl, křeslo a lůžko. Lehátko s třemi vyjímatelnými matracemi, jaká se dělala v šedesátých létech. Otec na něm někdy spal nebo jen tak polehával, protože vycházel z přesvědčení, že vleže se nejlépe přemýšlí, mysl volně přechází z bdění do nebdění a vybírá z obou oblastí podněty pro následující úvahu. A pak vyznával názor, že nejpřirozenější lidská poloha je buď vstoje nebo vleže. Kdyby měl psací pult, jaký mívali středověcí písaři, psal by vestoje. Albert teď postával hodiny před spoustou známých knih a nevěděl si rady. Přistupoval k nim dosud jako čtenář, nebo v nich hledal poučení o detailech života, teď ho však rozsah v nich obsaženého vědění zarážel a odrazoval. Otec měl, jako novinář, v knihovně ode všeho něco. Co objímá ono “něco” se Albert neodvážil určit. Měl však pocit, že nic zde není kompletně, ve vyčerpávajícím množství. Tušil, že otci křivdí, vyčerpávající množství čehokoliv v oboru lidského vědění nemá ani Národní knihovna a otec si nekladl úkoly podobné tomu, před kterým teď stál jeho syn. Knihy sloužily účelu. Problematika státu byla poskládána v řadě

svazků v levém horním rohu. Byly zde dějiny filozofie v několika svazcích, vydáních a jazycích. Jednotlivá filozofická díla mnoha autorů. Četné historické práce z obecných a národních dějin. Literární studie a dějiny literatury. Sociologická literatura česká i cizí, četné

překlady děl z oblasti archeologie. Viděl svazky psychologické literatury a díla sociálně

psychologická. Obhlížel hřbety knih z dálky a s mírnou obavou z blízka. Byly zde haldy zaprášených časopisů z domova a ze světa. Staré ročníky, které asi skončí ve sběru. Na všechno sedal prach lhostejně a neúprosně, jako by zde nebyly otisky mnoha lidských životů, nesčetných hodin prožitých s úpornou rozhodností, která patří k hledání a objevování toho, co je všude a nikde, dosažitelné i nedosažitelné, totiž k životu.

Knihovna byla vcelku ve stavu, jak ji otec opustil. V některých knihách byly záložky, které

tam otec vložil, aby neztratil souvislost s myšlenkou, se kterou k nim přistupoval. Lítost, něco jako nedefinovatelný stesk po člověku, Alberta postupně opouštěla a po několika létech už do otcovy knihovny vkládal své knížky, překládal jeho pořadí důležitosti a měnil tak otcovu osobnost za osobnost svoji.

Otcova knihovna odpovídala otcovým potřebám novináře. Měla svá omezení, zřejmě daná

otcovými znalostmi a snad, patrně zejména, jeho finančními možnostmi. Sbírat informace tímto způsobem je dneska drahé. Dnes by si otec koupil počítač, napojil by ho na nějakou informační síť a celá problematika lidského tápání po informaci by byla nahrána na jedné

disketě.

Uzavřená část knihovny, masivní blok skříněk, byla vyhrazena otcovým rukopisům, publikovaným i nezveřejněným. Na ně se nikdo neodvažoval sáhnout, ani je prohlížet. Matka říkala, že až se poměry ustálí, až bude mít k někomu důvěru, dá je všechny nějakému

novinářskému ústavu. Vědecké instituci nebo archivu. Možná vysoké škole, na které otec krátce

působil a která na něj snad nezapomněla. Teď bylo všechno ještě v pohybu a lidé

začnou na své padlé bojovníky myslet a vzpomínat, až bude klid, až bude po boji. Obrátil se ke knihovně zády a sedl si do křesla. Kde má hledat obraz člověka alespoň částečně

úplný? V beletrii nebo v poezii? Ta byla rozptýlena všude po domě. Snad jenom v koupelně

nebyly stohy knih.

Bylo toho všude moc. Nevěděl si rady. Jaký je to nesmysl chtít hledat podstatu člověka. Toto velikášské přání si ani nepřiznal, i když podvědomě bloudil kolem něj. Rozumně si uvědomoval své schopnosti, a proto si přiznával jenom to, co bylo nasnadě. že mu jde jenom o obraz člověka. O dostupné obrysy, které jsou vidět. Přece musejí být vidět, když se člověk tak výrazně zapsal do paměti světa. Jak by ne, když je tento svět světem lidí, Alberte, říkal si. Kdo jiný se měl do něj zapsat? Snad prabába améby? Začínáš mluvit z cesty. Jde tedy o obraz, který má hlavu i patu. I to bude nad mé síly, říkal si. Co s obrazem? Obraz, který vysloví pravdu o podstatě daného jevu, říkal pod vlivem stohů knih, které na něj mlčky shlížely se zdi.

Rembrandt namaloval Noční hlídku tak, že člověk cítí páchnout gracht, který tuší poblíž. Tohle je nějaký radní, zřejmě kožešník, který vzal do ruky kord, aby něco hájil. Jeho zájem na něčem, asi na místní verzi spravedlnosti, na čem jiném, mu kouká z očí. Je jedno, po čem toužíš. Toužíš však nekonečně. To je asi motor, hnací síla našeho lidského pohybu. Kde má

zdroj? Věděl to Harmensz van Rijn, nebo po tom chtěl pátrat, když se začal učit malovat u van Swanenburgha v Leydenu? Nic nevěděl. Kdyby věděl, nic by nenamaloval. Jeho se poznání jenom dotklo, jako se múza dotkne čela básníkova a on řekne pravdu, aniž tuší. Kdyby věděl, kdyby si byl jist, nenamaloval by, neměl by k tomu důvod. Já budu sbírat fakta. Na co můžu přijít?

Začal jsi pozdě, říkal si, a brzo skončíš. Svět je strašně rozsáhlý a nedá nic na to, že ho chceš

poznat. Což ti nestačí, že nerozumíš sám sobě a chceš poznat všechno kolem? Nebuď směšný. Nějak tak to je, říkal si. Poznat ho v celku nemohu, ale nikde není psáno, že se nemohu pokusit alespoň o to málo, na co stačím. Na něco přece musím přijít. Na detail, na zlomek detailu. Už i to bude hodně.

2. NEJSI BůH, ALBERTE.

Albert teď četl. Ležel v kuchyni na lehátku a jenom hltal slova. Zdálo se mu, že se jimi musí

udávit. Valila se k němu se všech stran a bílé stránky je neustále vyvrhávaly do lačných prostor jeho mysli. Chvílemi odvracel zrak, aby si urovnal nahuštěné poznatky a udělal místo dalším. Načechrané filozofické úvahy Anatola France a logika vyprávěcího stylu Thomase Manna, jeho bratra Heinricha nebo Romaina Rollanda mu vyhovovala nejvíc. Snažil se porozumět poselství, se kterým se k němu obraceli, které mu přímo adresovali za svou osobní

zkušeností, za intelektuální konstrukcí, která si ho podmaňovala a nutila ho k projev ům nestřídmého obdivu.

“To je nádhera,” říkal Beatě, když ho netrpělivě vybízela, aby nemlčel, aby jí sobecky neutíkal do oblastí jí nepřístupných. “Kdybych se ještě jednou narodil, chtěl bych být

spisovatelem, vytvářet lidské osudy, konstruovat vlastnosti, konflikty vymýšlet a řešit, je to nádhera mít v ruce takovou moc. Tu má snad jenom Bůh a po něm tadyhle Thomas Mann.” Leverkuhn spolu s Mannem prožívali izolaci, v níž vytvářeli pozoruhodné dílo plné

disharmonií, snažících se popřít to, co dosud lidstvo vytvořilo. Jsme v koncích se svou kulturou, říkal si Albert nad těmito stránkami, musíme stvořit dílo, ve kterém člověk pozná

svoji vinu.

Jakou vinu, proboha? Proč vinu? Za co? volal nad knihou, od které se nemohl odtrhnout a s níž nakládal nešetrně nanášeje na její stránky stopy svého zaujetí. Za co můžu? Za to, že jsem? Nesmysl. Já mohu jenom za to, že se lopotím v marné snaze sám sobě porozumět. Mohu jenom za to, že si tuto otázku kladu. Kdybych si ji odmítl položit, prostě bych jenom byl, byl bych bez viny a bez trestu.

“Vytvářet lidské osudy je odpovědnost, Alberte,” řekla jeho žena. Už ji neposlouchal a ptal se, o čem mluví. Snad naráží na nezodpovězenou otázku, zda mají či nemají mít dítě. Byla to jejich nevyslovená otázka, kterou si kladli každý zvlášť, protože se báli ji položit nahlas.

“Odpovědnost má každý, kdo přijde s lidmi do styku, Beato. Odpovědnost za ně, za jejich jednání i smýšlení, Beato. To si však neuvědomujeme, nebo si tuto odpovědnost z nevědomosti nepřipouštíme.”

“Proč to říkáš jako výčitku?” špitla.

“Promiň. Jenom konstatuji. Je to, mezi námi řečeno, příšerné slovo, jako bych mluvil na schůzi. Mám na mysli příběh Josefa a jeho bratří, převzatý z první knihy Mojžíšovy. Kdo ví, kdo ho vypravuje, posílá nám však zkušenost. Ani moudrost, ani krása nejsou pro lidstvo podstatné. Podstatné je něco pro lidstvo udělat. Jednat v jeho prospěch. Rozumíš mi?”

“V tom případě si mírně odporuješ.”

Projevil údiv.

“Před chvílí jsi řekl, že být spisovatelem znamená být s to konstruovat lidsk é osudy. Není to praktické jednání, je to činnost povítce intelektuální, která sleduje tvorbu ušlechtilého motivu. A teď to popřeš tvrzením, že to všechno je nic, protože hlavní je jednat. Ne se doprošovat, aby byli lidé ochotni naslouchat, ale rovnou vyrazit dveře a začít přestavovat nábytek.” Slyšel, jak se směje. Udělalo jí radost, že ho mohla usvědčit z krátkého spojení.

“Asi budeš mít pravdu,” řekl odevzdaně. Čím víc člověk uvažuje, tím větší vina na něj padá, říkal si. Jenže proč? Jaká vina? Snad ne proto, že odmítl předlidskou podobu a začal přemýšlet, začal se drát z mlh do šera, tahal slunce s oblohy a tím se provinil posláním? Asi. Kdyby zůstal na úrovni pračlověka, nebylo by problémů a starostí. Ale i pračlověk možná už

přemýšlel. Člověk cítí vinu, že se sám od sebe vymaňuje z předlidského světa. Možná, že dělá

něco proti logice přírody a brání se tomu. Spontánně ho to táhne zpátky k amébě. Tady však Albert neviděl žádný důvod k nářkům. Snad mohl jenom naříkat nad svou bezmocností, omezeností, mohl litovat, že má na všechno tak strašně málo času, že má tak děsně omezené

schopnosti poznat, porozumět, vysvětlit si a poznaného využít. K čemu? K dalšímu poznání?

K čemu je další poznání? K harmonickému životu, odpovídal si. Jenže další poznání

prohlubuje disharmonii, propast se rozšiřuje každým dalším poznatkem. Každý nový

poznatek zvětšuje otvor jeskyně, z jejíchž temnot k nám doléhají další “proč?” Nekonečno je tlama ďáblova. Do ní lidé dobrovolně lezou, aby trpěli svou nedokonalostí, svým svárem myšlenek, touhy a omezených možností.

A pořád dokola.

Takže všechno je jenom hra světla a stínu. Světélkování večera na hladině rybníka, kdy se vítr uchýlil někam do trávy a zbytky světla se ještě nestačily vytratit.

“Stejně jsi mi nerozuměla,” řekl po chvíli. “Měl jsem na mysli radost z uvádění dějů do života, z roztáčení osudí, ze kterého vypadávají mnohé obrazy lidských osudů. O víc mi nešlo. Nemohu dohlédnout až na konec. Ani by to nebylo zajímavé vědět, zda jsem došel k cíli.”

“Promiň, že ti opět musím odporovat. Když na sebe jednou vezmeš břemeno tvorby, jak jsi řekl, jsi odpovědný za všechno. Poslat kohosi jen tak z rozmaru do světa nestačí. Musíš přece

vědět, kam může dojít. Máš za něj morální odpovědnost. Jinak to je, jako bys nastartoval auto, a když se rozjede, z něj vyskočil. Jeď, jak a kam umíš.”

“Ty jsi dobrá. Když to domyslíš, musel bych být Bůh!” zvolal nakvašeně s důvěrou, že teď už

konečně odejde a nechá ho číst.

“Pokud jím nejsi, nejsi ani tvůrce hodný toho jména.”

3. PAN ČÍRTEK ODPOVÍDÁ NA PODSTATNOU OTÁZKU.

Pan Čírtek procházel ulicí a vstupoval do některých domů volně a svobodně, protože všechno tady byl jeho životní prostor, zde se jeho život začal, rozvíjel a pomalu končil. Lidé ho chápali a nikdo mu nezavřel dveře. Všichni, které navštěvoval, už znali jeho opakující se soubor příběhů, historek a životních názorů, jejichž sled a četnost se časem vytřídily na ty podstatné, které z jeho paměti trčely jako orientační body, ke kterým člověk obrací mysl, když ho už

cesta zmáhá.

Přišel dopoledne, v domě bylo ticho.

“Copak, paninko, že jste tu sama? Mladí jsou ve městě?” zeptal se starostlivě ve dveřích.

“Pojďte, sedněte si, pane mistr, kdepak by byli. Doma jsou, ale zalezlí. Je tu jak v márnici.” Utřela zástěrou stůl a uvažovala, kolik má doma kávy.

Mistr přiložil k uchu kornout dlaně a poslouchal, jestli uslyší Beatu hrát. Neslyšel ji, nehrála. Chvíli se ošíval, že by snad přišel nevhod, si však nepřipustil. Ještě nikdy nepřišel nevhod. Co to vlastně je přijít nevhod? Když mají lidé čisté svědomí, nemusí se druhých lidí stydět, zejména těch, kteří jsou na tom stejně, uvažoval někdy na toto téma.

“Každej se s životem rovnáme jak umíme, paninko,” řekl a pokračoval, když na to matka nic nenamítala. “Já bych mohl vyprávět. To snad ani nevíte, že jsem měl dvě děti a že mi obě

umřely?”

Věděla, ale mlčela. Proč připomínat staré bolesti?

“Vidíte, ani nevíte. Lidi jsou někdy ohleduplní a mlčí, i když by mluvit mohli. Jenom někdy. Měl jsem kluka, paninko. Umřel, byl mu sotva rok. Nejhorší je, že mojí vinou. Vypad mi z kočárku a rovnou na hlavičku. Měl takovou blond hlavu, když si na ni v noci vzpomenu, brečel bych, co říkám, řvu do polštáře, aby stará nevěděla, myslela by, že jsem se zbláznil.” Co má na tohle člověk říct, myslela si matka. Nic. S tím se nedá nic dělat. Nejhorší je, že ani čas všechno nezahladí.

“Co může taková dětská hlavička vydržet, říkám si teď. Tenkrát jsem uháněl s kočárem tadyhle ulicí vedle pod Petřín. Hnal jsem se, lidi na mne křičeli, člověče bláznivá, máte v kočáru dítě! Jako bych to nevěděl. Padal jsem, kolena si dřel, pro slzy jsem neviděl, jednu chvíli jsem ani nechtěl vstát, lidi kolem mne, pane, vzpamatujte se, dyť tu máte dítě. Já věděl, že tam mám dítě, jenže jsem věděl, že mojí vinou už skoro mrtvý. Ještě žil tři dny. Tehdá

jsem začal stárnout, i když to vidět nebylo. Pak přišly soudy a kdo ví, co ještě. O mojí ženě

ani mluvit nebudu. Taková věc člověka poznamená na zbytek života. Jak je to už dlouho?

Dlouho. Počítat to nebudu, protože bych věděl, co by to dneska bylo za chlapa. Když nemůžu spát, vyjmenovávám si všechny možnosti, na který přijdu. Tenkrát mohl dělat skutečně

všechno. Jenom jak člověk stárne, možností ubývá, až zůstane jenom jedna.” Věděl, že ví, co má na mysli, protože se týkala i jí.

“Náhoda v životě lidským. Otočil jsem tenkrát hlavu, pro něco jsem se asi sehnul. Dítě bylo živější a já s tím nepočítal. Měl jsem s tím počítat, říkal soudce. Lidi vědí všechno líp, když

jde o toho druhýho. O mých nocech nevědí nic. žena se tenkrát věšela a chtěla ode mne utýct. Lidskej život visí na niti. Stačí málo a jakej byl. Pak už žije jenom vzpomínka. Kdo si tady

na mýho syna vzpomene? Nikdo. Jenom já chodím sám na motolskej hřbitov. Řeknu, že jdu do hospody a jdu do Motola. Proč jsme ho dali zrovna tam? Abych to měl dál, možná. Abych si užil trestu za nedbalost.”

“Pane mistr, vezměte si kafe a nevěšte hlavu. Co to je lidský život? Jsme tu chvíli, svoje jste si vytrpěl, tak na to nemyslete.” Měla dobrou vůli, měla taky své mrtvé a i ona měla mnohem blíž k jednomu konci svého příběhu než k druhému.

“Jste hodná ženská, já to vím, milá paninko. Člověk si myslí, že už je všemu konec, už víc neunese, už ani nic horšího přijít nemůže, ale ono si neštěstí k člověku vždycky najde cestičku a zkouška na nás zase dolehne, až kosti praskají.”

Věděla, co přijde, neměla však odvahu souseda přerušit. Bránit mu, aby si otevřel srdce, když

potřebuje, by bylo nelidské. Věděla, že tento způsob první pomoci patří do lidské výbavy stejně jako lékárnička a schopnost přiložit obvaz na ránu, ať je čí je.

“že jsme měli ještě jedno dítě, snad víte, paninko.”

Byla ochotná poslouchat, ale musela se dívat z okna. Proto nepřisvědčila, jak se slušelo.

“Bylo jí dvanáct, už to byla skoro slečna. Začínala jí pučet prsa. Takový to bylo poupě, těžko si vymyslíte přirovnání. Nemoc si prej nevybírá, řekla tady jedna paní, aby mne nějak potěšila. Co to říkám za pitomost. Potěšit mne nechtěla, copak může mít někdo radost nad smrtí tak časnou? Lidský srdce zrazuje už i děti. Divnej svět. Už nebylo z čeho naříkat. Nějak jsme se se ženou zatvrdili. Všechna šťáva stačila z člověka utýct. Už nám nezbylo nic, paninko. Jediná naděje je, že umřeme taky a bude dobře. žádný štráchy s tím životem.” Vešel Albert. Šel si pro sklenici vody a viděl souseda, jak vede řeč, která nevypadala na milé

posezení. Chtěl zase rychle zmizet, ale zastavil ho Čírtkův hlas:

“Tadyhle Albert ví skoro všechno. Řekni, Alberte. Člověk si myslí, že musí mermomocí

natahovat ruce do příštího století. Ruce si neumyl a už je tam natahuje. Je správný chtít něco podobnýho? Řekni. Řekneš, že člověk musí akorát umřít. Nemám pravdu?” Albert se díval nerozhodně z jednoho na druhého. Matka mávala odmítavě rukou a tvářila se tak, že věděl: nemluvit, do ničeho se neplést, dát si odchod. Neprojevil se však jako poslušný

syn.

“Už jsem si myslel, že jste objevili nějakou životní pravdu, a vy tady zatím v pohodě mírně po sousedsku klábosíte,” řekl, když pokládal sklenici na skříňku s nádobím.

“Slyšela jste? Prej tady mírně po sousedsku klábosíme. Co může, milánek, od starce čekat, než sousedký klábosení. Jakou pravdu jsi měl na mysli, že jsme jako měli objevit?” vyrazil mistr útočně. Mírně se mu při tom klepala hlava, takže šlo o útok spíš symbolický.

“Co já vím?” řekl Albert, trochu byl nesvůj, protože pochopil, že střelil jen tak nazdařbůh a asi trefil hosta. To nechtěl. “Třeba o smyslu života tady v naší ulici. Třeba něco jiného, stejně

významného.”

Albertův vztah k panu Čírtkovi se měnil tak, jak Albert rostl a stárnul. Od lhostejnosti k mírnému zájmu, protože o kominíka děti vždycky zájem jevili, a pak zase k celkem neurčité

lhostejnosti. Byla to už lhostejnost zažitá, ve které jsou přiměřené informace o člověku, který

je tu vedle vás, mizí a zase se objevuje. Počítáte s ním. Postupně se přidalo něco, co bylo zhodnocením zkušeností, které Albert časem nabyl, aniž by s nimi počítal. Člověk potkává stále tytéž lidi a stále totéž na nich vidí. Jejich osudy mu splývají v jeden. žijeme spolu. Kdyby jich nebylo, něco by člověku scházelo. Patří do jejich ulice, jako k ní

patří svah a stoupání, které je většinou k vzteku, ale je. Tak to chodí. Pan Čírtek mlčel a Albert musel čekat, až promluví. Řekl: “Vy zdělanci máte plnou hlavu smyslu života.”

Mysleli, že se přeslechli, ale pan Čírtek slovem “zdělanci” jednak naznačil, že skutečně myslí

vzdělance, jednak ale přiměřeně snížil jejich úroveň druhým možným výkladem toho slova.

“Vy víte všechno, nebo si to alespoň hříšně myslíte. Hledají podstatu života, paninko,” obrátil se na matku se široce rozevřenou náručí. “Hledají ji ve vznešenostech, protože život je jistě

vznešenost sama. Jenže se mejlej. Podstata života a světa je právě v těch pitomůstkách, hloupůstkách, v prkotinách, který nám padají pod nohy a o který zakopáváme a máme jich plný zuby. Tohle dělá náš život. Ne ty velkorysý já nevím co, jak tomu říkáte, a co když

člověk čte, aby si vzal slovník, a nestačí žasnout, jak byl do tý chvíle blbej, že vlastně nežil, protože netušil, o co vlastně šlo.”

Mistr se odmlčel a bylo vidět, že životní zkušenost se dá vyjádřit i tak málo akademicky. K

úplné spokojenosti mu chyběla ještě jedna věta a ta byla vzápětí vyslovena: “Rozpínáte se do světa a zatím podstata života je ve pšouku, kterej náhodou utekl učenci, když se rozkročil, aby vykřikl domýšlivě, že na to přišel.”

4. O MLÁCENÍ PRÁZDNÉ SLÁMY JAKO PODMÍNCE ZACHOVÁNÍ DRUHU.

“Stalo se něco?” zeptala se Beata, když se Albert vrátil nahoru. Slyšela zdola hlasy, z nichž

jeden patřil někomu cizímu. Pana Čírtka samozřejmě poznala.

“Nic se nestalo. Jen byl vysloven názor, že velikost života má svůj zdroj v jeho nicotnosti. Zajímavé ambivalentní pojetí. Vyslovil ho člověk, který má právě k tomuto podhoubí

velikosti blízko. Nechci pana Čírtka ironizovat, ale uvažuj se mnou. Sedím a přemýšlím. Nezáleží na tom o čem. Skládám detail k detailu. Jednotlivost všednosti se druží s druhou jednotlivostí. Skládám je k sobě a dávám dohromady obraz něčeho. S nadsázkou mohu říci, že obraz světa. Obraz světa se skládá z Čírtků a jejich starostí, z mých a tvých radostí a strázní. Z

obrazu naší ulice, která stoupá a člověk se zadýchá, když ji má denně slézat. Na co při tom mám myslet? Na míru stoupání nebo na nespokojenost, klidnou odevzdanost, nebo lhostejnost stoupajících?”

“To je neprůchodná ulice, kterou teď obrazně kráčíš, Alberte,” řekla Beata rozhodně. Divil se tomu. Pochopil však, že slova, která vyslovil, skutečně nikam nevedou. Mluvil a neřekl nic.

“Jestli ses chtěl pokusit o vtipnou zkratku, prosím. Bavit tím možná můžeš. Jenže detail života, jak jsi naznačil, je jenom tříska, která odlétla od sekery, sousto, které jsi spolkl a ono tě mohlo nasytit, jenom kdyby jich bylo víc,” zasmála se a on byl rád, že nepokračovala, protože jeho sousta byla normálně rozměrná a pozorovatel je rozhodně nemohl přehlédnout.

“Detaily se spojují v proud a ten někam směřuje. To je všechno. Pochopitelně, že když

vylomíš na hrázi řeky kámen, nestane se nic. Řeka dál proudí svým řečištěm. Jenže jsi tím vylomeným kamenem založil tendenci, tendenci zmaru a budoucích záplav. Mýlím se snad?”

“Když je někdo tak starý jako pan Čírtek,” vedl řeč, aniž jí odpověděl na otázku, “má právo pochybovat, ale současně povinnost vědět, jak se věci mají. Má právo a možnost svůj život už

nějak zhodnotit. Dospět ke shrnutí. Pochybuji však, že jeho závěry budou směrodatné pro lidstvo. Tím nechci snižovat jeho možnosti. On může mluvit jenom za naši ulici. Na tu má

právo.”

“Svým způsobem to může být dost. Ulice, alespoň ta naše, to je pro mne svět, široký,

vzdálený a nekonečný svět. Takže pan Čírtek bude mluvit za celý svět. Pro mne určitě.” Nevěděl, kam mu zase utíká. Její slova se mu nelíbila, měl na ně odpovědět. Uvažoval rychle, kam až má se svou odpovědí zajít. Nač jsou člověku takové úvahy? Zdržují ho od věcí

podstatnějších. Jaké jsou ty podstatné věci, od kterých úvahy o ničem zdržují? Kdyby se teď

pokusil Beatu přimět k milostné hře, asi by se urazila. Byla by dotčena a mluvila by o vulgárnosti. Utíkala by otevřít dveře a asi by při tom štkala. Trapně pobrekávala. Přitom by takové jednání bylo podstatnější než mylná odpověď na nepřesně položenou otázku. Člověku nejde vždycky o to, aby si dobře odpověděl a něco přitom řešil. Člověk si větrá mozek, řekl si Albert a zasmál se tomu. Větrá si mozek, jako si větrá zakouřenou ložnici, když v ní pobývá

kuřák.

“O co, prosím tě, jde, když se pan Čírtek vyjádří, že nicota je podstatou života? Nicotný život je výsledek nicoty, nebo je nicota stavební materiál velikosti? Měl bych zajít dolů zeptat se, jak to vlastně myslel. Asi bych ho vyvedl z míry, protože pochybuji, že tím vůbec něco myslel. Ale přesto. Jak se věci mají?”

“Odpověz si sám. Pro mne tahle otázka neplatí. Kdybych souhlasila s tímto tvrzením, mohla bych udělat kříž sama nad sebou. Není nicotného života. Není marného, zbytečného života. To by veškerý život byl marný a zbytečný. Jenom trapná hra přírody, na kterou je třeba rychle zapomenout.”

“Nesmysl,” vyrazil rychle. “Lidský život je jenom forma života vůbec. Jaký má, podle tebe, smysl život vůbec? Podle mne žádný. Alespoň ne podle lidských měřítek. Náš lidský, zdůrazňuji, lidský život má smysl jenom pro nás a pokud je nazírán lidskými měřítky. Jinak sám o sobě, pokud to lze udělat s odhlédnutím od našich lidských měřítek, smysl žádný nemá. To jenom náhoda nějakých přírodních sil nebo nepoznaných dosud zákonitostí mu dala vzniknout a lidé, protože jsou koneční a protože jim to nejde pod nos, mu přisoudili smysl.”

“Tohle tvrzení, které jsem od tebe už asi slyšela, mne uráží. Ponižuje mne. Staví mne na úroveň lesního mravence, který mi vlezl pod tričko, když jsme byli v lese.”

“Proč by tě mělo urážet něco, s čím nic nesvedeš, i když tomu budeš říkat jinak? Počkej, seď

klidně. Jiná věc, samozřejmě, tady máš pravdu, je, když mluvíš jenom o lidském světě. Ten má své vývojové teorie, má svoji historii a kdoví, co všechno. Tady můžeš mluvit o budoucnosti, která je, já nevím, jaké budoucnosti chceš věřit, krátká, dlouhá, vznešená, bohatá

na statky těla a ducha. Slyšela jsi, jak se kdysi u nás mlátilo obilí? To vzali sedláci cepy, stoupli si na mlatě do kruhu, hodili mezi sebe na zem náruč obilních klasů a teď do toho bušili. Po řadě, jeden po druhém zvedl cep a buch ho! Pořád dokola. Pak tam hodili další snop a zase: buch ho! Na podzim to tak šlo vždycky a všude. Nějak podobné mi připadají naše debaty o životě.”

Díval se na svou ženu a viděl ji takovou, jaká byla. Seděla strnule na židli, vlasy jí padaly do tváře a ona je nevnímala, neodhrnula je, jak by udělala každá jiná. V tváři měla očekávání. Čeho? Bylo mu jí najednou líto a věděl, že je to nejhorší, na co mohl přijít. Lítost je sestřička smutku, který má snahu prostoupit všechno a jako rez zhltnout, co bylo včera pevné a netknuté zlobou.

Zapudil rychle vtíravé představy. Je to jeho žena, věděl, koho si bere. Není nerozvážný

mladík, i když jeho vlastní sestra vyznává opačný názor. Má jenom jeden život a ten prožije tak, jak bude umět nejlíp. Jenže co to je dobře prožitý život, zvlášť když vezme v úvahu názory pana Čírtka? život. Má svoji kostru, která je k ukousání stejná ve všech případech lidského trvání. Tím si byl jist. Podstatné je, jaká tkáň naroste na kostře a tou jsou vztahy mezi

lidmi. Uvažoval, jestli je správné mluvit o kostře tam, kde jde o jakousi primární

zákonitost vznikání a zanikání, postupného stárnutí a obnovování organismu. Základní

zákony, jimiž se řídí živá hmota, platí v konkrétních podmínkách, přijímají tvar, chuť a vůni těchto podmínek. žijí v čase a časem se proměňují, zanikají, jenom jejich kostra se obaluje novou tkání, to aby přijala novou vůni a dokonalejší vzhled. Z tohoto pohledu tu už všechno bylo a přitom je všechno stále nové a vzrušující. Na všechno se díváme novýma, protože současnýma očima, a nikdo nevstane z hrobu a nevzkřikne: Zadržte, lidé, mýlíte se! Bodejť

by to dělal. Jenom vědci a umělci mohou připomínat tuto minulou zkušenost, ale nikdo jim nevěří, protože věci vysvětlují současným jazykem, protože dávnou, minulou řeč, doplněnou minulými city, bolestmi a radostmi, neznají. Nemají k ní klíč, a i když její písmo vyluštili, duch minulého času je pryč. I včerejší omyly chutnají novotou současnosti. Snad si můžeme myslet, protože video, bezdrátové telefony a know how jsou realitou, která se nedá

přehlédnout, že jsme postoupili dál po křivce pokroku. Naše obleky jsou z nových, dříve neznámých materiálů a naše básně jsou čím dál tím méně srozumitelné. Naše prababička améba by se jistě skryla hluboko v moři, kdyby věděla, co ji čeká. ženeme se bezhlavě do věku elektronických zázraků a na věk mechanických strojů se díváme spatra jako na primitivní časy, kdy i vášně byly primitivní a nechutné. Přitom trpíme, alespoň já, říkal si teď

Albert, stejnými vášněmi, stejnými slabostmi, stejnými vadami charakteru, jakými trpěl náš

předek, když počítal na prstech, zda ho kupec neošidil.

Všechno to je vulgární, banální a směšné, říkal téměř nahlas. Měl štěstí, že Beata neviděla jeho tvář. Jenže co s tím?

“Co jsme si chtěli říct, jsme si řekli, půjdeme zase něco dělat,” prohodil Albert po delší pauze. Chystal se zvednout a očima hledal knížku, kterou před tím četl.

“To řekneš jen tak, jako by nic?” pronesla Beata tiše. “Není to vůči tomu hodnému člověku urážlivé, že nicota je podstatou velikosti života, když máš na mysli jeho život? Jako by byl něco méně jenom proto, že volí výrazy ze svého zkušenostního okruhu. Na životě lpí stejně

jako každý druhý. Okolnosti způsobily, že třeba vykonal méně než kdo jiný. Nějaká hra náhod ho přiměla, že uvízl ve své životní úloze. A to odmýšlím od známkování toho, co je a co není

z hlediska lidské existence důležité. Čemu přikládáme význam.”

“Nic takového jsem neřekl,” vykřikl rozhořčeně. “Překrucuješ moje výroky a obracíš je proti mně. To není hezké.” Už nevěděl, co vlastně řekl, měl jenom dojem, že její rozhořčení

nemůže mít původ v jeho ledabyle vyslovené poznámce.

“Každého při životě drží něco jiného,” pokračovala, jako by nic neřekl, “jednoho práce, druhého třeba hra na cokoliv, třetí by umřel nebýt obdivu jiných lidí. Přitom jde jenom o jedno, o život. život je nejsilnější motivací pro sebe sama. Řekl jsi to snad tak nějak, když jsi před chvílí nezávazně přemýšlel nahlas?”

Chtěl jí skočit do řeči, ale poslední věta ho vzrušila. Skutečně myslel nahlas? Neřekl přece ani slovo. Myslel vůbec? Co ona může vědět, na co myslel? Až do této chvíle si byl jistý sám sebou, teď ho zaskočila nejistota. Nabíral dech, chtěl něco říci, něco měl na mysli, ale najednou nevěděl co.

Natáhla k němu ruku a on se jí chopil. Cítil její rozechvění, tepna na krku jí divoce bušila. Proč? Tak silné vzrušení z tak malicherné příčiny?

“Víš,” řekla a hlas jí přeskočil, “chodíme pořád dokola, jako bychom nemohli trefit na místo, kam chceme dojít. Vím, jaká jsem. Z určitého hlediska nic zvláštního, nevezmeš-li v úvahu mé nedostatky, které ze mne dělají zvláštní osobu. Přesto na mně rodiče lpějí. Často je mi

z toho úzko. Proč tolik citu? Dělají ze mne modlu, které je třeba láskou vyvážit její omezení, za které si podvědomě kladou vinu? Ne. Lpějí jenom na životě. Nediv se tomu. Já totiž patřím k jejich životu. Jsem jeho neoddělitelná část. Takže když slyšíš jejich starostlivý hlas, který ti jde, jak vím, na nervy, když se neustále ptají na moje a teď i na tvoje zdraví, když hledají

skulinu v našich přáních a hned ji nějak zaplňují, dokazují jenom, že lpějí na sobě. Na svém životě, protože já do jejich života patřím. Je to trapně všední, co? Velikost života se nakonec skutečně projeví v jeho malosti. V jeho detailu, v jedné živoucí bytosti. Když nad tebou v nemocnici zatáhnou záclonu, zemřela část Vesmíru. To života ubývá, chystá se nebýt v této jednotlivé formě. A člověk si bláhově myslí, že jde přitom o jeho malost. Měsíc prý také na obloze ubývá a přitom jde stále o týž Měsíc. Je celý i když je ho vidět jenom kus.” Odhrnul jí vlasy z tváře a něžně ji pohladil. Přitiskla se k němu, jako by chtěla nabrat jeho teplo.

“Tvoje maminka tě nemá ráda proto, že je třeba zachovat rod, že jsou tu nějaké zákonitosti nebo podmínky života na Zemi. Vůbec o nich, naštěstí, neuvažuje, jenom tě má ráda a dost. Rozumíš? Jako třeba já. Já tě mám taky rád a neuvažuji o nějakých zákonitostech života.” 5. BEATA UKAZUJE ALBERTOVI ŘEŠENÍ.

“Seberte se a jděte na vzduch. Do nějaké zahrady. Já musím vytřít kuchyň a nemohu potřebovat, aby ses mi tu pořád promenoval.”

Byla to rezolutní výzva a nezbylo než poslechnout. Proto šel Albert nahoru pro Beatu, vysvětlil jí, že je venku krásně a že jí nabízí procházku podzimní Valdštejnskou zahradou. V

tuhle dopolední dobu tam budou jenom důchodci a matky s dětskými kočárky. Souhlasila. Zeptala se však, jestli si může vzít s sebou flétnu. K čemu flétnu? ptal se. Jí stačilo ke štěstí jenom nástroj držet v ruce. Když ho objímá prsty, jako by s ním rozmlouvala, jako by jeho skryté tóny čekaly, až je vypustí ven. Beata i nástroj byly nedočkavost sama.

“Dobrá, já ti ji ponesu,” nabídl se. Nabídku samozřejmě odmítla, pro něj to bylo zavazadlo, které zatěžuje. Nástroj v černém pouzdru tiskla k podpaží pravé ruky. Dostala ho k vánocům. Otec koupil od manželky zemřelého hráče jednoho pražského orchestru poměrně vzácný kus z dílny brněnského mistra Tomschika z první poloviny minulého století. Byla to příležitostná, ale výhodná koupě. Kvalitu nástroje posuzoval profesionál z hudební školy, sám prý na něj měl chuť, jak otec hrdě hlásil, čímž vyzdvihl jeho kvalitu, ale nakonec ustoupil. Historii koupě Beata do podrobností neznala. Šlo jí jenom o nástroj, který měl měkčí tón než ten, na kterém se hrát učila. Cenu vdova určila náhodně a hluboko pod možnou částku. Teď kráčela Beata zavěšena do Alberta a rozmlouvala s ním o přechodných světských okolnostech, na které ji Albert upozorňoval, protože takové řeči dokazují, že ten, kdo je vede, nemusí dbát o podstatné životní problémy. Bavit se o ničem patří k rozkoším života, k jeho voňavým stránkám, protože v tu chvíli člověk trpí iluzí, že je na všechno dost času a že je na všechny strany stejně daleko.

Sešli na Malostranské náměstí a pak podél tramvaje soutěskou Letenské ulice. Stála tady souvislá řada aut se spuštěnými motory. Čekala, až se ta vpředu pohnou a umožní jim pohyb, který by navodil iluzi jízdy.

“Kam mne to vedeš? Vždyť se tu nedá dýchat,” řekla Beata.

“Vydrž, už budeme na místě.” Zabočil do vrátek uzavírajících zahradu před ruchem ulice.

“Teď jsme v jiném světě. Je tady klid, stromy, tráva a květiny, nikdo by neřekl, že tři metry od zdi teče stoka velkoměsta, která páchne a je plná stresových situací.” Hukot ulice však nezmizel, jenom byl tišší a budil dojem vzdálenosti, která je sice přítomná, ale není na očích. Je jako doba, ve které žijeme. Je tu, máme ji pořád v zádech i když si ji právě neuvědomujeme.

Našli si volnou lavičku, byla stranou, v druhé půlce zahrady. Bylo tu několik lidí, kteří

uprostřed hluku města hledali iluzi přírody. Babičky s dětmi, které lezly po zemi nebo se honily v hnědé trávě. Běhalo tu pár psů, jejich průvodci se nezúčastněně procházeli po pěšinách.

Vysoká zeď, oddělující park od ulice, byla porostlá břečťanem a poskytovala malebný pohled.

Opřeli se o opěradlo lavice a Albert popsal Beatě prostředí.

“Proč mlčíš?” zeptala se po chvíli, když zmlkl.

“Mlčím a poslouchám to, co se podobá tichu. Připadám si, jako bych seděl u řeky. Nemám žádné starosti a nechávám kolem sebe šumět čas.”

“Jaké máš starosti?” zeptala se znepokojeně.

“Starosti. Co to je? Něco se s něčím zkříží, něco, co má jít rovně, uhne do prava a vznikne napětí, kterému se říká starosti. Tlačí mne v botě kamének, starost. Umažu si rukáv, zase starost.

To všechno je nezbytný projev života. Nebylo by života bez starostí, zaplať pánbů za ně. No řekni: Trvale zmáháme nějakou překážku a máme s ní tím pádem starost. Co se dá s tím dělat? Nic. Jenom překážku překonat. Překážky se překonávají proto, aby bylo vidět na nové

překážky. Mohu jenom vyprat rukáv a zout botu. Jenom iluze nás navádí k pověře, že se dá žít bez starostí a bez napětí.”

“Jenže, můj milý, je jakási klasifikace potíží. Nad některými mávneš rukou a jiné tě trápí. Jsou překážky drobné, zanedbatelné a jsou takové, které se nedají překonat snadno. Která z nich tě trápí právě teď?” Z hlasu bylo slyšet, že si dělá starost.

“Nic podstatného mne netrápí. Nechme zbytečných řečí, raději něco zahrej, když už máš tu věc s sebou.” Řekl to proto, aby odvedl její pozornost od nepříjemného tématu, vzápětí se neuváženého výroku zalekl. Co jestli dá na jeho řeč a skutečně začne hrát? Nemohl by jí v tom přece zabránit, když ji ke hře vyzval.

“Myslíš?” řekla radostně, jako by na výzvu čekala. Hned otevřela pouzdro a začala chystat nástroj. “Máš pravdu, nikomu nemůže vadit trocha tichých tónů. Kdybych hrála na trombón, měli by lidé asi námitky, ale na flétnu?” Přiložila nástroj k ústům a tiše zahrála stupnici. Albert se stydlivě rozhlížel, několik lidí k nim obrátilo hlavu.

“Potřebovala bych orchestr, Alberte. Nebo alespoň klavír, což je orchestr nás ubohých sólistů.” Hrát s orchestrem byla její touha. “Kdybys byl k čemu, naučil by ses hrát na klavír,” pokárala ho. Nečekala na odpověď a začala hrát energické rytmické téma. Zvuk jejího nástroje skákal z místa na místo jako luční kobylka. Toto přirovnání přišlo Albertovi k smíchu a ona přestala a zeptala se, čemu se směje. Řekl jí to a smáli se oba. “Jsou tu vůbec ještě luční

kobylky?” zeptal se a koukal do trávy spálené sluncem, z níž koukaly trsy odolného plevele.

“Asi nejsou, proto je musíš nahradit.”

“To bylo Allegro resoluto. Slyšel jsi, jak by se asi energicky uplatnil orchestr. Bylo to hlavní

téma. Teď přijde Adagio, má tři díly a tady má flétna přednost. Líbila se ti předešlá část?

Střední pasáž bude trochu komplikovanější. Poslouchej, jakou má teplou barvu,” ukázala na nástroj a přiložila ho k ústům.

Hrála. Přestal se starat o lidi. Zvuk jejího nástroje se nesl parkem, narážel na vysokou zeď s opadávající omítkou a vracel se zpátky k Albertovi. Slyšel tóny, jak se lámou ve výškách a opět sklouzávají do líbezných poloh někam do stínů, kde je hezky. Albert nevěděl nic, nebo skoro nic o stupnicích, o dominantě druhého stupně nebo o subdominantách. Dílo, které Beata hrála, samozřejmě znal, musela ho někde nacvičit a nemohlo proto ujít jeho pozornosti, jenže ho neslyšel hrát v parku a to bylo, jako by ho slyšel poprvé. Nebyla to rafinovaná skladba, nepřecházelo se zde z tóniny do tóniny. Duše díla se vyjadřovala prostě hlavním tématem, které se několikrát různě připomnělo, umně proplétalo a skončilo, jako když si dítě v běhu všechno rozmyslí a sedne si do trávy.

“Teď přijde Allegro molto vivace. Možná, že se ti bude zdát směšné, že mi připomíná

řeku, která teče nížinou. Podobně asi vypadá Labe někde kolem Řípu. Všechno pak skončí jakýmsi vzrušením. Dávej pozor. Zajímá mne, co budeš říkat.”

Tóny pršely a jiskřily. Po pěšině k nim přišel pár starých lidí. Muž a žena. Zastavili se několik kroků před Beatou a poslouchali. Pak náhle skladba vyvrcholila vířivým virtuózním vzrušením a Beata radostně vykřikla: “Slyšels?”

“Výborně!” zatleskal stařík a jeho žena se připojila. “Něco podobného jsme tady ještě

neslyšeli. Slyšíme tu kosy a pěnkavy, ale Viléma Blodka bych si tady potkat netroufl. Jenom díky vám, mladá paní.” Přišel blíž a natahoval bílou ruku. Byl to pán ze staré školy a chtěl své

nadšení vyjádřit způsobem, který mu byl zřejmě vlastní. Pak však uviděl a zarazil se. Albert mezitím vstal a aby zabránil tomu, že se jeho žena dostane do nepříjemné situace, rychle vysvětloval: “Rozhodně nemáme ve zvyku koncertovat ve veřejných sadech, ale okolnosti nás svedly. Jenom jsme měli obavu, že budeme rušit.”

“Naopak. Nikdo určitě nic nenamítal. Kdyby mladá paní neměla námitky, rádi bychom si ještě

něco poslechli. že mám pravdu?” obrátil se stařík na několik žen, které s knihou nebo s pletením v rukách si teď sedly tak, aby na Beatu viděly.

A Beata hrála. Hrála tak, jak ji Albert dosud hrát neslyšel. Byla naplněna vzrušením, které

přecházelo i na něj. Mezi jednotlivými větami různých skladeb, které měla nacvičeny, vysvětlovala o co jde. Upozorňovala na obtížná místa a zkusmo je předem přehrávala. Pak vždy zahrála celou skladbu a naslouchala kostrbatým slovům uznání. Logicky a zasvěceně

hovořil jenom starý pán, který se představil jako Nádvorník a projevil přání, aby mladá paní

chodila sem mezi lidi, kteří sbírají svou radost už jenom z náhodně objevených zdrojů. IV.

1. KAžDÝ VÝSLEDEK JE ÚSPĚCH.

Stáli před budovou, jejíž historie byla jistě velkolepá. Beata stála trpělivě, Albert vzrušením přešlapoval a bylo mu úzko. Za zády měl palác dnes matematicko-fyzikální fakulty, komu patřil dřív, netušil, určitě nějakému šlechtici, protože nad vchodem se dvěma masivními sloupy byl kamenný erb, lev s korunou na hlavě držel v tlapě meč a společnost mu dělala dvouhlavá orlice, zčásti už poškozená. V rohu, kde palác sousedil s občanským domem, byla mříž kryjící dveře. Výklenek mohl poskytnout místo pro auto, proto zde byla tabulka zakazující parkování. Patrový, žlutě omítnutý dům, sliboval pohodu a vyzýval kolemjdoucí, aby s mírnou závistí vzpomněli minulých časů, kdy byl na tomto náměstí klid a nehlučná

pohoda.

Po několika krocích iluze končily. Auto vedle auta, Malostranské náměstí jich bylo plné, trvale tu přecházeli lidé a o kus dál se líně vlekly tramvaje a plazil se proud vozů. Hluk dopravy byl jako pádivý hluk řeky, která je prudká a čeří ji balvany náhodně rozmístěné na jejím dně.

Albert rozvinul arch balicího papíru, jehož roli mačkal v rukách. Vyndal i hnědou lepenku. Arch připlácl na masivní dveře budovy a rohy přelepil páskou, křížem, aby plakát na zdi držel.

Člověče, postůj, nestyď se promluvit k člověku!

Pod tím plakátem teď stáli spolu s Beatou, on neklidný, ona trpělivá. Čekala, co se bude dít. Tiskla k podpaží flétnu, zatím ještě v černém pouzdře. Lidé chodili kolem, někteří si výzvu přečetli, ale šli lhostejně dál.

“Měla bys začít,” řekl konečně Albert. “Snad si nás všimnou. Plakát čtou, ale takových plakátů je po městě plno. Spusť!”

Poslušně rozevřela pouzdro a dala mu je do ruky. Nasadila nástroj k ústům. Díval se na lidi, kteří šli kolem, málokdo na Beatu pohlédl. Někteří se podívali na zem, není-li tam nádobka na drobné. Když přehrála jednu skladbu a chtěla nasadit na druhou, přerušil ji. Nepřišli sem koncertovat.

“Haló, pane,” křikl na muže středních let, který se loudal kolem. “Nemáte chvíli čas?”

“Co máte na mysli,” zeptal se oslovený.

“Zamyslet se nad sebou, nad životem, který žijeme.”

Užasle se na Alberta podíval. “Cože?”

“žijeme v běhu a život nám utíká pod nohama. Nemáme čas se na chvíli zastavit a zhodnotit to, co uběhlo a snad nenávratně zmizelo.” Albert byl rudý, věděl, co chce, ale nějak mu myšlenky unikaly.

“Od které jste církve?” zeptal se muž. Přidal se teď k němu zvědavec s novinami pod paží.

“To je teď u nás moderní, kázat na ulici,” ujistil zvědavce shovívavě. Nebyl agresivní, jak se Albert obával, jenom skeptický k tomu, co může slyšet.

“Pochopil jsem, že lidé jsou strašně bezbranní, protože jsou uzavřeni do sebe. Čekají na milodary od někoho, kdo je schovaný někde v mlze, za nějakou institucí, která je jim cizí. Sami sobě nerozumějí a pomoc nikde.”

“To jim tu pomoc chceš nabídnout, jo?” zeptal se teď muž cynicky. “Zrovna ty. Jak jsi k tomu došel, že zrovna ty můžeš právě mně něco nabídnout?”

“Já vám nemohu nic nabídnout, jenom vás mohu vyzvat, abyste uva žoval o tom, jaká síla je ve vás samotném. Stejně tak v těch ostatních, kteří o své síle nevědí. Mám na mysli sílu lidskosti, která člověka osvobozuje, dává mu radost ze života a odvahu k přežití.”

“Mluví nesmysly,” řekl teď muž k ženě s taškou, která stála a koukala. “Já nepotřebuju osvobodit, já potřebuju jenom dost peněz a ty tady nedostanu. Určitě je od něj nedostanu,” řekl muž a dal najevo, že jeho účast na případné diskusi skončila.

“Peníze potřebujeme všichni,” řekl Albert rychle, “ale v penězích není podstata věci. Člověk může být spokojený, když si je vědom své lidské hodnoty. Když si uvědomuje svoji důstojnost. Když ví, že je člověk.”

“Jak to myslíte, pane? Já jsem nikdy nepochybovala o tom, že jsem člověk, a důstojnost mi pošlapou v každém druhém obchodě. Už jste byl někdy nakoupit? Tak vidíte.” Paní hodlala následovat muže v odchodu.

“Počkejte, neodcházejte. Budete celý zbytek dne přemýšlet o tom, jak jste mne ponížila svou zdánlivou převahou, která je jen dočasná a za chvíli bude nahrazena skepsí. Právě o to jde, aby si lidé byli vědomi své lidskosti. Nejen vy, ale i ty prodavačky, které jste obvinila. Měly by být pokárány, protože ponížit člověka je jako snížit hodnotu našeho lidství.” žena se smála, ale neodešla. “Hodnotu lidství,” opakovala po něm posměšně. “Co to je?

Koupím si za to něco? Když jsem doma sama, změní se na tom něco, že je mi tam smutno nebo veselo?”

Kolem nich se vytvořil hlouček lidí, kteří zvědavě a někteří lačně natahovali krky. Mnozí, sotva zjistili, že nikdo nikoho z ničeho neobviňuje, odcházeli. “Největší zlo, milý pane, jsou politické strany. To je svinstvo. Jejich vůdcové se přou a přetahujou kvůli poslaneckým platům a my na to koukáme a věříme, že to s námi myslí dobře. Kdyby byl prezident k něčemu, zrušil by je všechny. Pryč s tím. Ať dělají politiku lidi, myslím ty obyčejné, všední, kteří nic nepředstírají. Víte, kolik dneska stojí máslo? Kolik stálo před rokem? To je ten šlendrián politiků. Kdo ví, o co jim jde. Mluví o člověku, jako vy, ale berou ho na hůl. Možná, že to dokonce myslí dobře, ale o výsledku si nechte vypravovat za pár let.”

“Pak nám stejně vysvětlí, že to jinak nešlo,” křikl někdo z houfu. žena se rozohnila a

Albert viděl, že se debata obrací někam, kde ji nechtěl mít.

“Já vás chápu, paní, ale jak chcete oponovat politik ům, které máte na mysli, když sama nevíte, jak se věci mají?”

“Co? Já že nevím, jak se věci mají? Já jsem za to máslo před chvílí platila, tak vím dobře, jak se věci mají,” rozhořčila se.

“Tak jsem to nemyslel. Nevíte, kde je příčina té drahoty. Politika se nedělá tak otevřeně, abyste věděla, jestli to tak musí nebo nemusí být. Vidíte jenom špičku ledovce. Co je pod ledem, je nám všem záhada. Já tady vyzývám k tomu, aby lidé, kteří tu jsou, si byli vědomi své hodnoty, aby sebou nenechávali vláčet a nedůstojně nakládat. Jsme přece lidé a nad ně

není. Proč se proto máme podřizovat nějakému anonymnímu rozhodnutí, jehož důsledky jste právě popsala?”

Paní uvažovala soustředěně hledíc na Alberta.

“To jsou voloviny,” řekl výrostek stojící vedle. “Za kterou jsi stranu? Za komunisty?”

“Nejsem za žádnou stranu, jsem jenom za člověka, protože se za něj pokládám a vidím, že jsem jako člověk ponižován soustavně a vytrvale.

“O co vám tedy jde, pane?” řekla žena a přendala tašku do druhé ruky. O co mi jde. To tak jasně vědět. Najednou Albert cítil, jak se mu jeho vidina svobodného člověka rozplývá mezi prsty. Měl svou představu, která, v konfrontaci s konkrétní lidskou skutečností, dostává trhliny. Tihle lidé mají své neopakovatelné osudy a konkrétní přání, která

jsou sice věčná, svou lidskostí univerzální, ale přitom jsou si navzájem tak vzdálená, jako je jedna hvězdná galaxie od druhé.

“Jde nám o to, abychom k sobě hledali cestu, abychom se navzájem chápali a nebyli na sebe jako vlci,” řekla Beata, která ze své tmy prohlédla do zmatku Malostranského náměstí.

“To jste řekla moc hezky, mladá paní, ale co z toho?” řekl muž v uniformě zaměstnance pražské podzemní dráhy. “Znáte desatero božích přikázání? Jak je Bible stará, tak dlouho si je lidé připomínají, a co z toho. Kradou, smilní, loupí a vůbec si navzájem křivdí vesele dál. Ze století do století je slyšet výzvu - chovejte se jako lidi. A co z toho?”

“Právě, pane. Co z toho? Člověku je třeba pořád to připomínat, že je člověk, že být člověk je závazek. To není dar přírody. Jsem člověk a co z toho. Právě o tomto závazku je třeba uvažovat. Málokdo to udělá, málokdo je ochoten tak samozřejmou věc, jak se mu zdá, vzít na vědomí. Kdybychom uvažovali, nebylo by kolem tolik zla. To se tak změnily podmínky života, že se tolik loupí a vraždí? Nezměnily. Je to v nás. Je to v naší slabosti. V neschopnosti si vážit sama sebe.”

Paní váhavě odešla. Hlouček se rozpouštěl. Někteří se smáli a jiní špulili ústa

přemýšlejíce.

“Snad aby nám paní něco zahrála, když má v ruce flétnu,” řekl student, vypadal tak a Albert uvažoval, zda žertuje. Beata studenta neviděla, měl však milý a kultivovaný hlas, a proto ho poslechla. Zatleskal jí a rozloučil se zdvořile. Mezitím Albert sundal plakát, sroloval ho, a když odcházeli, měl pocit, že každý výsledek za právě absolvovaných okolností byl úspěch. 2. PAN ČÍRTEK JAKO NEZÁVISLÝ HODNOTITEL.

Pan Čírtek vytřásl z kapes všechny drobné, a když zjistil, že součet dělá dohromady víc jak dvacet korun, požádal svou manželku o výměnu za papírovou dvacetikorunu a vydal se dolů

po ulici mezi lidi. Sešel až na náměstí a tam ho zaujala Beatina hra na flétnu. Podivil se tomu. Albert nejdřív vzrušil ulici svým metením a teď jeho žena, a jak viděl, stál vedle ní, koncertuje venku pod zamračeným nebem. Pokoutní šumaři mu nebyli neznámí a představa, že syn paní Musilové a jeho slepá manželka se domáhají soucitu bližních písklavou hrou, ho zamrzela.

Zastavil se a z dálky je pozoroval. Vedli řeči. Albert vedl řeč. Pan Čírtek, schován za parkujícími automobily, přišel blíž. Přikrčil se a poslouchal.

Naivní hoch. Káže jako farář. Dobro a láska zvítězí, ušklíbl se pan Čírtek, jemuž skrčená

poloha dělala potíž. Pečlivě dbal, aby se tváří neobrátil k řečníkovi, a mizel mezi chodci. Chudák kluk, přeskočilo mu, nutně mu přeskočilo. Jeho táta si to nezasloužil. Kdo však ví. Kluk chce taky spasit lidstvo. Dostane přes hubu, jinak to mezi lidmi nechodí. Krč se v davu, budeš ctěn a vážen. Vylezeš-li z průměru, nebude ti odpuštěno. Mluvit na náměstí k shromážděným mařitelům volného času se nevyplácí, neboť se to neodpouští. Chceš něco, co se nehodí. Chceš, aby tě lidé poslouchali. Chceš na sebe upozornit. Co je na tobě takového, že je to hodno pozornosti? Nejde o to, co říkáš, jde o to, že vůbec něco říkáš, když ostatní mlčí. Pan Čírtek vážně pokýval hlavou, protože měl zkušenost a tak si ono pokyvování mohl dovolit.

“Dej mi panáka,” řekl Vondráškovi přes pult a položil před něj dvacetikorunu.

“Co ti je, žes tak zvadlej, kamaráde?” zeptal se Vondrášek a peníz přehlédl.

Dvacetikoruna položená na pult dřív, než bylo nalito, znamenala neklamně, že je asi poslední a že Čírtek je buď bez peněz, nebo dal na lékařovy rady.

“Co to znamená, když lidi, jinak slušný a dobře vychovaný, pokládají za nutný řečnit na ulici?

Kázat o nějaký lidskosti nebo špatnosti?”

“Tos viděl?” položil výčepní před Čírtka z poloviny naplněnou skleničku. Pan Čírtek smutně prozkoumal míru a odhadl účinek. Nechal skleničku ležet, jen ji přisunul k sobě.

“Chce na lidech, aby litovali svejch špatností?” zeptal se Vondrášek nezúčastněně. Pouliční

kazatelé mu byli lhostejní. Vycházel z toho, že každý jsme nějak praštěný a vzrušovat se tím nestojí živnostníkovi za řeč. Protože však byl katolík a jeho manželka chodila pravidelně do kostela k Mikulášovi, kde na ni doléhala tíha nebes, jejíž blahodárné účinku asi tak hodinu s povděkem vždy pozoroval, nemohlo mu ujít, že křesťané zakládají spásu člověka na lítosti. Přitom musí být k lítosti vyzváni. Sami od sebe na to dobrovolně nepřijdou, aby litovali svých činů. Co to vlastně je litovat své činy? Kde je jaká míra, která se překročí a nastane čas lítosti?

Dohodl to Bůh nebo lidé? Kde je hranice mezi ještě přípustným hodnocením a kde už je krádež? Jako obchodník věděl, že tato hranice je pružná a že pán Bůh má co dělat, aby ji stačil sledovat. Rabat je rabat, a když nevyděláš, padneš. Tady jsou výčitky svědomí přepych. Sáhl za sebe pro láhev, a Čírtkovi trochu přilil do nedotčené sklenice.

“Z kamarádství,” dodal, aby si Čírtek nemyslel něco, co by ho mohlo napadnout.

“Proč jsi mi dolil, když jsi nemusel?” zeptal se Čírtek a už na Alberta nemyslel. “Byla to přece správná míra za těch dnešních poměrů. Něco se ti hnulo v hlavě, nebo chceš opravovat zákony, které na tebe nelítostně tlačí s celou tou hospodářskou politikou? Člověče, Vondrášku, takhle ne. To nejde. Jsme si rovni, já pán, ty pán. Zatím na frťana mám, i když

jenom na jednoho. Na milosrdenství nečekám. Ten frťan představuje moji lidskou slabost. Pochopil jsi? Ty vlastně žiješ z lidský slabosti, proto máš naději věčnýho života. Chápeš mne?

Tvůj kšeft stojí na odvrácený straně lidský ušlechtilosti. Člověk se vypíná, chlubí přednostma a pak zajde k Vondráškovi na frťana, protože je v podstatě slabej a zranitelnej. Věř mi. Víra v člověka se opírá právě o tohle. Tady jsou filozofové neomylní. Kázat o lidský ušlechtilosti?

Kde ji vzít? Rozhlídni se. Kolik tady za den uvidíš ušlechtilejch opilců? Není nad lidskou slabost. Ta je trvalá a stálá. Kam na nás s vědou a kdo ví s čím, co lidskej rozum vymyslel.”

“Ty ses dneska nějak rozparádil a tos ještě ani nepřičuch ke sklenici. Až ji vypiješ, budeš se nejspíš prát.” Vondrášek teď litoval svého činu, protože navodil nepatřičné myšlenky svého

zákazníka.

“Kdo pochopí, že základním problémem lidský společnosti je lidská slabost, ten bude vládnout. Ten tam bude pánem,” pokračoval Čírtek.

“Vo tom nic nevím a vědět nechci. Já s lidskou slabostí nepočítám. Já se držím zákonů a dělám dobře,” říkal teď Vondrášek už rozhořčeně, protože ho Čírtkova řeč začínala zlobit. Sice nečetl Anatola France, věděl však, že zákony jsou past na hlupáky, mezi které ho nikdo nemohl zařadit. “A pak, já lidem nechci vládnout, já jim jenom sloužím. Jako zrovna teď

tobě.” Obrátil se na dalšího host, aby vůči němu učinil to, co vyhlašoval vůči Čírtkovi. Ten se otočil zády k pultu a rozhlížel se smutně po okolí. Nikde neviděl nic, co by stálo za pohled. Luxusní vzhled někdejší hospody vzal na vědomí už dávno, i když nerad. Jak se myšlenka člověka zmocní, už si nedá pokoj a pak běda člověku, uvažoval přibližně tak, jak řečeno: “Nejni nad ctnost, nad poctivost, která obrací v hrsti halířek a tíhne k šetrnosti. Máš to tu pěkný, co říkám, nádherný, luxusní, proto je tak trochu na místě jistá pochybnost o ctnosti. Protože tu tady můžeš potkat, stejně jako havrana ve zříceninách, které připomínají

minulou slávu. Tady vlastně o žádnou minulou slávu nejde. Támhle sedával za tvýho tatíka harmonikář, jestli se nepletu.”

“Hele, Čírtku, ty jsi mne přišel naštvat. To se ti daří, na to jsi kadet. Tak si vypij, co sis objednal, a jdi zase naštvat někoho jinýho,” řekl Vondrášek rozčíleně. Rozčílený Vondrášek byla vzácnost, jeho profese ho učila klidu a rozvaze.

“Nech na hlavě, kamaráde. Venku káže Albert, znáš ho, toho mladýho doktora, má tam srocení lidu a vypravuje jim o tom, že na sebe mají bejt hodný. To mne rozčílilo. Taková

slušná rodina a on takhle.” Pan Čírtek pozvedl skleničku a vypil její obsah na jeden ráz. Podle zvyku chtěl objednat další, ale včas si uvědomil stav svých financí.

“Dneska si dělá každej, co chce, tak ho nech,” řekl Vondrášek. “Ono ho to brzy přejde,” dodal ještě.

Pan Čírtek se zeptal, co má Alberta přejít. Zda jeho zaujaté kazatelství, nebo zaujetí pro člověka. Řekl to mírně útočně, pan Vondrášek ho však nechal přemýšlet a věnoval se dalším hostům. Sám práci nemá a o druhé se stará, vedl Čírtek samomluvu. Je to tedy dědičné. S tou chudinkou ženou vypadali směšně. Lidový kazatel a slepá hudebnice. Komická dvojice. Nahlíženo z dálky téhle místnosti, která má člověku poskytnout iluzi vlastní síly, vypadá svět tam na náměstí uboze a smutně. žebrají o lidskou pozornost a kdejaký hejhula je může ponížit. Plivne před ně, nebo pronese sprosté slovo. Mají to zapotřebí? On je přece vzdělanec. Co chce na lidech? To minulý režim mluvil o velikosti člověka z ulice. Kde je jaká jeho velikost? Ti, co chtěli toho člověka vychovávat, nějak mu radit k lepšímu, na to vždycky doplatili. Měl by Alberta varovat. Měl by mu dát radu zkušeného, který vidí svět se střechy, tedy z nadhledu, který souvisí s jeho povoláním. Pane jo. Odtud toho bylo vidět!

Mistr se zasnil. Vzpomínal na prosluněné malostranské pavlače, kde se to míhalo ženskými, alespoň v jeho představách teď byly pavlače plné vnadných ženských, kterým bylo vidět za výstřih. Zasloužil by přehnout přes koleno, myslel opět na Alberta, nebo alespoň domluvit.

“Chceš ještě nalejt?” zeptal se pan Vondrášek.

“Dneska ne. Musím domů. Starosti se světem. Rozumíš? Mám s tímhle světem starosti. Lidi se mění rychlejc, než si stačím zvyknout. Ten kluk mi nejde z hlavy.”

“Děláš si starosti zbytečně. Možná, že se měníš ty a ne to kolem,” usmál se Vondrášek. Neměl to dělat, protože panu Čírtkovi otevřel nežádoucí oblast k uvažování. Asi má pravdu. Choroby dotírají a člověk jim podléhá. Je to chyba, ale co se dá dělat? Strach, který bloudil okolo, se mu postavil za záda.

“Nějak to tak bude,” řekl neurčitě a odporoučel se.

3. NEPOKOJ ČLOVĚKA S DYCHTIVOU DUŠÍ.

“Kde jste se toulali? Co že jste takoví veselí?” ptala se matka nedočkavě, když se Albert s Beatou vrátili domů. Trpěla iluzí prostých lidí, že jednou bude mít šťastnou ruku a nahmátne ten pravý stírají los, který vyřeší finanční otázky její domácnosti. Radost z případné výhry neupírala ani svým dětem.

“Jsme jenom rádi, že jsme doma. Venku se ochladilo, snad se už blíží zima,” řekl Albert. Zatím si nepoložil otázku, zda jeho vystoupení na Malostranském náměstí bylo či nebylo úspěšné. Úspěšné bylo už tím, že vůbec bylo. Překonal jím sám sebe a vystoupil tak ze své

sevřenosti, která ho trápila.

“Víš,” říkal pak Beatě v pokojíku, kde za sebou zavřeli dveře, “když jsem zametal ulici, díval jsem se jenom na zem, nevím proto, jak se tvářili lidé, kteří mne míjeli. Měl jsem samozřejmě

účast na vztahu, který jsem tam svým nezvyklým jednáním navozoval, byla to však účast pasivní.” Podíval se na Beatu. Poslouchala ho představujíc si zřejmě, jak se dívá na dlažbu, jak přitom sklání hlavu. Trochu mu to přišlo líto. Jak si asi představuje dlažbu ulice? V tu chvíli si nebyl jistý, jestli je na ulici dlažba nebo asfalt. Nechtěl se jít podívat z okna, tolik let tudy chodí a najednou neví, jestli je tam dlažba nebo asfalt. Musí tam být dlažba, to jenom nepřátelský rozum mu napovídá, že se ulice také kryjí asfaltem. “Tam dole jsme uspěli. Hrála jsi skvěle, student, co tě vyzval, byl slušný mladík.”

Souhlasila s ním a snažila se vystoupení hodnotit. Albert teď dodatečně opakoval věty tam vyslovené a upozorňoval na jejich nedostatky formální i obsahové. Ocenil její zásah do debaty, který přišel v pravou chvíli, protože člověk vždycky neudrží myšlenku a její

chvilková nepřítomnost má pořád snahu člověka zaskakovat.

Mluvili a vymlouvali se tak ze své radosti. Beata z toho, že mu mohla pomoci dělat správnou věc, on z toho, že našel odvahu se dole na náměstí podívat lidem do očí. Musel se jim přece dívat do očí. Nejen to. Nabízel jim své myšlenky, své představy. Nebylo těch myšlenek mnoho, ale byly. Jemu teď šlo najednou o princip.

Když si teď vybavoval věty, které na náměstí pronesl, věty už náležitě upravené a zhodnocené, položil si dodatečně otázku, zda na to měl vůbec právo. Zda měl právo lidi zastavovat a vnucovat se jim. Každý člověk sám o sobě je přece dostatečně svobodný, svým intelektem ohraničený a duchovním standardem vymezený, je doma ve svém prostoru, kterému znalci říkají osobnost. Každý je natolik sám sebou, že nepotřebuje Alberta Musila s jeho škobrtavým a nepřesným vyjadřováním jakýchsi myšlenek, aby k němu s troufalou drzostí promlouval. Každý na svém čele nese viditelný nápis: vstup zakázán. Tady jsem sám doma. Neruš mne, nevnucuj se. Tady jsi na cizím území.

Všechno to je nesmysl, oponoval si Albert, když jeho žena, která se nedočkala pokračování

debaty, odešla dolů za matkou. Člověk se svými názory, se svou nekonečnou možností zaplnit celý svět mnohostí myšlenek, je skladebná jednotka. Z venku k němu přicházejí podněty, které absorbuje. Jako každá živá hmota i člověk přijímá informace od druhých lidí, hodnotí je, odmítá je, uvažuje o nich, sám pak převezme jenom to, co uzná za vhodné. Druhý člověk může mít povznášející zkušenost. Lidská kultura přece stojí na spolupráci. Stojí na výměně

poznatků. Když svou zkušenost nabídnu ostatním, nikoho tím neponížím, neomezím, protože mohu být odmítnut. Chlapík, kterého jsem prvního oslovil, řekl svoje a šel. Určitě jsem ho nezanechal v pochybách, že by neměl pravdu nebo právo mne odmítnout. Měl pravdu, neměl pravdu. Pochybovat o tom ho nenapadlo, stačil si sám a já jsem neměl žádnou vinu na případné

deformaci jeho hodnotového systému. Jenom paternalisté, lidé s přemrštěnou vírou v sebe, lidé podceňující schopnosti druhých, přikazují energicky: Vykliď svůj mizerně

zabydlený pokojík, přivezli jsme ti svůj nový nábytek, v něm teď budeš bydlet. Slabý vyklidí, silný odmítne.

Třeba jsem nasbíral povznášející zkušenost, která, nabídnuta, nikoho neomezí, protože může být odmítnuta.

Přistoupil k oknu a díval se ven na lidi. Chodili kolem, každý jiný a každý za svým zřejmě

cílem. Tvářili se nezúčastněně nebo zaujatě, byli na sobě nezávislí a k sobě lhostejní. Mnozí

skutečně vypadali zaujatě. Měli něco konkrétního na mysli, co je zaměstnávalo. Rozmlouvali spolu ve dvojicích nebo měli nějakou starost. Každý sám o sobě je pevnost, pohybující se vesmírné těleso vybavené svým zranitelným životem a svou hnací energií. Pak si Abert přibližně vybavil, jak asi vypadá přístroj na výrobu energie, přimyslel ho ke své

osobě a musel se smát. Bylo to zvlášť povedené uvažování. Až do této chvíle se podobným úvahám Albert vyhýbal a bylo mu zvláštní, že se tímto tématem začal zabývat, až když se pokusil k lidem promluvit. Kdyby ho napadlo takto přemýšlet dřív, asi by dnes na náměstí

nešel.

Představoval si, jak ti, kteří ho na chvilku obklopili, aby vyslechli pár jeho vět, o nich doma přemýšlejí. Představoval si jejich soukromí. Místnost o čtyřech stěnách, nábytek v abstraktním významu toho slova, neurčité obrysy cizího prostředí. Viděl ženu s nákupní

taškou. V paměti mu ulpěla nejurčitěji. Stojí u pracovního stolu, dělá večeři a uvažuje, obrací

jeho slova a hledá jejich lesklý rub. Pak přidává své hodnocení. Myšlenka jednou uchopená

má snahu se rozvíjet, množit se dělením jako améba. Nekontrolovatelný svět myšlenek. Zaplňují náhle celý prostor a v hlavě je jim těsno, musí být vysloveny a tak další lidé, zřejmě

ženin muž a děti, mají účast na Albertově vystoupení.

O čem bylo? Proboha, vždyť je to jedno! Teď, u tohoto pracovního nebo jídelního stolu v nějaké kuchyni, je to jedno. Podstatné je, o čem se mluví a přemýšlí právě teď v domácnosti neznámé účastnice Albertova vystoupení, která svět vidí svýma očima, do jejichž optiky Albert přisunul svoji představu.

Tady však bylo sporné místo, které pálilo v Albertově vědomí. Člověk se musí podřídit nějaké

vyšší moci, která ho spojuje s ostatními lidmi. Je to vždycky tlak osobnosti? Sotva. Autority jsou přechodné a závislé na výrobcích autorit. Je to ideál zprostředkovaný myslitelem? Je to osvícenci vášnivě obhajovaná idea státu, tedy kolektivního dobra? Není to snad přece jenom zájem třídy, skupiny, kdysi tak nekompromisně zdůrazňovaný? Je to vyšší princip lidskosti vycházející z náboženských učení? Náš individuální svět musí mít někde korektiv. Ten den usínal Albert špatně a často se budil. Asi udělal chybu, že šel na náměstí s tak naivně

buditelským předsevzetím.

4. DĚJÍ SE VĚCI, KTERÉ JSOU S TO VYVÉST ALBERTA Z MÍRY.

Druhý den šli opět Albert s Beatou na náměstí. Šli s plakátem a s flétnou. Slova jim cestou volně vylétala z úst, jako by nenesla žádný tíživý náklad mravních výzev a sveřepě

vymezených pravd. Mnohé se změnilo až když přišli na místo. Došlo na obtíže podobné

včerejším. Především lidé nebyli titíž. Měli sice všechny znaky pospíchajících chodců, nikdo se však nechtěl zaposlouchat do Albertovy rétoriky. Chvílemi se někdo zastavil, usmál se

nebo se zaškaredil, ale šel dál, aniž vyslechl konec věty.

Pan Čírtek, zvědavý na pokračování včerejšího Albertova tábora lidu, jak doma s despektem ženě popisoval Albertovo jednání, bloumal v podloubí na druhé straně náměstí a netrpělivě

sledoval ubíhající čas na kostelních hodinách, strmících nad všedním ruchem. Viděl Alberta přijít. Viděl, že se snaží a že nemá úspěch. Viděl i Beatu jak klade nástroj k ústům. Říkal si, že ten kluk nemá rozum, když svoji ženu zatahuje do tak pochybného podniku. Pak si všiml, že podloubím míří ke stoupavému konci náměstí sousedka, vdova po spisovateli, jejíž postava mu připomínala chvějivou minulost šťavnatých plodů mládí, na které těší vzpomínat i starce.

“Koukněte se, mladá paní,” orientoval vdovu v situaci. Chvíli se smála a pak chtěla jít dál. I staříkovo uznání potěší, i když ne zcela.

“Nějak mu to nejde. Nemá dneska úspěch,” zasmál se mistr, jako by to Albertovi přál. “Lidi jsou zmlsaný televizí, na lidský slovo nedají.”

Když člověk udělá něco, s čím předem nepočítal, co třeba nečekal, co snad ani udělat nechtěl, není v té spontánnosti vždycky jenom souhra náhod. I nahodilé jednání je výrazem podřízenosti předem určenému, vypracovanému, přijatému, časem prověřenému vzorci. I činy zdánlivě nesouhlasící s povahou, zvyklostmi nebo zkušenostmi člověka se dají dodatečně

rozšifrovat jako jednání přímo či nepřímo související s jeho osobností. Kdyby psycholog pátral po tom, proč paní Vroubecká udělala půlobrat a přešla náměstí, aby se postavila před řečnícího Alberta, který spolkl slovo a ztratil řeč, přišel by nejspíš na to, že dotyčná dáma byla naplněna proudivými šťávami a mladý muž měl její sympatie. Jiný by v jejím jednání poznal výrazné stopy altruismu, sounáležitosti, snad i politické aktivity tak běžné u občanů našeho státu té doby, nebo jenom lítosti nad tím, že se sousedovi nedaří dílo, které si naivně

předsevzal.

Fakt je, že tu teď stála a hlasitě kladla otázky typu: Mluvíte za liberální směr v naší politice nebo je vám bližší pravicové řešení národních problémů? Položila tak dvě tři otázky, a když

Albert, zaskočený tím, že se děje to, co od zástupu čekal, mlčel, zmatené myšlenky obtížně

sháněl do houfu, sama si odpovídala, vyzývavě se rozhlížejíc po okolí. Stalo se najednou, že se bylo po čem rozhlížet. Pár mužských se zastavilo, protože chtěli vědět, na co se pěkná ženská ptá. Vyslechli zlomek vět a přidali svůj názor do této nahodilé

směsice. Vesměs šlo o poznámky ironicky míněné, ale v takové situaci se vždycky najde někdo, kdo řečené bere vážně. Když se pan Čírtek přišoural, viděl s úžasem, jak se tam v tom těsném koute vede řeč, kterou Albert už snad dirigoval. Po chodníku se nedalo projít a nadávající chodci se tlačili mezi auty.

Co člověk, to názor, co člověk, to jiná poloha nebo důraz na jiné místo společenských starostí. Společná nota však tíhla k recesi, ke slovním žertům a k přehánění pravd, které Albert sypal ze svého zásobníku. “Nebuďme na sebe zlí,” volal a dočkal se odpovědi, že mu přece nikdo nic nedělá. “Jde mi o princip,” odpovídal. “Měli bychom si navzájem vyhovět, vycházet si vstříc,” volal s klidil smích. Zraky několika pokročilých čtyřicátníků s jednoznačným ulpěním na paní Vroubecké daly zřetelně najevo souhlas a pohotovost se okamžitě zúčastnit případného uskutečnění této výzvy.

Když už to trvalo chvíli a když se zástup několikrát obměnil a hlídač parkoviště se snažil lidi rozptýlit a tím rušil Albertovo shromáždění, vytáhla paní Vroubecká Alberta z houfu. Nechali tam pana Čírtka, který vykládal o anarchistech z konce rakousko-uherské monarchie. Vdova táhla Alberta za ruku, on držel druhou rukou Beatu a mířili za roh do své stoupavé ulice.

“Takhle to nejde, Alberte. Musíte mít konkrétní program. Lidi zajímá několik věcí, jako je liberalizace cen, privatizace nebo rozdělení kompetencí. Československé vztahy. Alespoň

tohle, když nic jiného.” Pustila teď jeho ruku a podívala se na mlčící Beatu.

“To nechci. Takový program mají všichni. Lidé neslyší nic jiného. Já chci, aby se tohle všechno, o čem mluvíte, dělo s porozuměním, s ohledem na lidi. Ne tak, aby lidé jednali jako utržení z řetězu. Chápete?”

“Já vás chápu,” řekla paní Vroubecká a klopýtla o obrubník. On ji chytil oběma rukama a zrudl zabořiv je do kyprých oblastí jejího těla.

“Nestalo se vám nic? Ani kotník? Paní sousedka zakopla,” informoval Beatu.

“Jenže takhle to nejde,” pokračovala klopýtnuvší vyrovnaně, jako by klopýtání byl její všední

způsob pohybu po ulici. “Musíte se přihlásit k nějakému směru. K levici, ke středu nebo k pravici.”

“Prosím vás, většina lidí vůbec neví, o co jde. Lidé se zajímají jenom o to, o kolik je co dneska dražší. Svoboda je pojem tak neurčitý jako království boží na nebi,” řekl Albert kurážně, odlehčený jakousi euforií, která se rozlévala jeho útrobami s účinkem větší dávky alkoholu.

“Já bych to nepodceňovala. Jste dneska večer doma?” zeptala se, jako by měla na mysli něco konkrétního, co souviselo s jeho osobou. Kývl a ona se bez vysvětlení odporoučela.

“Z toho jsem jelen,” řekl Albert nadšeně. V tomto hodnocení mohl pokračovat i večer, když u jejich dveří zazvonil redaktor Rouhal.

“Nerad obtěžuji, ale musím vyzpovídat tady vašeho mladýho musím vyzpovídat,” hlaholil hned ve dveřích. Matka prohlédla jeho obuv a pozvala ho do kuchyně. Sedl si ke stolu a vyndal reklamní poznámkový blok, který měl jeho návštěvě dodat zdání profesionality. Albert přišel a divil se. Nejvíc tomu, jak se pan Rouhal dozvěděl o jeho amatérské akci.

“Proboha, Alberte,” spínala ruce matka, “do čeho to zase strkáš prsty?” Měla na mysli příklad jeho otce, který chtěla připomenout, ale před novinářem cítila zábrany.

“Tak jak to je, hochu,” dotíral host. “Uděláme vám trochu publicity vám uděláme. Každá

podobná iniciativa, která směřuje k obecnému povzbuzení a povznesení, je dneska žádoucí a naše noviny ji podpoří.” V jeho redakci nezávislých novin jim dělalo právě starost, kam míří

veřejné mínění. Jsou přece podstatnější problémy, nejen slovenská samostatnost, která lidi mate a vede ke společenské skepsi. Když někdo přijde s nápadem lidové aktivity, lidové

politické tvořivosti, kterou dokáže, že český národ nejsou jenom veksláci a lupiči, ale i lidé

nadaní boží prostotou a naivní vírou v člověka, v člověka přirozené podnikavosti, která třeba zatím nesleduje žádný zisk, ale když se to vezme správně do ruky i zisk se může dostavit, tak takový člověk může pro podnik dost udělat. A pro sebe taky.

Zištné pohnutky byly skryty v redaktorově vědomí a dobře střeženy. Když mu o Albertově

misijní činnosti volala vdova Vroubecká, všeho nechal a spěchal za ní, protože doufal, že opět usedne k prostřenému stolu plnému zralých rozkoší. Když Albertovi pomůže, naplní

podmínku přiměřeného honoráře a vrátí se jistě tam, odkud byl už několikrát vypuzen. Teď

bude mít záminku, která může být rozvinuta v žádoucí výsledek.

“Víte, milá paní, váš syn přišel s neobvyklým politickým nápadem přišel váš syn. Dát lidem nové politické podněty a to starými pravdami vyslovenými v nových souvislostech vyslovenými. Rozumíte? Nerozumíte. Teď není na vysvětlování čas teď není. Jaký tedy máte

program?” obrátil se na Alberta. Dozvěděl se, že žádný. “Ale to nejde, přece máte program. Máte program vyzvednout nebo podnítit odpovědnost lidí za sebe samé. No vidíte, že máte program. To chce novou stranu, nebo nové hnutí,” uvažoval nahlas a rozvinul před překvapeným Albertem možné souvislosti, které podobná iniciativa může mít. Mluvil o námluvách politických stran a naznačil, které strany by se o něj mohly zajímat. Vzhledem k otcově minulosti by to asi byly strany tíhnoucí k Hradu. “Vyhovuje vám to?” Nebo tak trochu do leva, ale zase ne moc, protože by mnozí mohli křičet. Především bývalí levičáci, kteří se za svoji minulost stydí a proto jsou největšími obhájci pravicové politiky. Jmenoval několik poslanců, kteří si dělali nárok na nepoučené voliče. “A nebo ne. Vy jste typický intelektuál jste typický.” Zahloubal se, zřejmě zkoumal rozměry Albertovy inteligence. Ještě chvíli mluvil, pak schoval blok, který nepoužil a prohlásil, že mu to stačí, že všechno další už zařídí, jenom aby Albert zítra zase přišel, asi tak ve čtyři hodiny. “Uvidíte, že všechno bude dobré.” A odešel, když Albertovi podal ruku a matce přátelsky pokynul.

Následoval dlouhý rozhovor matky se synem, který měl dramatické pasáže, při nichž bylo lomeno rukama. “Prostě mám syna, jehož duševní úchylka potřebuje odborné posouzení. Copak se dneska někdo takhle chová? To je jedno za druhým,” neupřesnila, co všechno kritizovanému jednání předcházelo, určitě metení ulice, ale bylo to všechno? Alespoň podle míry zděšení, které neskrývala, určitě ne. “Dneska nebudu spát,” oznámila trpce. Nespal ani Albert, kterému se všechno převalovalo v hlavě. Ráno, když šel nakoupit dolů na náměstí do samoobsluhy, si všiml, že zapomněl sundat plakát, který informoval veřejnost o jeho ochotě vést s ní debatu. Plakát tam visel nepoškozený, jenom byl v rohu ozdoben piktografem, který ryli už římští legionáři, a kdo ví kdo už před nimi, do pískovce starověkých měst, aby dali budoucím historiků zprávu a orientaci svých smyslů. Autor malůvky podcenil tradici, protože ji doplnil informativním nápisem. Albert nad tím stál a otráveně uvažoval, jaká míra ponížení ho postihla. Opatrně roh s kresbou a nápisem odtrhl a měl pocit, že ho lid nechápe, když tak nevhodně hodnotí jeho úsilí. Šlo přece o anonymní

hodnocení. Musí je před Beatou zatajit, stejně by nevěděl, jak takový obrazec popsat. Doma napsal nový plakát a netrpělivě čekal na odpoledne. Uvažoval o tématu, kterým by měl své

případné posluchače oslovit. Na nic nového stejně nepřijde, ani to není možné. Jen umět poskládat staré kostky do nových obrazců.

Po obědě zazvonil telefon. “Volá tě paní Vroubecká,” řekla nedůvěřivě matka. “Co spolu máte?”

“Chtěla, abych se pro ni zastavil, až půjdeme dolů na náměstí.” Takže celá věc, tak nevinná, jak ji zamýšlel, se dostávala do nezvyklých, nebo spíš do nečekaných poloh. Byl nervozní a Beata to na něm samozřejmě poznala. Zeptala se ho, zda se necítí dobře, pak by asi bylo lepší pro dnešek besedu, jak akci nazvala, odložit. Taky ho to napadlo a nebýt telefonátu vdovy Vroubecké, zůstal by doma a patrně by začal složitě

přehodnocovat svůj vztah ke světu a k lidem. Musel však jít a jeho strach měl jinou podobu než dříve. Jako by se na něj najednou valila odpovědnost. Předtím to byla jenom výzva čistého srdce, já, člověk, volám vás, lidi, nyní šel ze všeho strach. Do hry vstupovaly nové

síly.

Když přišli na místo, vdova Vroubecká vedla celou cestu řeč, kterou Alberta rozptylovala, viděl, že jeho tušené obavy byly oprávněné. U plakátu s utrženým rohem čekalo několik lidí. Mezi nimi i redaktor Rouhal a člověk s profesionální kamerou na řemenu. Když se někde objeví kamera, která vypadá profesionálně, vždy se kolem seskupí lidé, kteří

mají zájem o pochybnou přednost zveřejnění, protože kamera slibuje televizní záznam a ten i žádoucí publicitu, třeba jenom pasivního lidského davu.

“Vy jste opravdu přišli?” zvolala vdova Vroubecká předstírajíc překvapení a představila

Albertovi flegmatického mladého muže, který měl v ruce na kabelu mikrofon, se kterým manipuloval a byl zřejmě redaktorem televizní stanice. Mladík byl informován, protože si dirigoval kameramana, a vyzval Alberta, aby se postavil před utržený plakát a něco říkal. Houfek zhoustl a hlídač parkoviště se snažil lidi přimět, aby mu nekazili živnost, protože už

stáli i na ploše určené automobilům. “Já na vás zavolám policajty,” hrozil, “tady žádné

nepovolené shromáždění nemůžete konat.”

Beata na výzvu redaktora zahrála a Albert pronesl pár nesourodých vět. Situace se mu vymykala z rukou. Viděl cizí režii a pořád se ptal, proč to je. Když přijela policejní hlídka, kterou hlídač opravdu zavolal, řekl Rouhal Albertovi, aby své věřící odvedl na druhou stranu náměstí, na schodiště kostela. Televizní redaktor zajásal, na to měli přijít hned, protože kostelní schody dodají Albertovu jednání žádoucí ráz. Šli tedy, tlačili se na úzkém chodníku.

“Alberte, co se to děje?” špitala Beata držíc se křečovitě ruky svého manžela.

“Já sám nevím. Je tu televize a mají nějaký záměr. Asi ze mne chtějí udělat lidového kašpara.” Snažil se žertovat, ale do smíchu mu nebylo.

Za masívem budov, které dělily prostor náměstí na dvě poloviny, nebyla situace lepší. Volné

plochy byly hustě obsazeny automobily, místo bylo jenom na schodišti ke vchodu do chrámu. Vystrčili Alberta nahoru, a když se rozhlédl kolem, na lidi natěsnané mezi auty, na tváře v oknech protějšího domu, bylo mu úzko.

“Lidé,” řekl tiše a byl vyzván, aby mluvil nahlas, protože pohyb aut ve středu vozovky byl plynulý, “postavil jsem se sem proto, abych vám připomněl to, na co se dneska málo myslí.” Redaktor k němu přistrčil mikrofon a kýval ruku na znamení, že si toho nemá všímat a klidně

pokračovat.

Mám vůbec pravdu, myslí se na to, co chci říct, málo? Pochybnost přišla dřív než věta, kterou chtěl vyslovit. Nedalo se však už nic dělat. “Všichni jsme lidmi a máme proto lidskou hodnotu.” To je příšerné. Nestačilo prostě říct, že jsme lidé? “Máme svoji důstojnost a musíme proto dbát o to, aby s námi bylo jako s důstojnými bytostmi nakládáno.” Viděl, že redaktor kývá spokojeně hlavou. Rozvíjel proto dál myšlenku. Odněkud na něj koukalo oko kamery, ale nevnímal je, viděl jenom tváře několika lidí před sebou, které dělaly dojem soustředění. Pokračoval proto už volněji tvrzením, že je třeba věřit ve velikost člověka. Víra však nestačí. Nejdříve musí být víra a zaujetí, pak může a musí následovat čin. Může, nebo musí? Blíže čin nepopsal, ale věnoval mu hodně místa.

Redaktor k němu přistoupil blíž, aby byl vidět v záběru a položil mu otázku: “Vaše víra ve velikost člověka je jistě ušlechtilá. Když ji takhle veřejně vyjevujete, děláte vlastně politiku. Nevzpomínáte si, že komunisté také věřili ve velikost člověka, vlastně ve velikost pracujícího člověka a jeho jménem zavedli v této zemi diktaturu? Ve Francii koncem 18. století tomu bylo podobně. Hrůzovláda uplatněná ve jménu velikosti člověka. Nejste téhož názoru?” To byl ovšem podraz. Albertovo scvrklé vědomí nebylo s to se ve věci vyznat a už vůbec ne něco objasnit nebo obhájit. Zmohl se jenom na zuřivý odpor, kterému se lidé dole pod schody smáli. “Na tomto místě není prostor pro filozofické debaty,” volal rozhořčeně. “Mně stačí, že chci, aby se politika dělala veřejně a přímo. Tak se může dělat tehdy, když uznáte hodnotu člověka, když mu budete věřit, že je schopen poznat, co mu slouží, co potřebuje a co ne.” Přibližně tak zněla jeho odpověď, které zástup posléze zatleskal. Redaktor se zasmál a poděkoval.

“Balíme,” řekl svým kolegům. “Ještě vaše jméno a ostatní údaje. Támhle slečna si to zapíše. Musíme to stihnout do večerní relace.”

Když odešli, rozešel se i zástup. Nikdo už nebyl zvědavý na případné Albertovy vývody. Stál tam s Beatou a s vdovou Vroubeckou. “Pojďte s těch schodů, ať tu tak netrčíme,” řekla a

chopila se Rouhala, který na ně počkal, za rukáv. “Musíme se domluvit, posoudit situaci.” Šli nahoru ulicí, dvě dvojice za sebou. Jedna živě rozmlouvala, druhá byla zticha. Albert měl pocit, že všechno dokonale zohavil, a Beata své pocity tajila.

“Já ještě zajdu,” řekl redaktor Albertovi před domem vdovy Vroubecké, kde se rychle vtiskl do dveří.

5. ANIž BY TUŠIL, JAK SE VĚCI MAJÍ, UVAžUJE PAN PROFESOR V SOULADU S

UDÁLOSTMI.

Když vešli do domu, poznal Albert podle kabátu, že je tu na návštěvě pan profesor. Nevěděl, zda je to dobře nebo špatně. Možná, že matka bude před hostem zdrženlivá a nebude klást otázky, možná, že bude útočit a pak by profesorova přítomnost mohla otupit ostří jejích výpadů. Bylo jisté, že podivnou Albertovu činorodost chápe jako útok na klid a pohodu své

domácnosti.

“Jdi nahoru, je tady profesor. Řeknu, že tě bolí hlava,” špitl a postrčil Beatu ke schodům. Poslechla, i když by byla bývala ráda v profesorově společnosti.

“Mladí se vrátili,” přivítala matka syna s mírnou netrpělivostí v hlase, která mohla oznamovat leccos. Přemíru profesorových myšlenkových rébusů, kterým netrpělivě až dosud naslouchala, aniž jim věnovala potřebné soustředění, ale i předzvěst chvatně položených otázek, mířených na průběh Albertovy výpravy na Malostranské náměstí. Albert se pozdravil s profesorem. Host ho přivítal nesoustředěným pohledem, který

prozrazoval určitost myšlenky, která mu prosakovala z vědomí do řeči. Rychle si sedl, když

podal Albertovi ruku, a s hlavou obrácenou k matce řekl: “Když člověk dosáhne určitého věku, vznikají najednou otázky, jsou vlezle neodbytné a on, když si je připustí, přijde na to, že by si je ještě před nějakou dobou nepoložil. Ne proto, že by je nestačil vymyslet, ale proto, že by se mu zdály být směšné. Málokdo se zesměšňujeme dobrovolně. Zvláštní však je, že když

si je pak ve zralém věku položí, pak se v jejich hodnocení shoduje s tím, co by o nich řekl v čase své mladosti.”

“V tom máte zase jednou pravdu,” zvolala matka, jako by čekala na příležitost. Albert věděl, co přijde, a také se tak stalo.

“Můj syn, jediný a poslední, se právě teď vehementně snaží, aby byl celému okolí pro smích. Řeční k lidstvu o velikosti člověka. Pochopíte to? Každý má dneska starost sám se sebou a nikdo proto neposlouží důkazem, že na světě nad něj není. Nad člověka, který má obavy z toho, jak bude v zimě, která je na krku, s topením, kolik bude stát čtvrtka másla, když je teď

všechno čím dál dražší. Ale hlavně, že bude vědět, zásluhou mého syna, jaký je vlastně pašák. Tím se určitě zahřeje.”

Albert si uraženě sedl. Jak může jeho vlastní matka takhle mluvit? S lítostí se jí díval do tváře. Viděl popelavou běl její pleti s červenými skvrnami pletenců žilek, které se rozbíhaly od kořene nosu ke skráním. Viděl vlasy, kterým holič dvakrát měsíčně dodával nepřiměřené

zdání mladosti. Proč? Kvůli profesorovi? Ten přece ví, o co jde, a je spíš ochoten skutečnost přehlížet a dívat se někam do oblasti nereálného příbytku idejí, než hodnotit banality dne.

“Takovou velice podivnou otázkou je,” pokračoval host, aniž dbal matčiny repliky, za kterou mohl tušit starost, “co jsme vlastně zač. Přiměřeně rozšířena pak zní: Proč jsme tady na tom světě, jaký je smysl mého dočasného pobytu.”

“Tak právě tyhle otázky skutečně miluju. To jste se strefil. Proč jsem na světě, když nemůžu najít práci. Proč jsem vůbec na světě, když budu za chvíli platit daň i z komínu, jak to

snad už

někdy bylo. Proč mám být na světě”

“Ale maminko, nech pana profesora domluvit. Právě mne tahle otázka zajímá a jsem zvědav, jak na ni odpoví. Pokud ovšem vůbec odpoví,” řekl Albert smířlivě a matka kupodivu zmlkla a čekala jako on.

Profesora to zřejmě mírně zaskočilo a také se k tomu vzápětí přiznal. “Jsem skutečně

překvapen. Něco se muselo někde změnit, co jsem nepostřehl. Až do této chvíle jsem celkem oprávněně předpokládal, že mládí si podobné otázky neklade. Má před sebou nekonečný

prostor života, který musí propátrat, svými smysly ochutnat a posoudit, a otázky tak banální

jsou k tomu, aby byly s pohrdáním přehlédnuty.”

Zavrtěl jako by nechápavě hlavou a posunul cukřenku, která před ním stála, do středu stolu.

“K stáru se člověk otázce směje, protože ví, že ptát se má cenu jenom tehdy, když může dostat odpověď. Nezodpovězené otázky zatěžují vědomí a hlava jimi bobtná a padá pod stůl.”

“Přiznám se, že jsem tuto odpověď čekala. Proto by bylo opravdu lepší ptát se na věci dostupné. Jako třeba s jakou se vrátili naši mladí z města, nebo tak nějak na něco, co se děje kolem a má vliv na naše osudy.”

Albert se ošil. Tato matčina odbočka se mu nezdála být z mnoha důvodů vůči profesorovi taktní. Ten se však nedal odradit od záměru zveřejnit svoji myšlenku: “Ono to naštěstí není

tak jednoduché, jak se může zdát. Klást si otázky, na které nemám odpověď, se vám jeví jako ztráta času. Jsou však v životě situace, kdy se podobně ptát člověk musí, ať už chce nebo nechce. Přitom nechávám stranou ty z nás, kteří o sobě říkají, že patří mezi myslitele, s nimiž

se sdružili, a pak si podobné otázky kladou jaksi z profesionální nezbytnosti. Kdyby je tak kladli jenom sobě! Pochopte ten trik a nepodlehněte mu. Oni uvažují, přemýšlejí a to, na co přijdou, strkají člověku pod nos s křikem: Jsi-li moudrý, přemýšlej s námi! Rozumíte tomu?

Kdo z nás se necítí být moudrý. Samo diskutované polidštění člověka vyjadřuje fakt, že se už

do značné míry vymanil z ostatní přírody a že si na podobně položenou otázku odpovídá. Touto otázkou člověk sám sobě nastražil past a ochotně se do ní chytil.” Po chvilce soustředění pokračoval: “Nebo stačilo, že si otázku jenom položil? Dělá mi to teď starost. Vždyť jiní živí tvorové se neptají. Ptá se člověk. Jenom člověk. Správně,” pochválil svůj závěr. Albert s matkou doufali, že vyčerpal téma i sebe. “Už to, že se ptá, aniž si třeba odpoví, stačí k tomu, aby chodil po světě s hlavou hrdě zvednutou.”

“No a co? Tak jsme se ptali a jaký to mělo užitek?” opáčila matka. “Narodili jsme se, abychom zemřeli. Mezi těmito dvěma hranicemi jenom strádáme a trápíme se. Já vím, počkejte chvíli, mluvil jste dost dlouho, potřebujete si odpočinout. Ráno vstanu, uklidím, jdu nakoupit, uvařím, těším se na chvíli, kdy si budu moci sednout. Těším se na to, že den skončí

a já budu v posteli, abych zapomněla na všechny ty radosti života. Těšíme se na konec týdne. Na výplatu, na dovolenou. Chvátáme za svým neodvratným koncem. Copak jsme na světě

jenom proto, abychom z něj co nejdřív odešli?”

Všichni teď mlčeli, i když nebylo jisté, zda ze stejných důvodů. Jeden neměl co odpovědět, druhý nechtěl kazit iluzi otevřené otázky. Matka však chtěla své hodnocení života dovést do konce.

“Mezitím připravíme několika jedincům podobný osud a světe, jaký jsi byl! Vykonali jsme pár směšných činů, které byly významné jenom pro nás a které budou stejně s námi zapomenuty.

S námi, kteří jsme jenom dnešní nájemníci tohoto světa.”

“Pořád v nás zápolí minulost s budoucností. Začátek s koncem. Ty dva póly určují kvalitu přítomnosti,” hlesl profesor.

Albert vstal a bezúčelně přešel místnost. Úzkost na člověka padá, když takhle přemýšlí. Proč

sem profesor chodí s takovými myšlenkami. Je však možné myslet jinak? Snad. Určitě. Možná. Kolik miliard lidí už takhle uvažovalo. Všichni, kteří si uvědomovali situaci přechodných obyvatel našeho domu.

Bylo by s podivem, kdyby nevymysleli nějaké útěšné berličky, o které člověk může opřít svou naději, že to všechno má nebo mělo nějaký smysl.

Mělo to smysl?

Profesor nemohl vědět, co Alberta napadá, měl ale zkušenost a tušil, kudy se asi jeho myšlenky ubírají. Proto pokračoval a svou řečí se teď obracel k němu. “Pokud tyto otázky klade někdo mimo náš čas a prostor, třeba Erasmus Rotterdamský nad svou Chválou bláznovství, pak se o věci příjemně přemýšlí. Má vzácná přítelkyně však s tvrdou přímostí

naznačila, že všechno o čem mluvíme, je náš společný a přítomný problém. Vy mladí,” ukázal na Alberta, “se kolem sebe drze rozhlížíte a přisuzujete si poslání. Ano, rozuměl jste správně, poslání. Nikoliv úděl, jak soudí ti starší, ale poslání. Tedy přece jenom něco, čím hodláte přesáhnout skromné hranice osobní existence. To jenom ti druzí jsou trapní pojídači chlebových kůrek, nosiči zubních protéz a plniči záchodů. My, jak jsme tu,” profesor teď

vykazoval jistý stupeň rozčílení, které bylo samozřejmě přechodné a vyvolané vnitřním tlakem, který vzniká, když člověk intenzívně přemýšlí ve skutečném nebo předpokládaném sporu, “máme o sobě to nejlepší mínění. Proti tomu lze sotva něco mít a jenom trapní starci, kteří jsou tak ubozí, že vám závidí, se pohrdavě odvracejí.”

Po chvíli: “Jenže vy, kteří máte větší intelektuální dispozice, jste zachytili jejich pohled a po krátké úvaze přiznáváte, že mezi vašimi chvástavými slovy lze tušit, že jste přece jenom i vy slabí, trochu dočasní, hodně zranitelní a ohrožení, ale nenecháte si vzít troufalou schopnost najít v sobě jiskérku věčnosti.”

Byla to krásná a vznešená řeč, jedna z mála, jaké nad tímto stolem tak přímo zazněly. Jenže profesor ji chtěl zakončit. Nějak dodat naději, nebo alespoň přidat úlevu,kterou lidé při podobných situacích pociťují a s nimiž měl jako filozof zkušenost. Po chvilce soustředění, ve kterém ho oba jeho spolustolovníci nerušili, pokračoval, promlouvaje teď už k sobě i k ostatním:

“Tou jiskérkou jsme zapálili víru v Boha, který se nám pak všem odcizil a projevil nepřiměřenou potřebu nám nejen poroučet, ale i nás přežít. Ve skutečnosti však náš Bůh jednou umře s námi. To je to, co zatím nevíme určitě, ale co poznáme, až ta chvíle přijde. Do té doby žijte v iluzi, že budete věčně mladí, že jednou budete mít plno peněz a lesklých cetek, o kterých si naivně myslíte, že bez nich život nemůže být dost bohatý a dost důstojný.” FINIS.

Lidé říkají, že bychom měli být osudu vděčni za každou hodinu, kterou nám na tomto světě

umožní prožít. Někdy o oprávněnosti této teze pochybuji. V poslední době se mi stává, že život proklínám a s nenávistí se ohlížím zpátky.

Teď jsem zase na něco přišel. Svůj život známe nejlépe, proto si můžeme dovolit ho příkře posuzovat. Nejde však jenom o můj život. Jde o život vůbec. Vyjadřovat se k němu však nemám právo.

K hodnocení mám jenom ten svůj, jako téma k občasné úvaze mi stačí: Osudovost, která

zaměstnává mravence, když vidí, jak se dolů do údolí řítí lavina kamení. Teď ovšem žvaním, a to jsem nechtěl. Myšlenky jsou však vlezlé jako zima po ránu. Jak kolem mne lidé

umírali, všechno se mi začalo jevit jinak. Maminka už, chudák, umřela, pan profesor odešel pár dní za ní, i pan Čírtek je už jenom vzpomínka. Týden před smrtí za mnou, staroch, přišel a přinesl mi v igelitové tažce Českou politiku. Čtyři tlusté svazky. Jak je přinesl, tak tady leží. Neměl jsem čas se do nich ani podívat. Už je to taky jenom historie. Minulost je naše budoucnost, říkal, alespoň si to myslím, pan profesor, když si na nás brousil své myšlenkové postupy. Teď o tom dodatečně uvažuji, ale nic kloudného mne nenapadá. Chybí mi správná pohoda duše, která vede k úvahám majícím smysl.

Všechno se to nějak přetočilo. Ne naráz, ovšem, postupně, plíživě, člověk nic netuší a najednou mu všechno dojde. Tichá a zamyšlená Beata je dnes hlučná Beata. Říkám to šetrně. Zprvu mne všechno zaráželo, říkal jsem si, pokouší se zbavit traumatu, otřesu ze změn, které

v domácnosti nastaly. Asi někde v genovém systému jsou utajeny povely, které ve správnou chvíli zaznějí. Matka umřela téměř naráz. Na mrtvici. Nejdřív spadla se židle a týden ležela v nemocnici. Když jsem se za ní šel podívat, řekla mi sestra, že před chvílí tiše a bez bolesti zemřela. Alespoň to. žít dlouho a umřít rychle. Co víc si smrtelný člověk může přát? Když si na maminku vzpomenu, mrazí mne a sám sebe lituji.

Co bylo dál? Co by bylo. Beata se chopila uvolněných otěží. Přestala hrát, jenom velí. Domem se už neozývají pisklavé tóny jejího nástroje, je slyšet jenom její hlas, který jako by přebíral jeho barvu, především ve vyšších polohách. Poroučí všude. Sotva děti začaly chodit do školy, už nakupovaly, dojdou všude, všechno zařídí. Někdy vezmou s sebou i matku. To tehdy, když je jí někde třeba, jako na nějakém úřadě nebo jinde. Já se nemohu hnout od pultu. Má to své výhody.

Její rodiče, už taky nemohoucí, jsou u nás pečení vaření. Štěstí, že nemají kde spát, jinak by domů jezdili jenom zalévat kytky. Beata tvrdí, že se bez nich neobejde. Trochu tomu věřím, ale zase ne moc. Dvě děti a dva staří, k tomu moje žena, příliš mnoho lidí v domácnosti, kde dřív bylo ticho a klid. Navíc sem ještě patří paní Novotná, hospodyně na čtyři hodiny denně. Vaří a pere a taky má výraznou snahu rozhodovat.

Po mém neúspěšném vystoupení v politickém světě mi před léty nabídl místo starý

Vondrášek. Vzal jsem to, i když jsem tam byl lidem na očích. Nějakou dobu jsem se mírně

styděl, utahovali si ze mne, ale přešlo je to. Postupně jsem si zvykl na hroší kůži. První těhotenství snášela Beata těžko. Matka byla tenkrát ještě ve formě a starala se o ni jako o dítě. V domě byl slyšet jenom plačtivý hlas mé ženy.

“Co když bude, chudinka, taky slepé? Co si počnu, když budu mít slepé dítě?” Vymlouvali jsme jí to horem dolem. V poradně, kam s ní matka chodila, všude. Pak jí někdo nakukal, že se někde přihodilo, že slepá žena při porodu prohlédla. Rázem ji to změnilo. Začala se, chudák, na porod těšit.

“Viď, že budu možná taky vidět,” říkala pořád. Bylo to smutně trapné, bylo to ubohé, taková

víra. Vyčítal jsem si, že takhle smýšlím, chápal jsem však, že se chce vymanit ze své temnoty, která je temnotou jenom pro mne, pro nás vidoucí. Všechny ty řeči, úvahy, rozhodnost, s jakou až dosud snášela svůj osud, o všem bylo možno teď pochybovat a tak nezbyla než lítost. Cítil jsem svoji vinu. Něčím jsem v ní budil lichou naději, v ubožátku.

“Možná, že po druhém dítěti,” řekla, když přečkala zklamání. Utěšovalo ji jenom to, že porodila zdravé dítě. Kluka. Museli jsme mu dát jméno po Beatině otci Ludvík.

“Až budeme mít holčičku, bude se jmenovat po tv é matce,” rozhodla. To už moje maminka byla ve strašnickém kolumbáriu.

Mám tedy naději, že budu otcem rozvětvené rodiny, říkal jsem si s kyselou tváří, kterou

jsem si mohl dovolit, pokud v místnosti nebyl tchán Ludvík.

“Musíte ji pochopit, Alberte,” kňourala její matka. Měla záduchu a mluvila jako ze skříně.

“Jsem ochoten ji chápat, důkaz o tom jsem, myslím, podal, ale naděje, která se nemůže vyplnit, je spíš škodlivá než jiná. Já přece nezaplním ulici dětmi jenom proto, že někdo trpí

lichou nadějí.” Matka se urazila a já jsem dodatečně uznal, že právem. Takhle přece nikdo nemluví o své ženě, navíc s její matkou. Tenkrát jsem ještě nechodil k vdově. Říkám jí vdova, i když má své jméno, které nikdy nevyslovuji. Vdova po spisovateli. To je jako hodnost, která

otevírá dveře do příjemného světa.

Nevím už, kdy jsem začal spřádat sny o vdově. Jednou jsem se však přistihl, že na ni myslím jinak než jako na svou bývalou manažerku. Každý politik teď někoho takového potřebuje. Stejně jako špičkový sportovec. Ten někdo mu zajišťuje publicitu, organizuje setkání s lidmi, volá do redakcí a nadává redaktorům. Vdova domlouvala i jednání s politickými partnery a hodnotila výsledky kampaní. Zorganizovala několik brífinků, jak se teď říká tiskovkám, a do jisté míry za mne odpovídala i některé dotazy. Byla můj manažer. Já jsem byl její obchod, její

kšeft. Byla to zvláštní, hektická doba. Ani jsem nežil, jen jsem se vznášel. Když mne v televizi zahlédla naše budějovická příbuzná, přihnala se jako velká voda. Zavalila mne impertinencemi, poťouchlostmi, ale smysl těchto laskavostí byl v tom, že jí teklo v Budějovicích do bot. Brzy poznali, zejména její kolegyně, ženské mají na ženskou nos, že jde o zrzavé, nafouklé nic. Mrzí mne, že musím o sestře takhle mluvit. Skutečně se tak poměry měly. Dávali jí úkoly, na které asi nestačila, a tak se svých kritiků snažila zbavit politickými kecy. Nenápadně i nápadně je asi zastrašovala. Teď chtěla vědět, jestli náhodou nevychází

moje hvězda. Hned by si na mne vsadila jako na koně v Chuchli a zametala by se svými budějovickými kritiky. S velkou chutí jsem jí dokázal, že v mém případě jde jenom o dočasnou pěnu na politické vlně. Přičinlivě jsem žertoval, měl jsem však, jak se ukázalo, pravdu.

“Víš, má krotitelko,” to už jsem vdově čechral kučery a snažil se jí nahradit nedostatek manželského tepla, “já nejsem politik. Mám svoje ideály a právě politika je dusí. Nemám zázračnou schopnost, kterou měl Numa Pompilius, druhý římský král,” upřesnil jsem, aby byla v obraze, “jehož jméno jsme jako studenti počešťovali říkajíce mu Ňuma, abych přesvědčoval lidi o správnosti svých názorů proměnou hliněných pohárů ve zlaté. Tenkrát, v době starořímské, měl podobný trik jistě svoji váhu.” Tenhle fór jsem znal od pana profesora, který moji paměť zásoboval podobnými bonmoty. Hodí se, když má člověk paměť. Tohle vdova uměla ocenit.

“Mluvíš nesmysly, zlato,” odpověděla po chvíli, když si to všechno v hlavě přehodila na druhou stranu. “Nikdo od tebe nechce žádná kouzla. Stačí, když budeš poctivej, hodnej mládeneček. Naše politika takové milé a poctivé mládenečky, kteří to s republikou a Evropou myslí poctivě, upřímně a hlavně bezelstně, potřebuje jako sůl. Pak se zase můžeš stáhnout do soukromí. No, až splníš své historické poslání.”

Historické poslání. Já plním historické poslání. Koho by to napadlo. Te ď nevím, jestli byla v té době Beata těhotná poprvé nebo už podruhé. Jak pozoruji, není čas a jeho rozlišení mou nejsilnější stránkou. Fakt je, že ze mne redaktor, vdova a plno jiných lidí udělali hvězdu. Přímo kometu. Zazářila, trochu zaprskala a zhasla. Výsledek však prý uspokojil. V době, kdy jsem zářil. Lidé v naší ulici říkali, no jo, to je Albert, po tátovi. Jenže táta byl charakter. Vydržel i za nepřízně počasí. Tahal putny s uhlím, ať pršelo, ať mrzlo. Měl před očima nějaký

cíl. Já jsem měl před očima neurčitou záři a rozmazaná hesla francouzské revoluce. A pak se mi mezi ně začaly plést vnady vdovy Vroubecké. Jako hodnota nadčasová konkrétní vnady neobstojí. Vnady vůbec tam, samozřejmě, patří, ale ňadra vdovy už vykazovala stopy putujícího času. Pořád však stálo za to o nich žádostivě uvažovat.

Dlouho jsem toto puzení v sobě zapíral. Pořád jsem mluvil o demokracii a o lidské

sounáležitosti. O lásce člověka k člověku. Pak jsem však najednou zpozoroval, že mi tyto abstraktní kategorie začínají být protivné. že si je spontánně zpředmětňuji. Když člověk slyší

o platónských idejích a nemá přiměřenou filozofickou zkušenost, taky si zprvu představuje své domácí okolí a ono zatím jde o abstraktní ideje, které, pokud jsou

konkretizovány, vedou k nesmyslům. Alespoň tak usuzuji, protože nemám odpovídající filozofické vzdělání. Když

jsem na toto téma zavedl řeč, tenkrát ještě s profesorem, bylo to ve chvíli, kdy rozdával karty, matka mne okřikla, abych s takovými pitomostmi neotravoval. Pan profesor se tenkrát nadechl, jako by chtěl odpovědět, ale matka mu skočila do řeči: “Dal jste mi jich čtrnáct. Soustřeďte se laskavě.”

Tak se pan profesor soustřeďoval, ještě na mne mrkl, jako že na to jednou dojde, ale nedošlo. Proto jsem si konkretizoval svoji životní ideu lásky člověka k člověku po svém. Jak jsem uměl. A neuměl jsem toho moc. S Beatou jsme byli sehraná dvojka a mně bylo otravné s vdovou dělat totéž a stejným způsobem. Měl bych přílišný pocit zpronevěry.

“Co to děláš, ty zvrhlíčku?” šeptala něžně. “To nemůžeš jednat normálně jako jinej člověk?” Normálně jako jiný člověk. Kterého jiného člověka měla na mysli? O tom jsem nepřemýšlel, protože bych si v tu chvíli musel naplivat do tváře. Za čas zábrany ustoupily. Člověk si zvykne a je mu v hříchu dobře. Byl jsem jako každý jiný člověk. Chlípný, oplzlý, hnusný, zapáchající mužský. Fuj. Samotnému je mi z toho zle. Ale jenom někdy. Když jsem ve svém soukromí, snažím se myslet na ušlechtilé věci. Jsou mezi ušlechtilými věcmi takové, které by byly vzdáleny lidské živočišnosti? Myslím tím naše společná snění, kterým jsme kdysi propadali s Beatou, a říkám si, že někde ve mně musí něco dřímat, stačí to probudit a otřít bláto z bot.

Proč to všechno děláš, člověče, říkám si v takové chvíli. Proto, že se tvoje žena změnila v sekýrující Xantipu? Proto, že nemá sexuální zkušenost, jenom tu, kterou jsi jí ty poskytl? Jsi odporné zvíře, které si hraje na kultivovaného člověka. Přetvářka, samá přetvářka. Tvá

nevýhoda je v tom, že si umíš své jednání zdůvodnit tak, abys vyšel bez hlubšího šrámu. Jdi a omluv se jí.

Vážně jsem o tom v záchvatu sebelítosti uvažoval. Jít a s pláčem se jí omluvit. Rozum však zasáhl. Co bych tím vyřešil? Jenom bych jí ublížil. Patrně víc než teď. Ponižuješ ji a ještě to chceš zveřejňovat, rozpitvávat, chlubivě demonstrovat. Vidíš, chudinko, se svým panenským tělem nestačíš uspokojit moje nižší potřeby. Tohle nemůže žádná žena, ani Beata, odpustit. Bude se trápit a změní to její život. Ztratí jistoty, které potřebuje jako svou bílou hůl. Byl jsem si jist, že to tak je, i když jsem trochu pochyboval. V těch pochybnostech byl zastoupen i prvek lenosti nebo víry, že nejsem tak velký mizera, jak se mi v záchvatu sebelítosti jeví? Takhle je to dobře. Když nikdo nic neví, jako by nic nebylo. Beata teď také

žila v jiném světě. Její akční prostor se nebývale rozšířil. Učí se s dětmi. Dělá s nimi úkoly, a když píší, musí jí přesně popsat každý tah perem. Každé písmenko ohlásit a říci, zda se drží

na řádce nebo plave nad ní. Sama si musela s matčinou pomocí vše potřebné osvojit. Umí

všechny školní básničky a děti ji snad respektují. Bojím se chvíle, kdy ji začnou podvádět.

“Učit se s dětmi je moje základní povinnost, nemluvte mi do toho,” odporuje rodi čům, když

chtějí, aby je nechala s dětmi pracovat. Oni proto kontrolují jenom výsledky a písemné

doklady ze školy.

Nikdo ve třídě nemá slepou maminku a děti mají učitelky, které jim, na rozdíl ode mne, umějí

vysvětlit matčinu situaci tak, že v její slepotě nevidí nedostatek, ale jistou zvláštnost, téměř

přednost. Jenom trnu, aby některé nepřišlo na nápad, že chce být také slepé. Občas pozoruji, jak chodí po kuchyni se zavřenýma očima a se smíchem do sebe narážejí. Okřikuji je a ony z toho mají legraci. Jsou to děti.

Těsně před volbami ze mne v jedněch vlivných novinách udělali kašpara. Už ani nevím, které

noviny to byly. Dali si práci, rozebrali mne jako politickou sílu. Dodatečně vidím, jak bylo toto tvrzení směšné, já a politická síla, která někomu stála za námahu, ale asi jsem jim za to stál. Našli spojení mezi mnou a dalšímu lidmi z politiky, vložili mi do úst názory a záměry, které jsem neměl. Možná, že je měli ostatní a vdova, to je pravděpodobné. V politice se zveřejňuje jenom něco, podstata věci bývá pohledu veřejnosti skryta. To skryté vyhrabali na světlo a ze mne udělali blba. Patřičně všechno rozmázli. Psali něco o naivních prosťáčcích, zastřeně o lidech zneužitých díky jejich sníženému intelektu, kteří proto, že si před spaním myjí nohy, chtějí touto hygienickou samozřejmostí oblbnout národ, ze kterého dělají tlupu špindírů a lenochů, která čeká na svého spasitele, potměšilého lháře a podvodníka. Tenhle vykutálený filuta, který vypadá, že neumí do pěti počítat, chce připravit naši stranu o hlasy. Bylo to nějak podobně. Vzpomínat na podrobnosti se mi příčí. Tenkrát jsem tuhle trapnost vyjídal z plného kastrolu.

“Tomu pitomci dáme do nosu,” volala vdova hlasitě, i když zase ne příliš rozhořčeně. S

nebývalým elánem telefonovala na všechny strany a tvářila se, jako by se něco povedlo. Svolávala porady, plánovala akce. Jenže mně změkly nohy. Měl ten novinář pravdu, neměl pravdu? Proč tolik žluči na stránce papíru? Asi měl pravdu. Nepřiznal jsem si to nahlas. Taky jsem byl v zajetí okouzlení svou osobností, že jsem nebyl ochoten mnohé věci si vůbec připustit, natož přiznat. Tušil jsem sice, že mnohé nadšení a hlasitý souhlas s mými výroky byly předem naplánované a zorganizované, a že se také podle plánu vyvíjely. Věřte, nevěřte. Chceš být osobností a zatím jí nejsi? Neboj se, máme na to odborníky, ti ji z tebe udělají. Lidé

budou chodit a vzdychat: Ten Albert, to je pašák, to je chlap, to je to, co jsme potřebovali. Nakonec jsem byl i já sám od vlivem téhle drogy, kterou mi kdosi po kapkách ordinoval. Šlo mi o velkou věc. Chtěl jsem jenom dobro. Aby se lidé měli rádi, aby k sobě přistupovali s pochopením. Novinář, ten politický expert, co mne tak sejmul, byl taky tak oblblý prostředky veřejné manipulace, že v mých názorech viděl klam, faleš, mylné iluze. Někdo dokonce přišel s názorem, že jde v mém případě o ideologii. Prý podléhám falešnému vědomí, ideologii. Něčemu, na co lze navěsit kdejakou ideu, třídní nebo jakou tezi o lidské aktivitě, která

kontroverzně směřuje proti jiným lidským aktivitám. Takhle lidem blbli hlavy a ze mne udělali protivníka všeho demokratického a lidu a lidem prospěšného.

Koukal jsem na to jako jelen a začal jsem chodit s hlavou mezi koleny. Pořád jsem přemýšlel a občas jsem i mluvil nahlas. To se vdově a jejím kumpánům nelíbilo. Jim vyhovovalo, když

jsem slabomyslně žvanil o lásce k člověku. Měl jsem najednou pocit, že si mne vydržují

jenom proto, že jsem bez uzardění schopen plácat tahle abstrakta, a že jim, světe div se, dokonce i věřím.

Redaktor spolu s několika dalšími ze štábu napsali několik sžíravých článků, které v předvolebním kolotoči, ve kterém se třískalo hlava nehlava, nebyly nijak extrémní. Pro mne a pro matku, stejně jako pro pana profesora to však bylo silný kafe. Probírali jsme to doma a Beata hlasitě plakala.

“Něco tak sprostého o tobě může napsat zase jenom zlý a sprostý člověk.” To ale nebylo všechno a mně z její řeči bylo nanic.

Už se mi to všechno plete a nevím jestli jsem tenkrát spal s vdovou. Jestli jsem nespal, tak jsem o tom už určitě uvažoval, proto jsem se na výšinách ctnosti, kde mne chtěla Beata mít, necítil dvakrát dobře. Neprávem mne povyšovala mezi morální obry a snižující kritika byla svým způsobem tak trochu oprávněná. Já jsem lapal po dechu a rozhodl jsem se, že s tím vším praštím, seknu, s vdovou a vůbec s politikou nechci nic mít.

Přijela opět sestřička z Budějovic a já jsem se dozvěděl to, co jsem z jejích úst mnohokrát slyšel, jenom jsem si potvrdil, že u ní nedošlo k žádnému vývoji, že zůstává skleroticky na starých poznatcích. Matka ji téměř vyhodila, takhle mluvit s bratrem a ještě před jeho ženou, která čeká dítě? Ať přijede, rádi ji uvidíme, ale jenom tehdy, když bude smýšlet a mluvit jinak. To byl směšný požadavek. Jak se mohla, chudák holka, změnit? Kde se v ní brala tak hluboká potřeba chápat lidi jenom jako jí užitečné a prospěšné? Zklamal jsem její naděje a to mi nemohla odpustit.

Když se na všechno dívám zatím s mizivým odstupem, zdá se, že jsem dopadl nezvykle bídně. Zklamal jsem jako manžel, jako člověk i jako profesionál. Neměl jsem žádnou práci, dočasně jsem parazitoval na pokraji politiky a všechny ideály, tak hlasitě a velkoryse zveřejňované v době mé a Beatiny mladosti, se zvrtly v šeď pustého života. Omezený svými morálními skrupulemi jsem se nesrovnával s těmi, kteří bezohledně využili nadšené slepoty davu. Hmotný zisk jim nahradil uspokojení z pravdy a svatého nadšení pro věc svobody. A nebo to bylo tak, že tato pravda a svoboda byly pravou pohnutkou pro onu ko řistnickou honbu za penězi? Stál jsem nad tím s otevřenou hubou a doufal jsem, že se mýlím, že jenom věci nerozumím, protože si vidím jenom na špičky bot, pod jejichž podrážkami se válí střepy mých ideálů.

Občas mne napadlo, jestli vlastně ten pravý život není právě tohle, co mne tak děsilo. Jestli deziluze a živoření k němu nepatří jako jeho stálý znak. Jestli ponižující živoření není jednou z forem toho života. Sny a iluze, což je asi totéž, jenže se uplatňují v nestejných situacích a v různých formách, patří do určitého stádia dospívání a dospělost pak koriguje a vyhlašuje právě popsaná realita.

Přiznám se, že mi z toho bylo smutno. Takový život skutečně nestojí za to, aby nad ním člověk ronil slzy. Když to musí být, prosím, tak se žije. Ale nějak zvlášť nad tím klábosit a vést hlubokomyslné sentence? Nad čím, proboha?!

Nad čím, proboha, opakuji a rozhlížím se kolem sebe po velkorysé nádheře, kterou pan Vondrášek se svým pomocníkem, posléze spolumajitelem firmy, vyšperkoval někdejší

tatíkovu hospodu, ve které sedal harmonikář a za několik půllitrů lákal hosty a dělal jim náladu. Člověk musí mít sny. Tahle bývalá hospoda je výsledek, praktický důkaz Vondráškova snění o životě. O prosperující, blahobyt slibující živnosti. To je můj názor, že člověk má mít sny. Ty ho sice bolí, ale tlačí kupředu. Panebože, jak ty dovedou bolet! Pořád se mi to ještě děje, že přiskočí vlezlá představa a já se rozpadám na kusy. Kus po kuse se ze mne oddroluje realita, všednost, zamýšlená budoucnost a odpadá do neznáma. Samozřejmě, že je to lež. Všechno si předstírám. Když sen odezní, jdu a ty trosky sbírám a slepuji z nich opět svoji všednodennost.

Není to k smíchu?

Taky vdova má sny. Jenže nevím, o čem jsou. Občas zjistím, že v zámlce, která neplánovaně

nastala, někam utíká. Snad si představuje, jak vychovává moje děti. Jenže to je pitomost. Vdova je každým coulem realistka. Mne, snílka a nekňubu, ech, co jsem to chtěl říct? Raději to spolknu, zapřu a odskočím do přehlednějších oblastí.

Proč bychom nesměli mít každý svou Arcadii? Každému je přece dáno i přáno. Pravda ovšem je, že jsem nekňuba. Takové krásné české slovo - nekňuba. Když jsem s vdovou, trápí mne myšlenky na Beatu, když jsem s Beatou, chtěl bych být u vdovy a dávat si do nosu. Ona má

všechno, co má ženská mít. Až se mi chce nedůstojně blábolit, když na ni myslím. Na dlani cítím bílou hladinu jejího břicha a srdce mi zní jako pohřební hrana. Umřít pro krásu se mi chce. Vím, nejde o originální výrok, tuším, že někdo takhle vyznal lásku Manon Lescaut, ale to je mi jedno. Já cítím úplně totéž a na vlastním těle. Nikdo mi k tomu nemusí recitovat cizí verše. Moje vdova je poklad ukrytý před světem. Před slídivými pohledy malostranských kocourů. Mám jistou naději, že se Beata nic nedoví. Anonymní dopisy ji míjejí a říci jí to přímo, jen tak, vy nic netušíte, ale na vdovu byste si měla dát pozor, si nikdo nedovolí. Je tu ovšem telefon a možnost hodit na druhého pomluvu jako anonymní hlas, jako svědomí ulice, to mi dělá starost.

Člověk s někým žije celý lidský věk, myslí si, že ho zná, že ho nemůže ničím překvapit, ale mýlí se. Často jsem uvažoval, co to v nás vlastně je, proč došlo k tak prudké proměně mé

ženy. Díval jsem se na ni a myslel si, že to, co vidím, je všechno, co vidět lze. Nahlédni pod povrch, do spletité soustavy lidského mozku. Odhadni zákruty její vůle a všechno, co zde může být ve hře. Správně, ve hře. Sotva otěhotněla, přestala hrát. Vzácný výrobek brněnského pana Tomschika šel do skříně. Mluvila o vibracích, které mohou dítěti škodit. Pak, když tu dítě bylo, se její svět nebývale rozšířil a zmenšil, jestli mi rozumíte. Když přišlo druhé dítě, přestal jsem i já existovat.

Mluvím nesmysly. Táhne se za mnou uražená ješitnost jako pach rumu za opilcem. Byl jsem, ale jinak, posunul jsem se na jiné místo. Nějak se přece musím omluvit, na něco se vymluvit. V podstatě šlo z mé strany o zbabělost, protože utíkám jako zbabělec. Samotnému je mi z toho nanic. Přece jsem věděl, že Beata není žádná krasavice a nevadilo mi to. Viděl jsem ji zevnitř její osobnosti, viděl jsem záblesky její duše, když už to musím říct tak blbě. Prostě

cítím morální potřebu obhájit, nebo alespoň vysvětlit, proč jí zahýbám. To je všechno a je to na plný pecky. Takový jsem. Povaha nestálá, nic moc a to, co je vidět, asi nevystihuje podstatu. Jako jindy a jako jinde. Jev neobráží podstatu přímo, říkal pan profesor, a já jsem toho praktický příklad.

Co Beatu znám, měla okouzlenou duši. Hýčkala si svůj sen o životě. Myslím, že na něj zase dojde, až se děti promění v samostatné subjekty, to zní krásně, už jsem asi dočista zblbnul, Ludvíček jako samostatný subjekt a objekt matčiny péče. Beato, jak se daří naším společným subjekto-objektům? Ze všeho jsem patřičně rozbředlý. život na ni, na holku, drsně dolehl. Taky porod není legrace. Teď jim oběma chodí ke škole naproti a je divné, že je pozná, i když

nic neříkají. Jdou mlčky proti ní a ona nějakým radarem, ťuk, ťuk holí o chodník, řekne, děti, to je dost, že jdete, už jsem o vás měla starost. Stojím nad tím v úžasu.

“Je to pěkná baba a chodí sem za tebou,” oznámil mi jednou Vondrášek. Z ničeho nic, jen tak utrousil informaci. Právě jsem u pultu sepisovat objednávku, úřadovat se dá jenom tady. Kdybych si k tomu chtěl sednout, musel bych si vzít papíry na záchod. Vzadu máme jenom šatnu s umývadlem a záchodem. Taky je tam židle, na které Marie občas odpočívá, protože ji bolí nohy. Pak máme vzadu ještě sklad, místnost stejně důležitou jako lokál. Tak jsem sepisoval opřený a pult a dělal, že neslyším.

“Cože?” řeknu konečně nepřítomně, zvednu přitom oči a dělám, což nemusím předstírat, že tyhle řeči nemiluji. “Jak jste na to přišel?” přiznal jsem konečně, že jsem rozuměl a vzal na vědomí.

“Mám svý zkušenosti.”

Tak. Má zkušenosti, Vdova přišla, dala si fernet, neodpov ěděla na otázku, jak to může pít, já

po tom kýchám, asi jsem alergický na nějaké koření, co v tom je, ukázala všechny zuby a za chvíli zase šla. Jen co se jí ten fernet v hlavě trochu rozležel. A Vondrášek z toho usuzuje. Přitom sem Vondrášek, majitel a dědic po zakladateli, chodí už zřídka. O podnik se mu stará

jeho podílník. On si jezdí na zahrádku do Nebušic, letos nám načesal asi metrák jablek, musel jsem si pro ně dojet. Aha! Už jsem doma. Jela tam pro ně se mnou vdova. Nechtělo se mi platit za taxi. Parkuje v průjezdu, ten já nemám, proto nemám ani auto. Vondrášek je zkrátka pozorovatel. Hospodský musí mít postřeh a smysl pro detail. Musí mrknout a všechno vidět. Já jsem si tuhle schopnost zatím neosvojil. Do podniku jsem vložil práci a oba na tom vyděláváme. Jako spolupodnikateli mi nemusí platit nemocenskou, ani daně ze mne neplatí. Sám si je hradím ze zisku, se kterým jsem se naučil manipulovat tak, aby ze mne stát příliš

nezbohatl. Od nového roku však začnu platit poctivě, těch pár korun nestojí za ty nervy. Po tom masivním průšvihu, kdy mne v novinách zostudili, že jsem se styděl vyjít na ulici, přišel Vondrášek, jestli chci práci. Pil jsem tenkrát colu, jako před léty, kdy sem chodila profesionálka. Kde jsou časy naší mladosti, pane Vondrášek.

“Co dělám, snad vidíte.”

“Chceš práci?”

“Jakou?”

“Dělat hospodskýho.”

Svému podniku pořád říkal hospoda a sobě hospodský, i když je všechno úplně jinak. Co zůstalo jako dřív je asi jenom polknutí a pak bankovky zřejmě taky šustí jako tenkrát.

“Náš kluk se oženil a není s ním řeč.” Pane jo, to už je nějakých let, co se oženil do Liberce nebo do Jablonce. Starému se pořád zdá, že to bylo včera, kdy mu syn řekl, že s hospodou nechce nic mít.

“Prodat kšeft se mi nechce, i když bych mohl dostat fůru peněz.” To jsem mu věřil. Za menší

lokály se v Praze platí milióny. “Hlavně, že se kšeft hejbe,” dodal a na vdovu asi zapomněl.

“Tohle čtvrtletí ale bude slabší.”

Neměl pravdu a taky to jako pravdu nehlásal. Byla v tom výroku jakási povinná profesionální

skepse, opatrnost živnostníka, který předvídá hru všemožných náhod, před kterými ho nic nechrání, a které ho mohou, když bude mít smůlu, překvapit. Zkušený živnostník musí se vším předem počítat.

Zisk byl na úrovni předpokladů. Daně nás trochu utahovaly, státní pokladna úpí, a proto se hojí na živnostnících, kteří tahají lidu peníze z kapes, ale dá se to vydržet, zejména když

člověk ví, jak na to. Často mne napadlo, že Vondrášek vlastně vychytrale spekuloval s mou inteligencí. Jistě věřil, že přijdu na kloub tajům daňových přiznání. On zase věděl, od kterých firem dobře objednat, od koho si nechat zboží vozit. Jeho zkušenost jsem brzy překonal, protože mnohé staré firmy padly a nové vznikaly. Člověk musel být pružný, velkorysý a nesměl šetřit čas. Často jsem však raději stál u pultu a zdravil zákazníky. Zprvu jsem měl jisté

zábrany. Lidé z ulice pokládali mou práci za dočasné extempore. Jako když jsem zametal ulici. Dnes už na to nikdo nepamatuje. Kouká na mé semišové sako a na oblečení mých dětí a ať si závidí. Přičiň se a mít se budeš taky. Řemeslo má pořád zlaté dno a hospodský je přece, pardon, hospoda je služba, živnost. Přijďte a budete vítáni. V koutě zřídíme stolek pro stálé

hosty. Bude na něm cedule ZADÁNO, host z ulice se bude cítit polichocen, že má pro sebe právě tady rezervované místo, které mu žádný dolarový turista nezasedne. Platilo by to i pro Pláplu? Když jsem zvedl hlavu, díval jsem do temného otvoru Pláplových úst. Smál se nehlasně a poslední zub v dolní čelisti mu vyzývavě trčel jako důkaz lidské

oddanosti, lásky, důvěry a naděje.

“Alberte, takhle malinkatýho,” ukázal půl stopy velkou míru mezi palcem a

prostředníkem. Rozhlédl jsem se po hostech. Ach jo, ty sousedská sentimentalito. Marie se na mne od druhého konce pultu dívala se zjevnou nechutí. Vzal jsem z police to nejlevnější, co tam pro podobné hosty bylo. Nalil jsem řádnou míru, vyndal z peněženky dvacetikorunu a hodil ji ostentativně ke kase.

“Vypít a domů, šéfe.” Víc mluvit nebylo třeba. Šel a oči mu spokojeně svítily. Dělá to tak dvakrát měsíčně, ví, co se sluší.

Plápla přece patří do naší ulice jako mluvčí neúspěšných. Ulice má své neúspěšné. Všichni však chtějí být. Úspěšnými? Asi sotva. Prostě chtějí být. S lecčím se už smířili, s lecčím ne. Mnozí slevili ze svých cílů, jiní jenom přehodnotili své dosavadní hodnoty. že jim leccos nejde? Všem nemůže všechno jít. V tomto systému přece může obstát jenom někdo. Jenom socialismus sliboval ráj na zemi všem. Jenže to nejde. Realita tuhle představu odmítá. Proto ti, na které nezbylo, kteří neměli sílu, jdou po krajnici vozovky. Mám právo jimi pohrdat? Mně

třeba slibovali univerzitní kariéru a dělám hospodského. No a co! Jsem snad jako člověk podřadný?

Správná otázka. Vezměte v úvahu, kolik měsíčně dostane za svou práci vysokoškolský

profesor a kolik já a máte tu odpověď. Pravda, nic netvořím, jak jsem si třeba myslel. Skládám svůj životní příběh do řádky dní a dbám o to, aby těch okoralých, planých dní bylo co nejméně. Aby ubylo všedních a mátožných, které mi nic nedaly. Nemyslím teď právě na hmotný zisk. Radost může mít člověk i ze skrovnějších důkazů života.

Často jsem myslel na to, jak to je. Co to je, že člověk žije. Co tím vytváří, že je. Jsem, no a co? Registruji hru barev, zvuků, pohybu. Vybírám si mezi nimi. Měním jejich pořadí. Cítím přitom něco? Rozvíjí se něco ve mně, když vyhlédnu z okna a vidím, že napadlo něco sněhu a že ho musím jít smést dřív, než si někdo před mým domem zlomí nohu?

Trochu moc řečí, co? Jsem a to, sakra, musí stačit. Proč by to nemělo stačit? Naserpáter, kamarádi. Mám milenku, dobře. Nikdo tím netrpí, ani moje žena, ani děti. Doma dělám všechny práce, opravuji dětem úkoly, chodím se ptát do školy na jejich prospěch. Rodina ničím nestrádá. Včas nakoupím, vždycky na celý týden, co ještě mám dělat? Trpělivě

poslouchám Beatino vypravování a vzpomínání na všechno, co se kolem ní za den dělo. Pak ze sebe nechám vyplavit všechna protivenství na vdovině divanu.

Sám sobě jsem odporný, když ji tak nazývám. Dělám to proto, abych snížil náš vztah, abych se ponížil. Je to falešné a neupřímné tak o ní mluvit. Ale co. Ona je se vším smířená. Nechce nic víc. Asi jí to stačí. Kdybych hlouběji o všem uvažoval, musel bych k ní přestat chodit. Je to ovšem bystrá žena a sama na to přišla. Proto dodržuje pravidla hry. Jsem pokrytec a není obtížné na to přijít. S jistou trpkostí si toto zjištění opakuji. Sám sobě

mohu tento poznatek přiznat. Hned se mi však v hlavě začnou rojit vysvětlení. Hned se začnu obhajovat. Jsme jací jsme. živočichové s běžně rozvinutou reprodukční schopností.

“Dohodněme si přiměřené zásady, jinak náš vztah skončí blamáží,” řekla jednou vdova, když

ji přepadla řídce se vyskytující potřeba posoudit svůj soubor mravních hodnot a dokázat si přitom, že je s nimi ve shodě. Bylo to už dávno, patrně hned na začátku. “První zásada: Budeme k sobě naprosto upřímní. Druhá: Všechny problémy vzájemného vztahu budeme řešit ve chvíli jejich vzniku.”

Souhlasil jsem. Ještě jsem měl o sobě vysoké mínění. Pak připojila další dvě, ale na ty si právě nemohu vzpomenout. Tyhle dvě jsem vcelku dodržoval. Vdova vydržela a unesla hodně. Když jsem od ní utíkal k Beatě, tvářila se, jako že je to samozřejmé, až mi někdy vadilo, jak se mne jednoduše zříká. Jo, ta třetí zásada zněla nějak, jako že se navzájem neponížíme. Ani myšlenkou, ani slovem, ani činem. Byla to velice uhozená zásada,vezme-li člověk v úvahu, že

jsme se navzájem ponižovali neustále a každý sám sebe jakbysmet. Chápu však, že to myslela dobře, že měla v duši něco ušlechtilého, co nesouvisí s občasným a naléhavým ukájením tělesných potřeb, co nesouvisí s porušováním současného morálního statusu.

Mé myšlenky teď utíkají od Beaty, ačkoliv je mi Beata drahá. Je to matka mých dětí a všechny mé sny o štěstí jsou s ní spojeny.

Beata je líc, vdova je rub mého života. Vždyť všechno má dvě stránky a dva konce. Podobně

si svůj životní problém vysvětluji a už o něm nechci mluvit. Jednou to tak je a co naděláš?

Jak by našemu kšeftu slušelo, kdyby se tu naráželo pivo. V okolí je sice plno hospod se vším, co k tomu patří, u nás máme pivo ve skle. Zní to noblesně, ale pije to jenom někdo. Jenom pro žízeň, ne pro chuť. Háček je v tom, že by se nám tu roztahovali pivaři a odradili by ostatní

klientelu. Proto s tím nic nebude. Raději na to hned zapomenout. Obrat se už stejně asi zvyšovat nedá. Člověk se musí spokojit se svými hranicemi. Podobný názor je ovšem proti zásadám svobodného podnikání. Konkurence ti nedá spát. Když nevyděláš, padneš. Progresivní daně tě zhuntují. Když nemůžu usnout, dělá mi to všechno starost. Na co asi v tu chvíli myslí moji bývalí druhové? Třeba Špekoun. Viděl jsem ho nedávno, vlekl se jako podágrista. Ke mně nezajde. Buď se stydí, asi se stydí. Někteří jdeme nahoru, hodně jich jde na druhou stranu. Špekouna je mi líto. Nemohu přece podporovat půl ulice. Kdyby žil pan Čírtek, asi by přišel na nějakou nenásilnou charitativní akci.

“Často myslím na tvýho tátu, Alberte,” řekl krátce před tím, než mi přinesl Českou politiku. že byl táta otevřená hlava, věděl kdekdo. Jeho osudu je mi líto, předčasně umřel. Dřív, než

jsem dorostl stádia, kdy bych s ním mohl jednat jako chlap s chlapem. Rovně. Obrátit tu odvrácenou stranu naruby a nestydět se přitom. Něco podobného s někým zkoušet už nemám odvahu. Beata chlapa pochopit nemůže. Ani s vdovou není v poslední době řeč. Vždycky pospíchá, jako by se chystala umřít, a proto musí všechno stihnout. Kolikrát už ani nemůžu a ona je pořád plná sil. Musí ji to vyčerpávat psychicky.

Maminka měla rychlou smrt. Seděla u stolu, spadla a bylo to. živote, jaký jsi byl. Beata s ní

byla doma sama. Nevěděla co dělat. Jenom ji na zemi srovnala a běžela ven pro pomoc. Bušila u sousedů na dveře a nevěděla co říct. Nakonec někdo vešel do domu, zavolal sanitku a mně do podniku. Smrt je naprosto všední a strašná záležitost. Měli bychom se s ní naučit žít, i když se tomu člověk brání. Je všudypřítomná a neustále jsoucí. Všude ji vidím, ze všech koutů na mne sahá. Prosakuje mi do myšlenek, až je mi úzko. Seděli jsme v první řadě, pan profesor přišel a sedl si dozadu. Bylo to ve velké síni strašnického krematoria. Když mi pak podával ruku, třásla se mu brada. Tehdy jsem ho viděl naposled. Když se dlouho neozýval, sebral jsem odvahu a šel jsem na Vinohrady za ním. Přiznám se, že se mi třásly nohy, když

jsem šel do schodů starého, neudržovaného činžáku, který mohl být za první republiky domovem movitých nájemníků. Pronikal jsem někam, kde jsem neměl co dělat, do matčina osobního soukromí. Zvonil jsem marně.

Vyhlédla sousedka. “Za kým jdete?” Když jsem jí to řekl, dívala se na mne dlouze jako člověk, který něco ví a teď se chystá druhého, neinformovaného, tím věděním překvapit. Cítil jsem její převahu člověka vědoucího a už jsem o její sdělení nestál. Umřel asi týden po mamince.

Děsí mne proměna bytí v nebytí. Před chvílí jsi byl, teď už jsi jinde, člověče. Všelidský

problém a stále bez odpovědi. Slabá útěcha, když si uvědomím, že jde i o můj problém. Všichni, kteří kdy byli a nejsou, budou nám, zbylým, scházet. Budeme si zvykat na nové

souvislosti, na nové vztahy, budeme vytvářet nové lidské podmínky života, do kterého

musíme neustále vstupovat.

Nevím, proč mne všechno pořád žene do minulosti. Pořád zpytuji svědomí a jenom se tím irituji, místo abych pro sebe vyvodil smysluplné závěry.

Závěry, to je ono. Závěr s definitivním koncem, důkaz, že problém je vyřešen a tak se může přejít na nové úkoly. Jenže já kolem sebe nevidím nic, co bych mohl s čistým svědomím nazvat novou perspektivou. Co by zářilo novou, povzbudivou kvalitou. Co by tenhle svět oslnilo, co by mi dalo tušit, že příští tisíciletí bude pro člověka šťastnější než to naše. Tak se držíme zaujaté, osvědčené pozice, kterou slibují tradiční hodnoty. Je to doklad nových časů? Sotva. Slibovali jsme si rozlet a rozmach a zatím jsme neměli odvahu překročit vlastní

možnosti. Opakujeme pečlivě historické omyly člověka, protože mýlit se je lidské a my jsme přece jenom lidé.

“Copak se takhle míchá káva? Takhle hrubě? Lžička nesmí narážet na stěny šálku. Slyšíš

mne?”

Jak bych neslyšel. Štěstí je, že nevidí, jak se tvářím. Jsme v tomhle svém pohodlném světě

parádně utěsněni. život je kolotoč nestále se opakujících úkonů. Platí to pro všechny úrovně. Přitom máme naivní potřebu z něj utéct a nevíme kam, a nakonec ani proč. Dodatečně uznávám, že mé politické vystoupení byl trapný amatérismus. Amatérů bylo tenkrát v politice dost, prakticky většina. Téměř nikdo se neuměl pohybovat v soustavě

legální politiky, která má svá pravidla. Politici však byli lidé s perspektivou, kterou jim zaručovalo partajní zázemí. Proto se ho většina politiků, alespoň těch, které jsem znal, tak zoufale držela, jako se dítě drží matky za sukně. Já jsem chtěl reagovat na hlas veřejnosti příliš osobně, tedy neprofesionálně. Zbrkle. Jako janek, který sice něco chce, ale současně

nechce. Jo, takhle kdyby, to by snad, ale jinak, víte, co mi můžete? Tak se chová rozmazlené

dítě a ne politik. Teď už vím, co to je mít hroší kůži. Politikovi na jeho výkřiky odpovídá

mnoho lidí a on ví, že mu všichni nemohou padat kolem krku. Jenže já chtěl, aby mi tam všichni viseli. Viděl jsem jenom tváře pohrdavě se šklebící.

Je to pryč. Dodatečně se dá všechno omluvit. Člověk vždycky najde rozumné vysvětlení pro své nerozumné jednání. Osobně mne však politika urazila. Jádro mého omylu bylo v nepochopení role. V mých očích byla politika čistá hra, kde A je A a B je B. Osobní dotčení

však bylo v mém případě rozhodující. Cítil jsem obrovskou lítost. Litoval jsem sám sebe a všechny lidi, kteří propadají vlivu takovéhle politiky. Taky mi moji experti mohli říct, o co jim jde. Mohli říci předem, že mým prostřednictvím chtějí manipulovat těmi, kteří se mi podobají. Oni museli manipulovat i se mnou. Teď vím, že křik a hlasitý nesouhlas je v politice užitečnou materií. I nadávky patří do tohoto světa. Na toho, komu se nadává, komu se drsně vysmívají, se nejlépe soustředí pozornost veřejnosti. O tohle jim šlo, těm plánovačům a výrobcům politických osobností. Má úloha byl naivní občan v politice. Mým prostřednictvím chtěli doběhnout podobné prosťáčky. Rozhodli, co si mají myslet o mně, a tím i o sobě. Já

jsem měl vyzařovat naději a šířit důvěru v budoucnost. Předpokládalo se, že se mi nějakou dobu budou smát, ale pak uznají, že na mně něco je. Stejně jako je něco na nich samých. Když se takhle veřejně předvádějí, musí na nich přece něco být. Už jste na sebe trochu pyšní?

Vidíte, ani to moc nebolelo.

Kdyby mi redaktor a vdova všechno včas vysvětili, kdyby mi řekli, jak se s veřejným míněním pracuje a nikdo že se neuráží, kdyby mi řekli, že jde o dobrou věc, snad bych tenkrát všechno pochopil a uznal, že mohu hrát dokonce i zajímavou roli. Sice by mi asi dělalo potíže porozumět všem záhybům demokracie, ale nějak bych to už přežil. Kolik iluzí mne v minulých létech opustilo! Já jsem však vzal nohy na ramena. Litovali toho hlasitě. Honili mne zpátky. Víš,

kolik lidí do tebe vložilo svou naději? Houby. Možná, že jsem byl škodný i já. Určitě. Bušili do mne, nadávali mi, otcovu památku připomínali, byl jsem jako beran. Nakonec jsem ani nevěděl, proč se vlastně vzpírám. Mluvit o mravním kodexu bylo asi pokrytectví.

Oháněl jsem se tenkrát představou, kterou jsem v sobě skutečně hýčkal, že jsme měli příležitost postavit Evropě a světu před oči novou koncepci vztahů mezi lidmi. Zavést politiku v jakémsi čistém stavu. Já jsem si vysnil, že někdy v lidské historii muselo být období, kdy politika byla službou lidu. Nebo národu. Kdy postranní úmysly a osobní zisk byly důvodem pro zapálení hranice. Sice jsem nevěděl, kdy to mělo být, ale tak nějak to být muselo. Všechny podobné jevy musely mít někde svůj ideální předobraz. Když ne v praxi, tak alespoň

v hlavách proroků. Vykládal jsem o tom redaktorovi. Šklebil se zcela neomaleně a díval se přitom dlouze a významně vdově do očí. Pitomec.

“Pochybovat o tom můžete, ale pokusit se musíte. Jinak v tohle světě nemáte naději. Může svět jít takhle dál? Když jde každý každému po krku? S tím chcete jít do třetího tisíciletí?

Vždyť tu restaurujete pravěk lidstva. Neandertálského pračlověka učíte hrát si s počítači. Pámáhej pánbů.”

Měl jsem iluzi, že lze vymanit lidské vztahy z partajních smyček, které jim visí na krku. S

dobrou vůlí jsem se však mohl sotva setkat. Usoudili, že jsem vizionář, snílek zatížený

spasitelským komplexem, jinými slovy - blb. Na první pohled to sice na mně nebylo vidět, ale naštěstí se to včas proláklo. No prosím. Taková to už byla doba, i když být nemusela. Všichni jsme byli tak silně zaujati pomstou a spoutáni tradicí tupého partajničení, že jsme na ubohý

národ, který chtěl změnu, vyvalili všechnu špínu, která se za léta v našem vědomí i podvědomí, v našich vzájemných vztazích a v našem jednání nahromadila. Všechny národní

slabosti, nectnosti, všechna malost, obratně dříve maskovaná a skrývaná, teď rozkvetla do nových forem a žila v mnohosti.

Když je nectnost přiměřeně rozšířena, spontánně se změní v ctnost. Umocňovala se za našeho tichého i hlasitého souhlasu, protože ozvat se by znamenalo proti něčemu být, proti něčemu, co vypadalo jako ctnost. I když jenom proto, že to mělo ctnostné balení. Závist, která má

kořeny v nouzi a v malosti, planula vysokým plamenem.

Já sám jsem doklad toho, že mám taky jednou pravdu. Uznejte, kolik já měl ideálů a co mi z nich zůstalo.

Něco chci říct a pořád se nemůžu strefit. Bloudím v kruhu a každou chvíli jsem na začátku a znovu začínám soukat hluchou nit.

Dá se to vůbec říct? Kde mám hledat odpověď, když z těch, kteří jsou kolem mne, ji nikdo nezná? Pan profesor by asi věděl, jenže odešel, aniž se svěřil. Pan Čírtek taky. Takže to mám všechno hodit za hlavu a říci si, že už to nějak dopadne? Až budu jednou sečítat drobné, patrně na to přijdu. Možná, že o to už ani nebudu stát. Budu tak zaskočen tou krutou chvílí, že si ani nevzpomenu. Snad to tak bude dobře.

Tuším však, že životu je třeba jít naproti, jak chodíme naproti krásné ženské, když tušíme, že s ní prožijeme nádherné dobrodružství.

*

Dívej se na sebe střízlivě, Alberte, jinak si neporozumíš. Musíš nutně splynout s masou, s všežravou, požívačnou manipulací, která všechno zalehla? Nikde se už nemihne Profesionálka, jenom odlesk tváře v davu, a ty ten den klidně usneš a nic ti to neřekne?

Prchavá chvíle. Nedá se nahmátnout. Je-li tomu tak, pak jsi už skutečně všude doma a nemusíš se do své ulice vracet.

Za časem iluzí je nutně čas deziluzí. Je za tímto časem ještě něco? Řeknete, že tam ve tmě

je už jenom smrt. Doufám, že se mýlíte. Za skepsí musí být nutně čas moudrosti. Čas vyššího stupně zralosti. Čas já nevím, ale tuším, že to nemůže být tak jednoduché, tak přímočaré, to by snad ani nestálo za to se klopotně prodírat všemi zákruty radosti, nadšení, trápení, lhostejné ubohosti, vítězící rozvážnosti, když stejně všechno skončí zmarem a zapomněním. Člověk přišel na svět s nadějí a ta mu říká, že může vždycky začít znovu. Třesou se vám ruce a slzy máte na krajíčku? Řeknete, že právem, protože všichni, kdo kdy žili, došli až sem a ani o krok nepřekročili tuto hranici? Věřte, že jste ji právě teď kouskem vědomí přesáhli a ono se to stane. Věřte tomu.