Vlasta Javořická

GRANÁTY

Své učitelce, slečně Marii Kulasové, věnuje spisovatelka

Viděli jste sněhovou bouři v horském kraji, když se sněhová vichřice rozpoutá?

Sníh nepadá shora, ale je metán vodorovně, přihnaný bůhví odkud — valí se jako přeostré jehly — bouří, tančí, víří, chechtá se a plesá, v kotoučích vzhůru se zdvihá, ve sloupech k nebi se staví a zase se uklidňuje a běží po zasněžené pláni, která roste.

Vítr jako strašný velikán provádí s ním tanec zrovna pekelný, jeho skoky jsou jako nárazy, vzteká se, zuří a ve slepé vášni vyvádí jako posedlý. Jest on divým manželem Meluzíny, která trpí jeho prudkostí, lká a pláče; nářek její ozývá se v celém kraji, sedí v korunách starých lip a lká nad komíny venkovských stavení letí od vesnice k vesnici, smutná, zoufalá, kvílející.

Mráz ti jde po těle, slyšíš-li její nářek a schoulíš se ke svým kamnům, v nichž oheň větrem rozháněný hučí až příšerně a světelná záře příjemně ozařuje tvoji světničku. V takových nocích a ztemnělých dnech teprve oceňujeme domov a jeho kouzlo více než jindy se nás dotýká.

V takovém večeru seděl pan farář Doležal nad psacím stolkem ve své světnici a ponořen jsa v práci ani si nepovšiml, že oheň v jeho kamnech už vyhasl. Nepřiložil si, a tak i poslední jiskra záhy dosvítila. Zpozoroval to, teprve když po jednom zvlášť prudkém nárazu větrném světlo v lampě se zakymácelo a ledový dech skrze dvojité okno panu faráři tvář políbil. —

Zamrazilo ho — vstal, aby přiložil, ale bylo už pozdě — tma v kamnech a teplý popel při otevření vyvalil se do pokoje, takový tah měla dnes ta stará, zvetšelá kamna, která při deštivém počasí ráda kouřívala.

Pan farář se podíval na hodiny — teprve ukazovaly půl desáté, a kdyby i toho nebylo, ještě plno práce nedokončené leželo před

$

— 12 —

ním na staromódním psacím stole. Nutno oheň obnovit a usednout k ní znovu. Farář Doležal studoval zítřejší kázání, a to bylo vždy pro něho prací velice důležitou, jíž nikdy neodkládal.

Byl on kazatelem výborným; a na tu povinnost kladl tak velikou váhu, že skladbě svého kázání věnoval vždy polovici noci předcházející neděli.

Zítřejší kázání mělo znít na téma Rozkázal Bůh bouři a větrům, aby se utišily. —

Nálada dnešního večera k tomu přiléhala a farář byl zabrán cele ve skládání svého kázání. Byl proto nerad, když se musel vyrušit, učinit několik kroků ke dveřím vedoucím do kuchyně a otevřít je. Zdálo se mu, že tím hlučnějším pohybem zaplašil dobré duchy, kteří ho oblétali a obcovali s jeho duší.

»Maminko,« zavolal do kuchyně hlasem trochu drsným, jak mu v hrdle dlouhým mlčením vyschlo, a vida, že matka sedí u stolku a čte v nebeklíči, odkašlal malinko a řekl tiše a jemněji:

»Maminko, bylo by třeba zatopit mi znovu, zapomněl jsem přiložit a pokojík úplně vystydl. Kdepak je Boženka?«

»Skládá si v komoře prádlo — já to sama udělám,« ochotně a hbitě odpovídala bělovlasá stařenka a honem sundávala brýle, vkládala je mezi listy, aby se jí kniha nezavřela, a už brala z krůvku nad kamny štípánky a cupitala kolem faráře do pokoje.

Byla drobná a maličká — možná že jí minulo pětašedesát, možná více — bílá byla jako mléko a vrásčitá také dosti, ale čilost její byla až podivuhodná.

Jak seděla u samého sporáku, držícího teplo denního topení po celou noc, byla všecka ohřátá a teď, když se mihla kolem faráře, zavanulo na něj teplo.

Vracel se za ní do pokoje a mnul si ruce, které přestydly, aniž by si to byl prve uvědomil.

»Jakpak ne — však je tu jako venku, všecko vyfoukáno,« hovořila a trochu se durdila, zapalujíc, »já nevím, co jsem myslila — sedím, říkám si v nebeklíči a nevzpomenu si, abych šla a přiložila, nechala bych tě zmrznout. Pročpak jsi nezavolal?« —

»Ale vždyť já ani nevzpomněl — ,« usmál se jedním koutkem a šel znovu ku stolku, usedl a vzal do ruky tužku, aby dále pracoval.

Měl už před sebou několik listů popsaných hustým, vysokým a silně ležatým písmem, ale zdálo se mu to patrné ještě málo, neboť se rozjel zeširoka po papíře.

$

— 13 —

»A proto buďte bez obavy, drazí přátelé,« psal, »nelekejte se bouří života — nezoufejte, přepadne-li vás to jako divoká vichřice — nepouštějte vesla, nevzdávejte se malomyslně. Zavolejte pouze s největší důvěrou vzhůru: ,Pane, smiluj se, hyneme!‘ a jistě poznáte zakrátko, že vám přišla síla, že jste schopni vzdorovat, rvát se s divokým vichrem světa a že zanedlouho ulehne bouře a zas vysvitne slunéčko nad vámi. On má moc utišit každou bouři — rozkázat živlům — poslat mír duši lidské, která byla zmítána ještě včera jako kocábka na širém moři, napospas vlnám.«

Pan farář odložil tužku a zahleděl se do okna, na němž záclonka větrem se vzdouvala a odhalovala pohled do pusté noci, jež byla temná jako hrob, ale bouřlivá jako samo šílení. Spousty sněhu, metané prudkým vichrem, narážely s takovou divokostí na sklo okenní, že ho div z rámu nevyvalily. A zrovna před oknem stáčel se pravý sněhový sloup, který svou bělostí i čerň noci prorážel. Stál tam na okamžik jako příšerný poutník, který snad chce prosit o přístřeší.

»Pánbůh s námi, toť je soudný den,« ulevila si maminka, stavíc na plotnu hrnek s vodou, aby ustrojila synovi trochu čaje pro zahřátí.

»Nedej Pánbůh, abys musel dnes k nemocnému.«

Ale on přeslechl její poznámku i mateřskou obavu. Jej neznepokojovala ta bouře v přírodě, on chtěl zítra kázat o jiné bouři, o bouři, která se rozpoutává v duších a jež tak strašně k zemi ohýbá — strašněji než dnešní vichřice ty staré lípy za farou na hřbitově. Byla mu povědomou, on ji znal, stál v ní jako zmítaný jilm, jako bičovaný mladý topol, bezmocný a bezbranný — ohýbaný strašnými nárazy a lámaný těžkou jinovatkou — zmalomyslněný a bezbranný v blescích a lijavcích.

On nikdy nemluvil ke svým ovečkám bez důkladné přípravy a vyhledával vždy jen fakta a případy, jež sám prodělal nebo o nichž věrohodně slyšel — i zítra chtěl povídat, co sám poznal — o bezradnosti v bouři a potom o opoře, které se sám zachytil.

Zamyšleně proto seděl teď nad papírem; ušlo mu úplně, že maminka už slila vonný čaj a před něj postavila na talířku v starodávném šálku — že také jakýsi kousek pečivá donesla, k němu ho položila a něžným hlasem ho pobídla:

»Nenech čaj zase vystydnout — velebný pane, a napij se, to na noc moc dobře dělá!«

$

— 14 —

Ovocná šťáva, kterou do čaje přilila, mile zavoněla a větévka jalovce na plotně jako kadidlo zakouřila k souladu. On podpíral hlavu o dlaň a díval se do okna.

Zavonělo to v té sněhové spoustě, v tom kvílení větru a nářku Meluzíny jako dech jara a připomnělo mu to vedle bojů a hromů i jeho jaro, jeho mládí.

Ó jak to bylo daleko — jak hrozně daleko!

Dnes ve svých čtyřiceti letech měl pocit, že už je to dávno, co byl mlád, co voněl jalovec a kvetly modré zvonky, co zpívali ptáci a kvetl bez!

To všechno bylo strháno bouřemi života, které si počínaly tak zběsile a rvaly ho tak dlouho.

Tenkrát byl jilm ještě mladý a ohýbal se hluboko, dnes ztuhl a nelze jím už více pohnout.

Proč to tak dnes přišlo — ty vzpomínky na mladá léta, na celý jeho život?

Farář Doležal nevěděl sám, proč se jal tolik vzpomínat, proč právě dnes a nad tím kázáním, které přece mělo tak vděčné téma, musí myslit na minulost, proč se mu tolik myšlenek a vzpomínek v mysli vyrojilo? Bylo to jako v létě, když se roj včel z úlu vyvalí.

A zas viděl léto, tou jedinou myšlenkou přivolané, takové vysoké, smavé léto, kdy slunce stálo převysoko a nebylo možno na něj se podívat pro samou ohnivou krásu a pro svítivou modř, v níž se koupalo.

Po mezích všude voněla mateřídouška, jež se chystala právě ku květu, a červené slzičky byly rozstříknuty všude. A co to bylo modrých zvonků!

Pan farář hleděl do reje vloček, které zrovna bláznily, a viděl zvonky — samé modré zvonky.

Těch kvetlo tolik na cestě od jejich domku k nádraží, kudy ho maminka vyprovázela, když se ke konci prázdnin rozhodl vstoupit do semináře.

Dnes to pan farář Doležal všechno viděl a cítil — ba zřetelně ho bolelo v prsou — tak ho tam bolelo a svíralo, že si musel k nim ruku přitisknout a vydechnout. Dnes to už dokázal, ale tehdy, tehdy to nebylo možná. Měl tam balvan jako celou horu, jako by byla přišla sama naše šedivá hora Javořice a na prsa mu lehla. A tu horu tam nosil od té doby, co mu maminka pověděla, jak ho ještě ve svém lůně Bohu zasvětila.

$

— 15 —

Jaká křivda, jaké sobectví, zdálo se mu, když to poprvé uslyšel, když se mu s tím plná bolu a plná strachu kajícně a úzkostně svěřila!

Pěst tenkrát musel zatít a zuby zaskřípat. Byl mladý a krev měl tolik horkou a prudkou, vřela v něm klokotem a bylo v ní plno vášní a plno tužeb — to vše vřelo touhou po životě, po štěstí, po volnosti a po ženě.

Třeba měl neutěšené mládí v domě, kde matka otročila a otec absolutně vládl, kde byla ona zotročena a s dětmi hrála jakousi trpnou a smutnou úlohu pod nohama sobeckého a hrubého otce, přece ho těšil život, a čím dusnější byly poměry u nich v rodině, tím větší byla touha po rodině jeho vlastní, po jiném životě, o němž byl jist, že si ho zařídí.

A tu přišla matka a žádala, aby se zřekl svých plánů, které choval v nitru a jimiž se netajil, a aby nastoupil cestu povinnosti.

Vyzpovídala se mu, všecka sklácena úzkostí a bolem, co prožívala brzy po svém provdání, když otec těžce onemocněl nějakou krční nemocí a kdy se zdálo, že všecko úsilí lékařské bude marné. Jak úpěnlivě Pánaboha prosila, aby ji zachránil, neboť ho tehdy tak vroucně milovala. A ve své hrůze, kdy nebylo naděje na uzdravení, učinila takový těžký a závazný slib. V pevné své víře byla přesvědčena, že se Pánubohu zavděčí, zasvětí-li mu dítě, jež pod srdcem jejím ještě tak klidně dřímalo. Tehda ještě bylo částí její bytosti a myslila, že jím smí vládnout jako sama sebou.

Škoda že neměla už předtím nějaké dítě, aby se byla přesvědčila, že takový malý tvor sotva poprvé vydechne, už žije vlastním životem a na svou pěst, že má svou vlastní duši a celou svobodnou vůli. To ona tehdy ještě nevěděla, a proto se zapřísáhla, uzdraví-li se její muž, že syna svého učiní sluhou božím, že ho dá na kněze.

Bohužel, když to svému Jendovi svěřovala, věděla už, že neměla tehdy právo slibovat něco za něj, že měla sama přinést oběť a že by se byla jistě nejlépe prozřetelnosti boží zavděčila, kdyby byla kříž, který jí Bůh chystal, vzala na sebe a nesla ho bez reptání. Muž její se sice uzdravil, ale brzy ochladla jejich vroucí a obapolná láska.

Ona se přesvědčila, že ji není muž schopen pochopit, že jeho zájmy jsou zcela jiné a sobecké, že není s to učinit ji šťastnou. Celé její manželství bylo řadou zklamání, bolestí a velikých ústrků, ale slib manželské věrnosti byl již učiněn a ona po celá léta rozražena

$

— 16 —

osudem jako stará hrušeň na jejich zahradě bleskem byla rozeklána na dvě polovice. I ta rostla, kvetla, nesla ovoce, ale z rány vytékala pořád šťáva, a ta se nikdy nehojila a nikdy nesrůstala.

A tak i ta ubohá maminka milovala tolik svého syna, byla živa jen v něm a jenom z něho — byl jí vším. Dcera Marie zdědila však povahu po otci, byla chladnou a tvrdou, k matce nelnula jako Jeník. Ale maminka, ta ubohá, bála se nesplnit přísahy Bohu učiněné, bála se jeho trestu, bála se, že by snad syna zatratila, kdyby neučinila podle své přísahy. A proto mu to pověděla, všechno mu to vypravovala.

Ještě dnes v tom reji vloček pan farář Doležal zahlédl zřetelně její oči a věděl, že na ně nikdy, nikdy nezapomene — jaké byly při tom přiznání úzkostlivé, poděšené, plné slz a krvavými žilkami protkané — vodově modré, zkrátka nevýslovné, když je k němu zvedla, když jimi mluvila více než slovy.

Ó nešťastná, nešťastná maminko!

Při pohledu do těch očí zmizela trpkost i hněv, zašly okamžitě myšlenky o sobectví a bezpráví — on věděl, co musí udělat a co také udělá!

Pochoval v sobě tím jediným pohledem mladou svou lásku, zašlápl všecku radost a zpřetrhal plány, co jich na sta měl v srdci i mozku.

Chtěl se stát profesorem a věnovat se přírodním vědám a astronomii — to bylo jeho tužbou, jeho ideálem od dětství. Jeho oči bloudívaly jen po výškách, jen po obloze, hledaly hvězdy, pátraly v nich; toužíval žhavě podívat se na ně zblízka a pátrat ve sférách nadoblačných, výzkumy podnikat a bádat, jak to vše vzniklo a jak se vše vytvořilo, kolik miliard a trilionů hodin a dní bylo by třeba k vystoupení na Slunce a jaká dráha vzduchová by se dala zbudovat, aby dosáhl nejbližší hvězdy a všechno si na ní prohlédl!

Tím jediným přiznáním matčiným však všechno pochoval a věděl okamžitě, že už nikdy nebude řídit dalekohled k Marsu a Venuši, že nepůjde odvážně výzkumy svými až na zápraží Slunce.

To se mu zdálo tenkrát strašlivým umrtvením ducha, pošlapáním všech ideálů, všech tužeb.

Ale miloval svou maminku, ctil ji jako mučednici a věděl hned, že by ji k smrti poranil, kdyby jí nevyhověl, kdyby jí po vůli neučinil, kdyby se vzpíral — a byl také vychován v pojmu o cti a v pevné víře v Boha — , nebylo proto lze se opřít a nedostát tomu, co maminka za něj Bohu slíbila.

$

— 17 —

A tak se stal knězem a pak přišla ta bouře a ta vichřice a rvala ho a trhala, jako dnešní vichr rve stromoví kolem fary a na prostém vedlejším hřbitově. Byl nespokojen, nešťasten a rozerván, byl beznadějný a život připadal mu tak dlouhým a tak pustým jako tříkrálová mrazivá noc, v níž neblikotá ani jediná hvězda, ani jediný záblesk světelný.

Měl lásku ve studentských letech, kterou musel opustit, s ní se rozejít, v bolesti ji zanechat a sám ten žal tlumit a tlumit, aby se nestal směšným a aby nezraňoval svojí maminky. A tím víc ho to rvalo, že to jeho děvče zůstalo dlouho svobodno a snad na něj vzpomínalo. Trpěl tím strašlivěji, protože to byla těžká oběť, a v jeho zdravém, mužném těle krev se vařila lávou.

A že stále bojoval, vytříbil se, zocelil, ztuhl a ztvrdl; jako zlato v ohni vytavila se dobrá jeho duše.

Potom shledal, že kněžské povolání není vlastně tak pustým a tak mrtvým, že v něm je pole působnosti daleko širší než v mnohém jiném. A když šel poprvé zaopatřovat chudáka těžce umírajícího a podařilo se mu přinést mu vpravdě velikou útěchu, shledal, že může zde učinit více a mnohem prospěšnějšího, než kdyby dostoupil Marsu a vypočetl zcela přesně, jak dalekou je cesta ke Slunci.

A řekl si pak, že i zde může působit jako v hvězdářství, že dobro a milosrdenství jsou také hvězdy, k nimž je cesta stejně neschůdná jako k těm diamantovým souhvězdím na obloze, k nimž ale může lidstvo vést, kdežto tamtěch by za celý svůj život nedosáhl.

Počal studovat bedlivě bibli a Písmo a objevil v nich přemnohé, co by mu bylo zůstalo ukryto. Tajemství stvoření a vzniku stalo se mu mnohem jasnějším, než kdyby byl celý život na rozhledně proseděl a přeostrými skly v horizontě pátral. Ten jediný den stvoření hvězd objevil mu dlouhé věky před vším časem, kdy se dny nedaly odměřovat hodinami a roky otáčením Země, dokud byla ještě plynným kotoučem. Tu zjevil se mu nesmírný kalendář boží, který byl tak obrovský jako Pánbůh sám, v němž vteřiny znamenaly snad celé lidské věky a sedmero dnů v něm znamenalo bezpočetné miliardy našich let.

Tu srovnal v sobě vědu s náboženstvím a smířil to vše a přilnul opravdově ke Kristu, jehož se stal dobrým následovníkem.

Kdysi pochybovačný stal se působením těch bouří a vichrů horlivým knězem, shledav po nich na stráních své duše také voňavé a něžné květy slziček, zvonků a protěže.

$

— 18 —

I ty teď farář Doležal uviděl v té metelici, která řádila před okny, a jejich vůně sloučila se s výparem čaje na stolku.

Ohlédl se na něj a usmál se sobě. Hle, jak se zamyslil — málem by na něj zapomněl! A maminka mu tolik přikazovala…

Srkal vonný obsah hrnečku a přehlížel rukopis, který na chvíli opomenut před ním na stole ležel. Maminka nahlédla z kuchyně přivřenými dveřmi a byla spokojena.

Nenechal tedy čaj stát, jak se pravidelně stávalo.

— Vtom zabušeno na okno tak prudce a hlučně, že se pan farář ulekl, až vyskočil a celým tělem mu to projíždělo jako elektrická rána.

Jeho maminka, třeba už zase do kuchyně byla ucouvla, ulekla se právě tak. Byla přesvědčena, že někdo asi umírá a přeje si, aby k němu pan farář šel s Pánembohem. Ještě před chvílí o tom mluvila a už jsou tady.

Mrzutě se obracela pro lucernu a nařídila služce Boženě, ať jde otevřít, že asi někdo čeká venku.

Pan farář se brzy vzpamatoval a sám chvátal postranními dveřmi ze svého pokoje přímo na chodbu, předběhnuv ještě Boženu.

Bez výjimky chodil rád zaopatřovat nemocné, často cítě z toho blahé vědomí, že velmi dobře činil, že se mu podařilo skleslého povzbudit, potěšit, víru v něm probudit, že bude lépe, ne-li tu, tedy tam, kde už stojí jednou nohou. Jindy zas potěšil sebe, viděl jinou bídu a jinou bouři, než jaká jím zmítávala.

Proto byl ochoten honem se ustrojit a chvátat do kostela, zatímco by Božena musela do vsi doskočit pro kostelníka.

Ta už to tušila a šourajíc se za panem farářem ke dveřím předsíně, vrčela u sebe něco o liknavosti lidské, že beztak nemocný leží už celé neděle a teprve v poslední chvíli si na Pánaboha vzpomene, když už má duši na jazyku, a obtěžuje pana faráře v takovém nečase a ji v noci žene do vsi v té psině, která ji může zalknout a do potoka pod lávku hodit.

Pokosy byly vesnicí na úpatí pahorkatiny notně rozlezlou a rozstrkanou a kostelík s farou jako by si byly vylezly na nejvyšší místo té kostrbatiny. Hřbitůvek lezl zrovna tak do vršku, mrtví skoro seděli, tak to stoupalo příkře, a samý kámen, samá žula, až nevěděl si mnohdy hrobař s tím vším rady.

Od fary šlo se po lávce ke vsi, okolo školy, která byla právě tak osamělou jako kostel. A v zimě, když bylo hodně sněhu a hod-

$

— 19 —

ně vání, nebylo by divu, kdyby člověk v noci do potoka spadl.

— Klíč zaskřípěl v domovních dveřích a ty se otevřely pod rukou farářovou. Prudký náraz větru vhodil mu do tváře celou náruč ostrých jehel sněhových a zafoukl je až k protější stěně.

Páter Doležal ustoupil za otevřenou polovici, aby pozdního návštěvníka dovnitř vpustil. Ale ten nevstupoval, za dveřmi zůstalo ticho, nikde nikoho. Z kuchyně capkal sem pomalu pes Pozor a nezaštěkal ani, teprve když jeho pán vyšel až na schůdek a rozhlížel se kolem, protáhl se mu kolem nohou a několikrát krátce zaštěkl, načež počal očuchávat nějaký balík, ležící na posledním schodu, v tom okamžiku již úplně sněhem zavátý.

Zakňučel zdlouha, zavyl a ohlížel se moudrýma očima na pana faráře.

Co to? Kde se tu vzal ten pruhovaný jakýsi vlňák, v němž cosi je zaobaleno?

A to cosi — pro rány boží — vždyť to vydává prapodivné, slabé zvuky! Pan farář ucítil, jak bledne a hned se obracel a volal na Boženu, aby přinesla lucernu, a na maminku, aby sem šla, že učinil zvláštní nález.

A sám se skláněl nad tím živým balíkem, z něhož se ozývalo kňourání a mňoukání stále žalostnější a hlasitější.

Paní Doležalová byla tak ustrnulá, že nebyla ani schopna se shýbnout a dítě zvednout — opravdu nebylo pochyby — dítě

— živé, malinké děťátko…

Malinko vyhlížel jeho obličejíček, pláčem zpitvořený a zimou zčervenalý, ze spousty šátků a krajek a ručinka, malinká jako makovička, drala se v nejistém pohybu z přeložení bělostné peřinky, když pan farář sám se sklonil a živý ten balík do rukou vzal.

»Důstojný pane, prosím jich, neberou to ani do rukou,« — vyjekla Božena — , »to jistě divá žena tady odložila, aby jim připravila soužení.«

Ale pan farář toho nedbal a už vstoupil zase do síně a dítě matce podal.

»Vezměte to, maminko, dovnitř, zmrzlo by to za chvilku — ale je nutno podívat se — « a zvednuv límec svého kabátu, vystoupil s lucernou kvapně do sloty bouřlivé noci.

»Boženo, pojď se mnou, a ty, Pozore, hledej!« — zavelel s takovou energií, jaké by se u něho nenadál, kdo by ho byl prve viděl u stolku sedět tak tichého a zadumaného.

$

— 20 —

Okamžitě byl přesvědčen, že tu jde o odložení dítěte. Ale proč si vybrali právě jeho počestný práh?

Byl tím rozčilen a rozhněván. Jaká to vlčice, která se takto mohla zachovat?

Ne, to není správné pojmenování — ani vlčice by toho neučinila

Božena měla plno strachu — všechno vyhlíželo tak tajuplně a ta sněhová psota tomu dodávala příšerného pozadí.

Pan farář běžel sem a tam — kolem rohu fary za dvůr ke hřbitovu, těžce s větrem zápase oběhl celou kostelní budovu, podíval se i za jeho výklenky a do kaple, která se nikdy nezamykala, ale živé duše nikde.

Pes se sice rozštěkal, když se svým pánem do sněhu vyrazil, ale pak pobíhal sem a tam; snad větřil chvíli stopu, kterou však hned dravý vítr zavíval, a on se pak zmateně k faráři vracel.

»Podíváme se ještě na hřbitov,« velel farář Doležal a pobízel děvče před sebou, jež však bylo celé vyděšeno.

»Proboha jich prosím, důstojný pane, nechoďme tam, není daleko do půlnoci a na hřbitově vždycky straší.«

Kdyby nebyla chvíle tak vážnou, byl by se jí vysmál nebo ji vypeskoval, vzal však od ní lucernu a sám vešel na svaté pole, sám si posvítil do každého houští, ale kde nic tu nic. Teprve po drahné chvíli vracel se domů, sněhem napolo zalknutý a unavený.

Maminka už byla v plné práci, rozbalila děťátko, které stále žalostně plakalo, a prohlížela je s dojatou tváří. Chuďátko, čí asi bylo a co donutilo matku, aby je odložila? Kdyby to bylo bídně vypravené nemluvně, nedivila by se — však jsou tu taková chudá a často svedená děvčata, která nemají vychování ani zásad; mohlo by to být, že by některá klesla tak hluboko. Ale tohle děvčátko — paní Doležalová svým očím nevěřila — bylo v tak jemném prádélku a v tak bohatých krajkách, že podobná domněnka byla naprosto vyloučena. —

Pan farář přišel, právě když rozvinuly uzel, který byl v pleně k peřince přibalen.

Tam bylo plno číšek a košilek, kabátků a karkulek a všecko tak jemné a tak krásné — ne, ne, to dítě neodložila nějaká tovární dělnice anebo služka…

Podíval se na dítě i na tu nádheru, při níž obě ženské byly bez sebe, a sáhl po psaní, které v obálce zapečetěné mezi tím vším leželo.

$

— 21 —

Prohlížel obálku i pečeť — bylo silné a těžké — maminka hořela zvědavostí, aby je otevřel, ale on měl jiný náhled.

»Ne, ne, je to velmi vážné a nutno zpravit o tomto případu úřady, starostu, četníky — pak teprve dopis otevřu.«

Bylo nutno se s tím smířit a zatím se postarat o dítě. Maminka sehnala svoje staré a dobré, ale léty trochu zanedbané vědomosti o výživě kojenců a chvátala do kuchyně, aby uvařila nějakou kaši.

Dítě žalostně plakalo a nechtělo potravy přijmout — Boženka chovala a maminka hřála plenky — vítr fičel žalostně a pan farář zamyšleně přecházel po svém pokoji. Pro dnešek musel kázání zkrátit, neb nebylo již pomyšlení na práci — měli na faře špatnou noc

Nazejtří byly celé Pokosy vzhůru.

Že se do rána vichřice utišila a lidé přišli do kostela, roznesla se ta novina o podstrčeném dítěti po celé vsi, a když šel obecní posel z Pokos do Olešnice pro poštu, roznesl to po celém okolí.

Panu faráři Doležalovi vše vrtalo v hlavě a nedalo pokoje. Svoje kázání nedohotovil a k tomu to dítě

Kostelník prohazoval cestu ke kostelu, protože bylo vše až běda zaváto, a jak už měl ve zvyku o všem zdlouha a široka uvažovat a rozjímat, hučel si pořád pro sebe, jaká to byla máma, která tohle mohla udělat a dítě tak vyhodit.

Kostelnice byla na faře, chovala robátko, které bylo velmi nepokojno, a strojila mu, podle svého, cumle.

»Copak je do těch novomódních cucáků,« durdila se, když paní Doležalová chtěla ke kupci poslat pro něco takového, »to je samá guma a ta nedělá dětem dobře. Já jich vychovala jedenáct a to jen cumly. Mléka jsem sama moc neměla — na cumlících to bylo živo a podívají se, jací všichni jsou.«

Ale malinkému — bylo to děvčátko — nechutnalo — , plakalo a vrnělo, nožičkama hrabalo, jako by bolení mělo.

Pan farář, když odcházel do kostela na ranní, nakázal, aby se dopisu, po němž ženské nedočkavě pošilhávaly, nikdo nedotýkal, že hned po ranní pošle pro starostu a četníka a teprve v jejich přítomnosti že dopis otevře.

Zamyšleně stoupal potom po příkrém svahu ke kostelu, úzkou

$

22

klerikou stíraje sypký sníh po okrajích proházené cestičky. Kdo to dítě přinesl a kam zmizel, jak to bylo možno, že už nikoho nezahlédli a co se nadále s nebohým dítětem stane?

Hořkost plnila farářovu hruď — nemohl se jí zbavit, hněv spravedlivý mu v prsou rostl.

Někde by dítě rádi měli, prosí o ně Pánaboha, a tu — taková — pohodí jej do sloty a mrazu…

Věděl, že je mezi lidstvem mnoho zlého, které on nepřemůže, byť sebelépe kázal a sebeplamenněji mluvil, ale že by se tu ve zdejším kraji vyskytl takový zrůdný exemplář matky, tomu ani věřit nechtěl. Ano, mezi lidem je mnoho zla, a on, třeba si umínil potírat je ze všech sil, shledával vždy nové a nové.

Kázání měl nastudováno jen zpola, ale lidé si povídali, že už dávno ten farář tak nehřímal a k srdcím nemluvil jako právě dnes. Až je všechny rozplakal!

Napřed začal o té bouři životní, kterou může Bůh jediný utišit, a potom zabouřil na lidi slabé vůle, kteří neumějí v ní pevně stát a jí vzdorovat ani v Bohu kotvu a maják hledat, a konečně pověděl o nálezu, který včera za největší metelice na prahu fary objevil.

»Je-li tu mezi vámi, kdo má povědomost nějakou nebo jen tušení, komu by dítě patřilo, přihlaste se — povězte mi o matce, která tak hluboce klesla, že se zbavila nevinného dítěte, jež se jistě stalo plodem nedovoleného poměru, a přece je tak čisté a tak nevinné jako malé ptáčátko, které z teplého hnízda vypadlo a za nic nemůže. Povězte mi o té matce, abych ji vyhledal, navštívil a na povinnost jí poukázal, abych srdce její obměkčil, by se starala tak, jako se stará maličká pěnice o to vypadlé mládě, krmí je a volá o pomoc, vidí-li, že se k němu blíží lupič. Jistě, jistě by se mi podařilo přivést ji na pravou cestu.«

Ale darmo mluvil pan farář — nepřihlásil se nikdo.

Lidé ovšem hlavy sestrkovali a všelicos povídali, ale nebylo ani jistoty, ani dohadu. —

A jak už lidská fantazie silně pracuje a každý rád se domýšlí o svém bližním špatnosti, šeptaly si ženské všelicos. To prý není samo sebou — kdož ví, možná že pan farář sám má o tom nějakou povědomost. Kdoví neměl-li někde nějakou lásku — však je ještě mladý, a aby žil pořád sám a sám

Takové jsou ženy a takovými vždy zůstanou. Hned podezřívají nestarajíce se o to, mají-li k svému podezření dostatečných podkladů. Je jim to již vrozeno a nikdy od toho neupustí.

$

— 23 —

Leč kdo zakáže lidem, aby nešeptali, a kdo přemůže tu lidskou chybu na cti utrhání?

Kdo zabrání jim, aby i po člověku nejlepším nehodili blátem?

Dobře že to farář Doležal nevěděl; on byl tak tvrdým k sobě a mravů tolik přísných, že si nechtěl odpustit ani špatnou myšlenku.

Co se týkalo mravnosti, byl neúprosně tvrdým. Chtěl napravení chyby a nedal rozhřešení, pokud se nestalo, jak uložil. Proto by byli někteří jeho věřící rádi také na něm našli následek lidské slabosti.

Tetky měly hlavy v hromadě a toužily honem dítě uvidět, aby mohly usoudit — komu je podobno.

Muži také se o tu záležitost zajímali a pan starosta byl tomu silně povděčen, že proň pan farář hned po ranní poslal.

Nebyl ještě úplně oholen a ženské, co jich ve stavení měl, žena, matka a velká dcera, tak hartusily, aby jenom honem do fary šel, že sotva si směl oholit i druhou tvář. —

Udělal to jen ledabyle, tu a tam mu stálo ještě pár žíní ostrého strniska, jako když sekáč tupou kosou nechá stát na palouce plno kohoutů, a už upaloval k faře.

Všude bylo zaváto, ubrouzdal si celé nohavice svátečních kalhot, ale nezáleželo mu věru dnes na tom.

Hnala ho lidská zvědavost a také jeho ženské, věru by s nimi ani neobstál. Co nejrychleji chtěly od něho vše vědět.

Ve farské kuchyni bylo už plno lidí — kostelník s kostelnicí a třemi dětmi, paní řídící, kterou sem přivedla vedle zvědavosti také účast s nebohým robátkem — , hrobařka s dcerou, řeznice Krkošková, živý to zpravodaj pokoský, porodní babička, která si myslila, že tu také musí být, když vrána donesla děťátko, třebaže bez rodičky.

A těch řečí! Hučelo to tu jako v úle. Inu, kdo nás ženy zná, ví již, jak to dovedeme. Muži také, ne všichni, ale mnozí jsou často klepavější než nejpovídavější bába — nám ženám však přece jenom zůstává prim

Všichni obdivovali děťátko a více ještě to nádherné prádlo, ty kanýrky a volánky, vložky a zoubečky, kraječky a minadisky, a jak se všecky ty ženské výtvory jmenují. Stužky na všem byly celohedvábné, kraječky valenciánské a paličkované — radost se na to všecko podívat.

$

24

A když se děvčátko na chvilku utišilo a očička otevřelo, všichni se hrozně divili.

Pan starosta vešel s tváří úřední a velmi přísnou, a když se dostavil po chvíli i z Olešnice strážmistr, sepsali s panem farářem a služkou Boženou protokol a potom otevřeli psaní. Od něho si pan farář Doležal sliboval nějaké rozluštění záhady, aspoň částečné, a nedýchal ani, když starosta s obličejem až komicky slavnostním a neohrabanými prsty psaní trhal a do obálky nahlédl.

Nejdřív vytáhl šňůru českých granátů, které byly vloženy v dopise, a pak nějaké bankovky, a když je přešel prsty a na stůl pokládal, trnul celý zástup tu zúčastněných — bylo tu deset tisícovek.

Kolik tu bylo lidí v tom malém hloučku, kteří ještě tak velkého obnosu vůbec neviděli! Ručím za to, že většina. Sám pan farář dostal z toho jakousi závrať. Jeho se peníze jakživy nedržely; fara nebyla právě výnosnou a o ty vedlejší příjmy se olupoval sám svou přísností, o níž jsme již mluvili, a svou dobročinností, o níž sám nemluvíval nikdy, a lidé, jací jsou, také málo. —

Provedl-li kdo cos zlého, o tom se mluvilo a mluví vždycky dlouho, ale na dobrodiní se rychle zapomíná.

Věru, také nevídal tolik peněz pohromadě, teď mu bylo nad nimi až nevolno a pocítil, jak mu čelo nad tou spoustou peněz zrůžovělo.

Ale strážmistr už držel v prstech dopis a četl řádky, tak podivně z vystřihovaných písmen nalepované.

Písmena byla vystřihována z novin nebo nějakého časopisu a z nich skládána slova:

»Veledůstojný pane faráři!

Ujměte se, pro milosrdenství boží, mého dítěte!

Nechci Vaši škodu, nechci, abyste tím sám strádal — přikládám na jeho vychování tento obnos. Snad přijde doba, kdy se o ně přihlásím, snad to nebude trvat příliš dlouho — prosím Vás však úpěnlivě — ponechte si dítě — ve Vašich rukou jistě bude prospívat. Pokřtěno je pouze mými slzami na jméno Veronika.«

To byl příliš stručný dopis, ale přítomným slzy kanuly po jeho přečtení — i sám pan farář Doležal cítil, jak pohnutím bledne.

$

— 25 —

Konečně nebledl jenom pohnutím, ale také dojmem ze žádosti na něj vznesené.

Starat se o dítě, o cizí, úplně neznámé dítě a tak malinké! Jaká by to byla zase práce vložená na bedra ubohé maminky!

Podíval se na ni a viděl jen, jak jí slzy po tvářích putují, jedna po druhé, a setkal se s tázavým pohledem jejím, který naň vrhla.

Byl zvyklý jí rozumět, a proto hned pochopil, že to není odpor ani bázeň, co se jí v očích zračí — spíše prosba, aby svolil. —

Ovšem byl tu ještě strážmistr a starosta, kteří se jenom tak nespokojili, ale prohlásili, že se musí pátrat po matce dítěte, že by to mohla každá takhle udělat — dítě na svět přivést a někomu ho na starost odkázat, aby ušla hanbě a starosti, to že se musí vyšetřovat a vypátrat.

Před samým polednem se teprve lidé z fary rozešli a pan farář zůstal samoten ve svém pokoji. — Zimní slunce bledě a ostýchavě hledělo mu do oken a kreslilo jasný pruh přes psací stolek na podlaze, přeskočilo také na chvíli faráři na hlavu a pohrálo mu na čele.

Farář přecházel sem a tam, nemaje pomyšlení na oběd, který maminka velmi pilně dodělávala.

Dítě — dítě pod jeho střechou!

Věřit tomu nemohl; jak dávno už je tomu, co pochoval každou radost ze života a když se smířil s myšlenkou, že nesmí mít rodinného krbu, že nesmí mít ženy a dítěte! Kdysi ho to strašlivě bolelo, život připadal mu prázdným a neutěšeným, neboť vedle povolání a vedle nadšení pro ideál, za nímž člověk spěje, přece touží každý po něčem užším, po domovu, který by byl čistě jeho.

Potom ale přišel zvyk a farář Doležal shledal, že je s to žít jen pro to, čemu zasvětil celý svůj život, a že je možno nalézt v tom štěstí.

Děti měl rád, jako katecheta a jako zpovědník daroval nejednu jiskru své duše dětem, ale že by mu mohlo být některé bližší a zcela blízké, to mu vůbec nenapadlo. —

A najednou dostal dítě — bylo mu svěřeno, ba darováno, měl je vzít za své.

To ho přivádělo v rozpaky a přivodilo mu neklid na značnou dobu.

Dobře ještě, že neslyšel, jak se lidé dohadovali cestou z kostela; byl by býval ještě neklidnější a roztrpčený úplně.

Ovšem, po nálezu starosty a strážmistra každé na cti utrhání

$

— 26 —

bylo nesmyslem a lidé teď jen rokovali, jaká to byla máma, která tohle mohla udělat. Mnozí ji také omlouvali, a že fantazie lidská nemá mezí, skládali celé romány.

Patrně nějaké dítě tuze vznešené, které mohlo být matce uloupeno a sem odneseno; možno — mluvili zase jiní, že to byla nějaká šlechtična, která se zapomněla s člověkem docela prostým a nesměla se ani přiznat, že holčičku dostala.

Také o penězích, které byly k děcku přibaleny, šly pověsti přímo báječné. — V ústech lidu rostly ty peníze hodinu od hodiny až do statisíců; ba milión je krátké slovo a lépe se vysloví než deset tisíc, ký div tedy, že ani jím nebylo šetřeno.

Tak se celé Pokosy bavily jen na účet pana faráře a malého tvora, který byl hned navečer v neděli pokřtěn a zůstal na faře. —

Četnictvo pilně pátralo, viděl-li kdo někoho jít osudného večera k faře nebo jenom do vesnice. Vyslechnut i přednosta malé zastávky v Pazdeří, v níž se vystupovalo k Pokosům, ale ani stopa nesvědčila, že by se dalo vypátrat, kdo holčičku na práh u fary položil a na okno zabušil. —

Cestář ze Studničky sice udával, že potkal téhož dne na cestě k Pokosům nějakou ženštinu, která byla až po oči v šátcích a kabátku zakuklena, že nesla něco v náručí, ale bylo-li to dítě, toho že si nevšiml, protože šel proti větru a vánice ho téměř oslepovala. Napadlo prý mu sice, kam se to vydala přes pole, když je taková slota, že by psa nevyhnal; ale nebylo mu nic do ní, a proto šel svou cestou dál, zápase s větrem a metelicí.

Tak zůstala stopa nevypátrána. Nedivme se — často se policie usilovně shání po vrahu, který se dopustil příšerného zločinu, a přece je její úsilí marným.

Ale paní Doležalová tomu byla skoro ráda. Za pár dní, co měla děvčátko v rukou, zamilovala se do něho. Měla ho tak ráda a tolik ho litovala. Mělo tolik modrá očička a hubinku tak špoulilo, až to dojímalo. Bylo jako panenka a ona se pro ně všecka nadchla — příchod jeho byl téměř pohádkový a ona věřila, že jim přineslo štěstí. —

Pan farář se napřed usmíval jenom shovívavě, ale za krátký čásek, když holčička počala po světnici hledět a najevo dávat, že už má také dušičku, ucítil, že mu něco teplého vchází do srdce, co tam nebývalo, že mu něco měkkého jihne v prsou a sladkého cosi vstává v nitru.

$

— 27 —

Cítil, že je to nějaký božský dar, jemu věnovaný za milosrdenství, které malému tomu červíčkovi prokázal tím, že si ho v domě ponechal.

A zas měl o čem kázat; teď líčil lidem také štěstí, o němž dříve tak málo mluvíval. On uměl rozbírat odříkání a pitvat každou bolest, jež nese s sebou člověčenství, ale o radosti a štěstí dosud nemluvíval, ledaže sladkost bolesti a blaho oběti dovedl vychvalovat.

Teď se často rozhovořil o štěstí, které se člověku nitrem rozlévá po vykonaném dobrém skutku, teď jim vypravoval, jak blaží vědomí vykonaného milosrdenství a slova Ježíšova: »Cožkoli jednomu z bratří mých jste učinili — mně jste učinili,« že nesou požehnání a odměnu už tu na zemi. —

Ovšem zase se našli lidé, kteří byli zlí a měli utrhačné jazyky, a zase si povídali, to že ono se snadno panu faráři prokazuje milosrdenství, když dostal s děckem takových neslýchaných peněz, které není s to ani spotřebovat. A věru našli se i ti, kteří pátrali, uložil-li vpravdě ty peníze na jméno Věruščino a neužívá-li jich pro sebe.

A holčička přitom rostla a prospívala. Svědčilo jí na venkovské faře, která byla sice nebohatou, ale hostinnou, kde na zahradě měla dosyta pohybu a vzduchu a v zimě tepla v kuchyni i v pokojíčku, v němž s paní Doležalovou spávala.

A každý měl to nalezené dítě rád; celá vesnice i s okolím je znala a o ně se zajímala, a když jednou holčička stonala, chodil se kdekdo ptát, jak se daří Věrušce, a celá ves se bála, aby potom neumřela. —

A ona opravdu byla roztomilou; zdravě nadýchnuté tvářinky se jí rděly a rtíčky měla jako maliny. Hlavička její vlasatá byla tmavohnědá a kadeřavá a modré oči závodily s modří oblohy.

Vévodila všem dětem ve vsi — všecky byly rády, když se jí mohly jen dotknout. Sotva se naučila běhat, už ji vodily větší děti s sebou, a čím byla větší, tím více se k ní družily.

Ty starší ji opatrovaly a mladší poslouchaly, ba i kluci se k ní chovali mnohem zdvořileji než k ostatním děvčátkům. Ta tahali za copánky a nadávali jim, ale Věruška měla všude jen vlídnost a zdvořilost.

»Nemá maminky,« říkaly si děti, »zahodila ji na schůdkách u fary« — a to pohnulo i otrlého uličníka, aby jí neubližoval.

$

28

Věruška to však necítila, jí se nestýskalo, neboť slovo »maminka« jí nikdy nelahodilo.

Paní Doležalové říkala tetičko, panu faráři strýčku a nevěděla, že jsou ještě sladší jména a bližší bytosti, ani že se tu ocitla jako malý vetřelec a že ji tu mají z milosti.

Peněz, které přišly s ní, pan farář se nedotekl; uložil je do olešnické spořitelny a vinkulovanou knížku měl ve svém stolku pečlivě uschovanou.

»Bude to jednou její věno,« říkával mamince, »však my ji uživíme.«

A čítal svoje léta a její a těšil se, že snad bude tak dlouho žít, dokud ji buď nezaopatří, nebo dokud si pro ni matka její nepřijde.

Zpočátku na to spoléhal, ale stále více se snažil nemyslit na to, ba přiznával si konečně, že si přeje, aby jenom matka její nepřišla.

»Vyroste ti v ní hospodyně, velebný pane,« říkávala zas jeho maminka, »až já tu nebudu, bude ti hospodařit.«

A přitom jí bylo lépe než dřív, když si myslívala, že jednou také odejde a syna tu nechá opuštěného. Chovala ho jako oko v hlavě, starala se o něho, o jeho žaludek, o jeho prádlo, o všechno, čeho potřeboval. S největší láskou nad ním bděla a obávala se jen, komu ho tu zanechá, až umře.

Znala jeho důslednost, jeho pevný charakter, věděla, že by si nevzal hospodyně už pro lidské řeči, nechtěje nikdy zavdat ani podnětu k různým domněnkám. A jak by to tedy šlo na té osamělé faře, v níž je i troška hospodářství, a tedy ženské ruky je tak nevyhnutelně třeba!

Často si přitom poplakala a prosila jen Boha, aby jí dopřál dlouhého života, jak jenom lze nejdelšího.

Teď však počínala hledět klidněji vstříc budoucnosti.

Bude tu Věruška, která ho neopustí, která za to, že se jí ujal v mládí, bude mu ve stáří ošetřovatelkou.

S takovými myšlenkami hladívala kadeřavou hlavičku Věruščinu, a sotva začala holčička chápat, říkávala jí to.

»Až budeš veliká a pan strýček starý, budeš mu hospodařit — vařit, spravovat prádlo, uklízet, viď, má dušinko?« — doptávala se pokaždé.

»A co vy budete dělat, tetičko?« ptávala se holčička a poslouchala tak moudře, když jí paní Doležalová objasňovala, že ona tu pořád nebude, že ji odvolají do nebe a ona že tu s panem strýčkem sama zůstane.

$

— 29 —

— Jak to podivuhodně utíkalo! Věruška rostla jako z vody a paní Doležalová často si to popletla, jak je asi stará a jaký letopočet se psal, když ji našli na schůdkách u fary.

Stáří se k ní hlásilo a pan farář Doležal někdy zamyšleně se zahleděl, jak maminka stárne a jak vráskovatí.

Kéž by zde jenom zůstala, dokud nevychovají Věrušky — to bylo jeho tužbou, neboť se bál, že by toho sám nedokázal bez maminčina přispění.

A také toužil, aby se holčička dobře učila, aby jí mohl dát vyšší vzdělání, s nímž by se ve světě uplatnila.

Však brzy přišel čas, že museli dát holčičku do školy, a pan farář sám ji vedl k zápisu. —

Bylo to trochu bolestné, že neměla jména, že nevěděli, jak ji zapsat; byl tím dojat nejenom pan farář, ale i pan řídící.

Ale ani teď necítila Věruška, že by byla o něco chudší než ostatní děti — naopak lahodilo jí, že pan řídící ve škole ji vyvolává jen Věro nebo Věruško, kdežto ostatní děti většinou volány byly Nováková — Buzková — Valentová a tak dále.

To přece bylo velmi krásné a ona z toho měla radost. Také nosila vždycky krásně naškrobenou a nažehlenou zástěrku, jaké neměly ostatní děti.

Tetička si ji strojila, radši někde jinde utrhla, jen aby mohla pěkně ustrojit malého miláčka.

Přilnula k ní tolik — více snad než k dítěti dceřině, s nímž se ostatně tak málokdy stýkala, ba nedovedla dobře ani vypočíst, jak je ten chlapec asi teď starý.

Její dcera Marie se příliš dobře vdala, než aby vzpomínala na uplynulé dětství, a měla tak tvrdé srdce, které nepotřebovalo matky. —

Zpočátku se pan farář Doležal tvářil nad holčičkou nějak rozpačitě. Věru nevěděl, jak se k ní chovat a jak se tvářit — jak s ní jednat, ostýchal se zkrátka trochu, ale během času přilnul k ní, protože byla roztomilou. Měla tak krásná modrá očka, napřed jako azur nebes, ale čím dále jí tmavěla, až se zdála fialově temnomodrými jako večerní hladina lesního rybníka nebo poupě fialky, na něž dosud slunce nezasvítilo a jež zelené listy kryly ve svém kalichu ještě před několika vteřinami. —

$

30

Dokud byla maličkou a chodila do obecné školy v Pokosech, byla čtveračivou, dětskou a veselou, skoro rozpustilou; nejlépe ji bavilo skákat za humny přes dřevěnou ohradu a dělat na ní různé kotrmelce a přemety nebo pořádat s pannami pravý ples, k němuž pozvala celou dětskou osadu.

Ale když přišla do Olešnice do mésťanské školy, kam denně s několika dětmi putovala, zvážněla nějak a stala se mnohdy zamyšlenou.

Pan farář se toho zpočátku ulekl, aby snad dítě nechuravělo, a svěřil se s obavou svojí mamince. Leč brzy se oba přesvědčili, že to nepůsobí zhoubné, ba že to není žádná melancholie ani stesk, že se to jen její povaha vyvíjí a rozum zraje, že se její duše probouzí a charakter prohlubuje. —

Učila se výborně, proto pan ředitel naléhal, aby ji dali do města, že prý už není nic nového, co by jí tu na měšťanské škole ještě do hlavičky vpravil.

»Ta by znamenitě studovala,« — mínil pan ředitel a radil, aby ji dali na studie, že to jistě daleko přivede.

»Je tak svědomitou a dbalou,« chválil Věrušku, »že nepopustí, dokud hned všechno neumí, nesleví si ani toho nejmenšího. Nenechávejte to vše ladem — dejte ji do školy!«

Nad tím byl pan farář zamyšlen a radil se s maminkou; té se však nezamlouvalo volit pro děvče dlouhá studia. Nač by si tak tuze hlavu lámala? Pan farář Doležal ovšem věděl, že vzdělání není člověku nikdy na závadu, ale nevěděl honem, jak se rozhodnout, a také, bylo-li by dobře tak naloženo s penězi, které pro ni měl ve městě uloženy a které s ní přišly za oné bouřlivé noci.

Bál se, že by sám dlouhá studia schovančina nevydržel, neboť příjmy měl slabé a fara málo vynášela.

Ovšem byl při ní i kousek hospodářství, ale že je obdělávali cizí lidé, mnoho z toho čistého nezbývalo.

Jako továrním i zemědělským dělníkům platů přibývalo a ubývalo pracovních hodin — a on nebyl nikterak praktický, aby z hospodářství mnoho vytěžil.

Urodilo-li se trochu více žita, že by ho mohl odprodat, našlo se plno chudáků, kteří hledali farský práh a prosili o bochníček chleba nebo trochu žita na pražení, takže z chystaného odprodání pravidelně nebylo nic a rok jak rok ve žních paní Doležalová měla sýpku tak světlou, že žencům a sekáčům drahý chleba kupovala.

$

31

Byly-li kravičky po telatech a vrtělo se, také z másla mnoho neměla.

Pan farář ho vysvítil ve věčné lampě před oltářem, neboť stále byl proti oleji, že příliš zapáchá. —

A ještě lidé, jací už jsou, často zlomyslně počítali, jak mnoho se vybere na světlo, že to není možno vysvítit, že to jistě pan farář sklízí Věře na klobouky a výbavu.

Měli ho rádi, ale ta zloba, která vychází z lidských úst, nemine nikoho.

A skutečně, měli ho rádi, měli ho rádi velmi upřímně a Věru celá ves zbožňovala. Byli mu zvyklí a věděli, že to s tím vším, co jim káže, také opravdově myslí a podle toho také žije — milovali ho už léta, ač zpočátku, když tu měl být z administrátora udělán farářem, proti tomu celá vesnice brojila.

Nezamlouval se jim svou přísností, svou tvrdostí, s níž šel za svým přesvědčením, a morálka, kterou hlásal, zdála se jim neúprosnou a krutou. Měli na něj zlost, když proti pijáctví vystoupil jako zapřisáhlý nepřítel alkoholu, když z kazatelny brojil proti požitkářství a obžerství, když si nelenoval v noci jít do hospody, v níž Pokoští propíjeli svoji sobotní mzdu, a domů za ženami a dětmi je téměř vyháněl.

Hospodský Simera stal se mu první nepřítelem a podpichoval svoje hosty, aby si od něho poroučet nedali, tak daleko že nesahá jeho právo a jeho moc. Ale on byl neohrožený a umínil si, že tu největší neřest, která v obci panovala, úplně vymýtí.

Farář, který před ním tu léta působil, žil zde spokojeně, ale lidí si valně nevšímal. Fara bývala zamčena — hospodyně nikdy neotvírala, a přišel-li kdo, odbyla ho skleněným okénkem.

»Lidé jsou neřádi,« — říkávala — »nezaslouží si, aby si jich člověk všímal — odmění se mu j en zlem — my jsme toho už dost zkusili a pan farář nemá takové nervy, aby se směl pořád rozčilovat.«

Lidé tu a tam na to bručeli, že to není žádný pastýř, který si oveček nevšímá a dělá jen to, co musí, ale zvykli tomu a byli konečně rádi, že se mezi ně neplete a do ničeho jim nemluví.

Pan farář Doležal měl jiný náhled a jinak chápal svoje povolání

— úřad učitelský konal nejenom v kostele, kde se mu zdálo pole příliš malé, a ve škole, kde nikdo proti němu nezvedal zbraně. »V kostele je mi lehko mluvit, když se nikdo nesmí ozvat a mně odmluvit,« — říkával, »ale venku, tu je nutno přesvědčovat a bojovat důkazy i příkladem.«

$

— 32 —

To byl ještě administrátorem po zemřelém faráři, bydlícím v prázdné faře, z níž příbuzní vydrancovali vše, co nebylo hřebíkem přibito.

Zemřelý pan farář kromě majetku a sváru mezi příbuzenstvem nezanechal po sobě žádné památky.

Jak byl nespolečenský a uzavřený, tak i lidé vůči němu zůstali.

Nikomu nepoložil stébla přes cestu, ale také neprokázal osobně žádného zvláštního dobrodiní; proto naň farníci brzy zapomněli i okolní kněží ho brzy oželeli. — Zato pan farář Doležal stal se hned osobností zajímavou a zvláštní pro svoje přísné zásady a bezohlednou neústupnost a počal být bezmála nenáviděn ode všech.

Nejen proti opilství svých oveček se postavil, ale také proti potulkám mládeže večer a mimo do hospody k Simerům chodíval i po návsi i kolem humen a silnicí k Olešnici, kde se scházely nejenom zamilované párky, ale také sotva škole odrostlá mládež k hlučným a málokdy slušným zábavám. Poznal každý zamilovaný párek, byť se k sobě tulil a zakrýval sebevíce, a posílal každý bez milosti na kutě. Ve škole pak s největší přísností trestal děti, které potkával po klekání na návsi, vzkazoval a psal rodičům a konečně z kazatelny prohlásil, že vyjmenuje bez milosti příští neděli ty děti, které se tak pozdě venku potulují.

To bylo ovšem něco neslýchaného, ale matky si myslely nu, však on tak jenom hrozí — a nestaraly se o svoje děti dál. Copak měly na to kdy? Večer bylo nejvíce práce v hospodářství, po klekání se teprve dojilo a poklízelo, vařila se večeře po příchodu z pole, kdopak by hleděl, kde jsou děti. A také byla to nejmilejší chvíle za humny u studny poklepat si se sousedkou, poklábosit trochu; kdo by se staral o dorůstající dcerku, je-li doma, nebo pobíhá-li někde mezi kamarádkami?

Tak zůstaly klidné a nevyrušené. Jaké však bylo zděšení a pobouření celé vsi, když pan farář Doležal v neděli na kazatelně splnil, co přislíbil a k veřejné hanbě přečetl jména děvčat a hochů, které po desáté hodině na návsi a za vsí pobíhat spolu viděl.

Pokosy byly celé vzhůru a proti administrátoru vyvolána pravá revoluce. Kdekdo mu nadával a co nejhoršího mohli, na něj vymýšleli.

To se stará paní Doležalová, chudák, naplakala a jenom toužila, aby přišli pryč, a to co nejdříve.

Jemu však dělalo dobře to vzrušení, které bylo jakýmsi osvěžením v rezignaci, v niž se byl ponořil.

$

— 33 —

»Neplačte, maminko,« říkal několikráte, »to je přece mým povoláním a mou povinností.«

Oh, tehdy se cítila paní Doležalová nešťastnou a lomila rukama, vzpomněla-li jen, jakou blaženost cítila při jeho primici. Což by to byl opravdu jediný slunný den v životě knězově?

Pokoští měli na faráře Doležala vztek a nekrotili ani tu dospívající mládež, když mu pod okny kočičinu svedla, když tam až běda pískala a mňoukala, štěkala a pohrabáčem na struhadlo hrála a do rána celá vrata farská víceméně sprostými veršíčky popsala.

Divme se tedy, že se Pokosy naruby obracely, když přes veškerý jejich protest stal se tu farářem nenáviděný Doležal. Jezdili bůhví kudy, ale nic platno — byl tu a zůstal tu definitivně.

Ta nenávist trvala ještě rok — dva, ale po té době svého faráře poznali. Byl pastýřem dobrým a plnil svůj úřad; mimoto však byl přítelem, a to přítelem snad trochu drsným, ale přesto upřímným.

Nechtěli svému sluchu věřit, když oznámil z kazatelny, že se budou ve faře rozdílet peníze, které až do té doby sebral za mše svaté.

On že chce po všechen čas sebraný peníz věnovat zase zpět svým farníkům, a to takovým, kteří upadli do veliké bídy.

Bylo toho na pár desítek do roka a ty byly dobré nemocným, chudákům a stařenkám, které šly po pořádku, bydlely v pazderně a neměly nic dobrého.

Za nějaký čas se zapomněla děvečka ze Studničky s čeledínem od Busků; byli chudí, šli k sobě jen tak a za rok měli druhé dítě.

Lidé nadávali, jaké je to pohoršení ve vsi, ať se dají alespoň oddat.

»Nemáme na voddavky,« plakala Mařena a Petr souhlasil, »nebejt toho, už bysme byli svoji.«

Jen ta slova doletěla k sluchu farářovu, hned vzkázal pro nešťastný párek a přislíbil jim oddavky zadarmo. Lidé tomu ani věřit nechtěli — ale stalo se tak a oddal je při časné mši a promluvil k nim jako k jiným, kteří si zaplatili.

Po tom všem se začali farníci smiřovat se svým farářem a neuplynulo ani deset let, už ho měla ráda celá dědina i s přifařenými vesničkami.

Právě tak bylo mezi okolními faráři. Dříve ho měli za podivína nebo poťouchlého, neupřímného člověka, který chce na sebe upozornit nadřízené a zavděčit se svým životem až neuvěřitelně čistým a ctnostným.

$

— 34 —

»Pane bratře, zbytečně kazíte, co léty stalo se už přirozeností, a jak chcete existovat na chudé faře, odmítáte-li umíněně každý vedlejší a tak obvyklý příjem,« říkali mu a bývali na něho trochu nakvašeni.

Ale po čase, během těch pěti — deseti let poznali ho také a vystihli, že jde za ideálem, že se mu nejedná o vlastní existenci, jako o uskutečnění svých názorů; že je idealistou, který je ochoten dát se spíše umučit, nežli by upustil od provádění své obrodné práce v lidu, že je ale také kolegou tak čestným a velkomyslným, který by chtěl za ty ostatní stát jako železný sloup, byť by i ve zkázu se vrhl.

O tom se přesvědčili při vizitacích a biřmováních, kdy dovedl farář Doležal snést výtku i křivdu a nebránil se, ale zastával kolegu z vedlejší vsi, byť by i hněv představeného proti sobě vyvolal.

Takový byl pan farář Doležal, a protože ho všichni dobře znali, cenili ho a milovali.

Že někdy to špinavé slovo na něho dopadlo, nu, to už lidská povaha nese sama v sobě, a kdo není tak silný, aby lidské nezpůsoby tlumil a krotil, je každý trochu pomlouvačem a nactiutrhačem.

O Věře pan farář říkal, že ji vychovává maminka, ale nebylo tomu tak, vychovával ji sám.

Maminka byla prostá a také tak prostince všecko vedla. Učila dívčinu modlit se a poslouchat, v domácnosti trochu se otáčet, na zahrádce pracovat a obstarat na sebe, čeho je třeba; ale ducha jí dával pan farář. On, ač dříve a jinde dosti skoupý na slova, míval teď s Věrou dlouhé debaty.

Dokud byla dítětem, byly ovšem debaty úplně dětinské, a když povyrostla, poučoval ji o všem, o čem doufal, že bude jí pro život užitečno.

Což kdyby umřel anebo kdyby — čehož se více bál, přišla dnes nebo zítra její matka a vyžádala si ji zpět? Což by měl právo nevydat ji? Nebo alespoň tu matku zkoumat, jaká to je osoba?

Při tom pomyšlení mu bývalo nevolno, padal na něj stesk a hněv. Musel by ji odevzdat do rukou té ženy, která ji sice na svět přivedla a věno jí na cestu do života darovala dosti slušné, ale jež neměla jinak ani té nejmenší zásluhy o její další bytí. A možná ta-

$

— 35 —

ké, že je to ženština pochybné ráže, že nemá zásad, nemá ctnosti, a té by měl odevzdat do rukou to dobré, nevinné dítě?

Toho se lekal nejvíce, a proto chtěl hodně brzy vštípit Věře své zásady.

Takovými myšlenkami a obavami zabýval se farář Doležal jednoho zářijového dne, když se svojí schovankou vyšel do polí. Bylo to na počátku války, kdy to strašilo ze všech stran světovým požárem a na pana faráře doléhalo mnohonásobnou starostí.

Měl prošedivělou hlavu a tu klonil dnes hluboce pod tou vší tíhou.

Bál se toho světového požáru. Co udělá z lidstva — co z národa

— co z církve? O tu se nebál, neboť slova Kristova, která pronesl k Petrovi: »a brány pekelné ji nepřemohou,« byla mu zárukou bezpečnou; ale o vlast se bál — jen o vlast a o svoji Věru.

Což maminka, ta už to tu nějak doklepe a on ji do smrti neopustí, ale Věruška — jak s tou osud naloží, který se stává velmi neúprosným?

A co s vlastí, co z ní bude, půjdou-li její synové v bratrovražedný boj?

Hluboce chmuřil brvy při těch myšlenkách a nevěděl ani, jak počíná spouštět ramena a jak se mu záda kulatí.

Po jeho boku šla Věruška a trhala si do kytice vřes, který tu pod lesem tvořil nádherný fialový koberec.

Šli se spolu podívat na otavu, jejíž kupky stály již druhý týden na louce a čekaly, kdy zasvítí slunéčko, aby mohly být rozhozeny a navečer domů svezeny.

Pršelo skoro celý týden; obava už ovládala všechny sedláky a chalupníky, nevyjímaje ani pana faráře, že to letos ani domů nedostanou.

Potíž už byla s ovsem, nová nastávala s otavou a pomoz Pánbůh, až se začnou kopat brambory!

Pan farář Doležal sice se těšil a mamince sliboval václavské časy, příliš se však na ně nespoléhal. Svět je obrácený nohama vzhůru, možná že i to počasí se úplně poplete.

Dnes však přece se zazdálo, že se udělá nějak lépe. Slunéčko protrhlo konečně mračna a usmálo se tak oslnivě, že okamžité vykvetla všecka nádhera jeseně.

Dešťové kapky oschly v malé chvíli, babí léto na strniskách zahrálo duhovými barvami svých orosených pavučin.

$

— 36 —

Proto vyzval pan farář i Věru, aby s ním vyšla do polí. Seděla několik dní jen ve škole a cestou z Olešnice domů v dešti a blátě také mnoho nezískala; dnešní den však jako by byl stvořen k tomu, aby se mladé plíce napily svěžího vzduchu.

A Věra potřebovala pohybu a všeho, co je prospěšno zdraví lidskému.

I z toho důvodu měl pan farář o ni obavy; byla ve svých čtrnácti letech vyrostlá, ale slabá jako žitný klas a měla velmi bledé líčko.

Dokud byla dítětem, vypadala tak skvěle; teď však, co dospívala, stávala se chudokrevnou a slabou, také si tu a tam stěžovala na nějakou nevolnost, na bolení hlavy a loupání pod lopatkami.

Měli o ni plno strachu a pan farář koupil kvůli ní běloučkou sánskou kozičku, kterou si sama dojila a teplé mléko pít musila, byť by třeba nechtěla.

I teď se starostlivě ohlédl, když stanula pod mezí, na niž jim bylo stoupat a posteskla, jak ji silně nohy bolí, že je ani unést nemůže.

Dělalo mu to starost. Oč je starší a vyběhne všude, dojde kolik hodin cesty! A přece se zas těšil; vždyť byl s ní nedávno u lékaře v Olešnici, který shledal jen trochu chudokrevnosti a nic více. Potěšil ho, že to nemá významu, že dobrá výživa a správná životospráva všecko překoná.

Šla vedle pana faráře s hlavičkou mírně nachýlenou, takže její štíhlá šíje vypadala jakoby nalomená a z obou stran drobné hlavičky visely jí těžké kaštanové copy. Její modré oči byly hluboko vsazeny pod čelem, a jak je stínily husté černé brvy, zdály se ještě hlubšími.

Jak byla krásným dítětem dřív, tak teď nějak z toho vyrůstala; z hubeného, úzkého obličeje jaksi jí nosík příliš vyvstával a také lícní kosti byly až nepěkně patrny.

Pan farář se každé chvíle úkosem a starostlivě na ni ohlédl. Chodila poslední rok do školy, do čtvrté měšťanky, a bylo by načase vážně myslit na její existenci; leč viděl, že je dívka příliš slabá a chtěl jí raději doma dopřát trochu volnosti. Ač toužil po tom, aby mělo děvče nějaké postavení, k němuž by se mohlo utéct, i kdyby je život úplně zklamal, přece musel dát za pravdu mamince, že udělá z Věry jen dobrou hospodyňku. Nechá ji doma u maminky, aby se naučila obstarávat domácnost a později snad jí dá nějakou rodinnou nebo hospodyňskou školu.

Oddechl si trochu, že to rozluštil a povzdechl už klidněji:

$

— 37 —

»Jen aby maminka ještě nějaký čas s námi byla!«

Ale byla už stará — počítal — jemu je bezmála pětapadesát — mamince do osmdesátky mnoho neschází — a věru, v poslední době nějak schází.

Pozoroval už delší čas, že maminka nedoslýchá a že nečítá v nebeklíči, byť měl písmena jako palce, že na to nevidí. Také už jí to běhání nesloužilo a na sýpku nemohla vylézt.

Zastavil se a čekal na Věru, která se opozdila trháním květin. Jak šli pod lesem, přicházeli na krásné kapradí, jež tu mezi kameny bujně rostlo a dívčina si ho mezi vřes do kytice trhala.

Slunko se chýlilo k západu — zmizelo už za hřbetem pahorkatiny, zato však všecko nebe na té straně planulo jeho záplavou.

Plno zlata, až oči se tměly na tom bohatství — žluť ostrá a úchvatná zalévala všecko, teprve vysoko na obloze měnila se v červánky a jimi do fialova a modra přecházela. Zprava les na tom hořícím pozadí černal se jako neprostupná hráz; zleva však byl vršek holý a země jako by v to zlato přecházela. Polní cesta vinula se pod lesem vzhůru a šla zcela po tom horském hřebenu.

Teďjeli po ní koně s vozem vysoce otavou naloženým a pan farář obdivoval mlčky malebný obrázek, jak se koně i vůz ostře a černě proti západu rýsovali a jak stromy kolem cesty byly ohraničeny a černý. Zcela prosté, zimní jinovatkou každoročně olámané jívy a jeřáby, ale jak vypadaly bohatě a pyšně, jako tuší nanesené na zlatém podkladě.

Naproti šla silnice k Hlídalovu a také po ní jely povozy. Kdo jen trochu mohl, vezl otavu domů i nějaký ten opožděný oves, proto bylo všude plno volání a rachotu.

Kolem silnic byly vysázeny jeřáby, na nichž spousty červených bobulek jako by chtěly mermomocí dodat melancholickému rázu krajiny veselé a jásavé nálady. Sladkobolná tesknota uléhala na podzimní kraj a snad se také dotkla mladičké dívky, když urovnávala kytici a šla tiše a mlčky vedle pana faráře.

Nač myslila, kdož by uhádl, vždyť ještě byla zpola dítětem. Slova její, která však najednou pronesla, dotkla se faráře až v hlubokém nitru.

»Pane strýčku, co myslíte,« pravila a povznesla až dosud silně nachýlenou hlavičku, »kdo asi byla ta moje matka? Byla-li to nějaká vznešená paní, jak všichni říkají, pročpak se mne tak nepěkně zbavila? Ta nebyla hodná, viďte, pane strýčku?«

$

— 38 —

Pan farář se zhrozil:

»Tak nemluv, dítě, tobě nepřísluší, abys svoji rodičku soudila; ona byla jistě nešťastna.«

Trochu káravě pohleděl na Věru, ale musel se brzy vyhnout jejímu pohledu; bál se, aby neprozradil, že ji také odsuzuje, že i on o ní špatně smýšlí.

Vždy se snažil ušetřit dívku takových úvah; bál se, aby se nestala proto smutnou, zádumčivou. Dnes však nebylo už možno tomu se uhnout. Věděl, že maminka sice Věře už vypravovala nejednou, jak ji na prahu nalezli; chtěla tím povzbudit jaksi vděčnost k panu faráři, ale on chtěl povědět jí vše důkladně a také obhájit trochu památku neznámé její matky.

Jal se jí vyprávět celý příběh a přislíbil:

»Jsi už velká a dospělá — až přijdeme domů, odevzdám ti granáty, které jsi s sebou přinesla. Je to jistě šperk po tvé matce a ty už jsi tak moudrá, že si ho budeš vážit. Chtěl jsem ti ho dát, až bys šla k biřmování — ale to ještě asi letos nebude, a proto ti je dám dnes. Jsou velmi krásné a cenné, zvláště sponka, ve zlatě tepaná s monogramem, je prací vpravdě uměleckou.«

Věra šla mlčky — nerozjásala se nad tím slibem, jako by učinilo jiné děvče v jejím stáří — zůstala tichou a nemluvila již ničeho celou cestu.

Krajem se rozléhalo hrčení povozů a kdesi opožděný sekáč na jeteli kosu brousil. Zvonila do daleka, jako by to obrovský cvrček svoje krovky třel, a když zmlkla, ještě notně dlouho v uchu zůstalo její znění. —

Od lesa zvedl se větřík a utíkal z kopce dolů, mezi jeřábovou alejí přes brambořiště, která ještě před několika dny byla syté zelená

— ale dnes po dlouhém dešti již opršelá, počala hnědnout od spodku natí.

Z řepniště vyskočil zajíc — okusoval tam zelné hlavičky, jež hospodáři dávají do prostředka, a pelášil nahoru k lesu. Šlo mu to do kopce znamenitě; hnedle byl v hustém podrostu.

Než došel pan farář se svojí schovankou k faře, osamělé, ke kostelu přitulené, na svahu hornaté stěny, zapadlo slunce úplně a jenom hasnoucí červánky zůstaly po něm. Stíny šly od mezí po polích, jež byla už holá a jen jetelem a řepou se sytě zelenala. Strniska byla prožloutlá a teď, když se slunce ukrylo, i babí léto ztratilo celou svoji nádheru. Zůstalo bílé a smutné, třáslo se, jako by mu byla zima — zesmutnělo.

$

— 39 —

Tu a tam byla už i červenavá oranice po zoraném žitništi. Vítr zavanul citelněji, mlha vystoupila jako vykoupaný průvod rusalek z rybníka pod lesem a vstávala pořád hustší a hustší a rozlévala se z nízká po údolí. —

Farář Doležal odkládal ve svém pokojíku hůl a kabát, černý šosák trochu utahaný, s kapsami odstávajícími a ošumělým límcem, a Věra chvátala nahoru do světničky, aby odložila lepší sukénku a oblékla se zcela podomácku.

Tetička ji chtívala při chystání večeře k výpomoci. Ale paní Doležalová ji zastavila, jakmile zaslechla, že přišli a také na pana faráře do pokoje zavolala:

»Velebný pane, pojď sem honem! Podívej se, přišel nám telegram.« A už se vyšourala na síň a vítězoslavně nesla vzhůru rozbalený blanket.

Stařecká tvář její, plná vrásek, teď jenom zářila — hluboké rýhy se jí jako vějířky rozbíhaly od očí až k uším a od úst po celých tvářích, jak se smála a jak zářila štěstím, když mu i Věře zvěstovala:

»Márinka si přece dala říci a přijede zítra dopoledne i s Valouškem.«

»Skutečně?« podivil se pan farář a bral od matky telegram, zkoumal ho a potěšeně matce vracel.

»Nu, to jsem tomu sám rád — však tu už nebyla dlouho a dlouho — sám nevím, kolik let jsme se neviděli.«

Byl nějak dojat a odešel do svého pokoje zpět a nedivil se nic, že maminka radostí pláče.

To jsou opravdu léta, celá řada jich, co tu sestra nebyla. Míval trpkost proti ní, že tak na matku i na něj zapomněla a nedávno jí také napsal:

»Maminka je nad hrobem, stárne kvapem, což nestojíš o to, abys ji ještě uviděla?«

A Marie jede — tedy přece nemá srdce úplně vychladlé, jak jí někdy u sebe vyčítal.

Při tom pomyšlení se pan farář potěšil.

Měl to mládí tak rád kolem sebe a byl přesvědčen, že syn jeho sestry je bujarým a zdravým mladíkem.

Počítal v duchu, jak může být stár — dvaadvacet, čtyřiadvacet? Nevěděl už ani, tak to časem i léty z mysli vypadne. Viděl ho, když byl asi desetiletým chlapcem — od té doby uplynula tak dlouhá řada let.

$

40

Věra byla trochu zaražena — nevěděla, jak se má chovat k příbuzným, které ještě nikdy neviděla — jak je má jmenovat — už teď byla v rozpacích.

Pan strýček ji nevodil do žádných společností a také u nich se málokdy hosté scházeli.

Okolní faráři pouze tu bývali a ti hleděli na Věru jako na malou holčičku, nikdo nechtěl od ní společenských způsobů a nezapřádali s ní dlouhých hovorů, v nichž by se tříbila — kde se tedy měla zdokonalit?

Nějaká tréma ji rozrazila — slýchala, že jsou v Praze a velmi bohatí — byla jista, že před paní takovou neobstojí.

Pak se ale těšila: »Vždyť je to sestra pana strýčka a dcera milé, dobré a skromné tetičky, jistě také bude taková.«

A ten mladík je tedy bratránek — snad bude milý a bude s ní běhat po zahradě jako veliký bratránek Lidušky Šimonovy, který u nich o prázdninách bývá a s děvčaty na sadě bez konce skotačí?

Na toho se skoro těšila a šla za tetičkou do kuchyně, aby se optala, je-li to ten hošíček, co v rodinném albu na stolku pana strýčka na houpacím koni s bičíkem v ruce sedí. Otevřela si album a prohlížela s nevšedním zájmem obrázky.

Tu byl pan strýček, v mladém ještě věku, jako student. Měl čamaru a havlíčkovskou vázanku pod bradou.

Věra se naň zahleděla. Bože, jak se člověk změní — jak dnes už vypadá pan strýček, ani by se k němu nehlásila! — Jaké tu má vlasy a jaké oči — a také knírek.

Věře to bylo až k smíchu — ona pamatovala pana strýčka vždy jen hladce oholeného, a že byl blondýnem, ani strnisko mu na tvářích a rtu patrno nebylo. Holíval se pečlivě třikráte v týdnu; ký div, že nikdy nezkostrbatěl.

Pak našla starou, velmi starou fotografii tetičky, jak byla se svým mužem po svatbě.

Ta zajímala zvláště Věru odjakživa; paní Doležalová tam měla krinolínu a v pase byla — nu, k přeštípnutí. A ten účes — Věra se nemohla zdržet úsměvu, třeba tetičku tak bezmezně ctila a milovala.

Jak tehdy ta móda byla podivná! Nenapadlo jí, že za nějakých padesát let, šedesát let zase náš ústroj bude budoucím ke smíchu.

Nad tou fotografií však paní Doležalová vždy zaslzela, nebo alespoň povzdechla: »Tehda jsem byla ještě šťastná!«

$

— 41 —

Otec pana faráře byl statný a sličný muž, měl vysoké čelo a význačné rysy — rty trochu silné, ale nade vše byla postava — oh, paní Doležalová už byla stařenkou, ale ještě si pamatovala, jak jí imponoval svým zevnějškem a jak se jí líbil.

Želbohu, že s ním užila málo štěstí, že jeho krása byla právě jen tělesná a že mu jeho oddaná, tichá a skromná žena nikdy nedostačila. — O tom všem neměla ovšem Věra ani tušení — myslívala, že tetička pláče proto, že se s ním musela rozejít, když smrt přišla a odvolala ho předčasně.

»Ale, pane strýčku, vy jste málo podoben svému tatínkovi,« povídala dnes, když na obrázek dlouho hleděla a s podobenkou pana faráře ho porovnávala. »Leda tvar čela, ale ani postavou, ani podobou se mu nerovnáte — spíše k tetičce jste podoben, viďte, tetičko?«

Paní Doležalová svědčila: »Od narození byl ke mně podoben a celý můj,« povídala a skoro zbožně na syna pohleděla.

»Zato Márinka, ta byla celý otec,« — podotkla za chvíli, když Věra otevřela album v místě, kde se nalézala velká fotografie mladé dívky, jejíž hrdý postoj a význačné rysy byly až nápadné.

»To je ta tetička, co sem zítra přijede, pravda-li?« ptala se Věra a s respektem si obraz prohlížela.

»Nu, zde je ještě mladá, ještě svobodná,« povídal strýček a obrátil několik listů dozadu, kde jeho sestra, teď paní Pekárková, se svým manželem a synkem byla zvěčněna.

I tu, ač seděla vedle stojícího manžela, vynikala svým držením těla a vztýčenou hlavou, která byla krásná a jemná.

Věra se zatajeným dechem na ni hleděla a o hošíka se zajímala vždy více vyptávala se, jak byl stár na tomto obrázku a jak je to dávno, co jim tuto fotografii poslali.

Tetička odpovídala plna zájmu a stařecké žvatlavosti, ale pan strýček zůstal tich a zamyšlen.

Nad obrázkem uvažoval, kde se vzala v Marii ta krása, ba, kde nabrala celé to sebevědomí a jak se naučila chodit ve svém nynějším postavení.

Vždyť doma — bože na nebi — nebývalo nic nazbyt a všichni tři s maminkou se museli uskrovňovat, aby měl otec dosti na své potřeby — aby byl spokojen, aby mohl denně do hostince mezi své přátele, aby měl denně kousek masa, které snědl sám, bez ohledu na děti, které mlsně a žádostivě hleděly na jeho sousta. Maminka,

$

42

chudák, byla pořád v jedněch šatech a Marie mívala parádu všelijak bídně dohromady svedenou.

Ale měla to už vrozeno; v chudých šatech byla přece elegantní, uměla vystupovat, že nikdo nevěděl, z jaké bídy pochází a mládenci se na ni jen třásli.

Byla chudá, ale přece měla partie a ještě si vybírala.

Vyučila se modistkou a šla do Prahy, kde se na ni usmálo štěstí. Měli tam tetu a u té pobyla Marie nějaký čas. Teta byla bohatá a neucítila ani, že se Marie u jejího krbu ohřívá — pak si našla Marie místo, a že měla vkus, uplatnila se.

Známost si udělala s Pekárkem, který měl obchod slušně zavedený a kupodivu, bez věna dostala se na dobré místo. Dnes je Pekárek velikým boháčem — prý — tak uvažoval pan farář; má velkoobchod s kávou, čokoládou a kakaem a Marie má vše, co se jí líbí a co má ráda.

Přál jí toho — vždyť byla jeho sestrou a on ji míval tolik rád — těšil se z jejího blahobytu, jen to mu bývalo líto, a viděl to i na mamince, třeba o tom nemluvívala, že se k nim Marie tak málo hlásí, že jim jedva k svátkům psává — a nikdy nepřijíždí.

Ovšem, zvala je často, ale oni nikdy nepřijeli. Vždyť to bylo tak daleko a jemu nemožno opustit svěřené ovečky. Maminku pustit samotnou přece nebylo možno — jak tedy by mohli Pekárkovu rodinu navštívit?

»Nu, ona bude Márinka už taky jiná než tady,« mínila maminka po chvíli, když Věra konečně se nabažila pohledu na fotografie, »to už jsou léta. Já myslím, že už je jí také k padesáti, viď, velebný pane?«

Dnes neměla stařenka ani chuti na večeři. Jídávala pravidelně večer jen trochu kávy — po hojnější večeři těžko se jí spalo — , ale dnes i té jen usrkávala.

Těšila se tolik na zítřek a měla, chuděrka, tolik starostí. Jak jen milé hosty uctí?

A zas běžela a kázala služce Andule, že ráno musí zaříznout husu, určenou na posvícení, že sice ještě nebude příliš tlustá, ale zato chutná, a že musí ráno do vsi pro kvasnice a cukr. Ještě večer šla se podívat do spíže, jaká je zásoba másla, stačí-li na smažení pro milé hosty a vymýšlela, co by ještě snesla a obětovala. Zabije nějakou starší slepici, nasmaží křehoutek. —

Věra také byla celá vzrušená. Pamatovala slavnosti jen při vizi-

$

— 43 —

tacích a jednou o biřmování, ale tohle bylo radostnější. Musela to ještě večer povědět své kamarádce Lidušce a nedala si říci, aby šla spát, ještě se dala do uklízení v hořejším pokojíčku, kde měli hosté spát.

Smýčila až do deseti hodin a pan farář třeba se durdil, proč nejde na kutě, přece se zalíbením se díval, jak je čilá a jak obratné si počíná, jak samým spěchem až zčervenala a pozoroval také, že se těší.

A on se také těšil — těšil se, co jí hosté řeknou. Vždyť sestra ji ještě nezná, jen jí vždy píše, jak jejich fara oživla od té doby, co tu mají to nalezené, milé dítě, jak si je oba zamilovali, čím se jim stala v jejich stáří a v jejich osamělosti.

Jistě se také paní Pekárkové zalíbí — vždyť byla Věra taková skromná a tichá — miloučká — pan farář více dnes než kdy předtím si uvědomoval, jak má Věru rád. — A zas se těšil na Márinčina syna, na mladého Pekárka. Byl přece svazkem pokrevenským k němu připoután — jak by se naň netěšil?

Paní Doležalová rána jedva dočkala.

Vstala tak brzy, že si musela ještě rozsvítit, aby na práci viděla

— vzbudila také Andulu, ale pak nevěděla co dělat, než se rozední — vždyť venku s lucernou chodit, na to byla už stará a tu v kuchyni nebyla žádná práce.

Nu, alespoň vybrala prádlo, které chtěla dát na stůl a které na postele a utírala prach po misníku a poličkách, třeba tam žádného nebylo.

Svým cupitáním vzbudila i syna — i on vstal předčasně a chodil semo tamo po kuchyni, protože rána ku konci září bývají velmi chladná a mlha tak bílá jako mléko dere se všude. Celý obzor je plný — krájet bys ji mohl. Teprve po osmé hodině spadá, aby se probral z ní nádherný den té časné jeseně.

Nejdéle pospala Věruška. Nechali ji do sedmi — lékař kázal, že má mnoho spát, že při té chudokrevnosti je spánek výborným posilujícím lékem.

Ale dívčina vstala celá polekaná, proč že ji nechali, že zaspala, že tetičce ničeho nepomohla, a přece chtěla ještě s Andulou schody mýt a také chodbu otřít.

Bylo to však již hotovo a tetička ji poslala jen do zahrady, aby natrhala nějaké jiřinky a astry do kytice na stůl.

Kvetly jich tam celé spousty — byly vysoké a jako voskové;

$

— 44 —

mlha na nich seděla jako korálky a astry, ty měly barev, na jaké si jen vzpomeneš; scházela-li v nich která, tu nahradily třepenité chryzantémy. —

Věra chodila mezi záhonky a řezala kytici — za chvíli měla té podzimní krásy plnou náruč; nezapomněla ani na měsíčky a boží dřevec pro vůni. Radostně vázala je v kytku a nesla pak nahoru na stůl, kde bylo čistě prostřeno.

I pan farář, který přece býval skoupý na úsměv, usmál se jim, jak to s tetičkou nastrojily, o žádné vizitaci to nemívaly tak pěkně prostřeno.

Však to také byla slavnost! Přijedou příbuzní — příbuzní — a Věře vždy připadávalo, že ani žádných nemají, že jsou na světě sami tři — pan strýček, tetička a ona. A teď přijde ještě nová tetička a bratránek!

Sladké chvění ji přitom přecházelo, jak se těšila. Záviděla vždy Lidušce jejího bratránka. Byl takový velký a silný, bylo mu osmnáct let a sílu měl jako medvěd. Uvázal u Šimonů pod kolníkem houpačku a uměl děvčata rozhoupávat do závratné výše, až pan Šimon musel na ně běžet, aby si hlavy nezurážely o hambalky.

Nebo vozil Lidušku v neckách po rybníce pod lesem jako v nejlepší lodičce.

Věra ho měla tuze ráda, ale také se ho trochu ostýchala, když byl už tak veliký a studuje letos reálku posledním rokem.

Byla jista, že se bude stydět toho svého bratránka zvlášť až hrozně, ale z toho právě vznikalo to příjemné mrazení.

Vždyť on bude jistě velmi srdečný a brzy ten ostych spolu překonají. Těšila se, že jí bude povídat hodně o Praze, o té stověžaté, k níž Věra upínala tolik úcty a tolik posvátného cítění — a ona jemu — bože, co mu jenom poví?

Věru, nevěděla nic zajímavého. Byla ještě tak hloupoučká a neuvědomělá, její rozhled tak nepatrný — její svět sahal pouze od Pokos k Olešnici a nejdál několik zastávek vlakem do Tříšťan, kde byla jednou s panem strýčkem na pouti — a ten bratránek — rozpomínala se Věra, psali kdysi, že už byl až v Paříži a Londýně, že ho rodiče poslali na cesty, že také Itálii navštívil, ba dokonce měl od něho pan strýček lístky z Říma, Neapole a Benátek. —

Věře se z toho točila hlava a jakási malomyslnost se jí zmocňovala, ale konečně se utěšila, že bratránek Liduščin je také studentem, také už mnoho ví a zná, ale že se s děvčaty nejraději baví po

$

— 45 —

détsku. Když přišli s Liduškou do fary, šel se pokaždé podívat na králíky, které Věra tak ráda poklízí, a když měli černého moráka, že ho bavilo třeba hodinu stát za humny a škádlit ho a nelenoval si ani běžet domů pro červený šátek paní Šimonové, aby moráka ještě více dopálil.

V sladkém rozechvění chodila Věra celé ráno po domě, poopravovala, co bylo kde třeba, a nemohla se dočkat, kdy už přijedou. —

Pan strýček jel k vlaku naproti a Věře padala do nohou nějaká sladká tíha, kdykoliv vzpomněla, už že zde musí být každým okamžikem.

V kuchyni se pekla kuřata — v troubě to vřískalo jako divé a tetička, chuděrka, upachténá a uhřátá točila se kolem plotny, jak nejlépe na starých nohou uměla.

Jakou poklonku jenom Věra tetičce udělá? To dívce blesklo hlavou a zas nová starost na ni padla. Bože, je tak neobratná, neohrabaná téměř — nikde se to neučila, sotvakdy viděla, jaké poklony se tak vznešeným paním dělají.

Běžela nahoru do pokojíčka, přistavila si židli k zrcadlu a zkoušela to jako slečna učitelka Roudnická, když se ve škole sejde s panem řídícím.

Tak podivně přisedne, jako by jí kolena podrazil a hned zase vyskočí — Věra to zkoušela, ale připadala si tak hloupě prkenná, že jí bylo do pláče.

Včas si však vzpomněla na rady pana strýčka, kdy jí říkával s tolikerou otcovskou péčí:

»Chovej se tak, jak ti povelí cit — jen žádnou nucenost a žádnou přetvářku. S upřímností a pravdou obejdeš se všude — přímost, ta sluší každému, hlavně mladé dívce.« —

Poté skočila Věra ze židle a slíbila si, že se nebude nic přetvářet, ale že dá tetičce srdečné přivítání — že ji políbí a také její ruce a jako k příbuzné se k ní přitulí.

Bratránkovi potom dá hezky pac a podle všeho také sesterské políbení.

Přitom se krvavě začervenala, nu ale byla jista, že se ku všemu odhodlá, vždyť jsou to příbuzní.

Sotva to domyslila, už zarachotil povoz. Vesnická bryčka zastavila před farou a směs hlasů zaléhala až k Věře nahoru. —

Celá rozčilená a roztřesená pádila Věra dolů — v běhu ještě zástěrku na sobě rovnala a vlasy přihlazovala, které byly neposlušné a drobnými kudrlinkami pořád odstávaly.

$

— 46 —

Dveře fary byly dnes mimořádně dokořán otevřené a v nich se tmělo tlumem osob.

Vysoká paní majestátní postavy vyplňovala jich celé křídlo — jí se držela tetička, chudinka stará, a v pláči a v slzách ji objímala — strýčka a bratránka, kteří byli ještě na schůdkách, Věra na první podívání ani nepostřehla.

Zrovna zbožná úcta ji ochromila — tak vznešenou si novou tetičku nepředstavovala! Vždyť byla ještě mladá a jak krásná!

Po špičkách a všecka udýchaná přikradla se ke skupině — hleděla na tetičku a čekala,, až i na ni dojde řada. Třeba jí říkali, že mnoho roste, připadala si tak nepatrnou a malinkou a tenoučkou jako smyčec.

Ta nová tetička, paní Pekárková, byla tolik vysoká, poprsí měla silně vyklenuté a ruce, jak jimi svou maminku objímala, samý prsten — těžký plášť, který ji halil, byl zdoben kožešinou, jež jistě byla velmi drahá, a klobouk s peřím na její hlavě byl tvaru prazvláštního.

Teprve když prvý záchvat prudkého pláče paní Doležalovou popustil, ucouvly obě do síně natolik, že i pan strýček s mladým mužem, tím čekaným bratránkem, mohli vstoupit.

Plna údivu a ostychu Věra k němu vzhlédla — zůstala však zaražena a jako omráčena.

Tohle nebyl takový bratránek jako ten Liduščin, který přijíždívá v krátkém utíkáčku s měkkým kloboukem na hlavě, s rukávy a nohavicemi vždy krátkými, jak z nich vyrůstá a s dobrácky chlapeckým úsměvem; trochu neohrabaný a rozpačitý, osloví-li ho pan farář nebo pan řídící.

Věra hleděla na hosta a nemohla za to, že pocítila jakési nepříjemné a bolavé zklamání a ostych daleko větší, než si prve představovala, jenže nebyl sladký.

»Tady vám, maminko, představuji vašeho vnuka, Valdemara,« volala paní Pekárková a nejevíc ani třetinu pohnutí, jež rozrazilo a sklátilo její matku, paní Doležalovou, se zjevnou pýchou ukázala na mladého muže po boku pana faráře.

»Můj bože, můj bože,« drkotala stařenka a nové vzlykajíc, zvedala vysoko ruce, aby svého vnuka zobjímala.

Mladý Pekárek se s uctivou vážností k ní přiklonil a políbil ji na líce i k její ruce se schýlil a dal se pak scvrklýma a jaksi zchromlýma rukama stařenčinýma obejmout. —

$

— 47 —

»Dítě, dítě,« skytala paní Doležalová, »můj chlapečku, já bych se k tobě nehlásila — nepoznala bych tě zanic — ty jsi tak veliký a takový junák!«

»Vid’te, maminko, ani já bych se k němu nehlásil. Kdo by si uvědomil jen, že ten čas tak letí a ty děti že tolik rostou! Ale pojďme dál — pojď, Márinko,« — tak mluvil pan farář udýchaně a radostně rozhlédl se po chodbě a spatřiv, koho hledal, sestru kvapně upozornil:

»A tu je naše Věra — představuji vám ji zároveň.«

Vzal ostýchavou a úplně zmatenou schovánku za ruku a přitáhl ji jemné před paní Pekárkovou.

Ta již mířila do pokoje, u něhož maminka, jak uměla nejkvapnéji, dveře otevřela — a teď se nějak zběžně na Věru ohlédla. —

»Ano?« povídala. »Také už je veliká — jistě zastane kousek práce!«

Měla lornět zastrčený v kapsičce u šatů na temně kaleném zlatém řetízku, ten vyňala, nasadila na oči a dívku jím od hlavy k patě změřila.

Jaký to byl divný a studený pohled! Věra zůstala tak zaražena, že se ani z místa hnout nemohla; koktala nějaký pozdrav, a když pan strýček ji ještě blíže postrčil, shýbla se až příliš prudce a chytila vznešenou paní za ruku, aby ji políbila.

Následkem toho byl polibek jako náraz — sklonění při tom neobratné — a na jemné rukavičce paní Pekárkové zůstala vlhká skvrnka.

Věra hořela studem, cítila, že to vypravila velmi špatně a zvedla zardělou tvářičku k paní tetince se slabou nadějí, že snad to polibkem napraví — ale paní Pekárková se jen blahosklonně usmála a nesklonila se, aby vzala hlavičku Věruščinu do rukou a políbila ji aspoň na čelo.

Tázavě se ohlédla Věra na pana faráře a hned také na bratránka, jemuž ji zároveň představoval. Ten na ni pohleděl možno-li ještě lhostejněji než matka, a že sama plná nesnází ručku vztáhla ku podání, přijal ji a zase chladně pustil. Měl jemnou, koženou rukavičku právě takové barvy, jako byl jeho šedomodrý oblek, a ta Věru nepříjemně zastudila.

Také hnědé jeho oči, které skrze skla s černou ořízkou na ní okamžik setrvaly, byly chladné a Věře se zdálo, že se jí studeným kovem do srdce zabodly.

$

— 48 —

Ó — tohle není bratránek — toť zcela cizí člověk — s tím nebude žádná zábava, žádná radost. Nějaká bolest z toho bodnutí vyprýštila a zalévala ji celou.

Valdemar byl veliký, štíhlý a hlava jeho černala se houští lesklých vlasů, jež se mu vlnily nad čelem a jeho obličej mužně krásný stál za to, aby se dívčí zraky k němu pozvedaly, leč Věra už naň nepohlédla. —

Prve byla ochotna podat mu k políbení rty, ale teď už sklopila hlavičku; bratránek se jí nelíbil a nepříjemná tíseň ji svírala. —

Pochopila okamžitě, že jí pohrdají, že ji neuznávají za příbuznou a z toho se jí zmocnil zmatek. Nikdy jí nepřipadalo, že by byla cizí vedle pana strýčka a stařičké tetičky — ani neuvažovala nikdy o té převeliké jeho dobrotě, že se jí ujal, ani o své vděčnosti, kterou mu byla zavázána, nikdy neslyšela jedinkého bezohledného slova — teď však se v ní všecko vyhrnulo a poznání, že je zde jen z milosti, vyprýštilo v ní pelyňkovou hořkostí.

Byla tichá a odplížila se do kuchyně, aby tetičce pomáhala, ale nevěděla, čeho se chopit. —

Postavila se u okna a hleděla na dvůr, oblévaný poledním sluncem časného podzimu, jež nehřeje, ale tolik zlatí. Z pokoje zaléhal sem hovor paní Pekárkové, vysoký a zvučný; mluva byla jadrná a přesně vyslovované hlásky činily ji velmi zřetelnou. Vyřizovala vzkazy od manžela, který se pro obchod nikdy vzdálit nemůže a také mluvila o svých starostech, jež nese tak velká domácnost.

Mezi to se ozýval hlas Valdemarův, méně zřetelný než matčin, protože byl hlubší a měkčí, ale trochu tvrdě vyslovované »r« i v něm bylo patrno.

Vyprávěli o vile, kterou si přede dvěma lety v Bubenči postavili a v níž mají krásně zařízený byt pro chvíle oddechu. Jinak bydlí ve starém domě, na hlavní třídě, v němž obchod má tak znamenité místo. —

Paní Doležalová poslouchala všechno s velikým zájmem a vnímala tak, jak jenom její stáří a starost o kuchyni dovolovaly. Honem zas chtěla běžet, aby se podívala, jsou-li už upečena její kuřata a může-li už nést na stůl.

»Pročpak se tolik unavujete, maminko,« kárala ji paní Pekárková, »ta služebná děvčata v kuchyni to jistě bez vás zastanou.« —

»Máme jenom jednu služku,« pravil pan farář, »a ta hlavně je jen u dobytka, v kuchyni se nevyzná.«

$

— 49 —

»Ale ta druhá, přijatá — « děla paní Pekárková, »ona je vám mnoho zavázána, jistě se přičiňuje, aby nějak svou vděčnost dokázala.

Věra to slyšela a slzy jí vytryskly. Mají ji tu za služebnou — nepatří k rodině — to není její tetinka, ani bratránek. Ona nemá nikoho, pan farář jen z milosti ji tu drží…

Bolest zaplavovala mladou dívčí duši — v uších jí hučelo a neslyšela, že pan strýček ujišťuje sestru, jak tu mají Věru za svou a objasňuje jí poměr, který vládne mezi nimi a Věrou.

»Víš, to je něco krásného — božského, abych tak řekl, co se vyvinulo mezi mnou a tím dítětem, « povídal a obličej jeho, vždy pergamenově přišedlý, zasvitl radostným nadšením.

»Pořád mi připadal život těžký a pustý, tak pustý jako listopadová noc, a třeba jsem šel za ideálem, zářícím jako slunce, bylo mi pořád studeno — teskno. Po všem neuznání, po vší práci, po tom rmutu těžkého povolání bývalo doma smutno a ticho. Myslil jsem vždy, že celý život tak poplyne jako nudný podzimek a že se nějaké radosti dočkám až v životě jiném, po ukončení tohoto — ale s tím dítětem to přišlo jako paprsek slunce, přišla ke mně láska a v ní ten božský dar. Věru nám přivedlo nebe, poslalo mi ji, abych také okusil kouska lidského a pozemského štěstí.«

Bledá tvář faráře Doležala se rozzářila, ale paní Pekárková to vyslechla chladně a povídala s úsměvem trochu shovívavým:

»Tys veliký dobrák, bratře, vzal sis takovou starost na sebe a ještě mluvíš o štěstí?« —

»Já myslím, že je to dost odvážlivé, milý strýčku,« ozval se Valdemar, »starat se o dítě původu tak neznámého, ba abych tak řekl choulostivého. Ať přišlo jakkoliv vybaveno, jisto je, že jeho matka byla ženštinou nejnižší ráže, kleslá a zpustlá a sotvakdy padne jablko daleko od stromu.«

Pan farář jevil plno nevole.

»Nevěřím tomu,« zvolal, »že by neřesti byly vrozeny a nedaly se přemoci výchovou. Mám Věřinu duši stále v rukou a vedu, řídím ji, vychovávám!«

Ještě nikdy si neuvědomil, jak se o zásady a výchovu schovančinu přičiňuje, jako právě teď, a vedle trpkosti, jež v něm po slovech hostů vznikla, cítil i trochu sebeuspokojení a sebevědomí z vykonané práce. —

»Ale přece je to oběť veliká a jistě i na věčnosti budeš za ni bo-

$

50

hatě odměněn,« pravila paní Pekárková. »Jsi šťasten, že ti Všemohoucí dopřál tolik zásluh, ale já bych se k tomu neodhodlala, cizí, neznámé děcko si vzít pod střechu; štítila bych se ho jaksi, ošklivila bych si ho. Nevím, jak bych ulehla do peřin, v nichž by se povalovalo.«

Pan farář byl pln nevole a byl by své zásady donekonečna hájil.

»Nezáleží mi na odplatě, nežádám za to ničeho, protože jsem sám, jak ti pravím, cele obšťastněn, ale na Věře mi záleží, aby dostala vychování a zásady.«

Maminka však, která mezi tou řečí odkvapila do kuchyně, vracela se teď s kouřící a vonící polévkou. Nedoslýchala stále silněji a mnoho jí ušlo, co se mluvilo.

Za ní šla Věra a nesla na košíčku nakrájený chléb. Její šíje vždy trochu pochýlená byla teď zcela nalomena a oči její, v tmavých kroužcích ukryté, sklopeny byly jen na košíček. Nohy i ruce se jí chvěly, na prsa ulehla nevýslovná tíž.

Cítila na sobě oči hostů, ale svých nepovznesla — styděla se za svůj nejasný původ, který teprve teď se jí ukázal v celé ubohosti; ale cítila také, že se jí děje křivda od cizí paní, již chtěla považovat za milou a drahou příbuznou. Její řeč zařízla se Věře až do duše a zvedla tam plno podivných citů, o nichž dívka nikdy nevěděla, že je také lidská duše dovede jaksi vyměšovat.

Neviděla laskavého úsměvu na tváři pana faráře, který ji chce povzbudit a slova staré tetičky jako hluchá ozvěna k ní zaznívala:

»Nuž, podívejte se, jak už vyrostla a jak je miloučká, máme ji za svou potěchu ve stáří — náš velebný pán ji bude mít za ošetřovatelku, až zestárne a já odejdu na pravdu boží.«

Jen stranou zahlédla Věra pohled bratránkův, který ji měřil chladné a lhostejně s povýšenou nedbalostí. Paní Pekárková pozvedla znovu lornět a měřila děvče od hlavy k patě.

»Nu vidíš, jaké jsi udělala štěstí, že tě nehodná tvoje matka odložila právě za dveřmi zdejší fary. Však hleď, aby ses stala hodnou dobroty důstojného pána. — Vstávajíc lehajíc modli se za něho a volej k Všemohoucímu, aby seslal tvému dobrodinci jenom samé štěstí a veškerou blaženost.«

Věra stála se sklopenýma očima a nepohlédla na nikoho. Nach a bledost střídaly se na její chudokrevné tvářičce, koutky jejích úst svinuly se v zatrpklý tah. Ač byla tetičkou vedena ke zbožnosti i modlitbě, teď měla pocit silného odporu při těch nábožných slo-

$

— 51 —

vech paní Pekárkové. Panu faráři bylo také trapno při tolikeré chvalořeči, která zněla dále:

»Co by z tebe bylo, kdyby tě byla odložila jinam nebo kdyby se tě byl pan farář zřekl a poslal někam do nalezince? Jistě bys nepřišla na jiné konce než tvá lehkomyslná matka, již zcela jisté navštívil prst boží. Jeho mlýny melou pomalu, ale jistě.«

Farář Doležal byl už rozmrzen, máchl rukou a pravil výmluvně: »Nesuďme, milá sestro, a nebudeme souzeni. Věra pak je dítě velmi vděčné a dobré, ji není třeba napomínat.«

»Oh napomínání není nikdy dosti,« nedala se paní Pekárková, »ono jest jako zlatá zrnka a nikdo ho dosti neocení. A jsou duše, které ho neustále potřebují. Zacházím mnoho se služebnými děvčaty, a vím proto dobře, jak nutno je kázat jim a kázat.« A zas se obracela na Věru a s přísnou povýšeností ji poučovala dále: »Tetičku hleď zastávat, jak jenom to dokážeš. Pracuj pilně a usilovně, aby sis zasloužila ten chleba, který tu z její milosti pojídáš; pro tebe nesmí být odpočinku ani zábavy, ty musíš jen pracovat a se modlit — na kolenou tetičce ruce i nohy líbat — « »Zanech už, sestro, marných řečí, polévka ti vystydne,« přerušil ji pan farář a jeho oči se zastínily chmurami nevole, »a ty, Věruško, dones soli!«

Věra byla ráda, že mohla do kuchyně. Oči se jí zalévaly slzami — trpkostí se plnilo hrdlo. Ta cizí, chladná paní jí teprve ukázala, čím tu je a čím vlastně je vůbec. Žal v ní vstával a úzkostlivá tíseň byla najednou plna bolesti a už dospělá. —

Zapomněla na sůl a zůstala stát u okna úplně nečinně; zápasila sama s sebou a také s nenávistí, pro niž neměla jména, jež však se narodila v jejím nitru a byla najednou veliká, že se doň ani vejít nemohla.

»Je nějaká vzdorovitá,« poznamenala paní Pekárková, když Věra v kuchyni zůstala — »radím ti dobře, pane faráři, nenech si ji přerůst přes hlavu! Taková individua potřebují pevné ruky a silné vůle.« —

»Jsem přesvědčen, strýčku,« ozval se mladý Pekárek, »že budete jednou své dobroty litovat. Já ovšem nejsem proti dobročinnosti — ale v takovémto případě — «

»Eh,« rozhorlil se již pan farář — »co jste si to vzali do hlavy? A tohle není žádné individuum, to je naše Věra. Až tu budete pár dní, poznáte ji — teď ještě nemůžete nic mluvit!«

$

— 52 —

Byl nemile dotčen, cítil skoro hněv a hleděl na sestru zachmuřeně — zdálo se mu, že ji ještě z dětství poznává, že se nezměnila, tvrdost že v ní zůstala.

»Pověz raději, co doma — jak se vám daří — co tvůj muž — proč Rudolf s tebou nepřijel?«

Paní Doležalová na tohle čekala. Při hovoru o Věře nevěděla dobře, o co jde, teď však povýšená slova synova zaslechla a přisedla si blíž k dceři, aby dobře slyšela.

»Tak tak, povídej, Márinko, o své rodině — co dělá Rudolf, je zdráv a jak mu jde obchod? — Je na tobě vidět, že vám Pánbůh žehná.«

Se stařeckou radostí prohlížela si paní Pekárkovou, na níž vše mluvilo o bohatství a blahobytu — od laloušku pod bradičkou až k jemným botičkám, v nichž vězely její nohy.

»Proč nepřijel,« odpovídala — »jak by mohl! Když se vzdálil Valdemar, musí on, chudák starý, být v pisárně. Má sice účetního i prokuristu, ale je nutno, aby si pán všechno vedl a na vše dohlížel. — Ovšem, je-li doma Valdemar, není třeba, aby Rudolf do závodu chodil — náš syn je úplně v obchodě obeznalým.«

S pýchou se zahleděla na Valdemara, který zcela lhostejně obíral slepičí křídlo a na její řeči skoro nejevil zájmu.

»To máš dobře,« mínila paní Doležalová — »že sis ho tak znamenitě vychovala.« —

»Tedy obchod stále rozšiřuj ete?« zeptal se pan farář přímo synovce.

»Ano, teď zřizujeme filiálku na Malé Straně a sklad máme také na Vinohradech. Ve spojení jsme s největšími obchodními domy v Evropě,« sděloval Pekárek s chladnou lhostejností, jež mu dávala jakýsi vznešený ráz, ale zněla studeně. —

»Otec je velmi dobrým obchodníkem,« dodal a pousmál se trochu, »a já se učím od něho.«

»Tys tedy cestoval v poslední době, po absolvování obchodní akademie?« poptával se pan farář. »Ve Francii jsi se zdržel delší dobu?«

»Skoro půl roku jsem tam sbíral různé zkušenosti — Paříž se mi nesmírně líbí a také ve Vídni jsem dlouho prodlel. Ubytován jsem byl u Bergrů.«

»Je-li možná?« divil se farář Doležal — »u Štěpánky? Prosím tě, povídej trochu o ní! Jak se jí daří? Udělala se z ní trochu samostat-

$

— 53 —

ná ženská — bývalo to takové dobrotisko — ale nesamostatná loutka cizí vůle, hlavně pak své matky. Je-li pak šťastna a jak se vpravila vůbec do života?«

»Na mne činí dojem, že je úplně spokojena,« sděloval Valdemar a s elegantní nedbalostí krájel maso na talíři — přijídal zelí a načínal žlutý plátek knedlíku, »málomluvnou a zasněnou bývala vždycky. Strýc Berger je velmi dobrácký a jejich poměry hmotné jsou víc než skvělé:«

»Ti jsou zařízeni, maminko, kdybyste k nim přišla,« nadchla se paní Pekárková, »a jaký vedou dům!«

»A snad by se jim vedlo ještě lépe,« vyprávěl Valdemar — »kdyby on odložil trochu toho přehnaného češství — tím si škodí najednou — a — «

»Všecka čest mu!« zvolal pan farář, a že právě služka Anda přinesla džbán piva a na stůl ho postavila, nalil kvapně a zvedl sklenici: »Takových lidí potřebujeme! Hleďme,« utíral si ústa po napití svým prostým kapesníkem, ignoruje zcela při talíři předložený ubrousek — »ve Vídni a on se hlásí, že je Čechem — toť u mne mnoho získává.«

»U tebe ano,« usmála se paní Pekárková, »ale v kruzích, v nichž se pohybuje, ztrácí v ceně. A co z toho má?«

»Mnoho,« rozkřikl se pan farář a pohleděl na sestru přísně — »rozmnožuje svou jednotkou počet neohrožených Čechů, a to má velkou, velikou cenu.«

»Ve Vídni to, pane strýčku, nic neznamená,« — aniž by se vyrušil ze své lhostejnosti — »zbytečné vlastenčení tam jenom podráží nohy české věci a jednotlivci se přivádějí do záhuby.«

Pan farář s nevolí chtěl odporovat, ale maminka se vyptávala, jakou že má Berger asi službu, a byla ohromena, když jí paní Pekárková pověděla, že mají už veliké jmění a v jaké se pohybují společnosti.

Spínala žilovité ruce a bílá hlavička na tenkém krčku se jí třásla.

»To jsou peníze — to jsou peníze!« — a zkoumavým okem hleděla na dceru i vnuka a zvídavě se optala: »Však vy — troufám, už také máte hezkých peněz!« Mateřské její srdce radostí poskakovalo při těch slovech a v očekávání odpovědi. U syna faráře byla spokojena, ale bolelo ji, že je takovým vzdělaným žebrákem, že nic nemá.

»Pánbůh nám žehná — « pravila paní Pekárková a oči skromně

$

— 54 —

sklopila. »Kdo v něj věří a plní jeho přikázání, kdo koná dobré skutky a žije čistě a svatě, může doufat v jeho požehnání.«

Pan farář nepokojně přesedl a mlčky přisvědčoval.

»Naše závody jsou v dobrém chodu,« poznamenal Valdemar, »je málo firem v Praze, které by byly tak situované jako právě obchodní dům Pekárkův.«

»V obchodě máme skoro půl miliónu,« pověděla paní Pekárková — »náš dům a vila v Bubenči jsou k tomu navíc.« Zase sklopila oči, ale usmát se musela trochu úžasu maminčinu i překvapení pana faráře. —

Neznělo to jako chlouba, protože byla mezi svými a vznešený tón jejích slov nebyl by se snížil ani ke slovům plané chlouby, to pan farář věděl, a proto se podivil a srdce jeho se potěšilo právě jako maminčino. Jeho království nebylo z tohoto světa, pro něho neměly peníze ceny, nikdy k nim nepřilnul, ale byl tomu rád, že se Márince tak dobře daří.

Znal sestru dobře, věděl, že lnula vždy k přepychu a choutky její že bývaly vezdy velkopanské. Bylo jí dáno od přírody elegantní vystupování, které by s chudobou smutně kontrastovalo. Maminka říkávala: »Jen aby se Márince dobře vedlo, nebo ona by byla nešťastná, kdyby se jí špatně vedlo.«

Snad i ona teď na to vzpomněla, neb sepjala zbožně ruce a povídala dojatě:

»Tak ti Pánbůh dává štěstí, to že jsi zbožná.« —

»A neškodí válka vašim obchodům?« zeptal se pan farář. »Hranice jsou zavřeny a bude to asi stále horší.«

»Ano, brzdí to, ale my jsme i na to připraveni.« Valdemar se sebevědomě usmál.

»A nebojíš se, že také budeš rukovat?« starala se paní Doležalová — »kéž by vás jen Bůh ušetřil, abys nemusel!«

»Doufáme, že zůstane uchráněn,« těšila sebe i maminku paní Pekárková — »vždyť je v našem závodě tak nezbytný a Rudolf vymáhá právě dodávku kávy pro vojsko.«

Tak a podobné se bavili, ale Věra se ničeho nezúčastnila. Najedla se v kuchyni a nevěděla ani, co jí — nechutnalo jí kuře ani kompot; smutek jí padl do srdéčka a zavál tam podzimním severákem.

$

— 55 —

Za těch několik dnů, co se Pekárkovi na faře zdrželi, poznal pan farář, že skutečně Valdemar je vzdělaným a slušným mladým mužem a přál toho Marii ze srdce. Přesvědčil se, že umí mluvit o svém obchodě, do něhož je zapracován a také že není pijanem ani hýřilem.

Na prvé setkání bylo patrno, že si mnoho zakládá na cti a bojí se až úzkostlivé, aby si nezadal. To vše se panu faráři líbilo a mrzelo ho pouze jediné. Valdemar hleděl lhostejné na otázku národní, ba usmíval se trochu shovívavě, když pan strýček si postěžoval tak opravdově a tak zhluboka:

»Přišly zlé doby — poměry nesnesitelné. Chtějí na mně od hejtmanství, abych lhal na místě svatém — abych se modlil za zdar zbraní rakouských — to je neslýchané — zdá se mi, že by mne Bůh musel ztrestat.«

»Vy myslíte, pane strýčku, že je nutno přát si jejich nezdaru?« prohodil Valdemar.

Pan farář se zrovna zhrozil.

»Chlapče, to jsi z Prahy, když nevíš, jak má znít naše prosba a naše modlitba? Což nevíš, že vítězství Němců a Rakouska znamená pro nás úplný zmar a úpadek?«

»Nu, ovšem, vy myslíte národní,« — pravil Valdemar — »ale to by snad nebylo tak tragické; vždyť Čechy jsou tak nepatrným ostrůvkem v tom moři němectví, že není možno, aby se udržely — jisto je, že tak jako tak jednou s ním splyneme. To však nebude tak hned, toho se my, jednotlivci, už nedožijeme, ale kdyby Rakousko prohrálo, byla by to katastrofa také pro nás. Bůhví co by se stalo s obchody a penězi — jaké zlé obraty by vše bralo.«

Pan farář bledl a červenal — bolest jako vražený nůž mu v prsou zahlodala.

Takhle mluví mladá generace? Dorost? Tak mluví ti, kteří jsou květem a budoucností národa?

V hrdle ho zaškrábalo, nemohl polknout, lítost a pelyněk se mu tam zvedaly. Zdálo se mu o křivdě, že nesměl mít rodinu; kdyby měl syna, byl by ho vychoval k bezmezné lásce k vlasti, k obětování se pro ni a byl by šťasten, kdyby jí ho mohl dát. A byť by všichni odpadli, všichni vlast svou zapřeli, on by udržel národ a jazyk mateřský. Kdyby byl posledním Čechem, zas by v něm češství ožilo a rozmnožilo se.

S bolestí hleděl na Valdemara.

$

— 56 —

»Jsi na špatných cestách, synu,« pravil nahlas, »majetek a blahobyt není ničím. Což záleží tolik na bohatství jednotlivců, na pádu obchodních domů a bankrotech podniků? Ale kdyby to vyhráli protivníci Němců — Rusové a Francie — , pomysli, že i nám bylo by lépe — ani vzpomenout není možno pro slastné pohnutí, jak by bylo s českým ostrůvkem.«

Panu faráři, ač nemíval ve zvyku plakat, slzy vskočily do očí, hrdlo se mu nanovo stáhlo teď radostným pohnutím.

Mladý Pekárek hleděl na něho a usmíval se trochu nedůvěřivé a trochu útrpně:

»Rusko, pane strýčku? Co vás napadá? Ten ospalý velikán je podoben nosorožci, který chrápe v bahně — a Francie? I kdyby to vyhrála, na ubohý — malý ostrůvek v německém moři ani si nevzpomene. Proto já nechápu některé z našich lidí, že chtějí zvedat odboj, že se dávají vinit z rusofilství a nešetří svých hrdel.«

To byla debata, která pana faráře roztrpčila a rozbolnila. S výčitkou se obracel na sestru, jakže to syna vychovala a jak také Rudolf, proč mu nedali jiné, vlastenecké zásady.

Paní Pekárková se bratrovi usmála.

»Divím se ti, proč se rozčiluješ, proč živíš jakousi nenávist k druhému národu. Já jsem křesťanka a křesťanství je internacionální. Kristus Pán spasil všecky národy — všichni jsou našimi bližními^

Zbožná slova paní Pekárkové nadchla maminku, hned nabírala na pláč, ale pan farář zůstal tichým a odvrátil se; nyjící jeho oči mluvily o nepochopení, jehož se mu u sestry dostávalo vždy, i dokud byli ještě pod jedním otcovským krovem — stesk na něj padl z toho — vyšel do svého pokoje, aby si zařídil práci na zítřek.

Ale za dveřmi stála Věra, která poslouchala celý ten rozhovor — hleděla smutně na strýčka a jemu se najednou ulevilo.

Co na tom, že nemá syna, nebe mu poslalo Věru a její citlivé srdéčko — ono ho nezklame. A kdyby byla dívka poslední Češkou, také nedá jazyku zahynout.

Laskavě se na ni pousmál a pohladil její hnědou, kadeřavou hlavičku.

Na synovce však proto nezanevřel; měl ho rád, víc rád, než by se dalo očekávat, když se s ním tak málo stýkal.

Mladý ten krasavec byl mu příjemný a prohlédnuv ho blíže, seznal, že je ušlechtilý.

$

— 57 —

Těšil se z toho, že tu pár dní pobyli, a když je vyprovázal na nádraží, byl i tomu rád, že se sestra sklonila k Věře a políbila ji na čelo.

»Opravdu je milounká,« řekla o ní, když už seděli na bryčce, »jen jí netrp tu vzdorovitost a pýchu, vždyť, pane bratře, nemá být nač pyšnou.«

Věra skutečné se uhnula tomu polibku, který jí paní Pekárková na čelo vdechla a neshýbla se už dnes k její jemné ruce.

To políbení ji zastudilo nepříjemně — musela je rukou setřít — a když odjeli, ještě zástěrku zvedla a čelo si utírala. — Nu a když měla již zástěrku nahoře, přitiskla ji také na oči a odplížila se do hořeního pokojíčka, kde si hořce zaplakala.

Po těch několik dní, co tu příbuzní byli, nosila to v sobě jako kámen. Leželo jí to na prsou a v očích pálilo — byla jako kleštěmi sevřena a nemohla se dočkat, až jenom zase odjedou.

Teď to polevilo, alespoň natolik, že mohla vydechnout a plakat.

Opravdu, byla velmi nešťastnou. Teď teprve řádně poznala svou ubohost, co jí pražská paní oči otevřela. Bylo to, jako by jí byla ještě brýle nasadila…

Je ubohým sirotkem, beze jména — bez cti — bez hrobu svých rodičů…

Když se pan farář vrátil od vlaku, zhrozil se uplakaných očí Věřiných i maminčiných.

Paní Doležalová dceru oplakávala upřímně; věděla, že ji na tomto světě již neuvidí. Zvala ji sice velmi vřele, aby jela s nimi, anebo aby přijela do Prahy na zimu, ale ona příliš lnula ke svému synovi a věděla, že je nepostradatelnou, a proto se rozloučila s dcerou i jediným jejím synem navždy.

»Valoušku, dám ti požehnání,« povídala mu před odjezdem a žehnala mu pohnutými, dojatými slovy a roztřesenýma stařeckýma rukama.

Dnes si od srdce poplakala v samotě uklizené kuchyně, ale toho se pan farář tak nezalekl jako slz Věřiných. Věděl, že maminka pláče ráda a že pláče radostí i pohnutím — byl to už její stařecký obyčej, ale Věra — Věra?

»Co je ti, dítě, proboha, co se ti stalo?« ptal se a bral ji za rame-

$

58

na, aby její uslzenou a pláčem opuchlou tvářičku k sobě obrátil.

Ač se chtěla Věra se svým žalem a hořkostí ukrýt přede všemi, teď jí ta slova nějak přišla vhod. Vrhla se k panu faráři a štkajíc usedavě mluvila to, co jí trpkost z duše vyměšovala:

»Pane faráři, vyžeňte mne — nechtějte mne pod svou střechou! Vím, že jsem špatný a bezcenný tvor, kterého jste na prahu pohaněného nalezl. Nechtějte, nemějte mne tu — to pražské panstvo má pravdu — nepatřím pod vaši střechu, jen hanbu se mnou stržíte!« — Tak v pláči vzlykala.

Farář Doležal byl celý zděšený a okamžik stál bezradně nad děvčetem, jehož nitro před několika dny ještě tak dětinské stalo se najednou zoufalým a nenávistným.

Hněv proti sestře, s níž se prve velmi vřele rozloučil, zdvihl se v něm chutí jedu.

Kdo jí dal právo k tomu, aby otrávila to mladičké, nic netušící srdce?

»Buď rozumné, moje děvče,« povídal, nabrav trochu duchapřítomnosti a bral Věru za hubené zápěstí — »a pojď se mnou do pokoje, pohovoříme si trochu.«

A neodstrojiv se ani, šel s ní do své pracovny, v níž praskalo vesele ohněm v kamnech a jalovec zaváněl pozdravem před zimou usínajícího lesa. Ač bylo v posledních dnech velmi krásně a jeseň svým bohatstvím vpravdě hýřila, udělalo se dnes chladno citelné. Ráno pršelo, a co bylo na zahradách nádherného, najednou opršelo a javorového listí ležely celé spousty všude po hřbitově.

Proto přece maminka, ač rozbolněna odjezdem dceřiným — nezapomněla na všecku šetrnost k němu a vlastnoručně mu zatopila.

Sedl si s Věrou ke stolu a nepouštěje její ručku, povídal vlídně a tak laskavě, že dívka tím více plakat musila: »Nevzpomínej v trpkosti své matky, ale vzpomeň na ni vždy jenom s úctou. Možná že se o ní ještě více dozvíš. Celý život na tebe čeká a ten chystá mnohá překvapení. Že na tebe hleděli nedůvěřivě? Nad tím se nermuť, Věruško! Původ, postavení a pozemské statky nic neznamenají, ani jméno nemá valného významu — ale vlastnosti ducha, ty padají všude na váhu, a kdo je rozumný, ocení je. Možno že i naši příbuzní tě pochopí, svede-li tě kdy život s nimi. Věř mi však, že jsi se stala mou radostí, oporou i útěchou života — žes mi zpříjemnila dny, o nichž se mi zdávalo, že budou velmi pusté. Co myslíš, učinilas svým příchodem něco dobrého?«

$

— 59 —

Dojatě díval se na Věru a cítil se oblažen nejčistším a nejhlubším citem, jaký jenom člověku je darován. Nebylo to pokrevenství, nebyla to povinnost — bylo to něco velikého a božského. Byl za to vděčen, byl tím oblažen. A vida, že Věra zůstala tichá a že z jejích očí úplně zmizel vzdor a žal, vstal od stolu, šel k zásuvce, v níž ukládal důležité věci a podal jí po chvilce šňůru pravých českých granátů, jež odtud vylovil. Byly temně červené, jako by to byla po tkanici stékala krev a zkrystalovala v stejnoměrných krůpějích. Dlouhá řada jich byla a sponka jemně tepaná z dukátového zlata nesla spletená dvě jména, »Š. K.«

Věra je vzala bojácně do ruky a hleděla na ně uplakanýma, teď rozšířenýma očima. Po prudkém pláči dřívějším ještě trhaně povzdechla a ramínka se jí zachvěla — tázavě pak se podívala na pana faráře. —

»To jsou od mé maminky?« ptala se šeptem a přikryla hromádku, v kterou se jí v dlani svinuly, druhou bledou ručkou a s oběma ku tvářičce horečně je přitiskla.

»Ano, přišly s tebou a tvá matka jistě ti je dala proto, abys je nosila, aby ti byly jakýmsi talismanem. Važ si jich a měj je ve vážnosti — možná že ti jednou budou dobrým vůdcem k poznání rodičů.«

Věra mlčela dlouho — konečně vstala a obešla k panu faráři, chopila se jeho ruky a řekla dojatě:

»Zaplať vám to Pánbůh, že jste se mne ujal — já budu hodnou a všecko vyplním, co budete ode mne chtít.«

Farář Doležal zaslzel — nejkrásnější cit, který ozlatil jeho dny, slavil svůj dojemný svátek.

Dva tři roky ve válce — jak pomalu se vlekly a kolik strádání zažili lidé, kteří neměli obchodu a jichž malé hospodářství nic neneslo. —

V Tříštánech a Hlídalově byly fary výnosné, farář tam byl největším sedlákem a poplatníkem — sto osmdesát až dvě stě měr polí a luk — to bylo hospodářství docela slušné, ale pokoská fara se svými pětašedesáti mírami polí, jež byla samý štěrk a samá mez, běžíce strmě vzhůru do strání, že voda z nich všecko brala, ta nedovolovala, aby se příjemně hospodařilo.

A k tomu umřela hospodyně; paní Doležalová se odebrala na

$

— 60 —

věčnost tak jako stará, opelichaná slepička, která se někde přikrčí a zajde, aniž by jediným výkřikem upozornila na svůj skon.

I ona tak po maličké nevolnosti, které si ani nevšimla, usnula do rána tak tichounce, jako když spadne ze stromu suchý list. Ani poslední pomazání od syna nechtěla, ani schovanku o lžíci vody nepožádala — nepřála si ani, aby jí polštář obrátili — nevěděla, že umírá, neměla ani tušení, uléhajíc večer, že do rána bude stát před trůnem božím.

Jistě byla velice překvapena, když z pokojného spánku najednou se tam ocitla, a možná že se velice ulekla, co to jenom těm svým lidem udělala. Měla doposledka plno starostí o svoji maličkou domácnost a ještě večer studovala na zítřek jídelní lístek.

Paměť jí sice na věci vzdálenější stále méně sloužila, ale od večera do rána vždy si pamatovala, co ustrojí, aby se všem zavděčila. Držela se houževnatě zásady starých kuchařek »nejít na lože dříve, pokud nevíme, co zítra uvaříme«.

A zatím nevíme dne ani hodiny — už nevařila nazítří svoji jahelnou kaši se zelnou hlávkou a mléčnou polévku s kapáním. —

Zanechala všeho — neboť niť jejího životního klubíčka došla. Nebyla násilně přetržena neúprosným osudem ani dravou nemocí

— zkrátka byl jí konec, byla dovinuta, dočerpána…

Zamyšleně stál nad ní pan farář Doležal a pohnutím mu škubaly lícní svaly, leč nechtěl jejího klidu ani svým steskem rušit a Věře ukazoval prstem na ústa položeným, aby byla tichá.

»Hleď, jak je klidná,« povídal trochu chraptivě, »přejme jí toho.«

A byl přesvědčen, že nepřišla ani před božský soud; vždyť byla tak dobrá a tichá a nežila leč pro utrpení a povinnost.

Uložili ji uprostřed hřbitova, blízko hlavního kříže. Svah tam byl trochu mírnější a vedle ještě jedno místo bez skal a kamení. Odříkávaje nad otevřeným hrobem tesklivé svoje modlitby, díval se pan farář Doležal na kopec žlutavé, slídou blyskotající prsti a myslil si, to místo vedle že bude jeho.

Ztrátu staré a vlídné tetičky nesla Věra přetěžce, ač se neodvažovala před panem strýčkem ani plakat, když jí to zakázal.

Tetička ji vychovala a mnoho, přemnoho pro ni učinila, nezaslouží proto, aby byla jejím pláčem rušena.

Však nebylo mnoho času ku stesku a truchlení. Věra byla pamětliva slov tetiččiných, jež slýchala od dětství a v poslední době vždy častěji:

$

— 61 —

»Budeš hospodyní páně strýčkovou: jsi mu to povinna, spoléhám na tebe.«

Nejednou Věra slíbila, že mu hospodyní bude, nejednou se i zapřísáhla, když šly na tetičku starosti, jakže by bylo s panem farářem, kdyby ho opustila. A toho byla teď pamětliva a ještě nad otevřenou rakví tetiččinou slíbila.

Proto bylo nutno vzchopit se a obrnit silou a vytrvalostí a ujat se hospodyňských povinností na pokoské faře.

Už při pohřbu se opásala tetiččinou velikou bílou zástěrou, již ona používala, byli-li na faře hosté, a obsluhovala účastníky pohřbu.

Když na tetičku naházeli hlínu, hned spěchala domů, aby připravila svačinu těm, kteří tetičku nesli, panu řídícímu a kněžím ze sousedních far, kteří přišli stařence na pohřeb a z pozornosti ke kolegovi.

Byly to první samostatné hospodyňské pokusy šestnáctileté Věry, které dopadly zcela dobře.

Hosté chválili a těšili smutného pana faráře, že maminky tak příliš nepohřeší, když mu bude vařit taková malá a pilná ručka, a všichni se zalíbením hleděli na její tmavou hlavičku, která byla jemnou a tak skromně stydlivou.

Napřed povídali stále o zemřelé a velebili její zásluhy, ale pak se společnost rozveselila a žertovala, naposledy pak, po několika lahvích dobrého vína, přišly na řadu i anekdoty.

Pan farář Doležal byl sice pořád skoupým na úsměv, ale toho už znali a nepřekvapovalo to nikoho.

A tak zahájila Věra svoje poslání hospodyňské a teď už nebylo pomyšlení, aby ji strýček někam na vzdělání poslal. Podivuhodně brzy se zapracovala a teprve se ukázalo, jak ji tetička dobře vychovala a k práci vedla.

V ničem nepozoroval pan farář, že by scházela ruka maminčina, stářím beztak už trochu pomalá, zesláblá a neobratná. Mladičká hospodyně dobře vařila, prala i žehlila; kostelní prádlo bylo jako dříve, a čeho se dívka neodvažovala za vlády tetiččiny, to sama teď podnikla a se naučila. Zaříznout husu neb morku bylo jí dříve něčím strašlivým a nemožným, teď však, když neměla, kdo by ji zastal — služka Filka to také neuměla a pro kostelnici posílat, to se styděla — , podstoupila to sama a pak už o tom ani nemluvila.

»Bude znamenitou hospodyní,« říkali lidé, když někdo náhodou

$

— 62 —

do rady přišel a ji u vytopené pece zastal, jak vsazuje chleba s podivuhodnou energií, nebo jak podbiluje farskou kuchyni s obratností starého zedníka.

Farář Doležal také se zalíbením na svou schovanku hledíval a mrzelo ho jen, že ji do škol nedal, aby se mohla uplatnit, i kdyby se nevdala a on předčasně oči zamhouřil.

A jednalo se mu také o to, aby měla rozhled o světě, aby dohonila alespoň částečně inteligenci, kterou by jí dalo školské vzdělání. Proto více než kdy dříve snažil se dívku vzdělávat a vychovávat. Měla hlavu výbornou a učila se tak lehce. Z bohaté svojí knihovny vybíral jí četbu — napřed jen lehkou — od Kosmáka, Raise, Třebízského, ale stále těžší a silnější a četl s ní, aby jí objasňoval, co prostému rozumu bylo nezáživným a těžkým.

»Abys alespoň uměla s lidmi promluvit, abys nezůstala zaražena, kdyby ses setkala se vzdělaným člověkem.«

Věra měla velmi melodický hlas, mluvila-li, a třeba ve zpěvu byl trochu slabým a nejistým, přece i v tom ohleduji učil. Uměl hrát velmi krásně na harmonium a Věra přičítala k nejkrásnějším chvílím svého obcování s panem strýčkem, šel-li s ní v nedělní odpoledne do kostela a na kúře s ní hrál na varhany.

To byly nejkrásnější chvíle, na které Věra nikdy nezapomněla

— ani po letech, ani když pana faráře nebylo více.

Učil ji nadšení a hluboké zbožnosti, která prýští přímo ze srdce, aniž by oplývala slovy a zjevnými projevy.

Také v létě spolu prožívali chvíle velice krásné a nezapomenutelné, když někde na pokraji lesa, hledíce na Pokosy, pod strání napolo ukryté, luštili nějakou knihu nebo záhadu duše lidské, která Věře ještě byla poupětem úplně zavřeným, ale faráři už otevřenou, třeba věčně novou knihou.

On jako nejlepší vychovatelka, matka, vpravoval Věru v záhady života. Kdyby je tak poslouchal někdo třetí, byl by se podivil, s jakou delikátní šetrností uměl ji poučovat a varovat.

Chystal schovanku pro manželství a toužil, aby se jenom nalezl muž charakterní a hodný té vší péče, kterou dívce věnuje. Na sebe, jak jemu by bylo, kdyby ji ztratil, nikdy nemyslil.

Věra však byla odhodlána zůstat u pana strýčka věčně, sloužit mu do smrti a obětovat proň vše, co nevolané a nepochopitelné v nitru jí vstávalo a rostlo — divná touha jako rosa a sny, jež se třpytily více než slída na lesních balvanech.

$

— 63 —

To chtěla obětovat lásce a vděčnosti k panu faráři a bránila se myšlenkám na lásku, které k dospívajícímu děvčeti sestupují jako třpytné paprsky sluneční k rozpuklému poupěti.

Když přežila stesk pro starou a milou tetičku a spolykala všecky slzy, jež nechtěla propustit, aby nerušila jejího klidu, když se zapracovala úplně do malé svojí domácnosti, pochopila trochu moudrosti páně strýčkovy a naučila se alespoň zčásti hře na jeho oblíbené harmonium. Když ji přestaly bolet nohy a záda, což bylo dobrým znamením, že překonala svoji chudokrevnost a slabost, rozveselila se Věra jako ptáče na jaře vylíhnuté a přes léto zezdatnělé.

Jejích sedmnáct let našlo Věru svěží a bystrou, veselou, zpívající. Pan farář se zalíbením na ni patřil a byl by se také zaradoval, kdyby jiná můra mu duši netiskla vždy tížeji a tížeji.

Hle, Věra překonala vše a je zdráva! Tomu nasvědčovalo její přímo klasicky krásné poprsí, krček tak zkulacený a pleť najednou čistá a kvetoucí. Zakašlat ji nikdy neslýchal, postěžovat si na nějakou nevolnost teprve už nikoli.

Byl by nad ní šťasten — nepřál by si nic více, kdyby nebyl tak utiskován poměry a těžkostmi ve svém povolání.

Ó bylo těžké a tím těžší teď, co válka panovala a jemu ukládáno, aby mluvil, co necítí, aby hlásal, čemu nevěří a při čemž mu jazyk v ústech chromne. Chtěli totiž, aby se modlil za zdar Rakouska, aby měl věřící k upisování válečných půjček, aby sám konal sbírky, aby svaloval vše na slova Kristova »Dávejte, co jest císařovo, císaři!«

Což byla císařovou svoboda myšlení, což bylo jeho mocí vést bratrovražedný boj? Což byla jeho i duše farářova, kterou on viděl ztracenu pro slova lži a přetvářky na posvátném místě?

Jak rád byl by zavolal na kazatelně do zástupu věřících: »Nechoďte do války proti bratrskému Slovanstvu — nechtějte Kainova znamení na svých čelech — nestřílejte do svých bratří, pamatujte na ohnivá slova příkazu božího »Nezabiješ!«

Proto vedl v sobě lítý boj — připadal si zbabělým a nízkým — ničemným a pokryteckým za to, že mlčí anebo nesměle šeptá, jak má přikázáno — pohrdal sebou a toužil vzchopit se a dát průchod svému přesvědčení.

Chvílemi se těšil, že tak nejedná jen sám, že tak cítí všichni čeští kněží, ale že je drží zpět okolnosti; jindy však se přísně káral, že

$

— 64 —

vědomě lže před tváří boží a odsuzoval se k věčnému zatracení. Byl na sebe tak přísný, že neměl té omluvy jako ostatní a trápil se i v bezesných nocích.

Nebýt Věry, nedbal by ničeho, ale to dítě — co by se stalo s ním, kdyby ho odvedli četníci?

Byl by rád hlásal svoje přesvědčení, ale uvažoval-li o následcích, které by snad měla jeho slova mezi lidem jemu úplně věřícím, pozastavil se a smiřoval se na čas s nutností jako všichni ostatní. Ale spokojen nebyl, vstávalo to každou neděli při kázání v jeho prsou jako bouře a on odcházel z kazatelny jako sklácený, podťatý, unavený.

Jednou se svěřil se svými myšlenkami faráři z Pazdeří, když ho při nějaké příležitosti navštívil.

»Nemyslíte, pane bratře, že hřešíme, mlčíme-li k tomu hromadnému vraždění? Hleďte, kdybychom se všichni opřeli a počali mluvit proti válce, proti bratrovražednému boji — strhli bychom všecek lid, v němž to beztak vře jako uvnitř sopky — a«

»Probůh, pane bratře,«lekl se farář pazdeřský a přiskočiv, dveře do síně prudce přivřel, »kam to myslíte? Uvažte jen, co by z toho vzešlo? Revoluce a strašné, strašné vyvraždění našeho lidu. Vždyť ještě nejsme zralí pro násilný převrat, špatně organizované povstání mohlo by být strašnou záhubou; vojsko je všude promícháno, napadli by českou zemi ze všech stran, a třeba se Srbsku ulevilo povstáním u nás, přece bychom to strašlivě zaplatili. Není jiné pomoci, pane bratře, trpět, mlčet a vyčkávat; naši předáci v Praze jistě, jistě pilně pracují a jsou lépe zpraveni o všem než my, vesničtí faráři, a až přijde doba, události se vyvinou i bez nás.«

Pan farář Doležal mlčel; trochu uznával důvody kolegovy — revoluce bez náležité přípravy snad by byla daleko zhoubnější než v roce osmačtyřicátém a dávat si pak vinu, že on zapálil první pochodeň? Bylo tedy nutno mlčet, jako mlčeli všichni jiní a čekat; bylo to nutné, ale on byl nekonečně rozčilen. Zdálo se mu, že to tak dlouho trvá, že válka nemá konce, že běsní stále hůře a stále strašněji a když přišla do vsi zpráva o smrti některého hocha z okolí, zarmucoval se více, než snad bylo nutno nad smrtí bližního.

Ohlašoval za takového chudáka dlouho bezplatné modlení, a mluvil-li s kým o průběhu války, klopil hlavu a oči — cítil se velmi nešťastným…

$

— 65 —

Pan farář Doležal byl nejenom přítelem těch starých hříšníků, které obracet na lepší cestu bylo jeho životním cílem — odvykat opilcům pití a bránit vesnické prostituci — , on měl rád, nekonečně rád tu dětskou drůbež, jež k němu chodila do školy.

Byl sice hodně přísný a neslevoval mládeži nic, musela náboženství umět a nejen ho umět, ale také mu rozumět a nešetřil ani rákosky, nechovalo-li se to slušně anebo přišel-li na nějakou neplechu.

Zpočátku, tak před dvaceti nebo pětadvaceti lety, stalo se nejednou, že rozkohoutěný táta přiběhl do fary a strhl nemalý rámus, že jeho kluk je hodný a nic neudělal, a přece dostal bití, ale teď už svého faráře znali a nikdo se nepozastavoval nad jeho přísností.

Farář Doležal už si tak vychoval své ovečky, že mu rozuměly a řekly shovívavě svým dětem: »I ať tě potrestá, když zasloužíš!«

V tom čase přišel pan farář pokoský na to, že děti nemají kancionálu, z něhož by mohly zpívat všechny písně, které se v kostele zpívají, a on měl tak rád kostelní zpěv a hlavně dětský.

Ač se mu často v té zlé válečné době zdávalo, sloužil-li v zimní nepohodě, za krutého mrazu a vichřice požehnání, že není Kristus Pán ve svatostánku na oltáři, ale pouze s umírajícími na krvavém bojišti, přece byl přesvědčen o Jeho přítomnosti, zpívaly-li děti nějakou nadšenou píseň.

Proto chtěl, aby všecky a vždycky zpívaly. Objednal tedy nějaké kancionály na ukázku, leč nezamlouval se mu žádný. Ta část, v níž písně byly, byla by ještě ušla, ale část modlitební se mu nezamlouvala ani za mák. Formát kancionálu byl sice malý, na hlavní stránce i obrázek anděla strážce, jak zadržuje děvčátko, které se nad propastí natahuje pro kvítek, ale obsah byl takový šablonovitý, lhostejný, srdéčku dětskému úplně nepřístupný.

Zamyslil se nad tím a vzpomínal, viděl-li už kdy dětskou modlitební knížku, opravdu dětskou, nejenom formátem, ale i obsahem, a musel si říci, že neviděl dosud.

A on by byl přece rád naučil všecky modlit se tak, jak to uměl sám, svými slovy, myšlenkami a tlukotem svého srdce.

A proto se dal do práce. Na stará kolena jal se spisovat — psát modlitební knihu pro děti.

Mnohé týdny a celé dlouhé zimní měsíce věnoval té práci, která

$

— 66 —

ho políbila nadšením a vzbudila v něm celé stupnice krásných myšlenek, celé škály pocitů a krásných slov.

Ve dne ovšem nebylo na to času, měl své povolání, školu, práci

— co chvíle potřeboval některý voják různé dokumenty, bylo třeba hledat v matrice, psát a posílat — ale byly tu noci, dlouhé zimní, temné jako hrob a bouřlivé jako chvíle na bojišti. V těch se mu beztoho často spaní nedostávalo, když vítr tak zuřivě do oken farských narážel a myšlenky neveselé a nepokojné ho přepadaly.

Ty noci se mu hodily k nadšené práci svou délkou, temnotou, že je letos i miloval.

Psalo se to krásně ve vytopeném pokojíčku a nějaká radost prochvívala mu hrudí; radost dosud nepoznaná, radost tvůrčí, sladká, která není každému dopřána a seslána.

Byl to snad milióntý díl té radosti, kterou pocítil Stvořitel, když udělal rozkvetlé louky a zrcadlovou plochu moře, v níž se zobrazilo nebe.

Kde by se byl pan farář Doležal nadál, že ještě bude oblažen jinou a novou radostí, než byla ta nad Věrou, již považoval za tu jedinou, která mu byla přisouzena na světě?

Netušil ani, jaké rozměry by měla jeho modlitební knížka, jíž dal nadpis Ze srdéčka k nebi.

Popsané listy ukládal do zásuvky svého stolku a nedíval se, kolik jich už je a neuvažoval, jak veliká by to byla kniha, která by všechnu tu krásu jeho myšlenek dovedla pojat.

Nikomu se nepochlubil, na čem pracuje, ba on střehl svou práci se žárlivou úzkostlivostí, aby se nikdo o ní nedověděl.

Ale co by ušlo oku bedlivé hospodyně? Věra přišla na to, že pan strýček dlouho do noci pracuje, že spálí mnoho petroleje a ztopí všecko uhlí, které mu večer do pokoje přinese.

Proto si jednou dovolila vejít k němu, přikrást se mu tichounce za židli a nahlédnout přes jeho rameno, jakou prací se to zabývá.

Pan farář se zpočátku zadurdil, zazlobil se, ale pak se smířil s polekaným obličejem Věruščiným.

Sáhl po ní a přitáhnuv ji za ruku ke svému stolku svěřil jí svoje tajemství. Otevřel zásuvku a ukázal celý ten stoh svého bohatství. Zbožně sáhla Věra po prvém listu a od té doby stala se jeho pilnou spolupracovnicí a nadšenou obdivovatelkou.

»Já se divím, pane strýčku, tomu bohatství, co máte v duši, kde jste to nabral, nasklízel?« divila se a žadonila:

$

— 67 —

»Viďte, že mi dáte také jednu takovou knížečku! Budu si jí vážit tolik, jako těch granátů po mé mamince.«

Usmíval se na ni. »Jsi už na to veliká, to bude jen pro děti,« řekl.

»Ó ne,« kroutila tmavou hlavičkou — »jsem také ještě dítětem, někdy mi to sám říkáte.«

Tím bylo rozhodnuto. Knížka byla věnována tedy jeho schovance a na prvé stránce se to skvělo, zatím černé na bílém — pan farář se však těšil, že zlatě nechá napsat na prvý list »Věře«.

Věra, jaké to krásné jméno, myslíval si a také to dívce říkával.

Věra — Věra proto, že věřila! Snad její matka také věřila ve šťastný osud odloženého dítěte? Či že věřila jemu, chudému pokoskému faráři? Jak ho znala — kým byla a odkud?

Z takových myšlenek se vracel ke své knížce a napsal jejich popudem úchvatnou modlitbu sirotka a druhou neméně nadšenou za rodiče. Pak tu byla modlitba za učitele, spolužáky, sourozence, při mši svaté, v každém čase církevního roku, při svátostech. Jak si dal záležet na zpovědním zrcadle — on tu dětskou duši téměř propitval, rozebral ji na malé, malinké částečky.

Znal ji, měl ji třicet i více let v rukou, byl dětským zpovědníkem, ký div, že to tak dovedl. Věra četla všecko s pohnutím a obdivem a jemu se zdálo, že ještě k sobě tak nepřilnuli jako teď při té duševní práci, kdy sedali oba dlouho do noci.

Věra se totiž nabídla, že celou práci opíše, když si stěžoval na svůj kostrbatý a trochu třaslavý rukopis. Psala krásné a dík jeho péči i úplně správně, bez chyby.

Dala se tedy do té práce a teď teprve pan farář Doležal uviděl, co toho napsal. Notný stoh toho byl, když s rozbřesknuvším se jarem svou práci modlitbou za vlast a mír dokončil.

Třeba z ní měl nesmírný požitek, přece si oddechl.

Teď už scházelo jen, aby byla vytištěna, což jemu připadalo tak velmi lehkým a snadným.

»Tiskne se kdejaký brak,« myslel si, jistě každá tiskárna s povděkem přijme mou práci, do níž jsem vložil celičkého ducha.

Nejbližší tiskárně v Olešnici ji poslal a věnoval se zas jarní práci v hospodářství. Měl na zahradě kolik úlů včel — k těm šel poprvé a naslouchal s radostným vzrušením, jaký je to život v úle, jaké bzučení, jaký jásot z vysvitlého slunéčka a nastalé jarní pohody.

Šel se podívat na louku, jak si voda prodírá prokopanými stružkami cestu — jak běží a roztěká se po omladlé louce v drobných

$

— 68 —

kaloužkách, jak se třpytí a každá, i ta nejmenší, obrazí v sobé kus oblohy.

V neděli šel s Věrou do lesa, chodili po příkrém svahu zeleným mlázím, na němž se tvořily světloučké jemné výhonky, dívali se na dub, jak mezi suchým listím, hnědým, podobným mědi, vyrážejí mladičké lístečky z naběhlých pupenů. — Z mladé břízky vytékala silně vonící štáva, jak ji pasáci v nerozumné zlo vůli navrtali, a oni dva spolu přinesli mech a jeho jemnými lupénky otvor ucpávali.

Zajíc před nimi z podrostu vyrazil a upaloval vzhůru po svahu — trpík na rybníce silně a hořce zavoněl.

Věru to probouzející se jaro naplňovalo nějakou sladkobolnou ochablostí, ale na pana faráře to dělalo jiný dojem, plný nového doufání.

Jda mlčky vedle štíhlého děvčete, přemýšlel o jaru a zimě a ptal se v duchu, přijde-li jaro také jeho národu, který on tak horoucně miloval.

A hned si odpovídal, že přijde — jako přišlo na hory zimou a vánicemi tolik zmrtvělé a zkrušené, a povídal to Věře, aby slyšel zvuk svého hlasu a tím snáze mu uvěřil.

Přednášel jí o důslednosti a spravedlnosti dějin a odplatě dlouhých sta-a tisíciletí, o stoupání malých a klesání velkých národů a států.

Zbožně mu naslouchala a věřila všemu, co pan strýček mluvil, věřila tomu jako evangeliu, které s takovým zájmem od něho poslouchala.

Věděla, že nikdy nelhal, a nebyl-li o něčem přesvědčen, nikdy toho neužíval, nikdy tím neplýtval.

S těšením čekali teď oba, co odpoví tiskárna. Právě jako Věra byl v těch věcech laikem i pan farář — a domníval se, že už obdrží hotovou práci. Že by mohl obdržet i jistý honorář, na to mu nepřipadla myšlenka ni jediná.

Těšil se hrozné na svou práci — byl jist, že přijde krásně upravená knížka nájemném papíře tištěná, zlatě oříznutá, v kůži nebo alespoň v pěkném papíře vázaná.

Jaké však bylo páně farářovo překvapení a zklamání, když mu přišel rukopis zpět s poznamenáním, že tiskárna by byla ochotna práci vydat, že však musí být ordinariátem schválena.

Věra nad tím zaplakala a pan farář poškrábal se ve vlasech.

$

— 69 —

Ordinariátní schválení! Jak mu to bylo vzdálené, neznámé a těžké!

Koho se zeptat, na koho se obrátit? Leč nezbývalo jiného než poslat knížku ke schválení. Byl přitom rozčilen; teď teprve cítil, že nestačí jen dobrá vůle a nadšení k uskutečnění krásné myšlenky.

Ale doufal a těšil se. Jistě dojde jeho tužba splnění — třeba nebyl ješitným, přece věděl, že jsou ty modlitbičky krásné a jeho svědomí bylo spokojeno.

Však trvalo to dva — tři měsíce, musel svou žádost urgovat a potom teprve mu přišla odpověď a práce zpět.

Není možno rukopisu schválit — taková odpověďjej provázela. Nynější cenzura vojenská i státní by knihu určitě zabavila. —

Ohromeně a trpce listoval pan farář v sešitě úhledného písma Věřina a byl by zaplakal rád a upřímně.

Oh — tedy ani Bohu nesmí za války člověk říci, co cítí? I na to je přísná cenzura, ani modlit se není dovoleno tak, jak ze srdce to vyvírá?

A potom přiběhla Věra — a jediným pohledem poznala hned, co se stalo. Jediný mžik oka na rukopis pověděl jí vše. Spěchala k panu strýčkovi, aby ho těšila, ale žal nedal jí, aby se přemohla.

Trpké slzy jako hrachy řinuly se jí na líce, nešlo jí o práci, kterou si s opisováním dala, ale o zklamání páně strýčkovo.

Ne, to bylo příliš veliké a bolestné — ještě větší, než bylo jeho dřívější nadšení. —

Rozuměla mu dobře a cítila to s ním — měla velikou bolest pro jeho žal a plakala vřelé slzy. —

»A já jsem se tolik těšil,« povídal po chvilce, když prvé, mlčelivé hoře pominulo — »ba nasliboval jsem už svým pilným žáčkům po takové knížce.«

»A mně — jak jsem se z ní radovala!« pravila Věra a hleděla naň se soucitem a lítostí. Byla by se mu ráda vrhla kolem krku a řekla, jak je jí toho líto, že se neuskutečnil jeho sen, ale pan strýček byl dosti nepřístupný, a třeba byla přesvědčena o jeho velké lásce k sobě samé, přece se nikdy neodvažovala blížit se k němu důvěrně. Ctila ho příliš a on byl někdy vážný a zadumaný.

Teď jí připadal i opuštěným ve svém zklamání, osamoceným, nedoceněným.

Nemohla ani slzy udržet, mnoho jich bylo, co se jí z očí řinuly, ale hned také v mladistvé své vynalézavosti našla něco, čím by ho potěšila.

$

— 70 —

»Nermuťte se, pane strýčku, já si vezmu celý rukopis na starost. Víte, že umím slušně psát. Opíši alespoň ty nejlepší modlitbičky a dáme z nich svázat takové malé knížečky, jimiž podělíte všecky hodné žáčky.«

Pan farář byl mile překvapen a pohladil ručku Věřinu, která rukopis sbírala.

»To by byla obrovská práce pro tebe a do omrzení — tolik nemohu pro svou radost od tebe žádat.«

Ale Věra se usmála a povídala radostně: »Vy jste, pane strýčku, pro mne udělal více.« A odnesla si rukopis do svého stolku.

Knížky Ze srdéčka k nebi líbily se velice — každý se obdivoval, jaká to práce a jaké vypracování a když pan farář s radostí říkal, že on je skládal a Věra že opisovala a těmi roztomilými obrázky, v nichž se skrývalo vždy začáteční velké písmeno, opatřovala a je vlastnoručně kreslila, nemělo divení a oceňování toho roztomilého díla konce.

Modlitbičky se dostaly do rukou sousedních farářů, kteří je listovali s největším zájmem a říkali si: »To je báječný člověk, ale ta odvaha, ta odvaha!«

Přitom mysleli na jeho modlitbu za vlast, v níž tak vřele prosil za vyslyšení pro českou zemi, jež je jako skřivánek maličká, a přece nejvýše povznést se může, a na jeho modlitbu o mír, která jim připadala bezmála velezrádnou.

Gratulovali mu k úspěchu, jehož se tím dodělal a také Věra sklidila mnoho pochvaly. Měla tak roztomilé drobné písmo a začáteční písmena byla provedena skoro umělecky.

Kdo by byl viděl pana faráře, když svoje modlitbičky skládal, když nadšeně zanícený nad nimi seděl, nevěřil by nikterak, že se také našel člověk, který hledal v nich něco jiného než nadšenou, dobrou vůli, než plno krásy, z níž vyplynuly jeho myšlenky, na papíru tu drobince napsané. A přece se takový člověk našel!

Kdo to byl, to nikdy pan farář Doležal nezvěděl a také se po tom nepídil, neb v něm nebylo pomstychtivosti ani zlé krve.

Mimo očekávání si státní úřady povšimly modlitbiček, jež kolují po pokoské farnosti a jež se lidem tolik líbí, že si je opisují, ba že jdou z ruky do ruky.

$

— 71 —

A najednou měl pan farář Doležal, až dosud nepovšimnutý člověk, všelijaké návštěvy a vyšetřování.

Zprvu nevěděla Věra, co znamenají a čeho se týkají — proč je pan strýček tak rozčilen, až mu na tvářích červená kola planou, konečně se to však dověděla.

Vyšetřovali také ji, je-li pravdou, že ty modlitbičky psala, kdo ji k tomu měl, proč tak činila.

Polekala se k smrti. Ne o sebe, ale o pana strýčka jí šlo, protože už věděla, že ho viní z revolucionářského smýšlení.

Táhlo se to několik týdnů — musel na hejtmanství, pak ke konzistoři, do fary chodil místní strážmistr, který mimochodem řečeno neměl faráře v lásce už od delší doby, kdy mu ten trochu hluboko sáhl do svědomí — a měl pan farář všelijaké psaní a cesty. Modlitbičky musely být sebrány a staženy — i po rukopise byla sháňka a Věra mnoho plakala, když ho strážmistr odnášel.

»Pane strýčku, co se s vámi stane?« ptala se zděšeně a tiskla sepjaté ruce na pobouřené srdéčko.

»Nechťse stane podle vůle boží,« povídal pan farář s klidem, který byl tak velebný a tak nedostižný — »všude jsme v Jeho rukou. Ptej se raději, co by se stalo s tebou, mé dítě, kdybych musel z fary pryč?«

»Copak se mnou, pane strýčku, zůstala bych tady, až byste se vrátil, ale — «

»Až bych se vrátil? Věruško, to není jisté, že bych se vrátil — což kdyby se stalo něco horšího a já už nepřišel? Jsi sama jako kolík v plotě — je nutno, abych se staral, co s tebou.«

A přes prudký odpor Věřin pověděl jí, kde má své věno, kde by se o ně musela hlásit a co ve faře je jejího.

»Mnoho toho není,« povídal — »věna jsem ti nezachoval — jmění nemám vůbec žádného — ty víš, že žijeme od měsíce k měsíci. Ale tvé peníze, jež s sebou k nám přineslas, ty jsou všechny — na ně jsem nesáhl, ba nechal jsem stát tam i úrok.«

»Pane strýčku, ach, pane strýčku,« — štkala Věra — »nemluvte, jako byste se strojil na smrt nebo na dalekou cestu — kdo by se odvážil ublížit vám?«

»Což nevíš, že stojí v Písmě: Bíti budou pastýře,« — odpověděl pan farář zase s takovým klidem a potom seděl dlouho u svého stolku a psal do noci.

Věra vedle spala mladistvým spánkem, silným a zdravým přes

$

— 72 —

veškeru starost, ale on plný starostí a s těžkou hlavou přecházel svým pokojem a usedal znovu ke stolku, aby psal dále svůj započatý dopis:

»Drahá sestro, milá Marie!

Překvapí Tě asi, že přicházím k Tobě s prosbou, ale je to prvá prosba, co jsme se spolu na prahu otcovského domu rozešli, co jsme šli do života — Ty za štěstím do města, já za povinností a obětí. Od té doby jsme se málo stýkali, až předloni u nás, na mé milé faře pokoské, jsme měli příležitost pospolu pobýt a říci si, mimochodem řečeno, že jsme oba štěstí nalezli.

Ty v dobrých vdavkách a rodině, já v povinnosti a svém povolání a v lásce k přijatému a tak náhodně nalezenému dítěti. Proto doufám, že mne dnes neoslyšíš, když se k Tobě jediné utíkám, kteráž jsi mi ze všech blízkých duší jediná zbyla.

Protože jsem Tě ještě o nic neprosil a také proto, žes matkou a jistě uznáš starost mou o dítě, k němuž můj cit je tak hluboký, jako by to hlas pokrevenství volal. Ve skutečnosti je to ovšem dar nebes — ne příroda, ne povinnost, co mne k Věře poutá, ale nebeské pásmo, jež se uvázalo proto, aby můj život nezůstával pustým, ale aby byl vyplněn také kusem štěstí. Jsem přesvědčen, že ono je uděleno každému, i tomu nejchudšímu, i tomu nejnižšímu.

Ale, drahá sestro Marie, přišly na mne těžké zkoušky — ruka Páně dotkla se mne! Napsal jsem dětskou knížku modlící — Bůh ví, s jakým nadšením a s kolikerou dobrou vůlí jsem ji psal, ale byla přijata a oceněna špatně.

Nařkli mne z rebelantství, z rusofilství, z velezrady — mám vyšetřování a podle všeho mne odvedou. — Ostatně, nemohu říci, že bych se nad tím rmoutil a že by se mi děla křivda. Ty mne znáš málo — a s Tvým synem jsem mluvil o svých náhledech a on je proto zná — ví, jaké je moje smýšlení a co mne v té nynější těžké době přetěžce užíralo.

Nuže, mám trpět pro svatou věc a budu trpět rád; ale je tu Věra, můj životní cíl — dcera mé duše. O ni se mi jedná. Jsem přesvědčen, že ji nemohu nechat v opuštěné faře, zůstavenu na milost a nemilost administrátora, který snad přejde po mně. Nemohu ji nechat napospas cizím lidem. Je tu ovšem pan řídící, který by se jí jistě ochotně ujal, ale je to přece jen cizí člověk, k tomu je starý

$

— 73 —

a jeho paní velmi churavá. Ostatně nevím, komu bych ji svěřil — všichni jsou cizí a ne dosti spolehliví.

A tu jsem připadl na Tebe, drahá sestro. Jsi mi nejblíž — vzpomeň, jak jsem Tě měl vezdy rád a ustrň se nad tím dítětem, které je mi nejdražším pokladem.

Pošlu ti Věrušku a s ní spořitelní knížku s jejím věnem. Použij úroků z věna, kdyby Ti dělalo potíže živení jí po dobu mé nepřítomnosti.

Možná že přijdu brzy, ale jisté to není; kdyby to trvalo dlouho, snad by Ti to působilo obtíže.

Ovšem, vím, žes bohatá a předpokládám, že i dobročinná. Čiň, jak uznáš — knížku s sebou Věra přinese.

Ujmi se jí tedy, prosím Tě, a střež ji jako můj nejdražší odkaz! Je to dítě dobré a milé, jistě ji budeš mít ráda, jak nám se stala nebeskou kapkou rosy. Maminčino stáří ní bylo ozlaceno a také mé dny nabyly její přítomností červánkové záře. I až budu umírat, ještě budu za ni Bohu děkovat, že ji položil na náš práh.

Věra umí pracovat, nebude jíst zadarmo; umí všechnu práci v domácnosti, zastane Tě ve všem, umí pěkné ruční práce, nebude jíst Tvůj chléb marně. Je hezká a také trochu uvědomělá — čím mi kvetla duše, to vše jsem do její čisté přesázel a všimni si toho — a — drahá sestro — své dávné přání chci Ti svěřit — ať si jí všimne také Tvůj syn. Znám Valdemara málo, ale učinil na mne takový milý, dobrý dojem — poznal jsem v něm vzdělaného, a jak se mi zdálo, i charakterního muže.

Má Věra je sice prostá, ale tak dobrá, že s pýchou mohu napsat: takových dívek je málo v dnešní době. Protože mám tvého syna rád, dal bych mu ji — chraň Bůh, abych to drahé dítě do něčeho nutil! Dej však, drahá sestro, na ty mladé lidi pozor; rozuměj dobře, dal bych mu je za ženu, nikoli však za milenku! Svěřuji Ti ji a dávám Ti ji na starost. Vím ovšem, že její zásady jsou pevné a její duše čistá jako křišťálový potok, ale mládí je mládí; proto Ti ji kladu na srdce a zapřísahám památkou matčinou, abys ji dobře střežila.

Kdy se vrátím a vrátím-li se vůbec, to nevím, ale že s Tebou bude má vděčnost, na to se můžeš spolehnout!

Tvůj věrný bratr

P. Jan Doležal.«

$

— 74 —

Když pan farář dopis dopsal, zalepil a zapečetil zároveň se spořitelní knížkou a uložil ve svém stole.

Potom chodil s rukama na zádech složenýma po pokoji. Letní večer hýřil hvězdami a ty nahlížely k panu faráři do pokoje, mihotavé a čisté jako rozházené perly na tmavomodrém sametě. Jako by jeho oči vyzývaly, tak k němu dovnitř hleděly — věděly snad, že je má tak rád.

Pan farář Doležal byl jimi přitažen, vyklonil se z okna a hleděl dlouho a zadumaně na to diamantové bohatství.

Nazejtří byly celé Pokosy vzhůru a vůlkolní faráři nanejvýš rozechvěni. Pan farář Doležal byl zatčen. Ovšem nevedli ho četníci

— toho pro pobouření lidu muselo být zanecháno — , ale byl vyzván, aby se v tu a tu hodinu dostavil do Olešnice na nádraží.

Věděl dobře, co to znamená a zavázal se čestným slovem, že tam v určenou chvíli bude.

Ba, byl tomu rád, že se to odbylo tak tiše, že pouze Věra usedavě plakala, ale jako vždy i teď si dala říci; že nebyl žádný shluk lidí a žádný křik.

Znal své farníky a byl přesvědčen, že by bylo pravé pozdvižení

— to přesvědčení ho blažilo; věděl, že je milován.

»Neplač, Věruško,« povídal dívce, když se oblékal a ona mu, všecka pláčem opuchlá, snášela, co potřeboval; »buď jista, že se zase vrátím, že to bude snad brzy, a poslechni mne, co od tebe žádám. Ještě dnes večer odjeď do Prahy k tetě. Všechno svěř kostelnici; drůbež, hospodářství, všechno. Ve stole je pro tetu ode mne dopis. Ten jí doručíš a zůstaneš u ní tak dlouho, dokud pro tebe nenapíši nebo nepřijedu.«

Věra se lekla tak strašně, že zůstala jako solný sloup. Ruce sepjala a roztřásla se všecka.

»Pane strýčku, proboha vás prosím, neposílejte mne k té pyšné paní,« zvolala potom; »raději mi poručte, abych šla sloužit nebo abych šla světem dům od domu…«

Pan farář se musel usmát její prudkosti, ač chvíle byla neobyčejně vážná.

»Nemám místa bezpečnějšího pro tebe, dítě mé; nemám, komu bych tě poslal a pro mladou dívku jsou doby tak zlé. Buď moudrá

$

— 75 —

a zlom její pýchu, dokaž jí, že jsi dobře vychována a že jsi skromná! Brzy se vrátím a zas přijdeš ke mně! Doufej, že se záhy shledáme.«

Políbil dívku něžně na čelo; třesoucíma se rukama bral její hlavu do rukou a znamenal ji křížem — »buď statečnou,« pobízel ji — »buď silnou a doufej, buď hodnou a nezapomínej na vše to, co jsem ti vštěpoval.«

Věra byla bez sebe žalem a sklácená bolestí, ale pan farář Doležal se držel zpříma ve svém povoze.

A tehdy Pokosy ztratily svého pastýře…

Jako ve vidění stanula Věra ve vestibulu nádraží Františka Josefa, když poslušná příkazu pana strýčka v nejbližších dnech do Prahy přijela.

Srdéčko jí tlouklo poplašeně a oči měla od pláče ještě teď opuchlé (mirv1), sotva dovedly postřehnout ten lidský tlum, vojáky a civilisty, nastrojené dámy, polské židy, děti, prodavače novin a policisty.

Proud lidí ji vynesl po schodech nahoru a teď ji vychrlil v širokém prostranství, kde bylo lidí plno a plno. Podle rady pana řídícího poslala telegram, že jede a teď se ustrašeně rozhlížela vpravo i vlevo, uvidí-li někoho z Pekárkových, buď paní, nebo mladého.

Rozčilení ji plnilo zimomřivým chvěním, třeba bylo docela teplo, a strach i stesk na ni padaly přetěžkou tíhotou. Jen sám Bůh věděl, jak sem nerada jela, a třeba měla o Praze ponětí přímo báječné a zbožnou úctou se klaněla, sotva prve uviděla moře střech a záplavu domů, teď by se byla tak ráda obrátila a jela zpět, daleko — daleko.

Ó — drahé Pokosy, drahé, tak narychlo opuštěné, kdy vás zase uvidím?

Ověšená košem a kufříkem, v němž nesla svoje šatstvo, rozhlížela se bázlivě — postavila to konečně u hlavy schodů, po nichž přišla a toužila oddechnout si — a dívala se, přišel-li někdo.

Ne-li, bude nucena nastoupit cestu po Praze, ulici hledat a číslo

— ó bože — dokáže-li to do večera?

Otevřenými, zasklenými dveřmi viděla ven na ten shon lidí, na ten hluk a jezdící elektrické vozy, auta vojenská i soukromá a bohatě vypravená a trnula strachem, jakže se vyzná a nezajede-li ji

$

— 76 —

některé z těch divokých aut, než přejde po té ulici na protější chodník?

Jak byla smělá doma — nebála se nepohody a vichřice — v nejhorší nepohodě byla ochotna pustit se kamkoliv — potřeboval-li pan strýček nějakého vyřízení, ba ona ráda chodila na věž kostelní a byl-li vítr jako zběsilý, vykláněla se nejraději z jejích nejvyšších oken — lahodilo jí to narážení větru, smršť dravé bouře; nebávala se ani blesků, ani rachocení hromu, ale tady šla na ni hrůza a strach, tady stála bezradně a rozhlížela se tak bojácně.

Nikde však neviděla majestátní a pyšné postavy paní Pekárkové ani vysokého jejího syna. Což nedostali telegramu, nebo ji tu nechtějí?

Skoro po tom zatoužila. Jela by zpět domů a zůstala by kdekoliv

— třeba u kostelníků nebo u Šimonů — poprosila by panímámu, aby ji tam nechala, že bude sloužit a husy třeba pást, na trávu jezdit a řezanku řezat, jen když u nich může vyčkat návratu strýčkova.

x Ale vtom někdo se dotkl ramene Věřina a před ní stála nějaká slečna v klobouku a s kabelkou na ruce.

»Dovolte,« povídala, »nejste ta slečna, jež má dnes přijet k paní Pekárkové?«

Věra na ni pohlédla plaše a přisvědčila.

»Jsem — ano — Věra z Pokos — a myslela jsem…«

»Tak já vás tam dovedu,« nabídla se slečna, »já tam sloužím, milostivá paní mne poslala, abych vás vyhledala.«

Věra byla v údivu — slouží a jak je moderní — , rozpačitě se podívala na svou halenku, tak prostě ušitou a na kabátek, který přes ruku nesla, zhotovený rukou vesnické švadleny — nepodobal se ani trochu kabátům, které měly zdejší dámy.

»Tak prosím vás,« — řekla slušně a dala jí koš, pro který ta sahala.

»Je to daleko?« ptala se Věra, když vyšly před nádraží a ruch ulic je pojal.

»Pojedeme elektrikou,« povídala ona a už pokynula Věře, aby pospíšily, že právě jede jejich číslo.

Věra byla jako vyjevená a padal z toho všeho ruchu a šumu na ni bezměmý a těžký stesk.

Kudy jdou, nevěděla, když z elektriky vystoupily; teprve na schodech velikého domu na hlavní třídě, v němž dole byl obchod a nahoře tolik — tolik bytů, zvedla oči a rozhlédla se.

$

— 77 —

Schody byly přikryty kobercem a na odpočívadlech všude stály v ozdobných květináčích velkolisté palmy — i zrcadlo bylo tu a tam a konečně těžká drapérie na dveřích.

Jak vstoupily, Věra nevěděla — tisklo ji to jako studené kleště — , ovšem bylo tu plno nádhery, ale jaký chlad a jaké prázdno — bože, proč tu nebylo jen trochu ruchu a veselí, jako u nich doma na pokoské faře? Cizota a chlad sahal Věře až do duše.

Bála se hrozně, až přijde paní Pekárková; bála se jejích studených, přísných očí, tvrdého tahu kolem úst a bála se lhostejných očí Valdemarových.

A což starý pan Pekárek? Jaký ten bude a co jí řekne? Bude-li se mrzet, že jim ji sem pan strýček poslal? Vždyť nejsou žádnými jejími příbuznými. A proto celá ulekaná a zaražená stála v malé chvíli před paní, které oznámila služka, že už přišly.

Paní Pekárková přišla v tuhých šatech taftových, které byly úplně moderní a elegantní — na nohou měla sice domácí střevíčky, ale ty byly z jelení kůže a tlumily kročeje gumovými podešvemi — na rukou měla náramky a prsteny.

Účes paní Pekárkové byl pracný, ba Věra později zjistila, že denně chodí do domu žena, která paní češe a její vlas, dosud tak málo prošedivělý, nevšedně ošetřuje a pěstuje.

»Nuže, co se stalo, milé dítě, že jste přijela?« ptala se, když se jí Věra poklonila, a dala si od ní políbit ruku - »snad není můj bratr nemocen?«

Věra se chvěla rozčilením a stará antipatie jí odháněla všecku krev ze tváře, když odpověděla:

»Nestůně — ale — navštívil ho těžký kříž — posílá vám psaní, milostpaní.«

Z kapsy svého kabátku vylovila objemný balíček a podala ho hrdé paní.

»Pojďte do pokoje,« — pobídla ji paní Pekárková a šustila před ní — »Katuše, dejte hostu svačinu,« zavelela ještě ve dveřích a v pokoji pokynula dívce, aby odložila a posadila se.

Potom odešla s balíčkem do vedlejší místnosti a zavřela za sebou.

Když přišel starý Pekárek, chvěla se Věra zprvu větším ještě rozčilením — šla mu v ústrety s chladnou úzkostí, ale byla jím přijata zcela vlídně. Tak to na ni zapůsobilo jako teplý doušek po zimě a prokřehnutí.

$

— 78 —

»Tedy vy jste ta oblíbená schovanka pana faráře, mého váženého švagra? « povídal, když jí ruku bodře stiskl — »nu, to je docela pěkné, že jste k nám přijela, prohlédnete si Prahu a ponesete si od nás mnohé pěkné dojmy.«

»Oh pane Pekárku, já jsem si nepřišla jenom prohlížet Prahu — pan strýček za mne prosí u vás o přístřeší.«

A jala se vyprávět celý příběh, co a jak se s panem farářem událo.

»Ale, ale,« divil se pan Pekárek a prořídlými vlasy porostlou hlavou kroutil — »copak to tomu panu faráři napadlo? To vlastenčení — to liché vlastenčení — kampak ho to zavedlo! Já vždycky říkám, hlavou se zeď neprorazí — kampak by člověk s takovou došel! Nu, rozumí se, že si vás tu necháme, než se to srovná. Vždyť já myslím, že hnedle bude po válce a všecko se skončí nějakou pěknou amnestií.«

Věra naň úzkostlivě hleděla a byla mu vděčna za ta potěšující slova. Byla mu vůbec vděčna, že na ni vlídně promluvil a že nebyl takový pyšný jako jeho choť.

Ta zatím seděla ve své pracovničce a četla dopis bratrův. Zprvu se ulekla jeho obsahu — vždyť pan farář Doležal byl jejím bratrem a teď opravdu v nebezpečí, ale pak se zabrala do listu velmi zachmuřeně a po jeho přečtení skoro se zlostně zasmála.

»Můj bože, kam až vedou fanatické nápady toho blouznivce,« povídala si skoro hlasitě a zazvonila, aby telefonem zavolala svého syna z pisárny, v níž byl po celé dny zaměstnán.

Za malou chvíli byl nahoře; přijel vytahovadlem a teď stál před matkou. Byl elegantní v tmavomodrém kabátě a pruhovaných kalhotech, které byly tak bezvadně vyžehleny, jako by právě vyšly z rukou krejčího — a tvářil se rozmrzele, že byl vyrušen z důležité práce.

»Čeho si přeješ, matinko?« a vsunul tužku, kterou v ruce zapomněl, za ucho, mezi havraní, jen lehce vlnité vlasy, jichž měl na hlavě celé spousty.

»Vyrušila jsem tě,« povídala paní Pekárková s úsměvem stále ještě zaostřeným, »ale stojí to za to, aby sis přečetl dopis našeho strýce faráře.«

A dříve než ho syn rozbalil, povídala mu stručně:

»Považ, ten přepjatý člověk se uvrhl v záhubu — zatkli ho pro velezradu.«

$

— 79 —

Valdemar kroutil hlavou na znamení podivu a jal se čisti, ale paní Pekárková ještě neměla dosti a povídala s úsměvem poloironickým:

»Chudák starý — činí ti výhodnou nabídku, má pro tebe dokonce nevěstu.«

Tomu se musela zasmát hlasitě a zasmál se i Valdemar, když psaní přečetl. Připadalo mu to velmi žertovné a veselé.

»Tedy nevěsta je už zde i s věnem?« povídal a teprve potom cítil, že je vlastně uražen. — »Co ten strýček jenom myslí,« povídal a násilím utlumil smích. — »Nedosti na tom, že holka nemá krásy ani vzdělání, ale nemá ani jména, ani rodiny a chtěl by nám ji dát darem do rodiny? Ne — on si na té vesnici, chudák, jistě popletl rozum.«

»Zamiloval se do toho odloženého cikáněte a chce vnucovat každému, že je to nejlepší děvče na světě,« usmívala se paní Pekárková, »tak chce i tebe oblažit,« — a zase hlasitě se tomu zasmála — »to by bylo velmi pěkné, až bychom posílali oznámení — a až by se ptali naši známí a přátelé, z jaké rodiny tvá nevěsta pocházím

Valdemar se usmál trochu uraženě:

»Skutečně, to by byla skvělá partie pro jediného syna a dědice Pekárkových podniků.«

»Je to velmi nepříjemné,« povídala po chvíli paní, »že nám to děvče poslal do domu; ví-li o jeho plánech, ještě si bude dělat nějaké naděje — a pak, nu, ukáži jí brzy místo, které tu zaujme; možná že ji dám k ruce naší kuchařce Betě. Nechť se u ní učí trochu vaření.«

Odkládala dopis a vzala spořitelní knížku, která zvláště obalena pečlivě papírem byla k psaní přiložena.

»Podívejme se také, jaké věno by měla ta moje nevěsta,« — opět tak ironicky se usmíval Valdemar a hleděl matce přes rameno.

»Deset tisíc a nějaká sta,« povídal a paní Pekárková se chutě zasmála.

»Ubohý bratr — on myslí, že deset tisíc korun je také nějaké věno!«

Valdemar se také smál: »Aby to věděli otcové zdejších krasotinek, kteří by mi rádi dali statisícová věna, jen aby se jejich dcery staly paními v našich závodech!«

»Nebo teta Bergrová,« — usmála se paní Pekárková — »že její

$

— 80 —

Evženie tu má konkurentku a soupeřku — nemohla by starostí ani spát.«

»A což, kdyby ji viděla,« — pravil Valdemar rozmarně, »to by teprve dostala strach.«

»Nepůjdeš se alespoň na ni podívat?« ptala se matka a hodlala se vrátit k dívce a manželu — »tatínek se s ní zatím baví.«

»Nemám chuti ani času,« pravil Valdemar — »ještě ji uvidím, když tu pobude, ostatně, naprosto nejsem zvědav,« — a seběhl zpět do pisárny.

»Snad bychom měli tomu děvčeti tykat,« povídal pan Pekárek, když za několik dní s rodinou u stolu seděl a Věra pro sůl do kuchyně odskočila.

Byla přidělena kuchařce, aby jí pomáhala a od ní, jak paní Pekárková uznala, vařit se přiučovala.

»A snad by se také slušelo,« doložil ještě pan Pekárek, »aby nám říkala strýčku a tetičko; je sem přece poslána jako příbuzná a patří tudíž do rodiny.«

»Proč?« lekla se paní Pekárková a káravě pohleděla na manžela. »Nevím, že by byly mezi ní a námi nějaké pokrevenské vztahy. Víš přece, že celá naše rodina i s celým příbuzenstvem je tak přísně bezúhonná, tak čistá, jako nebeská obloha — jak by s ní souviselo nemanželské a odložené dítě? Probůh, kdyby to naši známí zvěděli, že děvče nemá vůbec jména a patří k nám — ne, ne — proto, že se jí bratr ujal a prokazoval jí křesťanské dobrodiní, nemá ještě práva dělat nám ostudu.«

»Nu, myslil jsem,« — povídal pan Pekárek na svou omluvu — »že by to odpovídalo tvé dobročinnosti, kdyby…«

»Buď bez starosti, že na ní snad neosvědčím své dobré křesťanské zásady,« — rychle se ohražovala paní a dodala: »Chci, aby se u nás mnohému naučila, aby se uplatnila jako pravá kuchařka — kdyby se s bratrem, nedej bože, stalo něco zlého. Jsem dobrou křesťankou a vím, co je povinností k bližnímu.«

Mladý Pekárek mezi jídlem četl noviny. Měl je přeloženy na malý formát, aby mezi talíři nepřekážely a nevšímal si hovoru rodičů. Teď se trochu netrpělivě poohlédl na dívku, která právě se solí vcházela a jen očima pokynul v dík za její podání.

$

— 81 —

Nevšiml si ani bledosti Věřiny — dosud se na ni nepodíval pozorněji, co u nich byla.

Zato starý pán zpozoroval, jak se jí chvějí brvy a dolením rtem to lehce škubá — poznal, že slyšela, co bylo mluveno a bylo mu trapno.

Takové tedy Věra zaujala ve velkém a bohatém domě Pekárkově postavení — kuchařce k ruce.

Půldruhého roku už vedla domácnost páně strýčkovu, vařila hostům při vizitacích a teď se stala malou kuchtičkou. Musela se tomu usmát, ale to vše by ji nebolelo — však jí nebyli Pekárkovi ničím povinni, a že ji nečítají mezi příbuzenstvo, to věděla už dávno, tomu lépe porozuměla než pan strýček, ale že jí dávali tak najevo povýšenost, to bylo přece bolavé a Věra, třeba jí často pan farář hlásal křestánskou pokoru — měla přesto jistou hrdost, kterou jí také on vštípil.

»Nezáleží na původu, na bohatství a na kráse, ale na duši a na tom, jak člověk žije a myslí,« říkal jí velmi často.

A ona měla tolik krásných myšlenek a tolik dobré vůle, chtěla být dobrou a užitečnou. —

Služka s kuchařkou hleděly na Věru tázavě a zkoumaly ji, jako by se ptaly: »Co jsi zač a proč jsi tu?«

Mladší služka, která měla na starosti uklízení v pokojích, chtěla se s ní spřátelit a důvěrněji všelicos svěřit, jaké poměry jsou u Pekárků — ale Věra byla nepřístupná a nestála o žádnou důvěrnost.

Pracovala pilně v kuchyni a kuchařka Katuše brzy zpozorovala, že kuchtička umí právě tak obratně se otáčet jako ona — jedině jemné moučníky a cukroví neuměla, což se na faře málo strojilo.

»Ještě aby mne z dobrého místa vytlačila,« myslila si a počala na Věru nevražit. Často ji vypeskovala proto, co sama připálila a všelicos na ni svedla, co Věra ani v rukou neměla.

»Ach, pane strýčku,« říkávala Věra v duchu — »kdybyste věděl, co já tady musím strpět!« — a toužila a modlila se úpěnlivě, aby se jenom brzy vrátil, aby mohla poděkovat za všecku tu milost, kterou jí tady prokazují a vrátit se do drahé fary pokoské.

Na koupi chodit bylo jejím úkolem a stát namnoze dlouho u řezníka nebo mlékaře. Pekárkovi neměli sice o nic nouzi, vše dostali, vše jim téměř samo přišlo do domu — všechno měli v obchodě a dostali za své zboží, měli podivuhodné prameny, ale často bylo dlužno jít daleko a vyčkávat tam.

$

— 82 —

K tomu teď používali Věry.

Zpočátku se hrozně bála, že ji zajedou a nejednou také zabloudila, ale pak se již vyznala. Měla dobrou paměť a uměla se orientovat; za tři týdny už chodila zcela samostatně v širokém okolí Pekárkova domu a spouštěla se i na Vinohrady i na Malou Stranu.

V Praze se jí líbilo, ale chodila tam nějak zbožněji než ti ostatní lidé — každý chodník, každá ulice připadala jí slavnou historií posvěcená.

Mimo rodinný stůl Pekárkův měla také na starosti tu a tam obsluhu při stole obchodního personálu, který jedl v menší jídelně. Tam sedával účetní Liška, několik příručích, obě krámské a starý Hlaváček, duše závodu, který ho viděl ještě v plenkách a zůstal mu věrným až do šedin. Měl jakési neurčité postavení u Pekárků

— byl vším a ničím — dělal, co bylo právě třeba — hlavně dával pozor, aby nikde ani to nejmenší z obchodu a celého majetku neušlo. Ráno časně vstával, dával pozor na příručí, na podomka, bděl nad vozy, které byly celý den v práci, nad čeledínem, uklízel v krámě, opatroval skladiště.

Byl oddán duší i tělem oběma Pekárkům a byl by plakal, kdyby viděl někde nějaký nezdar.

Účetní Liška první ze všech v Pekárkově domě povšiml si, že nová kuchtička není jenom všedním děvčetem služebným. Ovšem měla upracované ruce a širokou kuchyňskou zástěru, ale přece to nebyla obyčejná služka. Se zájmem na ni hleděl a řekl to Hlaváčkovi.

»Podívejte se jen, jaké malé, úzké a krásně tvořené má ručičky, jak maličkou nožku a tolik vznešenosti v držení hlavy. Sedá-li, umí tak pěkně a bez hluku odstavit židli a jaký má hlas! Odkudpak ji naši páni mají?«

A počal se o kuchtičku zajímat. Denně činil lepší poznatky — líbila se mu.

Jednou ji doprovázel v neděli do kostela — nabídl se jí totiž, potkav ji na schodech, že by ji doprovodil do některého vzdálenějšího kostela. Že by jí ukázal třeba Emauzy, Týn anebo samotný Svatovítský dóm.

»Nemohu zůstat teď ráno tak dlouho vzdálená,« řekla mu vlídně

— »přišla bych pozdě a nepomohla bych Katuši s obědem. Ale kdybyste byl tak dobrý někdy odpoledne, přijala bych ráda váš průvod. Znám Prahu dosud tak málo, a přece ji mám ráda — tu nešťastnou, stověžatou.«

$

— 83 —

Dívala se teskně zasklenými dveřmi na hlučící třídu, v níž bylo plno parného prachu a metaři právě jeli kolem s vozíky a kropili jízdní dráhu.

Elektrika řinčivě zvonila, kopyta koní bušila do tvrdého dláždění.

»Proč nešťastnou?« podivil se Liška. »Ó buďte jista, že stará sláva vstane zase z hrobu — ona neumřela, jenom spí.«

Ze schodů sestupoval mladý Pekárek a hleděl shora na dvojici u dveří domovních.

»Já nevím, jak mohou lidé tak lhostejně chodit po ulicích, jak s tolikerou všedností procházejí po Staroměstském náměstí. Zdá se mi, že musím kráčet jen po špičkách, abych nerušila starý lesk a zašlou slávu.«

Tak pravila Věra a její jasné oči byly plny snění a stříbrných jiskérek, jež jí v duhovkách světélkovaly.

Udiveně se po ní ohlédl Valdemar, zavírce skleněné dveře, v jichž barevném skle všelijaké světelné paprsky se lámaly.

»Všechno je tam pokropeno krví, zdá se mi, že je to hřích, šlapat tak klidně po tom dláždění.«

Potom šli spolu do nejbližšího kostela a po mši zase spolu se vraceli.

Liškovi se Věra nesmírně líbila. Hleděl na ni z profilu, jak se vroucně modlí a zajímala ho. Byl by se s ní rád blíže seznámil, aby zvěděl, odkud je a z jaké rodiny.

Také dva mladší příručí, kteří denně pražili na dvorku kávu v ohromném bubnu, povídali si o ní a zajímali se. Že je z venkova, to poznali hned; neměla obroušenosti pražských děvčat, také v ní nebylo velkoměstské elegance, kterou mají i tovární dělnice i služky v městě vyrostlé. Její šaty hlásaly hned, že je vyrobil venkovský krejčí nebo nějaká švadlenka, která šije tak pod ruku a ani daní neplatí; ale zato v ní bylo něco, čeho postrádají městské ženy

— kam vešla, hned vonělo hlubokou horskou doubravou.

Bylo v ní venkovské kouzlo.

»Je to husička ze vsi,« říkala si služka s kuchařkou a obě jaksi proti ní počínaly cítit jistou nepřízeň, třeba byla Věra skromná a tichá a neštítila se žádné práce, kterou jí ukládaly.

Jako paní Pekárková i ony jí říkaly prostě »Verunko« a přály jí, že je k ní hrdá paní chladnější než k nim.

Pouze přízně starého pána jí nepřály. Tu a tam promluvil k ní

$

— 84 —

vlídněji a také se ptal, není-li jí smutno. Jednou pak, když Věra dostala lístek, nad nímž se radovala i plakala, zavolal ji do pokoje a vyptával se všelicos.

Jak by nad tím lístkem Věra nejásala a neplakala? Poslal jí ho pan strýček, ona poznala hned tu jeho drahou, trochu chvějivou a přece pevnou ruku.

»Věruško!« psal jí, »buď o mne bez starosti, daří se mi dosti dobře. Čeho jsi se obávala, to se nestalo, jsem na výpomoc přidělen na jedné německé faře v Dolních Rakousích. Těšme se, že se opět shledáme. Buď jenom zdráva a hodná — poslouchej tetičku a strýčka a ode mne je pozdravuj!«

Jak jí byl drahý ten lístek a jak ho nerada půjčovala do rukou pana Pekárka, když s ním do rodinného pokoje odcházel!

Ukazoval ho své choti a synovi a Věra čekala, že uvidí také rozradovanou tvář paní Pekárkové a že k ní přijde, aby pohovořila o panu faráři.

Ale nestalo se tak, paní Pekárková zůstala chladnou a také Valdemar se tvářil stejně povýšené, šel-li kolem ní, a nezeptal se na pana strýčka ani jediným slovem.

Valdemar!

Při jeho spatření nebo potkání cítila Věra, jak se jí nepříjemně srdce svírá. Od té chvíle, co seděl v jejich faře za stolem a tak pohrdavě, tak nevýslovně opovržlivě o ní se vyslovil, nenáviděla ho.

Ať jí pan farář stokrát hlásal, že nenávist je hříchem a že máme milovat i své nepřátele, ona za sebe nemohla. Opovrhoval ní, pohrdal ní, a ona přece za to nemohla, že ji vlastní matka odložila, že osud zlý zanesl ji na práh chudé pokoské fary.

Nic neudělala Valdemarovi, neublížila mu, neurazila ho a on ní tak bezmezně pohrdal…

Za to k němu cítila nenávist a toužila jen hodně brzy se vrátit k panu strýčkovi a nikdy, nikdy už nevídat jeho studeného obličeje.

Jeho temné a velké oči hleděly na ni s tolikerým opovržením, že se v ní vše bouřilo a obracelo — jeho úsměv připadal jí jako zlý pošklebek — ó kéž by ho jen nemusela nikdy vídat!

A přece byla nucena třikráte denně u stolu mu posloužit, poslechnout vše, co od ní žádal.

A přece ho měli všichni v domě rádi. Starý Hlaváček mluvil o něm jako o miláčku všech — měl ho pořád ještě za malého chlap-

$

— 85 —

ce a vzpomínal s jakousi tesklivostí, když byl mladý pán ještě zcela malým hošíkem a on mu dělal všelijaké hračky a kratochvíle.

Nejednou vypravoval ženským v kuchyni, jak spolu šli až za město pouštět draka, jak jim uvázl v telegrafních drátech a jak smutně se pak vraceli; jak pro něho už hned po svatém Mikuláši stromeček kupoval a ve skladišti úzkostlivě schovával, jak s vychovatelkou společně ho strojíval a těšil se snad víc než pan Pekárek s paní na tu dětskou radost Valouškovu. Dovedl zpívat o něm celé žalmy, jaký to byl vždy dobrosrdečný hoch a jak i dnes ještě má srdce dětské a citlivé — nu, starý Hlaváček byl přesvědčen, že zlaté, zlaté a to čtrnáctikarátové.

Katuše s Betkou to rády poslouchaly a souhlasily — věru, byl mladý pán dobrý — za malou službu, kterou mu kdy prokázaly, dával hned spropitné a nebylo v něm pýchy milostivé paní — celý byl po pánovi.

Přitom na sebe pomžikávaly: »Milostivá — ach ano, milostivá!«

Starý Hlaváček nerad slyšel, řeklo-li se jen jediné špatné slovo o jeho panstvu a třeba nejednou okusil špatné nálady milostivé paní, nikdy ani slovem nereptal. Ale když se z kuchyně vytratil, hned služební duchové notovali — nejenom Katuše s Betkou, ale také Pína, která měla na starosti uklízení v hořeních hostinských pokojích.

»Milostpaní je nábožnou a dobročinnou,« — notovaly si — »udělá hodně pro chudinu a také do kostelů koupila už mnohou drahou a cennou věc, ale ve skutečnosti je studená jako led, nemá srdce, ale kus ledu.«

Jim, služkám, slušně platí a prací je nepřetěžuje, ale citu s nimi nemá — desetkrát může vidět, že některou potkalo něco zlého nebo že jí není dobře, nesníží se tolik, aby se jí optala.

»Pane, ta je vypočítavá,« tvrdila kuchařka a byla by ráda zvěděla od Věry, jakého ona je smýšlení a jaké tu má vlastně nároky nebo jaké povinnosti, co ji sem přivedlo a proč tu je. »Já vím, kdyby se zamiloval mladý pán sebeprudčeji, že by mu nedovolila, aby byl šťasten, nebude-li mít nevěsta párkrát sto tisíc věna. Zakládají si na svém bohatství, na své cti — nesměl by se snížit k dívce bez peněz, z nějaké nižší rodiny.«

»Však už je zasnoubený,« povídala Beta, která tu byla nejdéle a trochu byla zasvěcena do poměrů rodinných, ač paní Pekárková je ostražitě střehla před každým — »povídají, že si bude brát dceru

$

86

té paní Bergrové, co tu jednou byla — taková vysoká, hubená. Mají slečnu asi šestnáctiletou; až doroste, že si ji pan Valdemar vezme. Má její obrázek na svém nočním stolku — je velice hezká.«

»Jmenuje se Evženie,« povídala Pína a přikládala do kamen — »děvče jako obrázek. Má oči jako tuhle Verunka — viďte, Katuše, že je jí skoro podobná?«

Kuchařka mrskla okem po Věře a ohrnula ret. »Podobná — dvě oči mají ta i ta a nos také jeden každá, tím jsou si podobny, ale musíš myslet, že je slečna Evženie moc vznešená a bohatá dáma.«

Ale Beta chtěla kout železo, dokud je žhavé, a proto se zeptala přímo s jakousi drzou všetečností: »Nejste vy s Pekárkovými přátelská?«

Pátravě se všecky ohlédly na Věru, ale ta snesla chladně jejich oči a řekla krátce pouze »ne«.

Tím dala najevo, že se nehodlá svěřovat a žehlila horlivé a zručně, k čemuž ji na celé půldne uvázaly.

Zatím přišel podzim a v parcích padalo listí pomalu, ale vytrvale. Javory červenaly a třeba ještě záhony hýřily kvítím, trávníky už prořídaly.

Věra vzpomínala na drahé Pokosy, jak tam asi je krásně, kdo sklízí jejich otavy a vykopává brambory, které i ona pomáhala sázet. Jak je tam asi krásně na svahu pod lesem, na němž kvete vřes a na lukách bílá tolie s nyjícím srdéčkem! Jak jeřáby u silnic zčervenaly a břízky nad studánkou v »koutech« mají listí jako navěšené zlaté penízky!

Jednou šla do trhu a uviděla na krámcích plno kytic vřesu. Odkud sem byl přinesen, kde asi natrhán?

Jistě snil až do včerejška na některé lesnaté stráni a dnes již schne na krámečcích. A přece jak to zavonělo! Jako pozdrav té drahé, nespoutané přírody mimo Prahu — pozdrav lesů a jejich zadumaný vzdech.

Věra zůstala stát a hleděla na droboučké ty bledě fialové kalíšky, jichž bylo takové množství a všecky jeden jako druhý, stejné, prostinké, a přece měl každý svou krásu zvlášť a všecky pak dohromady splývaly v rozkošnou fialovou spoustu.

»Slečinko, pojďte si koupit,« volala na ni babka, jež krámku

$

— 87 —

kralovala — »mám tu kytiček, všecky z venkova — a tyhle nevadnou — ještě za čtvrt roku budou jako dnes.«

Věra přistoupila blíž. Neměla svých peněz při sobě, ale pomyslila si, že doma peníze dosadí; koupila si tedy dvě kytice vřesu. Stály pět korun, ale byly tak milé a svěží — zrovna jako by je byla teď v pokoském lesíku natrhala.

Jak se jí líbily a jak byly jí drahé — ráda by je byla zlíbala a tiskla k srdci — držela je v náručí a šla dále nakupovat.

Třeba už bylo chladno, byla ještě v bílé halence a kdo ji potkal, každý se ohlédl. Ta dívka s vřesem v náručí líbila se všem; vypadala jako víla z lesní samoty sem přikouzlená. Mladí muži se na ni smáli a byli by se k ní rádi přidružili, ale ona neviděla jejich zdvořilosti a obdivu. Starala se jen, aby brzy nakoupila a zase se včas vrátila. Katuše vrčívala, nebyla-li doma hned; ona nějak při malé kuchtičce zlenivěla a dala se ráda zastat. Věra měla nakázáno, aby koupila dvě zabité, vypařené kachny, zeleninu, nějaké koroptve, budou-li na trhu. Ovšem v té době válečné bylo všeho pomalu a nutno si popílit, penězi pak se šetřit nemohlo.

Koupila dva páry koroptví a zeleninu, kachny už nikde nebyly, nalezla je teprve v lahůdkářském krámě, když k domovu pospíchala.

Zašla tam a chtěla je koupit, leč nedostávalo se jí pět korun; slibovala, že je okamžitě donese, ale v Praze to není jako v Pokosech. Vysmáli se jí, kdože jim za to ručí, že přijde zpět s pěti korunami. Nechť jen tu druhou kachnu nechá a přijde si pro ni znovu.

Věra byla pokořena; styděla se a spěchala domů s jednou kachnou, tlustou a žluťoučkou, až radost.

Skoro se strachem předstoupila před Katuši a hlásila jí, že musí běžet ještě jednou, že se jí nedostalo peněz. Chvátala do pokojíčka, kde spávala a měla též své šatstvo, aby přinesla peněz, ale kuchařka bručela, že je to zbytečné meškání, a když zvěděla, že onen obchod je až v Ječné ulici, vadila se zle, že se plno času promešká a ona aby se tu sama uběhala.

»Co tohle je?« ptala se nevlídně, ukazujíc na kytici vřesu, kterou Věra ve spěchu jen na židli položila. »To vám dali, či jste to koupila?«

Nepřátelsky hleděla na kytku i na dívku a přísně ji zpovídala.

»Vida, to se vám nedostalo, zač jste koupila to smetí,« vybuchla, »nu, kdyby to věděla milostivá! Na to je hrozně přísná, kdyby zvěděla, že si některá ze služek nechala jedinou korunu —«

$

— 88 —

»Já jsem si to nechtěla nechat,« zvolala Věra uraženě — »tady je mých pět korun, které vracím; neměla jsem je jen s sebou. A pospíším si, hned tu budu zase zpět.«

Pádila ze schodů a rozčileně vyběhla na ulici. Jaká je ta Katuše zlá a nespravedlivá! Dotklo se jí to hluboce — ona nestojí o jejich pět korun — pan strýček jí dal nějaké peníze a ona nemá žádné potřeby.

Běžela, co měla dechu, aby tu byla zase hned, jak slíbila, ale běda! Zatím přišel někdo jiný a poslední kačenu koupil. Rozhořčená stála v krámě a výčitkou řekla příručímu:

»Řekla jsem, že si dojdu pro peníze, měli jste na mne pamatovat!«

»Milá slečinko,« — smáli se jí — »což my si zapamatujeme každého, kdo u nás koupí? Dávno jsme už na vás nemysleli.«

Se strachem se vracela; zlé Katuše se bála, byla přesvědčena, že bude hubovat, neboť jedna kachna k večeři, to bylo na domácnost Pekárkovu jako nic. Samé jí to působilo starost, tuze ráda by byla jinde podobnou drůbež sehnala, ale neměla ani času, ani nevěděla, kam by se měla rozběhnout. Pustila se tou i onou ulicí, vzpomněla i na Beránka, ale to bylo příliš daleko — šla proto s nepořízenou domů a s úzkostí po schodech do kuchyně.

Katuše byla nakvašenější než prve, zlostně chodila po kuchyni; kytice vřesu ležela na zemi, jak ji zlostně shodila a v kamnech už hořelo. Musila si sama zatopit a to Katuši popudilo nejvíce; sotva pak uslyšela, že Věra nenese kachny, rozhněvala se jako lítice.

A vtom přišla do kuchyně paní Pekárková, která tu a tam na vaření dohlédla a uslyšela zdaleka už kuchařčin hlas.

Katuše se necítila, rozhněvala-li se. Byla to jedna z těch hrubých a surových povah, které snad nejsou v jádru špatné, ale vždy dříve dávají průchod zlému než dobrému. Paní Pekárková se ptala po příčině její vády a Katuše neskrblila.

»Jak bych se nezlobila, milostivá paní, jenom si pomýšlejí, jaká je tohle lehkomyslná holčice! Koupila si kytky namísto kachny! Jen když ona má kytičky z boží přírody, jak mi povídá — má-li panstvo večeři nebo ne, to už její jedno! A je to také opovážlivost, za peníze, které jí svěřím k nákupu, koupí si kytku takového smetí.« —

Katuše byla celá červená, oči jenom jí sálaly. —

Věra stála u stolu jako ohromená — čekala jen, co na to odpoví

$

— 89 —

paní Pekárková — pro tu chvíli neměla ani hlasu, aby se ozvala. —

»Nu, to je pěkné,« povídala paní a káravě pohlédla na Věru — »kdopak vám dovolil, abyste si koupila plno květin za peníze vám svěřené — to přece je, jak praví Katuše, velikou opovážlivostí!«

»Nechtěla jsem vašich peněz!« zvolala Věra a s očima plnýma vzdoru a slz ohlédla se na paní Pekárkovou — »mám své a tu jsou

— ani mě nenapadlo, abych vás chtěla o ně okrást — «

Přistoupila kvapně a pětikorunu před paní Pekárkovou na stůl položila. »Koupila jsem si vřes, že ho mám ráda a měla jsem hned v úmyslu pětikorunu vám dát, aniž by kdo o tom věděl.«

Třásly se jí rty — srdce jí tlouklo hlasitě.

Z jídelny byly dveře otevřeny a někdo tam prve vešel. Teď stanul na prahu Valdemar, který poslouchal celý ten dosti nechutný výstup.

Věra ho neznamenala a také kuchařka, zády obrácená, nevěděla o něm.

»Což o to všechno,« hubovala tím směleji, čím spíše uznamenala, že paní dává jí za pravdu — »ale co budou mít páni k večeři? Pan Valdemar tak rád kačení stehýnko a starý milostpán nejraděj i má biskupa. Jedinou kačku přinese jako potápku, druhou si nechá ujít před nosem, jenom pro hloupou zálibu v kostrbatém hnidovci. Ale já to říkám, s naším panstvem nikdo necítí — všem je jedno, ať jde třeba spát bez večeře.«

»Nu, to ještě nebude tak zlé,« ozval se tu hlas Valdemarův — »já doufám, že něco ve spíži na nás zbylo, Kaiuško,« usmíval se a hleděl z jedné na druhou.

Paní Pekárková byla překvapena jeho přítomností a nebylo jí také vhod, že se míchá mezi čeládku, jakživ to neudělal.

»Ovšemže se ještě najíme, ale není to správné a Verunka zasluhuje důtky,« pravila přísné — »já myslím, že za zbytečné květiny a takové věci nemá vydávat peněz, hlavně nemá-li svých u sebe — to je luxus — který nesvědčí takovým osobám — a — «

»Vřes je velice hezký — « povídal Valdemar a vstoupil dále do kuchyně až ku stolu — »a lidé, kteří ho prodávají, jsou jistě velmi potřební — neškodí také trochu jich podporovat.«

Na stole sebral pětikorunu, kterou sem Věra položila a vracel jí ji s úsměvem trochu povýšeným:

»Jenom si nechte svých peněz — matinka jich lehce oželí.«

$

— 90 —

»Nechci nic od vás,« zvolala Věra hořce a odmítala jeho ruku zcela prudce, »koupila jsem si vřes za peníze své — od vás bych na něj za nic na světě peněz nepřijala.« —

Paní Pekárková byla ohromena.

»Nic od nás?« povídala a nevěřila ani svému sluchu. »Vždyť u nás přece jíte a máte celé zaopatření a to jen ku prosbám mého bratra, vašeho dobrodince — jak to tedy můžete říci — «

»Vždyť u vás pracuji,« zvolala Věra a oči jí zasršely — »nedáváte mi nic zadarmo a já bych toho také nepřijala.«

»Nebesa!« děsila se paní Pekárková a spínala ruce v pohoršení. »Jak je drzá! Ó bože, jaké vděčnosti jsem se to dočkala!« —

»Pohrdáte mnou!« řekla Věra v největším rozčilení a hlas se jí téměř lámal, »proto nechci od vás nic zadarmo — sloužím u vás pouze.«

Paní Pekárková by byla málem vybuchla, ale byla vždy pamětliva své autority, kterou by přenáhleným slovem snížila. Proto odešla kvapně do jídelny a pohybem zvala syna za sebou.

Věra čekala od něho zlých slov a pohlédla k němu vzdorně — v té chvíli neměla v očích žádné duhovky — černá zornice je téměř pohltila — , ale Valdemar neřekl ani slova. Pouze u Katuše se zastavil a řekl jí přísně:

»Jste ukvapena, Katuše, kdyby vás slyšel otec, jistě by se horšil

— víte, že nemá rád podobných hrubostí, jakou byla tato dnešní!« a odešel za matkou.

Věra sbírala svůj vřes a krotila prudké rozčilení, které jí drobilo údy.

Téhož dne chodila Věra jako zmítaná bouří. Nejraději by byla odešla a byla proto již i několikráte odhodlána jít k panu Pekárkovi, vyzvednout od něho svoji spořitelní knížku a oznámit mu, že odjede domů, do drahých Pokos, a vyčká tam u dobrých lidí návratu předobrého pana strýčka, ale zase jí tanula na mysli žádost a příkaz jeho poslední: »Vyčkej tam, až se vrátím!«

Poslouchala ho vezdy na slovo a pomyšlení, že by se zarmoutil, až by domů přišel a zvěděl, že ho byla neposlušná, ohromovalo ji. Věděla, že tu musí zůstat, a také zůstane, ale bylo jí tak hořko a trpko v celé duši.

$

— 91 —

K starému pánu cítila trochu sympatie, neboť jeho pohrdání vůči ní nebylo tak zjevné, ale paní Pekárkovou a jejího syna nenáviděla přímo celou silou, jak toho dovedla. Kdo jim dal právo, aby jí tak opovrhovali? —

Ó — pane strýčku, kdybyste věděl, jaké postavení tu zaujímá vaše Věra — podřízené, tak velmi podřízené a z milosti trpěné bytosti, poslední služky, za niž se stydí! Nad tím se zalykala trpkostí.

Měla celé odpoledne plno žehlení. — Katuše jí toho vykázala plný koš. Pína jí sice také pomáhala, ale ona měla uklízení v pokojích mladého pána a také hodlala odejít do bubenečské vily, která se měla uklidit a na zimu uzavřít. Pan Pekárek měl stále plno strachu, že mu vilu v té bytové nouzi zabaví, a proto vyhlašoval, že je tam v podlaze houba a vila nezpůsobilá k obývání.

Věra ráda žehlila, a kdyby tu cítila jen trochu vlídnosti, byla by s radostí pracovala. Pekárkovi měli plno krásného prádla, nad nímž musela každá ženská duše zaplesat. Věra žehlila cíchy a skládala opatrně vyšívané polštáře, v nichž bylo plno vložek a volánů, když Beta vešla a povídala Katuši, která seděla pohodlně u okna a četla nějaký román:

»Strážnickou to zase chytlo. Leží na zemi, ječí, pěstě zatíná a strach je podívat se na ni. Odnesli ji z krámu.«

»Chytlo ji to tam před lidmi?« divila se kuchařka a byla honem ochotna dolů se běžet podívat. —

»Ne — utekla do kabinetu — nikdy nepadne před lidmi — ví, že by paní dělala rámus. Pomoz Pánbůh, to zas bude — « Beta pokyvovala hlavou — »je ta holka k politování.« —

Věra poslouchala se zájmem a ptala se více očima než slovy, co se stalo. Věděla, že Strážnická je prodavačkou v obchodě, která hlavně obsluhuje čokoládou a kakaem a jako druhá její kolegyně je z venkova a u Pekárků rovněž bydlí. Velký ten dům pojal všecky — celý personál měl tu stravu a byt a činil jaksi takovou velkou rodinu.

»Má padoucnici,« povídala Pína Věře — »chytá ji to někdy za kolik měsíců, ale někdy každý týden — zkouší s tím zle, a všichni s ní. Je to hrůza — já se toho tak štítím — vidět to nemohu — hned je mi nanic.«

»Mně taky,« notovala jí kuchařka — »žaludek se mi obrací, srdce mi to takhle sevře a je se mnou konec, na to mám tuze slabou náturu.«

$

— 92 —

Poté se obě vytratily z kuchyně, běžely dolů k smutnému divadlu. Věra zůstala u žehlicího prkna a Beta rozdělovala vyžehlené prádlo na určité vrstvy, kam které patřilo.

»Nevěděla jsem, že ta slečna Strážnická je nemocná,« povídala Věra, vyměňujíc žehličky — »vypadá tak hezky, má takové krásné oči.«

»A je hodná,« přizvukovala Beta — »už je tu na čtvrtý rok a ještě neměla ani jednou v kase chybu, pán ji chválí, ale že má tu zlou nemoc, chce milostivá paní pokaždé, aby ji dal pryč. Strážnická to ví a tolik se toho bojí. Podporuje starou matku a toť víte, bojí se o chleba.«

»Proč by ji dávali pryč?« divila se Věra — »když je tak zapracovaná v obchodě a tu chvilku, co je jí špatně, jistě zase nahradí.«

»O to by nebylo,« mínila Beta — »ale je to zlé opravdu. Sama nemůže v pokojíčku spát, což kdyby v noci to na ni přišlo, a s ní tam nikdo spát nechce. Napřed měly do dvora ten větší pokojík spolu s Novákovou, ale pak, když ta na to přišla, že má Strážnická takovou šerednou nemoc, nechtěla za živý svět s ní být pohromadě. To jednou Strážnickou chytlo tak silné, že ječela hrozně, spadla z postele a hlavu si otloukla o noční stolek až do krve. Kdyby nebyla Nováková, celá uděšená, tak zoufale křičela, snad by se byla utloukla. Ale ta se z toho také roznemohla, rozrušilo jí to nervy a od té doby s ní nechce zanic spát, raději že by tu nebyla. —

»Proč?« hlesla Věra a cítila velikou nespokojenost — »vždyť to není nic zlého ani nakažlivého, ani nebezpečného — ona nikomu přitom nic neudělá!«

»Inu, neudělá,« krčila Beta rameny — »ale to dívání! Má u úst pěny, někdy i dáví — kdo se má na to koukat? — Chtěli taky, abych já tam spala s ní; Strážnická že mi bude něco platit ze svojí službičky a pán taky mi chtěl připlácet, ale já — chraň mne Pánbůh, za všecky poklady světa ne. Kdyby mi za každou noc desítku dávali, já ji nechci. Nemám k tomu povahu, omdlela bych.«

»A což Pína, nebo domovnice,« ptala se Věra — »vždyť tu je mnoho ženských.« —

»Ale co vás nemá, žádná! Žádná zanic s ní nebude. Já se toho tak štítím, že bych po ní ani z hrníčku nejedla.«

Kuchařka s Pínou se vracely a byly obě rozčileny. Už po schodech rokovaly a teď jedna přes druhou volaly, jaká je to strašná podívaná a jak jim je z ní zle. — Katuše honem šla do spíže pro rum

$

— 93 —

a nalila sobě i Pině po stopečce a také Betynu nutila, aby si lízla, že jí bude zase dobře.

Věra byla zamyšlená a žehlila celé odpoledne tiše a pilně. »Jak jsem přece šťastná,« myslila si přitom — »že jsem zdráva.« — Když nesla s Katuší večeři do malé jídelny, podívala se útrpně na Strážnickou. Byla bledá a měla zamodralé kruhy pod očima. Dolení ret měla zhmoždéný, snad jak se udeřila nebo kousla v tom zlém záchvatu. Třásla se ještě lehce a byla velmi smutná. Brzy pak odešla od jídla, zanechavši je nedotčeno.

»To je velmi mrzuté,« povídal při večeři pan Pekárek choti a synovi — »co s ní? Je mi jí líto dát ji pryč, prosí vždy úpěnlivé — už dnes se nemohu na ni podívat, jak ustrašeně na mne hledí, ale nevím věru, co s ní počít. Kdo s ní bude spát? Starý Hlaváček, ten jediný je tak statečný — nu ale — «

»To přece nejde!« zvolala paní Pekárková skoro polekané — »bůh uchovej! Je to starý člověk — ale přece by to bylo nepřístojné

— to by musela být nějaká žena, a když se žádná nemůže k tomu odhodlat, přece bude nejlepší, když ji pošleš domů. Beztoho i na zákaznictvo to dělá zlý dojem — a — «

»Je mi jí líto,« ozval se Valdemar — »vydržuje nemocnou matku, a dáme-li ji pryč, kde se v dnešní době uchytí?«

»Nu, ale — «trochu popuzeně vyjela paní — »to přece už není naší starostí! Ať jde za ošetřovatelku — v dnešní době kdejaké děvče odejde do nemocnice a dobře se uplatní. Jsou přece slušně placeny a tam se s takovou nemocí skryje.«

Valdemar mlčel, zapichuje nůž mezi nožky vidličky zapomněl jíst — starý pán pak kroutil hlavou a povídal asi šestkráte po sobě: »To je šlakovité!«

»Milostivá paní,« ozvala se tu Věra — která právě podávala bramborový salát, vkusně okrášlený kyselou okurkou a naloženým květákem — »dovolte mi, abych já spala se slečnou Strážnickou v jejím pokojíku.«

Nejenom paní Pekárková, ale i starý pán a Valdemar k ní udiveně vzhlédli.

Pan Pekárek prvý se ozval:

»To snad nemyslíte doopravdy, milé dítě,« pravil trochu rozpačitě — »jste ještě tak mladá a kdoví viděla-li jste už takový epileptický záchvat. Je to hrozné — poděsila byste se.«

»Ó ano, viděla,« — zvolala Věra rozčilena svým odhodláním —

$

— 94 —

»a nejednou. U nás doma měl hoch Kabátů také padoucnici. Kolikrát ho to chytilo v kostele, odnesli ho do sakristie a my s panem strýčkem jsme mu tam pomáhali. Znám prvou pomoc při tom a zcela nic mi to nedělá.«

Stála odhodlaně u stolu a třeba jindy nosila hlavičku kupředu nachýlenou, teď měla postoj vyzývavý.

Valdemar nechal ruce s příborem poklesnout a na několik okamžiků na ni hleděl, potom však se vzchopil a zvolal velmi rázně a prudce:

»Ne, ne, to nemůže být! Co by tomu říkal pan strýček, až by si pro vás přijel a zvěděl, že jsme z vás udělali ošetřovatelku? — Matinko, uvaž,« — obracel se k matce — »jak bychom se mu zodpovídali?« —

»Ó dobře,« zvolala Věra velmi živě — »pan strýček by mi nebránil, on tvrdíval vždy, že nejkrásnější ze všeho milosrdenství je to, které hlásá nemocné ošetřovat — a jistě by mne jenom pochválila

»Nu ovšem,« — svědčila rychle paní Pekárková a pokyvovala krásně nakadeřenou hlavou — »to je nejkrásnější ze všeho. Dopřejeme Verunce, aby si získala takové zásluhy. Pročpak by nemohla se Strážnickou spát? Vida, že nám to dříve nenapadlo?«

Valdemar se trochu ironicky a skrytě usmál, potom lehce pohodil hlavou, takže mu bohaté vlasy nazad odlétly a jedl lhostejně jako předtím.

»Ó — prosím o to,« — žádala Věra a hleděla na starého pána prosebně, »uhlídáte, že budu dobrou ošetřovatelkou.« —

»Nu, když chcete — však starý Hlaváček, ten věrný člověk, spí jen přes chodbu; kdyby se něco stalo a bylo vám úzko, zavoláte si ho.«

A potom vstal od stolu a šel ještě za Hlaváčkem. Uklízel něco ve skladišti — on si totiž nedal pokoje, a kdyby celý dům odpočíval a všichni někam odešli, on se nehnul, meškal doma a dával na vše pozor. —

Strážnická smutně seděla ve svém pokojíku. Pokojík byl večer trochu chladný, protože se ještě netopilo — vedl okny na střechy budov nádvorních a vidět z něj bylo též trochu do stejnoběžné ulice vedlejší. Byl jednoduše zařízen, ale vládl v něm pořádek. Na nočním stolku stála láhev brómu, kterého stále užívala a teď sklenice čisté vody, jíž hasila svoje rozčilení. —

$

— 95 —

Strach ní probíhal jako studené proudy — trnula při každém kroku kolem dveří — jdou-li již, aby jí dali výpověď.

Paní Pekárkové se bála — z té měla Strážnická největší strach. Bylo jí asi 25 let a měla vskutku krásné černé oči — které teď oplývaly smutkem. Proč byla tak nešťastnou? Šel na ni strach a stesk. Kdyby tu mohla mít maminku, bylo by jí lépe — bydlily by spolu — ale tak — maminka byla u bratra na výměnku a nemohla se stěhovat — ostatně by tu také nedostala byt a paní Pekárková že by svolila, aby obývala s ní tento malý pokojíček? Ne, na to nebylo ani pomyšlení.

Jak byla však překvapena, když se k ní najednou přihnala odshora malá kuchtička s rancem peřin a za ní Hlaváček, stěhující na ramenou rozebranou postel.

»Nevyženete mne?« ptala se Věra vesele a hodila uzel na zem poblíže okna. »Stěhuji se k vám, aby vám bylo veseleji.« —

»Verunko, to vy?« užasla. »Jak jste na to přišla? Či vám poručili? A nebude vám tu se mnou úzko? Toť víte — já někdy — « —

»Vím, vím — ale to nic nevadí — potřebuji také přístřeší a tak snad mne nevyženete?« doptávala se Věra.

Starý Hlaváček byl nějak dojat. Sestavuje postel odkašlával a povídal, když Věra zpět pro svoje věci běžela: »Tohle je nějaké předobré dítě — viděl jsem to na ní hned prvý den a žádný ať mi neříká, že není z nóbl rodiny.« —

Nazejtří byla Věra nemálo překvapena, když ji Valdemar brzy po ránu vyhledal a ptal se docela vlídně, jakou měla noc a nebylo-li nic slečně Strážnické.

»Docela nic,« odpověděla mu, »spaly jsme docela dobře,« a šla kolem něho za svou prací. Nesla totiž košíček zeleniny ze sklepa do kuchyně a ve druhé ruce svíčku, jak si ve sklepě svítila.

»Ať vás neposílá Katuše do sklepa,« — volal za ní zpět — nevyznáte se tam, mohla byste snadno spadnout ze schodů — a sklep je velmi hluboký — myslím,« dodával nakvašeně — »že k tomu bývala odjakživa Pína!«

Věra neodpověděla. K čemu tolik blahosklonnosti? Katuši nepověděla o vzkazu mladého pána, věděla, že je kuchařka tak dost proti ní zaujata, že by bylo ještě hůře. A na ni to působilo velmi

$

— 96 —

teskně, nebylo tu nikoho, s kým by se mohla příjemně stýkat.

Ovšem služky Beta i Pína někdy jí vycházely trochu vstříc, zahajujíce svoje přátelství s ní láním na »milostivou«, ale toho se Věra nechtěla zúčastnit. Ostatně obě ty pražské služky byly zcela sprosté a hrubé, nebyly takové, jako doma třeba Lidunka Šimonové, děvče prostinké a vesnické, ale s vrozenou inteligencí — slečna Strážnická, s níž se znala blíže od včerejška, ta byla zas smutná a málomluvná. Věra byla mladou a zdravou a třeba ji tísnila starost o pana strýčka, přece toužilo to v ní někdy propuknout veselím a smíchem.

K starému pánu cítila sice sympatii, ale více respektu. Byl tu však někdo, k němuž ji srdce táhlo.

Byl to starý Hlaváček, který na ni učinil dojem z celého toho patricijského a pyšného domu. Kol něho nepřešla nikdy, aby se nepousmála, a když v kuchyni brala od Katuše porce, které ona pro personál krájela, hleděla k tomu vždy, aby ten starý člověk dostal porci nejlepší.

Byl plešatý a měl kulatá záda se širokými rameny, tvář pak samou vrástičku a samý záhyb — vous nosil císařský, třeba to už vyšlo dávno z módy, v němž vypadal trochu jako křeček. Nejlépe však se Věře líbily jeho modrojasné oči, stále trochu vlhké, za dlouhými bílými řasami.

»Tahle naše kuchtička nějak na mne drží,« povídal si jednou, když mu Věra největší porci jablkového závinu podávala a na něj se vlídně usmála — »skoro mi to lichotí, připadá mi to, jako by na mne brala.« —

»Zpropadený dědo!« durdili se příručí a účetní Liška nejvíce.

»Hleďme starého papriku, on ještě je tak domýšlivý! Slečno Verunko, řekněte mu, že to není pravda, sice mu budeme všichni závidět.«

»Ó já jsem býval moc líbivej,« usmál se stařec a mhouřil oči — »na mne brala děvčata až radost.«

»Proto jste zůstal svobodný,« dobírala si ho slečna Nováková.

»To si myslím, abych udělal všem radost,« — živě přisvědčoval

— »bylo mi líto těch, co by musely zůstat tak.«

»Slečno Verunko, vyslovte se nějak,« hartusil Liška — »usaďte ho!«

»Proč?« zasmála se dívka a její smích zazvonil, jako by do křišťálové sklenice stříbrnou lžičku vhodil. Zalehl až do velké jídelny

$

97

a všichni se ohlédli na dveře, za nimiž se personál tak živě bavil. Valdemar přestal kousat a paní se podívala trochu káravě.

»Mně se pan Hlaváček opravdově líbí,« povídala Věra vesele, »nejlépe ze všech mužů z Prahy!«

Salva smíchu následovala po tomto doznání a všichni doráželi na Hlaváčka — který se mohl radostí zbláznit. Pan Pekárek se u stolu také usmál. »Tu máš,« povídal — »ta je usadila!«

Ale vtom již šla Věra skrz — nesla prázdnou mísu od závinu a smích jí ještě seděl v očích, které stříbrně světélkovaly. Rodina Pekárkova zahlédla ještě bílý její chrup, lesknoucí se jako perleť.

»Jaký je to způsob,« — ozvala se paní káravě a vrhla na dívku přísný pohled »takový smích a rámus při stole — ostatně nemám ráda takovéto koketování. — Náš dům je počestný — a — «

Okamžitě zhasla stříbrná světélka v očích Věry a chladný výraz vystřídal až nápadně prvnéjší její úsměv. Neřekla nic — ve vedlejší malé jídelně zavládlo ticho — sklopila jen hlavu a zmizela v kuchyni.

Pan Pekárek nebyl spokojen a řekl ženě velmi tiše, aby vedle neslyšeli:

»Nemělas ji plísnit, vždyť to byl žert a já to mám rád, jsou-li moji lidé veselí.«

»Ale není třeba, aby právě ona začínala s mužskými nějaké žerty — víš, z jaké je asi rodiny — jablko nepadne nikdy daleko od stromu a což kdyby se tu s ní stalo něco zlého, co bychom bratrovi řekli?«

»Však není třeba, aby u stolu obsluhovala,« ozval se Valdemar a odložil kousek závinu, který měl na vidličce, »dříve to dělala Pína, nechť obsluhuje zas.«

»Nevím tedy, k čemu bych ji upotřebila,« nakvašeně povídala paní, »nehodí se k jinému než k obsluhováním

»Víš, matinko, zdá se mi, že jsme ji dosti dobře neumístili,« pravil Valdemar a pohlédl jenom letmo na matku; »strýc farář nám ji svěřil, jak napsal v dopise, co nejdražší klenot — snad se s ní mělo jednat trochu přátelštěji.«

»Také mi to hned napadlo,« přidal se velmi rychle k synovi pan Pekárek.

»Co tím chcete oba říci?« zhrozila se paní a zrudla všecka ve tváři hněvem. »Snad nechcete, abych ji počítala k rodině, abych s ní sedala snad u jednoho stolu? Ne, to by bylo přespříliš! Považte jen, co by tomu řekli Bergrovi, až by sem přijeli?«

$

— 98 —

»Do té doby ještě mnoho vody uplyne,« mínil pan Pekárek už jaksi směleji; »dokud trvá válka, jistě sem z Vidné nepojedou.«

»To nevíš,« horlila paní Pekárková a byla všecka udýchána, »možno že se válka protáhne a oni přijedou přec. Takové nemanželské děvče u našeho stolu pak by bylo jako inkoustová skvrna na bílém plátně.«

Pan Pekárek nesouhlasil, ale nechtěl ženu dráždit, měl ji příliš rád a svatý pokoj byl mu nade všecko; jemu však stále připadalo, že se tu děje děvčeti veliká křivda, že přece ono nemůže za nejasný svůj původ, a k tomu připadalo mu to velmi zajímavé.

S ženiným bratrem pak, farářem Doležalem, třeba se málo znali, měl vždy plno účasti. Nechápal sice jeho vlasteneckého smýšlení, ale ctil v něm silného člověka, jemuž on se naprosto rovnat nemůže. On byl jenom obchodníkem, a třeba také věděl, že je Čechem a trochu ho bolely ústrky, jichž se v té době Čechům dostávalo, přece nedovedl vzbudit tolikerého nadšení — natož aby chtěl pro vlast a přesvědčení své trpět. V prvé řadě byl obchodníkem, pak otcem rodiny, a naposledy Čechem. Jeho žena byla velmi zbožnou a po léta, co spolu žili, naučila ho zbožnosti též — ovšem měli oba své zvláštní nazírání na zbožnost a dobré skutky také konali každý po svém způsobu.

Valdemar se teď pozastavil nad matčinými slovy »možná že se válka protáhne« a řekl trochu prudce:

»Snad bys nechtěla, matinko, aby válka trvala ještě celá léta? Nevíš, že by to byl zmar pro náš obchod? Vždyť už pomalu nemáme co pražit a co prodávat. Káva stojí už závratné obnosy a přijde den, kdy nebudeme mít co pražit a dodávat vojsku. Kakao sem také nejde, nebude pak, co bychom prodávali.«

»Já beztoho už Pánaboha prosím, aby to ukončil,« pravil starý pan Pekárek, »nebo se ještě stane, že půjde Valdemar na vojnu přes všecky ty bezedné oběti, co mne to už stálo.«

Zmrzutělý jeho obličej zestaral, když se starostlivě na syna díval.

Byl to junák jako topol — krásná jeho postava s širokým hrudním košem a pevnými lýtky, s oblýma rukama a krásnou, tmavou hlavou byla beztoho nápadnou, že nevězí dosud ve vojenském stejnokroji. A otec Pekárek byl by skoro teď raději viděl, kdyby byl jeho jednorozený syn trochu hrbatý. Jak si vždy na tom zakládal, že je tak urostlý, ale teď co pro to už musel obětovat! Nebylo to

$

99

malou starostí při nových a nových vojenských přehlídkách a odvodech uchránit ho doma, když obchod mohl jít bez něho.

Kolika těm štábním lékařům už čistil pan Pekárek kliky! A na takovou návštěvu se nechodilo s prázdnem a nenosily se jim stovky! Nad tím byl už starý obchodník mrzut i nad tím nekonečným upisováním válečných půjček, aby se mohl vykázat, že alespoň finančně válku podporuje, když syna obětovat nehodlá.

Paní Pekárková se teď také zachmuřila. Ba věru, že už by také ráda uslyšela slovo »mír«, vždyť jí šlo o syna a o majetek a ona obojí milovala snad stejně silně.

Dnes byla středa, den to paní Pekárkové. Měla středu velmi ráda a říkávala často, že je jí osudnou. Měla ve středu svatbu a přestože se říká, ony sňatky že nejsou štástné, které byly uzavírány v ten den, ona se vdala dobře a také ve středu se narodil Valdemar.

Sama pak si vybrala středu za den návštěv a posílala čas od času svoji navštívenku do velmi vážených rodin pražských, s nimiž se rodina Pekárkova přátelsky stýkala. Na ní měla napsáno, že přijímá návštěvy ve středu dopoledne i odpoledne, a v ten den si nevšímala kuchyně ani obchodu, kam v jiné dny alespoň tu a tam dohlédla.

Ustrojena byla v hedvábných šatech, jež byly vkusné a k přijímání návštěv upraveny, a bylo-li na podzim nebo v zimě, dala od rána teple vytápět svůj přepychový salón.

Málokdo věděl, že paní Pekárková byla zamlada vyučena modistkou, ale každý byl přesvědčen, že její vkus je jistě pravým talentem.

Sama, třeba už prošedivělá, přece také se uměla vkusné obléci a v tom pozadí tak příhodném vypadala jako vkusná, ba umělecká socha.

Dnes, aby jaksi pánům vyhověla, nařídila Věře, že bude přítomna hostům, ba že je bude v salóně obsluhovat.

»Kdyby někdo přišel,« řekla dívce — »a já vás potřebovala, buďte připravena! Vezměte si tmavé šaty a bílou zástěrku a budete snášet, co vám Katuše v kuchyni poručí. Má snad připraveno nějaké cukroví?«

»Pekly jsme již včera dort,« povídala Věra, pozorně poslouchajíc, co jí paní Pekárková káže.

»Nuže, víno a ten dort. Nemluvte mnoho, pouze to, nač budete tázána.«

$

100

Věra se prostě uklonila.

Také ráno středeční měla paní Pekárková vyplněno, udílela totiž v ten den almužnu. Třeba byla podomní žebrota zakázána, paní Pekárková si to tak zařídila, že přišlo několik chudých žen do domu a ona je obdarovala. Mnohdy zbytky od jídla byly jim ponechány a také paní Pekárková při té příležitosti neskrblila penězi. Dávala almužnu ráda a to vlastnoručně — služky si vždy šeptaly, že milostivá ráda si dává děkovat a ruce od chudáků líbat, že ji proto nikdy nesmějí zastat. To snad nebylo právě pravdou, neboť své ruce paní Pekárková neobyčejně pěstila a nebyla by po takové žebračce na nic sáhla, ani ne na kliku, natož aby stála o styk s takovými zvadlými ústy. Ale pravdou bylo, že jí blahořečení té chudiny lichotilo.

Zakládala si na svých dobrých skutcích. Kdyby tak přišel nějaký bohatec, který by chtěl sejmout z lidí všecku bídu a učinit všecky dobře situovanými a šťastnými, byl by se paní Pekárkové nezavděčil. Kde by pak uplatňovala své dobré skutky? Cítila se okouřena kadidlem díkůvzdání a s náladou neobyčejně skvělou vítala odpoledne vzácné hosty. Přišla paní císařská radová Fischerová s dcerou, přičemž se paní Pekárková rozplývala něhou a roztomilostí. Na slečnu Kamilu se usmívala tak nadšeně, jako by ještě nebyla viděla spanilejšího děvčete, a paní císařskou radovou zvala nejmilejší svou přítelkyní.

Usadily se v salóně, v němž bylo trochu zatopeno, neb venku poprchávalo a vysoký pokoj byl dosti chladný. Slečna Kamila byla hubená jako tyčka, ale elegantní jako většina městských děvčat. Bílý klobouček jí stínil čelo a šaty taktéž bílé, rypsové, byly jako by ulity z porcelánu.

Paní radová byla už matrónou, ale měla mladistvé šaty a nabarvené vlasy, takže bys neuhádl, kolik čítá let.

Jedna druhé tvrdila, jakou má radost, že se shledaly, a paní radová se ptala na pana Pekárka seniora, jak se mu daří a je-li zdráv; byla by se raději optala na juniora, ale to jí nedovolovala přítomnost dceřina. Mohli by se domnívat, že…

Ve skutečnosti však měla paní císařská radová radost, když starý pan Pekárek — který jen složil poklonu, když proň poslaly, a pak odešel — slíbil, že sem pošle syna, aby se občerstvil pohledem na slečnu Kamilu.

Ta se tvářila, jako by o to nestála, ba že je jí velmi lhostejno, při-

$

101

jde-li či nepřijde, ale v nitru jen dávala pozor, přichází-li už.

Byltě Valdemar Pekárek velmi žádoucím pro všecky vdavekchtivé dívky ze své společnosti, a že ho příroda obdařila i krásou i duchem, byl tím žádoucnějším.

Skutečně také po chvíli přišel. Jako vždy byl bezvadně oblečen a pohyboval se s takovou nenucenou roztomilostí, že nejenom dceruška, ale i máteř se bavily s celou vervou a zápalem.

Paní Pekárková to pozorovala a byla proto nad úspěchem synovým pyšnou; lichotilo jí, že se ženám líbí. Ale všecky ty ženy tu přítomné se uměly velmi dobře přemáhat a ovládat. Kamila dovedla znamenitě líčit lhostejnost a také obě matky mluvily o věcech zcela lhostejných. Protože v té době všeobecného nedostatku byla v módě dobročinnost, předstihovaly se v povídání, která navštěvuje nemocnice a co v nich spatřuje, a nenápadně se chlubily, co vše nebohým vojákům donášejí.

»Kamilu nemohu s sebou vodit,« povídala paní radová — »ona má příliš měkké srdce. Vidí-li nějakého zmrzačeného vojáka, upadá hned v štkání — ještě by z toho dostala otřes nervů. V naší rodině je taková jemnost dědičnou. Na mne to také nevýslovně působí; věřte, drahá, že nestojím za nic po takové návštěvě v nemocnici. Nemohu spát, ale přece se nutím často ty ubohé vojáky navštěvovat. Je to naší svatou povinností.«

»I já jí činím zadost, jak jenom síla moje stačí,« spěchala paní Pekárková, aby nezůstala pozadu. A že právě přišla Věra, aby prostřela dle příkazu Katušina na čajový stolek, ukázala na ni očima a pravila:

»Ujala jsem se opuštěného sirotka. Totiž můj bratr, farář, vychoval si tohle děvče a teď mne žádal velmi vřele, abych je vzala do cviku.«

Věra klopila oči a prostírala hbitě na stolek, stavíc na ubrus sklenice a talířky.

Paní radová si nasadila skřipec a dívala se na dívku neobyčejně zkoumavě.

»Je to patrně nějaká vzdálená příbuzná?« zeptala se.

»Ó ne — « chvátala paní radová až příliš kvapně — »úplně cizí — rodiče jí zemřeli brzy po jejím narození.«

Věra se ohlédla trochu udiveně, ale hleděla si jen své práce. Velmi vkusně stavěla z ubrousků zvláštní pyramidy a rozkládala stříbrné nožíky.

$

102

»Pan farář, váš pan bratr, je tuším na nějaké horské faře,« — doptávala se paní radová a obrátila se na Věru — »je zdráv a dosud ve službě?«

»Ne — teď je pryč z Pokos,« pravila Věra a stesk ji přepadl při pouhé připomínce — »musel odejít…«

»Totiž — musel do lázní,« vpadla jí do řeči paní Pekárková a zlobný pohled vrhla na dívku — »nějak mu zdraví nesloužilo.«

»Není divu,« kývala paní císařská radová — »to kněžské povolání je tak těžké.«

Valdemar s Kamilou se bavili jako dobří známí. Stýkali se někdy na tenisu a v zimě na kluzišti; v divadle volali ho často radovi do své lóže a také na promenádě se scházeli.

Teď seděla Kamila u piana a Valdemar loktem o jeho lesklou plochu opřen stál proti ní. Tváří mu pohrával úsměv trochu světácký, jaký mívají muži v obyčeji, flirtují-li pouze, a řeč mu plynula taková o mnohém a o ničem. Paní Pekárková se usměvavé na ně ohlédla a pobídla Kamilu, aby něco zahrála a zazpívala, že se jí stýská po krásném hlásku jejím, který už několikráte slyšela.

»Já nic neumím, milostivá paní,« zdráhala se Kamila, ale byla ráda, že uplatní několik nových árií, které se svým hudebním učitelem přesně nastudovala.

»Ó známe to vaše zdráhání,« hrozila jí paní Pekárková a také paní radová svědčila na svou dceru, že by mohla zazpívat, kdyby chtěla, že sice je její umění docela skromné, ale přesto že se může ozvat.

Valdemar spínal ruce a prosil, aby zazpívala, a proto se dala konečně pohnout a zazpívala nějakou árii z Carmen.

Věra mezitím nosila na stůl a obě dámy skorem více než zpěv Kamilin zaujal překrásný dort, který právě přinesla. Paní Pekárková sama byla udivena, ač to najevo nedala. Tak krásného dortu ještě nikdy Katuše nevytvořila. Byl kávový a na povrchu na bílé, slabounce nazelenalé ploše udělány byly lekníny, ale jako by je v nějaké trpasličí říši neviditelná ruka utrhla a sem donesla. Bylyť z oplatek, čerstvého másla a citronátu a nevímjaké pomůcky všecky umí brát na pomoc tvůrčí ruka kuchařčina.

Kamilu sice chválila paní Pekárková i Valdemar o překot, ale pak zavolala paní císařská radová oba mladé lidi, aby se šli také podívat na tu krásu.

»Opravdu,« divila se Kamila — »vodní růže jsou jako živé, ještě jsem neviděla tak překrásného dortu.«

$

— 103 —

»Nu, naše kuchařka je hodně dovedná,« povídala paní radová, »ale nevím, svedla-li by něco tak báječného. Milé dítě, zavolejte sem vaši kuchařku,« pobídla Věru »musím jí vyslovit svoje podivení. «

Paní Pekárková byla polichocena — a chystala se dát večer Katuši dvacetikorunu. Co se to jen stalo s tím mrzoutem, že vyvodila tolik obratnosti?

Tak se v duchu divila, a že Věra zaváhala, poručila sama: »Ano, zavolejte Katuši!«

Kuchařka přišla celá polekaná — nevěděla, co se stalo, neboť Věra to řekla a zase odběhla, aby víno na stůl postavila.

Kuchařka se musela strojit, a proto to chvíli trvalo, než přišla; potom se však objevila s poklonami až příliš hlubokými a Věra se v duchu divila její přetvářce. Vždyť před hodinou Katuše vrčela, že pro takovou starou čarodějnici, jakou je tahle radová, mají plno zbytečné práce. Teď se rozplývala samou zdvořilostí a sladkostí, ba hnala se paní radové po ruce, aby ji políbila.

»Chceme se vám obdivovat, kuchařinko,« povídala jí paní radová velmi blahosklonně — »ten váš dort je obdivuhodný.«

»Úchvatný,« přidala Kamila a s líčenou dětinskostí dodala: »Nemohu se dočkat, až bude načat. Je-li povrch tak báječný, což teprve vnitřek!«

»Opravdu,« souhlasila paní Pekárková - »dnes jste se, Katuše, vyznamenala!«

Kuchařka zčervenala jako rak a hleděla okamžik k zemi — potom však, třeba ji to sebevíce mrzelo a po zádech jí pobíhalo nepříjemné mrazení, odhodlala se ke slovům:

»Prosím, milostivá paní, já jsem toho dortu nedělala — já — měla jsem jiné práce — ale tuhle Verunka — svěřila jsem jí to,« rozpačitě se usmála a obracela se na Věru, která se také silně zapýřila.

»Hleďme,« podivila se paní radová — »tak mladá a už tak obratná — kdo by to řekl?«

Kamila zkoumavě hleděla na Věru, odhadovala její stáří proti svému a hádala, dovedla-li by to ona.

Učila se sice také vařit, ale takovou fantazii přitom neměla. Přistoupila blíže a zkoumala dort ještě bedlivěji.

»Vy jste pohodlná,« řekla paní Pekárková a Věry si nevšímajíc pobízela do vína a Katuši pokynula dosti nevlídně, aby odešla.

$

104

»Nakrájejte dort,« poručila Věře a vracela se ke Kamile, aby pochvalovala znovu její zpěv.

Potom pobízela do dortu, a když sama ochutnala, ohrnula nespokojeně ret.

»Nu, povrch ušel — ale chuť mu neodpovídá. Ještě jste slabá, milá zlatá, abyste se pouštěla do úpravy dortů — zvláště pro hosty.«

»Ale je velice dobrý,« odporovala Kamila, které se najednou zželelo Věry, jejíž rty byly silně sevřeny a brvy spuštěny — »já vám dokáži, že je dobrý, posloužím si ještě — dovolí-li milostivá paní.« —

Vděčně na ni Věra pohlédla — teď více než jindy viděla úmysl paní Pekárkové za každou cenu ji nepochválit.

Ale obě dámy už byly zase v povídání o hudbě, jak kdo z jejich rodiny ji rád pěstuje, nač hraje Valdemar a jak často cvičí Kamila, a paní radová si postěžovala, že její manžel hraje na harmonium, ale teď že ho mají rozladěné a jejich bývalý ladič že narukoval, že jiného neznají a tak postrádala svojí bývalé zábavy. —

Věra, která přikládala do ozdobných kamen, rychle vstala a kvapně odhodlána se nabídla:

»Milostivá paní, kdyby vám to bylo vhod, já bych vaše harmonium naladila.«

Překvapení, které se zmocnilo všech, bylo zjevné.

Kamila i Valdemar umlkli a paní Pekárková rychle zamžikala.

»Vy snad umíte hrát na ten nástroj?« ptala se paní radová a teď teprve Věru pozorně prohlížela. »Opravdu,« — myslila si — »je docela inteligentní — jaké má pěkně tvořené čelo.«

»Pan farář mne naučil,« řekla Věra skromně — »a sama jsem jednou ladila i naše pokoské varhany.«

»Nu, kdybyste byla tak dobrá,« souhlasila paní radová a Kamila docela přátelsky se na ni usmála:

»Tatínek vás přivítá velmi vděčně.«

»A kdy byste mohla přijít?« ptala se paní radová opravdově — »ovšem, dovolí-li moje drahá přítelkyně!« — s tím se obrátila na paní Pekárkovou a usmívala se velmi zdvořile. Nezbývalo než právě tak zdvořile souhlasit a slíbit, že dívka přijde zítra.

Potom nakázala Věře, aby sklidila nádobí a propustila ji.

Kuchařka byla celá zamračena a na Věru ani nemluvila mlátila náčiním a pustila se pro nic za nic do Píny. Beta nějak zvěděla,

$

— 105 —

co je příčinou vzteku kuchařčina, a měla z toho nehoráznou radost. —

»To věřím,« — povídala Věře — »to ona má vztek. Myslila odjakživa, že není nad ni a zatím by dort udělat nedovedla, kdyby jí ruce pozlatil.«

Věře to připadalo všecko nízkým a malicherným a těšila se na zítřek, že půjde ladit harmonium a že si bude moci na zkoušku i zahrát. Bude na chvilku myslet, že je doma, v pokojíčku dobrého pana strýčka a že s ním prožívá dýchánek podzimního večera.

Ale její radost neměla zůstat tak pěknou a čistou. Po večeři vešla paní Pekárková do kuchyně, když Věra utírala Píně nádobí a zastavila se nad ní přísně:

»Poslyšte, Verunko, já jsem vám přikázala, že nemáte mluvit, dokud nebudete tázána, ale vy jste se honem chtěla uplatnit, aniž byste se mne o dovolení tázala. Pochybuji, že vaše znalost v tom ohledu by byla tak důkladnou a vy pak utržíte jenom hanbu, nebude-li nástroj naladěn jak náleží. Děláte si tu právo větší, než je přípustno.«

Věra byla pokořena před služkami a hněvem se v ní nějak vzbouřila krev.

»A ten dort,« — vrátila se ještě paní — »nestál věru za mnoho styděla jsem se za takový zákusek!«

Odšustila do pokoje a Věra zůstala stát, zaražená a roztrpčená. Slzy se jí tlačily do očí — byla by ráda zaplakala. Ale styděla se před služkami a hlavně nechtěla dopřát té radosti kuchařce.

Cítila, že se usmívá škodolibě, ale zaslechla také, že si Beta s Pínou úkradkem šeptají:

»Tak je to na tom světě — kdo chce psa bít, hůl si vždycky najde.«

Přišly podzimní pršky, a jako na venkově i v Praze bylo šeredně. Nebylo tam sice tolik bláta, ale tím uplakanější byly střechy a chodníky.

Na Věru padal nějaký stesk, daleko horší než ten dřívější. Teď nebylo možno ani za nedělních odpůldnů chodit buď se slečnou Strážnickou, nebo účetním Liškou Prahou a klanět se její zadumané kráse.

$

— 106 —

Věra nejvíce milovala pohled po Václavském náměstí vzhůru k Muzeu, když planula všecka světla a tu a tam se blýskalo ve vedení elektrické dráhy — a pohled z Petřína na Hradčany v lehké podzimní mlze zahalené jako v kouzlech minulé slávy.

Nejednou byla přísně vyplísněna, chtěla-li se tím prvnějším pokochat a zůstala déle venku, než to řád u Pekárků tak přísně dodržovaný dovoloval.

Paní domu byla v těch věcech neúprosnou personál musel být včas doma a u večeře, jinak dostal opozdivší se člen domácnosti přísnou důtku a věděl, že nejsou s ní v tom ohledu žádné žerty, že to myslí zcela doopravdy, pronese-li ostré ultimátum: »Ať je to naposled!«

A jednou Věra předržela skorem o hodinu. Měla navečer nějaké pochůzky — poslaly ji k modistce pro klobouk milostivé paní, na Vinohradech pro nějaké rukavice a do Spálené ulice k nějakému strojníku se správkou elektrické žehličky.

Věra byla ráda venku a sama — právě to jí lahodilo. Třeba byl čas velmi uplakaný a vzduch zrovna těžký, v nějž se nepříjemně mísil zápach z komínů, přece si libovala v té procházce.

Naučila se už rychle přecházet z chodníku na chodník a nevrážet do lidí, jdoucích proti ní — vyznala se už bez obtíží, a proto nemusela tak příliš mozek napínat. Pozorovala všecko kolem sebe a jako každá, i ta nejskromnější žena, i ona se zajímala o módní výklady. Tím se stalo, že se opozdila, a třeba hodně chvátala Václavským náměstím vzhůru, přece si nemohla odepřít, aby se trochu koupala v tom krásném pohledu na množství světel. -

Měla je tak ráda, už od dětství jí lahodila a často svádívala pana strýčka k nešetrnosti a nehospodářství, když si přála, aby jenom v kostele hořelo hodně svíček a aby osvětlil celý lustr.

A tady, jaká to krása! V jednom obchodě hořely červené žárovky ve výkladě, jinde jasně zelené — tam byly mléčně kalené; písmena u kina plála všemi barvami, u hotelů různé žárovky pestře označovaly vchod. U hodináře svítily celé veliké hodiny, hračkářské krámy nedovolovaly přejít, aby se nezastavila a neobdivovala. Krása, krása!

Že jdou proti ní a za ní mladí muži, kteří se tu a tam na ni ohlédnou, jak byla nápadná svou štíhlostí a vzhledem venkovské krásky, toho si vskutku nevšímala, to ji tak nezajímalo jako oslnivá světla ve výkladech a na nárožích a jako obloukovitá světla kandelábrů.

$

107

Domů běžela bez dechu, měla už zkušenost, jak se milostivá paní umí vadit, přetáhne-li některá ze zaměstnaných děvčat, ale přece se nenadála tolikerého hněvu.

Marně to zkoušela, omluvit se, že u strojníka dlouho čekala a pak — neuměla lhát — že šla snad trochu volněji, aby užila krásného pohledu na moře světel, že je jí to tak vzácné a milé.

Paní Pekárková byla velmi rozhněvána a kuchařka ještě na Věru přikládala.

»Vždycky to tak udělá, odnikud není k dočkání — já to ani milostivé paní nežaluju — nechci dělat mrzutosti — ale…«

»Pozoruji to sama, že se spouštíte,« křičela paní Pekárková k Věře — »a vskutku, těžký úkol na mne vložil bratr, chce-li, abych vás hlídala. Kdož může za vámi chodit a dávat pozor, s kým se stýkáte a kudy se touláte! Možná že jste měla nějakého průvodce, s nímž jste se zatoulala a to nesmí být to já netrpím!«

»Milostpaní!« vykřikla Věra a hněv a vzdor vehnal jí černá kola před oči — »já jsem neměla žádného průvodce a nikam jsem se nezatoulala. Šla jsem svou cestou, kam jste mne poslala - šla jsem snad pomaleji, než jsem měla — , ale šla jsem sama!«

Zvedla vzdorně malou hlavičku, brada se jí třásla.

»Pochybuji,« — zavrčela kuchařka — »jdeme-li spolu do trhu, mužští se za ní otáčejí — což, jde-li sama.«

»To by tak scházelo,« rozčilovala se paní Pekárková — »za všecku moji péči a dobrou vůli ještě mít ostudu! Buďte opatrná,« hrozila Věře a všecka zbledla hněvem — »jablko nikdy nepadne daleko od stromu — budete k tomu náchylná a musíte…«

»Nechte na pokoji moji matku!« zvolala Věra tak vášnivě, že v jídelně, kde seděli oba Pekárkové, nastalo hrobové utišení. »Nedotýkejte se jí! Neznala jste ji, nevíte, jaká byla!«

Hlas Věřin byl tak hořký, že z něho zrovna pelyněk čišel, a když pan Pekárek do dveří vešel, viděl ji všecku planoucí žhavým ruměncem od hrdla až po vlasy.

»Jaká byla?« zasmála se paní zlostně — »pochybuji, že příliš počestná, když mohla své dítě…«

»Dosti, dosti,« vložil se do slov ženiných pan Pekárek — »mírni se, prosím tě, a šetři svých nervů a vy, Verunko…«

»Proč mne urážíte?« volala Věra trpce a pláč se jí chvěl ve hlase. »Co jsem vám udělala? Kdo vám dal právo, abyste mne snižovali? Propusťte mne domů, pošlete mne zpět, já nechci váš chleba,

$

108

o němž se domníváte, že ho jím nezaslouženě a z milosti, ale neurážejte mne! Proč stále hanobíte mou matku — kdožví, možná že byla právě tak počestná, jako jste vy!«

Stála vztyčená proti paní Pekárkové a hlas se jí dusil v bolestném hněvu.

»To je přespříliš!« rozhorlil se starý pán a chytil Věru za zápěstí. »Nevíte, co mluvíte! Okamžitě jděte do svého pokoje!« —

»Pusťte mne zítra domů!« zvolala znovu Věra a sepjala ruce proti panu Pekárkovi. »Dovolte, abych ráno odjela a já vám budu vděčnou!«

Slzy se jí vyronily jako mocné krůpěje — vzlyk zvedl prudce její hruď.

»To nemůže být!« ozval se vtom Valdemar, který tiše stál na prahu. — »Jste nám svěřena a musíte tu vyčkat, pokud si pan farář pro vás nepřijde!«

Okem plným nenávisti stihla ho Věra — promluvit však nemohla.

»A já se ti divím, matinko,« obrátil se Valdemar k matce — »proč ní vytloukáte kdejaké pochůzky? K tomu je zde přece Pína — a vy, Katuše, ušetřte si zbytečné svoje starosti,« — poradil pak kuchařce. »Verunku jsme vám přidělili k výpomoci, ale nikdo vás neučinil zodpovědnou za její ctnost; zbytečně se staráte!«

Následující den bylo u Pekárků trochu dusno — Věra měla vpadlé oči, ale pracovala tím rychleji a pilněji. Měla zase dva koše prádla a ty chtěla do večera vyžehlit, chtěla dokázat, když zde už musí být, že nejí zadarmo.

Kuchařka plakala od rána krokodýlí slzy — už měla kolik kapesníků od pláče mokrých, a když šel mladý pán skrze kuchyni, utírala si nos velmi hlučně, aby si toho všiml.

»To mám z toho,« stěžovala si Betě i Píně, »že jsem dobrák, že se starám, aby bylo dobře, nu, ať nechají být — však přijde ještě na hloupou Káču, která se stará o to, do čeho jí nic není.«

Také starý Hlaváček byl nějak nesvůj — slyšel včerejší rámus a bylo mu Verunky líto. —

»Má tu smutné postavení,« — účetnímu Liškovi povídal, když v pisárně zatápěl: »Verunka měla dneska zlou noc. Slečnu Stráž-

$

— 109 —

nickou to zas chytlo — slyšel jsem ji až do svého pokojíčka ječet

— pad na mne strach a běžel jsem tam — ale nebylo toho třeba. Verunka si vedla jako doktor. Do dlaní jí vstrčila studené klíče — klečela u ní, aby si hlavu o postel nerozbila a neviděl jsem u ní ani trochu strachu a hrůzy. Klidně vyčkala, až záchvat pominul, a pomohla jí do postele jakoby nic. Potom si přistrčila svou postel až k ní a povídala Strážnické pro potěchu: budu vás držet za ruku, až usnete, aby se vám nestýskalo. A vidíte, zas běhá a pracuje, jako by se byla nejlépe vyspala.«

Snad to byla vzájemná sympatie, co k sobě táhlo Věru a starého Hlaváčka, snad brzy poznali, že mají příbuzné náhledy. —

V neděli už Věra nikam nechodila. Liškovi řekla, že nesmí a sedala doma. Hlaváček často přicházel do kuchyně, aby se tam v teple ohříval a ona tam bývala sama. Pína měla vojáka a chodila s ním; Katuše, třeba už byla nemladou, udělala si známost s krejčím od protějška a celé nedělní půldne bývalo její.

Beta pak chodila k rodičům a tak kuchyně bývala prázdnou. Věře to bývalo vhod — četla nebo háčkovala a zabývala se svými myšlenkami. Vzpomínala na drahou faru a nezapomenutelného pana strýčka nebo uvažovala o životě tu v městě a o nynějších poměrech.

Ač s nikým se nestýkala, kdo by jí svěřoval to, co mezi řádky v novinách se tiskne nebo co někde v Šárce se umlouvá ve zvláštních sezeních některých napohled nepatrných a bezvýznamných lidí, ona měla nějaké krásné tušení a svěřila se tím i starému Hlaváčkovi.

Venku drobně pršelo a všechno bylo plno mlhy, když stařík přišel do kuchyně, a usadiv se na teplou ještě plotnu, zavíracím nožem dělal štípánky s takovou přesnou vytrvalostí, jako by mnoho na té práci záleželo.

Klátil starýma nohama ve vyšívaných pantoflích a poslouchal pozorně, co mu Věra povídá. Trochu nedoslýchal v poslední době

— chytil ho totiž nějaký průvan, jak tvrdil a pravé ucho mu od té doby silně zaléhalo.

»Já si myslím, pane Hlaváčku, že to takhle už dlouho nezůstane,« pravila plná naděje a háčkovala tak rychle, že se jí drobné prstíky jenom kmitaly — »že se celý osud té nešťastné Prahy nadobro obrátí. Nemyslíte, že žije spravedlnost?« zeptala se a na Hlaváčka bystře pohlédla.

$

110

»I, ba nevím — drahá Verunko nevím,« — vrtěl hlavou a krčil rameny — »někdy mi připadá, že spí nebo je slepá. Tady u nás v Čechách už to trvá trochu dlouho. Celých tři sta let — nezdá se vám, že si zvykla na nás zapomínat?«

»Ó ne!« zvolala Věra a v jejím hlase zajásala mladistvá naděje — »můj dobrodinec, pan farář Doležal, vždycky tvrdil, že v dějinách světových spravedlnost žije a je patrna více než v osudech jednotlivců, že i na nás se rozpomene. A tak mi připadá, že tahle válka musí skončit nějak zázračně, nějak pro Slovanstvo, k jeho prospěchu, k jeho vzniku — že Praha naše drahá zase ožije, že se Hradčany zaskví v nové slávy.«

Rukám nechala klesnout, oči pozvedla a všecka její drobná tvářička zazářila nadšením.

»Jako Libuše prorokujete!« zvolal stařec a hned mu z koutků očních prýštila drobná rosa. Musel odložit zavěrák, vytáhnout kapesník a utírat se.

»Kdyby to jenom Pánbůh dal, kdybyste mluvila pravdu — Verunko — to bych vám žehnal! Já se pořád bojím, vyhrají-li Němci, že nás udupají, ušlapou, že tu ani v Praze pomalu česky nebudeme moci mluvit!«

»Ó k tomu nedojde, nebojte se, pane Hlaváčku, a spoléhejte na spravedlnost! Jistě se stane něco velikého, strašného, obrovského, co nás osvobodí a Němce porazí, já tomu věřím a pevně doufám, jinak bych si zoufala také nad osudem drahého pana faráře.«

A v té důvěrné chvilce vyprávěla Hlaváčkovi celý příběh svého života i poslední osudy pana faráře.

»A uvidíte, že se brzo stane něco velikého,« — končila — »že snad se náš národ vzbouří a dojde k nějakému obratu. Co by na mne přišlo, já bych — «

» šla na barikády!« ozvalo se ve dveřích jídelny a těžká zelená záclona se rozhrnula.

Mladý Pekárek stál v kuchyni — měl na sobě zimník, jak se zvenčí vracel a lesklý cylindr držel v ruce.

S nevolí se Věra na něho ohlédla, ale přikývla k jeho slovům, jež byla pronesena se smíchem trochu shovívavým:

»Šla — kdyby toho bylo třeba!«

»Hledme, hleďme,« usmíval se a Věru si prohlížel — »jaké světoborné a rebelantské náhledy má naše malá kuchtička! Hlaváčku, ještě vás svede k nějaké velezrádné aféře, jichž v poslední době stále přibývá.«

$

111

»I, mladý pane — já bych se dal brzy svést, jen kdyby mne někdo z těch tajných vlastenců poctil svojí důvěrou. Kdyby tak někdo přišel a řekl mi důvěrně: Hlaváčku, jářku, s tímhle dopisem pojedeš do Anglie nebo pěšky se pustíš do Ruska, vyhledáš tam naše lidi a psaní to jim odevzdáš — pane — pelášil bych, až by mi plesnivá hlava odskakovala.«

»Hrome!« odlehčil si Valdemar. »Tedy tak daleko sahá vaše vlastenectví — Hlaváčku? Nejste naposled také členem nějaké tajné společnosti?«

»Jak povídám, nejsem, mladý pane,« stěžoval si stařík a usmíval se jen napolo, třeba byl Valdemar plný smíchu — leskly se mu jím černé oči i bělostné zuby — »nejsem jen proto, že mne žádný do ní nezavolal a neřekl: Pojď, starý papriko, mezi nás a měj naši důvěru!«

»A což kdyby z toho koukala potom šibenice, starý kamaráde?« už méně žertovně, ale jaksi starostlivě ptal se Valdemar — nelitoval byste starého hrdla?«

»I nelitoval,« — krčil se Hlaváček — »mám umřít na zimnici nebo sešlost věkem, pročpak ne na šibenici za dobrou věc?«

Valdemar trochu zmlkl, ale neodcházel — postavil se u okna nedaleko Věry a díval se jí na ruce, jak sice rychle háčkuje, ale znamenal také, jak je rozčilena. Tváře jí jen hořely a v očích měla plno stříbra, když se na slova Hlaváčkova po něm ohlédla. »Tuhle naše Verunka nám prorokuje moc krásně. Tvrdí, že to Němci prohrají, že vyhraje Slovanstvo, ba že se Hradčany zaskví ve starém lesku.«

»Cha cha,« zasmál se Valdemar hlasitě a přistoupiv až k dívce, jež byla ještě žhavější než prve, snažil se jí do očí pohlédnout — »dítě, vy věříte takovým ideálům? Oh tím nejlépe dokazujete, jak jste mladou a nezkušenou. Což máte ten český národ za tak schopný a soběstačný, že by si dovedl samostatnost získat a udržet? Co vás to napadlo? Jakmile by samostatnost o nás zavadila, budeme se rvát a rvát a Němci se budou radovat a smát a tak daleko to přivedeme, že jí zase do roka pozbudeme.«

»To není pravda!« zvolala Věra a očima sršícíma s ním se utkala

— »jen počkejte, až bude nejhůř, až bude třeba, aby se Čechové postavili na odboj, pak uvidíte! Už teď zašly všecky strany — už teď přestaly politické třenice, jak tvrdí tuhle pan Hlaváček, a jsme jen Čechové. Až bude zle, postaví se celý národ jako jeden muž!«

$

112

»Jen abych se toho ještě dočkal,« zatoužil stařík a otvíral zase svůj zavěrák a pouštěl se znovu do štípánek, jichž ležely před ním už celé haldy — »ničeho bych nelitoval, šel bych taky.«

»Mluvíte nadšeně a snad ani nevíte, jak odvážně,« povídal Valdemar Věře — přecházeje zvolna sem a tam — »je patrno, že vás pan farář tak vychoval. — Ale, řekněte, co byste dělala, kdybyste zvěděla, že zaplatil životem svoji odvahu, že mu ublížili?«

Pátravě se díval na dívku, jež rychle zamžikala a zbledla lehce.

»Měla bych velikou bolest,« pravila po chvilce — »ale kdybych věděla, že děti, které se z jeho modlitbiček modlily, vyprosily opravdu mír a staré štěstí vlasti a že si všecko vzaly k srdci, co pan strýček těmi modlitbičkami myslel, a že pochopily všecko, co chtěl říci, byla bych tuze štástnou a — tuze pyšnou!«

Dořekla to skoro radostně a ruce rozpřáhla. —

»Ale pak byste se nesměla už vrátit do pokoské fary, po níž jste ještě prve tak žhavě toužila, ale musela byste zůstat u nás, kterých nenávidíte.«

»Ó to bych nemusela,« zvolala vzdorně a pohlédla naň chladné. »Když by pan strýček nežil, nedrželo by mne zde nic — tím by padla jeho vůle — ,dokud si pro tebe nepřijdu‘ — a já bych byla volnou.«

»A kam byste šla?« ptal se se zájmem a tvářil se zvědavě. »Víte, že ve velkém městě je pro mladá děvčata půda trochu horká? Že byste mohla přijít v místa velmi nebezpečná?«

»Ó ne — « odporovala chladně — »pan farář mi dal zásady a ty by mne vedly vždy jen po dobrých cestách, a kdybych pracovala, jako pracuji zde, uživila bych se všude.«

Valdemar se usmál trochu ostře:

»Nu, skromnou zrovna nejste, leč vaše sebevědomí stačí, aby vás učinilo spokojenou,« a odcházel druhými dveřmi, jež vedly přímo na chodbu.

Věra pobouřeně hleděla za ním, ale stařík nad svými štípánkami pomalu rozumoval:

»Hodní páni — hodní — ale národního ducha nemají. Odjakživa jim byla němčina panskou řečí — frančtina něčím náramným, ale česky mluvili jen, že žijí v Čechách, čeládka a personál taky a že milostivá — upřímně řečeno — ty druhé dvě valně neovládá.« Ohlédl se na dveře.

»Mladý pán je člověk, aby ho pohledal, srdce má ze zlata — jak

$

113

se říká, charakter — ale v těchhle věcech je moc chladný moc a to člověka bolí.«

Věra mlčela a jen tenké její prsty se v práci kmitaly. Venku pomalu pršelo…

»Valdemare, budeš radostně překvapen,« zvolala paní Pekárková jednoho dne před vánočními svátky, když se syn její z nějaké obchodní pochůzky Prahou domů vrátil a právě k obědu do jídelny vkročil. Slušno poznamenat, že si Valdemar velice hleděl obchodu a že mu působil i mnoho starostí, ježto byl specializován hlavně pro kávu, kakao, čaj a čokoládu a teď notně vázl, jelikož kakaa a kávy počínalo povážlivě ubývat a nebylo naděje na brzký jich dovoz z ostrovů. Oba Pekárkové byli tím sklíčeni — obávali se velice, že brzo nebudou mít v krámě nic. Filiálku už dříve zavřeli.

»Kdyby tak bylo toho kafe, jak bývalo,«toužil často Hlaváček »a cenu mělo dnešní — to by bylo peněz!«

Mladý muž teď na matku pohleděl a ptal se očima, neboť ho k slovu nepustila.

U vítězoslávě mu nesla dopis, v němž se tajila fotografie. To bylo patrno podle formátu i tuhosti dopisu.

»Píše ti tvá snoubenka,« povídala radostně — »a posílá ti obrázek — nu Valouši, bojím se, že zešílíš při pouhém podívání.«

»Nu, nu,« — krotil ženu bodře starý pán — »toť abys mu raději ten obrázek nedávala.«

Valdemar se usmíval zase tak shovívavě a vylovil dopis i podobenku. Zahleděl se na ni a paní Pekárková pátravě hledala v jeho tváři.

»Nu, co říkáš?« ptala se a obličej jí zářil nadšením a pýchou. »Že je báječnou, rozkošnou! Ty oduševnělé oči, ta ústa, strojená přímo svůdně a bradička…«

»Hezká žába!« povídal Valdemar a odloživ fotografii, četl psaní.

»Viď, jak je duchaplnou a ostrovtip její i z toho písma světélkuje mluvila paní Pekárková, nemohouc se dočkat, až dočte. —

Pan Pekárek se dobrácky smál: »Inu — nedozvěděli jsme se celkem ničeho — trochu dětinského klábosení — viď, Valdemare — o sportu a zábavách — je to tak, jak se říká: per kožich a nesmoč ho. Aby byla napsala, co tatík, co matka, jaké jsou tam ceny kávy

$

114

a čokolády, jak tam pohlížejí na celou věc — to ne, pouze samé bláhovosti.«

»Co chceš, tatínku, vždyť je jí šestnáct let,« usmál se Valdemar, »ale má pěkné písmo.«

Složil dopis a jal se s chutí a rychle jíst. »Hned odpoledne vložím její obrázek do rámečku místo starého a postavím na tvůj noční stolek, Valouši,« pravila paní Pekárková, jíž nechtěla radost nad dopisem jít z hlavy, třeba oba páni mluvili o tom, co Valdemar venku obstarával.

»To musí být ještě dnes,« trochu čtverácky usmál se pan Pekárek starší.

»Vždyť je to Valdemarova nevěsta — je tam její místo,« trochu káravě a trochu uraženě hájila své předsevzetí.

»Nu — nevěsta — matinko, nesmíme předbíhat událostem,« povídal Valdemar s lehkým úsměvem, »neviděli jsme se léta, posledně, když vyšla z obecné školy a začínala měšťanku. Kdožví, až se zase setkáme, jaký bude obapolný dojem možná — «

»Valdemare!« lekla se paní Pekárková a byla celá nakvašená — »jak můžeš tak mluvit? Ty musíš být nadšen neobyčejnou krásou Evženinou a ona — nu, je na tobě, abys její city nenechal ladem — ostatně, naše příbuzenství, které je dosti vřelé a dosti vzdálené, aby nebylo na závadu tomu spojení, jistě bude nejlepším činitelem^

Valdemar pokyvoval. »Nu, ovšem — ovšem, bude-li mne Ženda chtít — «

»Ach o to — « hlesla paní Pekárková a samolibě se zahleděla na syna, který byl opravdu velmi hezký a měl příjemný zevnějšek. A nebyl jenom hezký, byl také pořádný. Mnozí synkové z jeho vrstev hýřili a nejeden si ulovil již i nemoc z nepořádného života. Valdemar ovšem si rád zabouřil, byl-li k tomu příhodný čas — v masopustě holdoval v mladších letech až bláznivě tanci a také nepohrdl dobrodružstvím s krásnými ženami. Ale byl svědomitý a rodičů ještě opravdově nezarmoutil; ký tedy div, že nad ním byli pyšni a paní Pekárková, modlila-li se, nikdy nezapomínala vzdát chvalozpěv: »Bože, děkuji Ti, že nejsem jako jiné matky, že jsem vychovala dobře svého syna!« —

Myslila, že to je jenom její zásluha, možná však, že to bylo také štěstí, které ji po celý život provázelo. Z prostinké modistky, která přišla do Prahy za chlebem, stala se bohatou paní velkoobchodní-

$

115

ka, váženou ve všech sobě rovných rodinách. Uměla se také přizpůsobit, takže úplně zakrývala nedostatky svého vzdělání. Uměla tak lhostejně kývat, mluvilo-li se o literatuře domácí i cizí, že každý myslel, kdovíjak tomu rozumí, uměla naslouchat hovoru o umění a tvářit se, jako by řekla: »Ó jé — to už já jsem dávno zažila, to já znám a není mi to nic nového.«

Starý Pekárek také odborného vzdělání neměl, tím méně všestranného — byl vyučený kupcem a to mu stačilo, ale synovi ho dali co nejvíce.

Proto i po té stránce byl Valdemar zajímavý — jistě oň stáli všude, kde měli na vdávání dceru nebo mladou vdovu. —

Paní Pekárková však pohrdala celou pražskou společností s jejími dceruškami. Ženda Bergrova, to byla vytoužená a matkami umluvená partie pro Valdemara.

Napadlo jim to hned, pokud byla Ženda na kolébce a Valdemar malým studentíkem, a vžily se do toho obě — paní Štěpánka Bergrová i paní Pekárková. Jaké by to bylo ideální spojení! Pekárkovi si tak dobře stáli a Bergrovi měli peníze — Ženda bude nevěstou bohatou, zdvihne ještě blahobyt starého kupeckého domu.

Pan Pekárek se sice tomu usmíval, ale přál si, jakmile bude po válce, aby se Valdemar ženil, že by mu rád dal starý zavedený obchod a zbavil se také velké této starosti. Nechal by si třeba filiálku, kterou před několika lety zbudoval a jež slibovala ještě před válkou být velmi výnosnou. Byla na rozhraní dvou ulic a voněla kávou daleko široko.

Berger zaujímal ve Vídni místo velice slušné a jeho rodina měla styky dosti vznešené a — paní Pekárkové to imponovalo a těšila se, že i na jejího syna padne trochu té záře.

S Bergrovými se Pekárkovi odedávna hodně přátelili, ač byla to přízeň vzdálenější a nevídali se často. Ovšem zamlada za svobodných časů stýkaly se obě, Marie i Štěpánka, ba Marie hodně dlouho bydlela u Štěpánčiných rodičů; ač otec později už nežil, stála si matka nynější paní Bergrové dobře — a Marie u nich prožila dobré časy. Chodila šít do skladu klobouků — brr — nerada vzpomínala na ty doby, kdy byla děvčetem tak příliš podřízeným. Ne, to už ani nebylo pravdou!

Paní Doležalová, jak se matka Štěpánky jmenovala — dědové totiž pátera Doležala a paní Bergrové byli bratřími, byla velice přísnou, hrdou, ba možno říci zlou.

$

— 116 —

Kdyby byla Štěpánce macechou, byla by se na ni dobře hodila smutná píseň sirotkova. Dívka se nevhodně zamilovala a zkusila mnoho, přemnoho od tvrdé matky. Na to někdy vzpomněla paní Pekárková a tázala se své paměti nejednou, jak vlastně tehdy ona láska skončila.

Nejednou si umiňovala, že se sestřenice zeptá, až se spolu sejdou, leč nikdy se to nehodilo — a paní Bergrová byla tak málomluvnou a zamlklou. »Nu, dobře se provdala a tak je jistě šťastnou,« — říkala si — »a j ak asi bude ona dceru vdávat? Ó cožpak ona

— nebude třeba, aby jí bránila nebo nutila — je jistě nadšena volbou matčinou nebo lépe řečeno samým Valdemarem.«

Proto i teď se radostné a slibně usmívala, když po obědě šla nahoru fotografii Evženinu vyměnit a umístit do rámečku, postavit před ni kytičku z růží a umístit pod ni bohatě háčkovanou pokrývku, kterou právě včera Věra dokončila.

Štědrý večer vítala paní Pekárková neobyčejně slavnostně. Nikdy nezářila její domácnost v takovém lesku jako právě v ten slavný den. Nejenom rodina byla shromážděna ve velké jídelně, jež byla celá chvojí vyzdobena a veliký strom vánoční planul uprostřed, ale také veškeren personál obchodní i služební duchové — vše sedělo pohromadě u dlouhé tabule a paní Pekárková tomu kralovala s nejlaskavějším úsměvem a rukama prsteny a šperky vkusně ověšenýma, připravenýma k líbání.

S manželem a synem dávala si dárky, teprve když všichni odešli, to si nechávala pro intimní chvilku, ale ostatní byli poděleni hned po večeři, sotva se veliký a bohatý strom rozsvítil. Každý tu měl nějaký dárek; teď ve válce, kdy bylo těžko sehnat vhodné věci, byly to jen skoro peníze, jež do obálky vložené každému byly pod stromeček připraveny, ale dříve bývala neobyčejně vynalézavou v tom vymýšlení pro každého zvlášť a činívalo jí to zvláštní potěšení. Ne snad ani pro tu radost obdarovaných, jako pro obdiv okolí, jež se rozhodně o její štědrosti dozvídalo.

Jako dekorum toho vznešeného domu nechybělo tu ani několik chuďasů, kteří byli do kuchyně přizváni, aby dobročinnost paní Pekárkové náležitě ocenili.

Tak to vedla vznešeně tato bohatá paní, jako by byla vyrostla ve

$

117

skvělých poměrech a v tolikeré hojnosti. Sotva asi vzpomínala, jak u nich doma bývalo na Štědrý den, když otec sám spotřeboval vše a rodině házel pouze drobty, jak se uskrovňovala maminka a snažila se dětem připravit alespoň malou radost v ten večer jak na sobě utrhla a jim trochu oříšků a perníku nakoupila.

Dnes odpoledne byla paní Pekárková v nemocnici a vedla s sebou Věru, nesoucí brašnu natlačenou dárky. Chtěla podělit ty nejubožejší vojáčky a také tam získat nějakých zásluh.

Teď večer měla svědomí příjemné a sama nad sebou měla radost. Byla přesvědčena, že má nebe zajištěné a tu na světě také až do konce spokojenost a štěstí.

Věra byla večer hodně ulítaná a unavená, skoro ji už bolely nohy. Musela ráno pro ryby a měla všelijaké pochůzky, k tomu v domácnosti bylo plno práce. Kuchařka byla od rána ve zlé míře, vrčela a třískala náčiním, že by se zrovna udřela a nic z toho, že milostivá nazve do domu všelijakých trhanů a dráteníků a ony v kuchyni aby se na ně dřely, a pustila se do Věry asi třikrát, do Píny pak ještě častěji.

»Copak máš pro to děvče, pro Verunku?« ptal se pan Pekárek, když bylo po večeři a dívka přišla se svíčkou, aby rozsvěcovala stromeček. Šlo jí to špatně, přitočil se proto Liška a pomáhal jí.

»Co bych měla?« trhla rameny paní Pekárková — »jako pro ostatní — jí jsem připravila padesátikorunu. Já doufám, že to postačím

»Nemyslíš, že by bylo lépe, kdybys jí byla koupila za to nějakou maličkost,« ptal se starý pán trochu nespokojeně — »měla by větší radost.«

»K čemu to?« nespokojeně na něj paní pohlédla — »všecky dostaly jen peníze, ještě by to vzbuzovalo zlou krev.«

Většina ženských sil přijala peněžité dárky s radostí a povděkem. Slečna Nováková byla známá fintilka a třeba nebyla hezká ani trochu, přece by byla proparádila to poslední. Těšila se už, co si nakoupí. Také obě mladší služky byly rády. Pína svému vojáku koupila pletený trikot a zůstala za něj polovici dlužna, teď to doplatí. Beta sháněla na výbavu, ale kuchařce se to, co dostala, zdálo málo.

Ač letěla jako divá k milostivé a ruku jí líbala s nadšenými výkřiky vděčnosti, v kuchyni mrštila obálku s obnosem, který převyšoval jednoměsíční služné a byl tudíž zcela slušný, na stůl a zabručela tím nejvzteklejším hlasem:

$

118

»Naše milostivá se nepředá a ví, co člověk zkusí — pane, od rána do večera stát u plotny, to není jen tak!«

Největší radost z darované stokoruny měla slečna Strážnická. S posvátným vděkem ukládala ji do své kabelky a cítila se pro tu chvíli šťastnou. To si maminka přilepší, zaraduje se! Šla k Věře, která stála u okna a zamyšleně se dívala na planoucí stromeček. Ve faře mívala také stromeček — ovšem menší a chudší, ale byl její a byli u něho sami s panem strýčkem — ó, ještě loni!

Smutek jí šel do srdce. Jaký Štědrý večer tráví pan strýček a je-li zdráv? Jistě na ni vzpomíná!

Když k ní Strážnická přistoupila, cítila, jaká z ní radost stoupá přímo k ní, z čehož se potěšila sama.

Hle, také kus radosti a štěstí — vždyť Lojzička byla všecka oživena a povídala teď Věře, s jakým povděkem ten dáreček asi přijme maminka.

»Také nemá, chudinka, na růžích ustláno,« povídala s vlhkýma očima; »bratr je sice hodný, ale švagrová šetří jen pro své děti; nedovolí ani, aby výměnkářka s nimi pekla chléb, že by se špatně oddělila mouka. Maminka nemá co odprodat a tak žije jenom z maličkosti, kterou já jí přináším.«

Věra byla dojata a cítila v tu chvíli, jak má tu nešťastnou Lojzičku ráda. Slýchala od služek i slečny Novákové často posměšnou poznámku, že je ta Strážnická nějaká přihlouplá, že to asi nese s sebou její nemoc. Ale Lojzička nebyla hloupou — byla jen někdy jako omámena nebo otupělá. Obyčejně byla zesmutnělá, ale dnes byla celá veselá, radost jí zářila z milých, černých očí.

Věra zatoužila radost její rozmnožit. Přistoupila k ní blíže a chopivši se její ruky, nepozorovaně v ní nechala malý smotek papíru. Nevěděla ještě prve, co s darovanými penězi. Byly jí nějak nemilé a jako by ji byly bolely — ba měla pocit, že je jimi uražena

— ona nechtěla nic od pyšné paní, čeho si nezasloužila, ale vracet je, k tomu neměla odvahy. Věděla, že by vzbudila divokou bouři. Teď však pro ně našla krásné uplatnění.

»Lojzičko, neurazíte se?« povídala tiše, klopíc před prodavačkou oči; »bojím se — ale ráda bych vám dala tuhle maličkost — pro mne, věřte, nemá ceny — vaší mamince přijde vhod!«

Prodavačka pohlédla do dlaně a lekla se tak zřejmě a radostně, že i mladý Pekárek, který neslyšel, co bylo mluveno, stojící u protější stěny pokoje, okamžitě pochopil a se zájmem na ruku Lojzič-

$

119

činu se zadíval. Skutečně, držela tam bankovku; oč, že to táž, kterou dnes matinka vložila pro Verunku do obálky?

Hle, což skutečně nechce nic od nich? Udělal pohyb, jako by chtěl k dívkám pokročit, ale zaváhal ještě a strhl oči jinam. Zcela zřejmé byly díky Strážnické.

Hleděla tak radostně a přitom nesměle na Věru, jež byla sama ve velikých a zdaleka viditelných rozpacích.

»Nemluvte o tom Lojzičko, já ani vy nevíme více o ničem.«

Potom si přála paní Pekárková, aby Valdemar zahrál na piano nějakou vánoční píseň nebo koledu, a nabádala všecky, aby zazpívali.

Valdemar hrál krásně, ovládal značně hudbu a udělal to matce kvůli, ačkoli se celý večer tvářil unuděně a chvílemi i netečně. Kouřil cigarety a byl dosti skoupý na slova.

»Podívejte se, Věro,« — povídala slečna Strážnická, když seděl u piana a běžně přebíhal bílými prsty skvoucí klávesy — »nezdá se vám, že je náš mladý pan šéf nejkrásnějším mužem na světě? Já bych chtěla na něho celé dny hledět — líbí se mi hrozně.«

Věra se útrpně pousmála a poznamenala jen krátce: »Je podoben své matce.«

»Mně je dnes tak dobře,« — povídala Lojzička, když se usadili zase všichni za stoly a jali se loupat jablka a louskat ořechy — »tak mi připadá, že jsem šťastna jako jiná děvčata.«

A otvírala svou kabelku a úkradkem prohlížela její obsah, dvě papírové bankovky. Byly pěkné — nepříliš opotřebované, podívání na ně působilo jí nesmírnou radost.

»Co jste u nás, Věro, a spíte se mnou, zdá se mi, že všecka posavadní úzkost ze mne spadá. Kéž byste tu jen navždy zůstala!«

»Navždy?« Věra to vykřikla téměř zděšeně. »Ne, Lojzičko, tolik zlého mi nepřejte! Já čekám s tolikerou toužebností na svůj návrat do drahé pokoské fary a vy byste chtěla — ne ne — tady bych nezůstala!«

A potom se Věra zamyslila a cítila, že ji přepadá nanovo stesk, který prve radost Lojziččina překonala.

Jídelna byla vypravena bohatě a nesporně panoval tu vkus, dobrého jídla v té době plné nouze bylo tu též dostatek, a vyhlédla-li z okna, viděla plno světel na ozářené hlavní třídě — ale dech domova — ó — ten nic na světě nenahradí!

Chystali se na půlnoční a Věra se těšila; u nich doma bývala je-

$

120

nom jitřní — ta půlnoční připadala jí nějak slavnější — ale přece se nemohla utěšit. Vzpomínala na slavnostní chvíle doma, když zpívala na kůře za starými varhanami a kostelík zářil množstvím svíček. Bývalo to tak krásné a velebné a přitom jak útulné, domácí

— znala v milém pokoském kostelíčku každou kostku ve dláždění staré žulové podlahy — znala na stropě každou hvězdičku a každou chybičku v ornamentě.

Blížilo se k půlnoci a paní Pekárková odšustěla, propustivši dříve personál, aby se ustrojila; měla krásný kožich, který dnes reprezentoval nemyslitelný obnos a v kožešinách bylo ji sotva vidět. Čapka i botičky a rukavice, vše bylo z drahých kůží a nanejvýš elegantní.

Paní Pekárková to vedla přísně a celý personál musel s sebou do kostela. Jenom starý pán se odebral na lože, že je mu příliš dlouhé bdění na závadu, že potom nazejtří za nic nestojí. Valdemar šel matce kvůli, ale utajeně také zíval.

Starý Hlaváček vyšel ze své světničky v ohromných papučích a od beranice vytáhl uši, aby mu nebyla zima. Čtveračivě se usmál na Věru, která stála nahoře na schodech a volal, že na ni počká, půjdou-li se slečnou Strážnickou, že by se rád s nimi svezl a omládl trochu.

»Čekám na ni,« pravila Věra, »dostrojuje se ještě a rády s vámi půjdeme.«

»Ne abyste se nám zase zatoulala někam, Verunko,« pravila paní Pekárková, vyšedši právě ze svého pokoje, a na tváři jí seděl trochu zlý úsměv — »celá Praha plane světly, aby vás někam nezavedla.«

Věra sklopila oči; věděla, že jí nedůvěřují, že milostivá se domnívá, jako by se ráda toulala, a to jí vhánělo krev do tváře. Cítila hořkost, ale neodpovídala. Ruce tiskla do kapes svého venkovského kabátku, vroubeného mačkaným plyšem a říkala si jako pokaždé: »Musím mít trpělivost, snad to nebude nadlouho.«

Lojzička vyšla z pokoje, v němž na konci chodby spolu s Věrou bydlely, ale nebyla ještě v plášti ani neměla klobouku; šla nějak pomalu a Věra uznamenala okamžitě, že jí není dobře.

Mezitím sešla už milostivá dolů a setkavši se tam s Valdemarem, volala nahoru svým zvučným, trochu ostrým hlasem: »Tak, dívky, jdeme!« Bylo to jako rozkaz a služky z kuchyně už se také vyhrnuly. Domovnice dole v přízemí otvírala dveře a přála panstvu,

$

121

pomalu sestupujícímu, šťastných a veselých svátků. Také v mezanínu se otvíraly dveře, celý dům oživl.

»Věro — já nepůjdu,« povídala Strážnická a měla v očích plno smrtelného strachu — »není mi nějak — zůstaňte u mne,« — rychle naprázdno polykala a násilně mžikala poulícíma se očima.

»Proboha — pojďte rychle na lože,« pobídla ji uleknutá Věra a chopila ji pod paží. »Píno, prosím vás,« — pamatovala na všechno — »studenou vodu!«

Ale již bylo pozdě. Záchvat přišel tak neočekávaně a prudce, že neodstoupily ještě od schodiště, když Strážnická klesla a v posledním vědomí zachytila se zoufale šatů Věřiných.

Věra vykřikla zděšeně, neboť Lojzička padla naznak na kamenné schodiště hlavou dolů a strhla tím i Věru, jež marně se pokoušela ji zadržet s napětím všech sil a udržením své rovnováhy.

Držela ji jednou rukou kolem pasu druhou hledala zábradlí a nohama pevnou půdu; leč Strážnická byla menší snad, však zato daleko kostnatější — jistě vážila mnohem více než štíhlá Věra, a ta nebyla s to udržet ji nahoře. Stržena, prudce padla na Lojzičku, přeletěla ji, a že šaty vězely těsně v rukou jejích, řítily se spolu; schodiště bylo dosti příkré a k prvému odpočívadlu čítalo alespoň osmnáct schodů, tesaných ze žulových kvádrů.

Služky i starý Hlaváček, vše strhlo zběsilý křik a stejně vykřikl i mladý Pekárek, který zahlédl jen nad sebou změť šatů a údů, než si uvědomil, že to dvě dívčí těla v divokých kotrmelcích sletěla dolů.

»Pro pět ran do hlavy!« křičel Hlaváček a pádil dolů skoro tak rychle jako Valdemar nahoru.

Ten ovšem bral tři schody najednou a stál prvý u místa katastrofy. Leč Věra už klečela na kolenou, a ohmatávajíc jen letmo svoje čelo, druhou rukou spěchala rovnat trochu šaty na nešťastné Lojzičce, která se svíjela v urputných křečích; nevěděla snad ani, že sletěla z takové výše a že se těžce potloukla. Měla zaťaté zuby a bílá pěna vystupovala jí z úst — tělo se příšerně kroutilo.

Valdemar jediným pohybem chytil ruku Věřinu, která se tiskla k čelu a strhl ji dolů nahlížel jí do tváře a mluvil polekaným hlasem:

»Proboha — dítě — co jste si udělala — ukažte — a což ruce nohy, můžete se postavit?«

Podepřena jím vstala těžce - »ne nic se mi nestalo ale tu-

$

122

hle Lojzička, bojím se, že bude mít otřes mozku! Padla celou tíhou na hlavu,« — a vyprostivši rychle pravici z ruky Valdemarovy, brala hlavu nešťastného děvčete do rukou a klekala zpět, aby ji vzala na klín. Nešlo to bez bolesti — cítila, že má kolena odřená a také na holenní kosti levé nohy prosakovala jí punčocha krví.

Však už tu byl Hlaváček a drkotaje zuby, jichž měl v ústech málo, lomil rukama a lamentoval:

»Že to zrovna muselo potkat toho našeho kanárka, Verunku! Chudinko nebohá — budete z toho ležet — vy jste jako mrtvola, jen do truhly vás položit.«

»Jděte okamžitě pro lékaře!« poručil Valdemar — a Věru znovu za rameno bral, aby mohla povstat. — »Odnesou Strážnickou, ale vy pojďte — rána na čele zdá se být hluboká je třeba ji ošetřit, lékař tu bude za chvíli! Matinko, máš nějaká objímadla a karbol nebo jódovou tinkturu?«

»Ne, to je pěkné zakončení rodinné slavnosti,« rozčileně volala paní Pekárková, jíž těžký kožíšek a vysoké podpatky nedovolovaly, aby rychle vzhůru běžela a teď teprve udýchaně stanula nad děvčaty.

»Já se vám divím, Verunko, proč jste se s ní stavěla zrovna ke schodům? S takovou osobou se musí vezdy jednat opatrně. Teď to máte, úraz na hlavě, zůstane vám jizva a my zmeškáme každoroční křesťanskou povinnost.«

Nakvašeně se podíval Valdemar na matku. —

»Můžeš jít a ostatní s tebou — my tu s Hlaváčkem a tatínkem,« — přitom pohleděl na otce, který ulekaně v županu a trepkách sem chvátal — »nemocné obsloužíme.«

»To by se hodilo zrovna tak pro tebe!« rozhněvala se paní a s odporem hleděla na strašnou křeč, jež držela v lítých spárech nešťastnou oběť. »Já myslím, že jsou tu k tomu podřízení lidé — Beta a Hlaváček to spraví a ty — «

»Nestála by za nic má pobožnost,« — pravil Valdemar mrzutě »nenuť mne, matinko! Půjdu s otcem později.«

»Vy jste dobrá, slečno,« povídal účetní Liška, když domovnice s Betynou se snažily odnést Strážnickou, a Věra, opírající se zády o stěnu, utírala si krev, jež jí po čele crčkem stékala — »vzala jste na sebe takový zlý úkol — dovolte mi, abych vás nahoru dovedl.«

Chtěl brát Věru pod paží, ale Valdemar ho lehce odstrčil. — »Jenom jděte, pane Liško, na půlnoční, vidíte, že se slečně nedaří tak špatně — dojde sama nahoru.« —

$

123

Starý pán byl všecek rozčilený, vadil se a huboval, ve vlasech se škrábal a povídal mrzutě synovi, když paní s ostatními do kostela odešla a Věra před ním šla do svého pokoje. Nemohla dobře na nohu a také poznala, že má na lokti krví přilepenou halenku. Třásla se všecka, zuby jí jektaly, teď teprve cítila, že leknutí bylo veliké a pád strašlivý.

»Nebude jiné pomoci než přece jen Strážnickou dát z domu.«

»Ó prosím za ni,« zvolala Věra uleknuta víc než prve, když po hlavě ze schodů letěla, »nepropouštějte Lojzičku, je tak ubohá a neštástná, mějte s ní smilování alespoň po dobu války — vydržuje ze svého příjmu maminku!«

Jak k panu Pekárkovi ruce sepjala, všiml si Valdemar, že má kotníky u všech prstů odřené a z čela jí stejně rychle sbíhá jedna červená krůpěj za druhou.

»Buďte bez starosti,« spěchal jí sám povědět — »otec to mluví jen v okamžitém rozčilení — má se Strážnickou stejnou soustrast jako vy a já vám za to ručím, že u nás zůstane.«

Poprvé pohlédla Věra na něho jinak než s nenávistí, bylo v jejích očích teď trochu vděčnosti.

Zatím přišla i Strážnická k sobě a ležela na loži jako zlomená. Nemyslila a také neželela — nevěděla, co se s ní stalo, jen tupé bolesti v hlavě byly jiné než obyčejná vysílenost a ochablost po záchvatu. —

Když přišel lékař, divila se, co tu chce, a když po chvíli viděla Věru bledou a s ovázanou hlavou, teprve si uvědomila, že se stalo něco strašného.

»Já jsem vám něco udělala, viďte, Věro?« — šeptala, hledíc na ni strhanýma očima. —

»Vy — docela nic,« usmívala se dívka vlídně a svlékala se ku spaní. Úzkostlivě schovávala svoje odřené lokty a kotníky, »ale já jsem byla neopatrnou, spadly jsme spolu ze schodů.«

Zhasla už, když na dveře bylo ještě zaklepáno a hlas Valdemarův, tak známý trochu tvrdým »r«, ozval se do skuliny dveří:

»Poslyšte, Verunko, kdyby vám bylo nevolno, zavolejte starého Hlaváčka, on zůstal doma a je vám vždy hotov přispět.« -

»Ó děkuji,« ozvala se Věra už na loži, »budeme spát dobře,« a bylo jí nepříjemno, že musí mu odpovídat vlídně.

Když mladý Pekárek sestupoval shora do mezaninu, v němž měl svou ložnici, spatřil v ohybu schodů notýsek. Byl v černých destičkách lepenkových, úplně prostý.

$

— 124 —

Pootevřel ho a přečetl prvé řádky drobounce napsané Ze srdéčka k nebi a dole podpis Věra Doležalová.

Uložil sešitek do náprsí a odešel na lože. —

O svátcích vánočních Věra vůbec ven nevyšla, ač panovalo počasí překrásné. Na střechách domů, tu a tam za komínem nebo v ohybech a za žlaby sedělo trochu bílého poprašku — také parky byly jako lehce pocukrované, ale slunéčko svítilo jako v březnu a pomalu ho stravovalo. Ulice před obchodem Pekárkovým byla jako živé mraveniště, auta jezdila jako o závod, nastrojené dámy vypadaly, jako by všecky hračkářské krámy byly oživly a vychrlily svoje fantasticky oblečené loutky; které jen trochu mohly, všecky hýřily přepychem a předháněly se v módě, a které na to neměly, snažily se, aby sehnaly potřebné obnosy za každou cenu.

Které měly jak vydělávat, vydělávaly, a které nic neměly, prodávaly alespoň sebe, aby na parádu sehnaly. Proto bylo těžko rozpoznat na té hemžící se ulici, kde pravé bohatství a kde prostituce, kde šperky a kožešiny pravé a kde imitace tak uměle je napodobí.

Znuděný tím vším ruchem a otráven pohledy všech těch žen vrátil se Valdemar na Štěpána brzy ze své odpolední vycházky. Včera byla celá rodina autem až v Plzni návštěvou u známých — dnes bylo mu nudno.

Znal už všecky půvaby velkoměsta a nevábila ho ani dnešní opera, do níž se matka s paní radovou chystala. Zvaly ho též a slečna Kamila velmi roztomile mu napověděla, že v jejich lóži je vždy místo pro milé přátele — Valdemar nestál o nic. —

»Budu rád, až bude zase po svátcích,« řekl otci, když se u oběda spolu setkali — »zdá se mi, že jsem jaksi přiotráven.«

Paní Pekárková šla odpoledne s manželem na procházku na Letnou, kde byla otevřena nějaká nová vojenská nemocnice a oba se o ni značně zajímali.

Pan Pekárek jen kvůli své choti, ale paní pro svou dobročinnost. Dalo se tam zajíždět autem a hned vedle nemocnice bydlela její dobrá přítelkyně, paní Trčková, choť inspektora a ta by závistí pukla, jak často ona může návštěvy u raněných konat, jež nejsou laciné.

Kuchařka byla se svým krejčím někde v Šárce, Beta šla na od-

$

— 125 —

polední představení do kina a Pína se vytratila se svým vojákem, jemuž nesla v kabelce nějaké stehýnko od oběda.

Jen starý Hlaváček byl doma; seděl v kuchyni jako obyčejně a dělal zavěrákem štípánky. To bylo jeho nejmilejším zaměstnáním, protože přitom mohl myslet a uvažovat o všem, co mu leželo na srdci. —

Slečna Nováková odejela domů a slečna Strážnická dlela na lůžku. Kupodivu, nešťastný pád ze schodů snesla ještě dobře. Obávaný otřes nenastal, byla pouze velmi slabou — měla na hlavě několik modřin a obraženou pravou ruku, že bylo vyloučeno, aby zase už zítra v krámě obsluhovala.

Ležela v posteli smutně a bavila se četbou nebo hovorem s Věrou. Ta měla ještě na čele obvaz, ba rána se trochu zanítila a pálila nesnesitelněji než včera, ale Věra přecházela a po oba dny také pracovala v kuchyni. Obyčejně jí daly vařit svačiny, ale dnes, že bylo všechno pryč, byla toho zbavena. Páni že budou svačit v kavárně a služky asi nepřijdou před večerem. Starý Hlaváček pak odpolední kávy nepil, měla tedy Věra pokoj.

Slečna Strážnická usnula a Věra odešla z malého pokojíčku, aby se prošla po bytě. Vstoupila až na půdu a dívala se na chvilku na střechy, jichž bylo kolem celé jezero, a zas se vracela dolů. Neměla co číst a stýskalo se jí.

Zamířila k Hlaváčkovi do kuchyně, ale ani tam nenalezla nálady k zábavě s povídavým staříkem. Chtělo se jí dnes mlčet a také nechat v klidu ruku, která v lokti stále bolela. V hlavě cítila chvílemi prudké škubání a každý úder tepny byl patrný v ráně na čele blíže levého oka.

»Nemáte něco ku čtení, pane Hlaváčku?« ptala se dědy, když ho chvilku poslouchala. »Chtěla bych dnes číst, když nemohu ven.«

»Kde bych já co sebral — děťátko — mám sice knížky rád, ale nikdy na ně nemám peněz. Půjčuji si od pánů, zachce-li se mi čtení. Jděte do knihovny vedle salónu, tam je knížek — vyberte si, kterou chcete.«

»Ach ne,« lekla se Věra — »kdyby na to milostpaní přišla, vadila by se. To raději číst nebudu!«

»I toť — jste bláhová — jenom jděte! Mají tam knihy až radost a čte kdekdo. Slečna Nováková i Strážnická už toho přečetly kdovíco a také Katuše si vypůjčuje. Ostatně, panstvo je pryč, a než se vrátí, odnesete si knížku a pak ji tam zas beze všeho vrátíte.«

$

126

»Kdoví — « nerozhodně stála Věra ve dveřích — »kdyby na to přišli.«

»Nu, na moje zodpovídání, kočičko,« mínil Hlaváček a když Věra odešla, dal se znovu do štípání rovných polínek.

»Chuděrka,« — uvažoval zpola nahlas, »má z paní nehorázný strach — inu, není divu — ona má oči jako dýky a chce-li, umí také člověka jaksepatří ranit. A to pisklátko nemá nějak v lásce.«

Kroky na chodbě vyrušily staříka z myšlenek. Znal je a rád slýchal, teď však se jaksi ulekl a honem shoupl z plotny, až jeho trepky hlasitě mlaskly, a hupky běžel ke dveřím. Otevřel je a zavolal za Valdemarem, který mířil do salónu vnějšími dveřmi z chodby:

»Jářku, mladý pane — počkají trochu — já chci něco tento — «

»Nu?« vyzval ho Valdemar a zastavil se. Měl rád starého Hlaváčka, byl mu přímo drahý — nikdy se naň nezamračil, třeba býval často sám hodně náladový a ne vždy stejně blahosklonný.

»Ale, to děcko - Verunka — prosila o ňáké čtení — že je jí dnes smutno, že by se chtěla trochu bavit a tak já napadlo mi, aby si šla do knihovny vybrat, co sama chce je tam aby se jich zbytečně nelekla!«

Valdemar se zasmál hlasitě:

»Nu, snad nechcete říct, že jsem mladým děvčatům k postrachu?« a šel nějak křepce do salónu.

Věra se opravdu lekla. Seděla na zemi u knihovny a byla zabrána v hledání tu shromážděné literatury tak horlivě a s tolikerým zájmem, že jí zcela ušlo otevření dveří v salónu a lehké kroky po koberci. Teprve když nedovřené dveře se otevřely a v nich stanul mladý Pekárek, lekla se tak nevýslovně, že vyskočila bez ohledu na rozbité koleno a zůstala mu stát tváří v tvář s výrazem zděšeným a hotova k obrané.

Zastavil se těsně před ní a prohlížel si ji s úsměvem trochu vyzývavým a trochu zlomyslným:

»Hleďme Verunku, tváří se jako zlé svědomí a na čele má napsaný — zralý hřích.«

Věře odběhla všecka krev ze tváře a cítila bolavě v uhozeném čele, jak jí srdce bije. —

»Co tím chcete říci?« ptala se třesoucím hlasem — a sevřela ruce v pěstě v kapsičkách své zástěrky — ó, byla přesvědčena, že ji přišel urážet — naposledy řekne, že tu něco brala! U Pekárků je všechno možným!

$

127

»Já jsem si chtěla vypůjčit jen nějakou knihu, jen na dnešní odpůldne zase bych ji byla přinesla, docela jistě, ještě dnes!« —

»O to se nejedná,« mluvil stále stejně, ba úsměv jeho se šířil i na oči a všecek zevnějšek — »knížka sem nebo tam, ale — hřích, který vám sedí na čele, máte i v očích vepsaný — nosíte ho v nitru, a proto jste se tak ulekla, když jsem vstoupil. Je to nenávist, milá Verunko, co vás tak obrátilo v solný sloup. Jste přece zbožná a pravověrná, a zatím živíte takovou šerednou neřest.«

Věra mlčela, trochu se jí ulevilo, ale rozčilení nezmizelo — cítila pořád, jak jí srdce do čela vysílá bolavé údery.

»Nenávidíte Pekárkových, a nejvíce ovšem erbovníka — nositele jména,« pokračoval, hledě jí stále do očí.

„Ale starého pána ne — « hlesla a pohlédla naň zpod tmavých řas mračně.

Měla modré oči, ale ty ve stínu tmavých řas vypadaly jako večerní hladina dvou horských jezírek.

»Tatínek tedy má privilej,« usmíval se pořád stejně, ale teď dodal ostřeji:

»Zato matka a já — «

»Nedivte se tomu,« — řekla hořce a pohrávala si pak listováním v knize — »nic jsem vám neudělala, a tupili jste mne, neznali jste mne, a přece mnou pohrdali.«

Hněv se jí třásl ve hlase — prudce vsunula knihu na dřívější místo a zavřela obě zasklené půlky ebenové knihovny.

»Máte pravdu, Věro,« povídal a úsměv mu z tváře zmizel úplně

— »neznali jsme vás, nevěděli jsme, že jste bohatýrská a hrdá. Ale — « vyrušil se — »hleďte, nalezl jsem něco vašeho. Ztratila jste to při tom šíleném pádu ze schodů a ani jste se nehlásila.«

Vyňal malý zápisníček a ukázal Věře prvou stránku.

»Jste tam podepsána jménem strýčkovým — on vás adoptoval?« zeptal se teď zcela vážně a listoval jemnýma rukama v malé knížečce.

»Dovolil mi, abych užívala jeho jména,« řekla Věra a krev jí běžela vzhůru k čelu — »když sama žádného nemám,« dodala velmi hořce a nebyla by na mladého Pekárka zanic pohlédla. — »Ostatně,« řekla, trochu smutně se usmívajíc — »nalezl a vychoval mne — jsem tedy jeho majetkem, a může-li se tisknout ,Pekárkova káva’, proč by se nemohlo napsat ,Doležalova Věra‘?«

Hleděla na něho stále nepřátelsky, ale on se smál.

$

— 128 —

»Tak vidíte, sestřenko, jak si můžeme krásně popovídat, asi tak, jako by se setkal anglický král s naším Karlem. Vedou spolu válku, ale jistě by byli k sobě nesmírně zdvořilí, ba přátelští!«

Sestřenko a Věro — co mu to napadlo? — Ještě včera se styděli, že by mohli lidé myslet, jako by patřila k rodině! Věra byla tím pobouřena. Kdo mu dal právo — není jeho sestřenkou ani zdaleka!

»Povézte mi raději, kde jste vzala ty zvláštní modlitbičky v notýsku opsané? Jsou to snad ty, pro něž pan strýček — «

»Ne,« — řekla Věra a sáhla po sešitku, »jen zhruba jsem si jejich obsah vepsala. Byly tak krásné a přišly ve zmar. Chtěla jsem si z nich aspoň něco uchovat.«

»Máte je v tak živé paměti?«

»Ano — opisovala jsem je všecky čtrnáctkrát a tu je znám zpaměti. Ale sešitek byl malý a já měla též málo času.«

Musela s ním mluvit klidněji, ale byla by mu ráda notes vytrhla a řekla, aby neznesvěcoval to, co jí vyšlo z duše a co se denně k Pánubohu modlí.

Byla rozčilena tak silně, že to jedva dovedla krotit.

»Bez vašeho dovolení přečetl jsem si je celé,« povídal — »a musel jsem je obdivovat. Chmuříte se,« s úsměvem na ni hleděl — »že jsem byl tak smělý? Nezazlívejte mi a uznejte, že váš pan strýček je také mým strýčkem a že blízké pokrevenství mne opravňuje k jistému dědictví po něm. Bezpochyby hmotných statků nezbude a také bych se po nich nepídil — ale na duševní dědictví mám jistý nárok.« —

»Nemělo by pro vás ceny,« řekla Věra a cítila přitom jakousi bolest — »nerozuměl byste mu, pohrdal byste jím, protože vy necítíte jako strýček, nemáte takového ducha, jste — «

»Odrodilcem? Viďte, že to chcete říci, Věro?« pravil a všechna uštěpačnost mu zmizela z hlasu i ze tváře — ba, černé jeho oči potáhly se lehkým stínem smutku

»Máte mne za odrodilce, za odpadlíka od národní věci — ale já — Věro, přísahám, že jím nejsem! Jsem Čechem a vyznávám to nepokrytě — miluji lid, z něhož jsem vyšel - pouze však s tím rozdílem, že pan strýček miluje celý národ, pro nějž chce žít i umírat

— ale já miluji jen člověka — Čecha, jednotlivce — ne jako celek, protože celek je smečkou rváčů, nesnášenlivců, denunciantů, slabochů, zbabělců!«

»Ne — mlčte, to není pravda!« vykřikla Věra tak bolestně

$

129

a prudce, že zčervenala a krev jí přišla kvapem do varu. »Mýlíte se

— protože se o národ nezajímáte. Pan strýček tvrdí, že jsme národ ušlechtilý, čacký a jen proto tichý ve svém jhu, že nás tíží už tak dlouho — ale až přijde hodina, že bude celý národ pevně stát a vzepře se nepříteli, byť ten byl daleko silnější.«

Valdemar se usmál.

»Pan strýček žije v tichých Pokosech, kde jsou lidé jednotného smýšlení, ale kdyby žil tu, ve městě, zplakal by, až by spatřil ty spousty stran, to vzájemné štvaní a zuření, jež národ oslabuje a vysiluje, pak by ztratil víru v tu lepší budoucnost a nechtěl by slyšet nic o národu! — Věřte mi, že nestojí za to, aby nejlepší lidé pro něj umírali.«

»Jak můžete tak mluvit?« hrozila se Věra a cítila, jak jí v srdci něco měkne. Teď pojala s ním i soustrast a to byl ten změklý pocit. Jak musel být beznadějný, když nevěřil v lepší budoucnost!

»Jste nadšenou a máte pevnou víru,« Valdemar pravil vážně — »a možno tedy, že i pan strýček je jí proniknut. Řekněte mi upřímně, Věro,« dodal, jakoby náhle rozhodnut — »věří-li v Boha, ve všecky ty věci, které káže, v nesmrtelnost duše i v užitečnost modlitby?«

Poodstoupil trochu, přinesl si křeslo, jež bylo zcela černé a ohýbané, vyložené olověně šedým plyšem, a dívku pobídl do druhého.

»Sedněte si, vždyť si můžeme trochu pohovořit, než zahájíme nové nepřátelstvím —

»Pan strýček nehlásá nic, čemu by sám nevěřil,« pravila přesvědčivě, ale nesedla si proti Valdemarovi — zůstala stát u knihovny a hotova byla hájit vše, co souviselo se strýčkem.

»A vy — opisovala jste tak horlivě jeho modlitbičky — jste přesvědčena, že člověk má se modlit a že je mu to něco platno?« —

Pohlédla naň udiveně: »A vy o tom nejste přesvědčen, vy nevěříte?«

Zavrtěl hlavou — ne.

»A přece chodíte do kostela, a přece se modlíte s milostivou paní před jídlem — to bych já nedělala a do kostela bych rovněž nechodila^

Hrdě zvedla malou hlavu, z níž dnes proti obyčeji visely dva temně hnědé copy a obvaz na čele zastával jakousi čelenku. —

»Proč bych matku dráždil a jí odporoval? « pravil nějak mdle a sklonil poněkud hlavu »a otec také věří, k čemu bych se s nimi nesvářil?«

$

130

Věra na něho hleděla teď jinak — cítila s ním živější soucit.

»Vy tedy nemyslíte, že je Bůh, který slyší naše modlitby, a že duše lidská žije, když tělo pomíjí?« ptala se zapomínajíc okamžik na své nepřátelství.

Odpověděl krátce: »Ne.«

»Jak je to možno?« ptala se Věra. »Vždyť jste tak zbožně vychován. Vaše paní matka je tak přísnou ve své zbožnosti, tolik se modlí, koná dobré skutky, navštěvuje kostely, obdarovává je, poděluje chudé, mluví stále o Bohu — «

»Právě proto,« potrhl Valdemar rameny. »Víte, Věro, ta okázalá zbožnost nebývá vždy pravou a nepodněcuje člověka k pravé víře. Moje matka je ovšem dobročinnou a ctnostnou, ale sama jste se přesvědčila, že často mívá srdce tvrdé a bezcitné. Já pak jsem všelicos četl, slyšel, promýšlel a dostal jsem se k tomu náhledu, že neexistuje nic, že člověk je jenom hmota a všecko kolem nás je jenom příroda.«

Věra chtěla odporovat, ale zaslechla vtom, že v pokoji, který obývala milostivá paní, cvakly dveře.

Zbledla leknutím — pohlédla plaše na Valdemara a sešitek s modlitbičkami mu téměř vytrhla.

Stmívalo se už a na chodbě, jak vyběhla, byla skoro tma.

Dveře nechala nedovřeny, aby necvakla klika — běžela, jako by se byla něčím provinila, a když u večeře obsluhovala velký stůl, neodvažovala se na paní Pekárkovou ani pohlédnout. -

»Psala mi Štěpánka,« pravila paní Pekárková svému choti, když jednoho dne po obědě sami spolu u stolu zbyli — »zde máš dopis, přečti si.«

Pan Pekárek kouřil vonný doutník a pohlédl na psaní jenom zběžně.

»Prosím tě, co si máte stále spolu psát? Jedno psaní za druhým a samé bezvýznamné věci.«

»Inu ovšem, Rudolfe, ty se domníváš, že jsme jako vy muži? Ty svedeš pouze obchodní dopis, ale napsat něco zajímavého «

»A co dělají u Bergrů? Jsou zdrávi? Co soudí švagr o všeobecné situaci? Ještě nebude konec války?« ptal se pan Pekárek, aby ženu nezlobil, ale nezavděčil se jí opět.

$

131

»Takové véci přece nemůže mi psát. Zato však se zdlouha rozepsala o Žendě. Chodí do lycea, mluví už velmi dobře francouzsky, hraje slušně na piano a také na čelo se učí, béře i hodiny anglické — «

»Toť aby se z toho učení pomátla!« přerušil ji manžel a vypustil silný oblak vonného dýmu — »ale bude-li pak umět také na kuchyni se podívat a děti upravit?« —

Paní Pekárková vrhla na něho káravý, ba opovržlivý pohled. »Divím se ti, Rudolfe, jak se můžeš tak vyslovit. Nevíš, že náš Valdemar je tak vysoce vzdělaným a že by byl hluboce nešťastným, kdyby dostal ženu, jež by nestála na stejné výši jeho ducha? Kdyby ho nechápala, byl by zakopán. Dívka, s níž se ožení, musí být právě tak vysoce uvědomělou jako on.«

»Hm — « odkašlal pan Pekárek a doutník z úst vyndal. Oklepávaje z něho ukazováčkem popel, povídal trochu nesměle:

»Já myslím, Márinko, že by mu bylo prospěšnější, kdyby dostal sice ženu inteligentní, ale hlavně dobrou hospodyni — která by uměla dobře uvařit, vést domácnost, která by rozuměla také trochu spořivosti a vyznala se ve výchově kojenců.«

Usmál se čtverácky a podíval se na svou choť, leč hned umlkl, vida, jak ji pohněval. Zčervenala zrovna a na muže vrhla jeden z nejostřejších pohledů.

»Díkybohu, náš syn toho nikdy nebude potřebovat, aby jeho žena byla popelkou. Stojíme si tak, že vždy snese kuchařku, bonu i pokojskou! Jsem celá šťastna, že Bergrovi jsou pro spojení Valdemarovo se Žendou. Záleží mi nejvíce na tom, aby dostal krásnou, inteligentní a vznešenou choť. Nu, a neupřeš, že Berger zaujímá to nejlepší postavení a jistě ještě postoupí.«

»Nu, kdožví — « naznal pan Pekárek, »on si také rád zavlastenčí

— aby mu to neškodilo.«

Paní Pekárková se zřejmě ulekla — »Ó — to já ho nemám za tak pošetilého, že by sobě mohl uškodit. A jistě také je u nich veliké jmění.«

»To by se mi nejlépe líbilo, ovšem kdyby se Valdemar zamiloval, nekladl bych na to nejhlavnější podmínku.« Starý pán vzpomněl, že se on také nebohatě ženil a také mu štěstí přálo. Ale jeho choť nebyla naladěna na sentimentální vzpomínky, a proto ubezpečovala teď manžela, že jistě už teď Valdemar Žendu miluje, protože její krása třeba ji vídá jen na obrázku, nemůže nechat jeho srdce nedotčeno. —

$

— 132 —

Pan Pekárek se usmíval shovívavé — staří páni nevěří v zamilování tolik jako ženy. V tom ohledu rychleji stárnou — ženy věří v lásku i v nejvyšším stáří a dovedou ji vždy opěvat.

Teď však nehodlal ženě odporovat; jemu to bylo docela vhod, že udělá syn dobrou partii, a řekl proto jenom tak jako namátkou:

»Podle obrázku byla by Evženie skoro podobna naší Verunce. Také má takový rovný nosík a ústa — « nedořekl však, neboť pohled, který naň jeho choť vrhla, byl přímo zdrcující.

»Jak jsi přišel, prosím tě, na takový nesmysl?« vykřikla téměř a byla až do hlubokosti nitra uražena. »Nalezené nemanželské dítě cikánské nebo šlejfířské na prahu bratrova domu a dcera z takové vážené a počestné rodiny!«

»Nu, kdožví — « nehodlal pan Pekárek ustoupit — »já si stále myslím, že to děvče, které přišlo tak romanticky na práh vesnické fary, pochází přece z něčeho lepšího.«

»Já se vám věru divím, jak tobě tak bratrovi, že chcete stále dělat z poběhlického dítěte nějakou hrdinku,« rozhněvala se paní Pekárková. »Já zase stále říkám, že nikdy nepadne jablko daleko od stromu.«

»Ale děvče se činí,« hájil pan Pekárek Věru, »je radost pohledět, jak jí jde v kuchyni práce a tu také u stolu se otáčí. Zdá se mi, že se jí dvoří náš Liška. Nese-li nám někdy přesnídávku do pisárny, má oči jen pro ni.«

»To by tak ještě scházelo!« zhrozila se paní Pekárková, »aby se tu zapletl nějaký román; víš, že bratr učinil nás za ni zodpovědný. Ne, ne, to nesmí být, rozhodně nestrpím milostných pletek pod střechou!«

Pan Pekárek už mlčel — ucítil, že dnes není s to choti se zavděčit. Uznal, že je asi ve zlém rozmaru, a proto odložil nedopalek doutníku a odešel do pisárny. Byl dobrý a víc než všechno ostatní měl rád svatý pokoj.

Paní osaměla v jídelně s vysokým stropem a velikými okny, proto však teple vytopené. Velká americká kamna vydechovala od rána do večera příjemným teplem; slídovými dvířky příjemně prorážela rudá záře a rozlévala se po koberci nedaleko. U okna stál květinový stolek s množstvím exotických květin, jež byly stále zelené a bohaté, jako by na ně dýchalo nejteplejší jižní slunce.

Palmy a oranžovníky, kaktusy a azalky — jedna dokonce krásně kvetla, celá růžová.

$

— 133 —

Na oknech byly však ještě krásnější květy. Jejich skla byla pomalována tak úchvatnými, bíle se třpytícími listy mrazu, že ani rovník takovým bohatstvím nehýří. Venku byl mrazivý vítr, ale slunce přitom svítilo, vysílajíc paprsky přímo v okna jídelny a měnilo je v diamantové šperky neslýchané ceny. Mrazy tříkrálové navštívily i Prahu a po Vltavě prohánělo se plno bruslících sportovců.

Po ulicích lidé spěchali, jak je ledový vítr poháněl, ale v teplé jídelně bylo hezky. Paní Pekárková nehodlala ji ani opustit, zůstala sedět v křesle nedaleko okna a ponořila se ve své pletení. Pracovala stále pro vojáky a svými pracemi obdařovala pokaždé některou nemocnici.

Teď se pustila s celou pílí do pletení ponožek. Těšila se na velikou zásluhu a také na zlost milé přítelkyně, až to uvidí. Zastaví se pro ni, až půjde práci rozdělovat.

Vtom vešla Věra. Nesla konvičku s vlažnou vodou a jala se zalévat na stolečku palmy a kaktusy. Něžně ošetřovala útlé lístečky rozkvetlé azalky, které se trochu tísnily mezi listy oranžovníků, a se zjevným požitkem hleděla na skvoucí nádheru okna.

Zrovna tak to bývalo v její drahé faře, jenže okénka byla menší a vítr venku zběsilejší a místo nepříjemné, pyšné paní, která není svému bratru ani trochu podobnou, tak se alespoň Věře zdálo, sedal u kamen v křesle hodný, drahý pan strýček…

Ten jediný pohled na zamrzlé okno kolik přinesl najednou teskných a toužebných vzpomínek!

Smutně se vracela do kuchyně. Jak jí připadala dlouhou ta doba, kterou zde už trávila a ještě není ani nejmenší naděje, že by se pan strýček vrátil!

Beta myla nádobí a kuchařka zavrčela na Věru, aby šla utírat, že se ona beztoho nejraději z toho vyvleče a jde si po lepší práci.

Věra byla zvyklá od ní na každou křivdu, nic ji to tedy nepřekvapovalo. Namlouvala si, že je nutno být trpělivou a klidnou, že to vše je na chvilku, že tu dlouho nebude a že ostatně — kuchařka je příliš hrubou osobou, od níž nemůže žádat nic lepšího.

Utírala hbité spousty nádobí, jež stály po obou stolech a odnášela je na místa; talíře do spodních oddělení kredence, sklenice vzhůru, lepší nádobí, na němž jedlo panstvo, do kredence, která stála v jídelně.

Paní Pekárková měla krásné nádobí. Souprava, na níž se podá-

$

— 134 —

valo ve velké jídelně jídlo, byla z karlovarského porcelánu a honosila se paniným monogramem.

Kuchařka si na ní mnoho zakládala a často kázala Betě svým ostrým způsobem:

»Poslouchejte, holka, kdybyste něco rozbila, vyletíte ze služby jak jedna fiala, to si pamatujte!«

Proto Beta s nádobím dělala jako s něčím velevzácným a žádný kněz nemůže s mešními nádobami jednat šetrněji než Beta s mísami a konvicemi od tohoto vzácného příboru.

A přece mu nebylo souzeno, aby zůstal stále celý. Zmar věcí pomíjejících i na něm se měl osvědčit.

Neslyšně vnášela Věra jednotlivé kusy do jídelny, aby nevyrušovala milostpaní, která byla při pletení ponožek ponořena v nějaké silné přemýšlení. Snad se těšila na radost ubohých vojáčků, snad na zlost své přítelkyně, nebo uvažovala o nevěstě synově a o chystané s ní svatbě? Věra byla přesvědčena o tom posledním proč jí to tak napadlo, sama nevěděla.

Stavěla polévkovou mísu na její místo do nejspodnějšího oddělení v přízemí kredence, když zahlédla, že z kamen vypadl uhlík, který přišel do styku s papírem na zemi odhozeným, jenž se od něho vzňal.

Věděla, že paní je velmi choulostivou na nějaký nepříjemný zápach, a chtěla proto rychle pospíšit a papír umačkat. Nevšimla si přitom, že postavila mísu na kraj své zástěrky, již s jejím uchem prve zároveň zachytla, a jak kvapně vyskočila, strhla mísu s sebou.

S řinkotem se zřítila na podlahu — byltě na ní ještě i porcelánový poklop a z něho vyříznutým otvorem vyhlížela i alpaková sběračka — to vše bylo okamžitě na podlaze a rozbito na několik kusů.

Věra se strašlivě lekla a srdcelomně vykřikla.

Také z hrdla paní Pekárkové se vydral kvílivý nářek; nelitovala ani jména božího, aby je na tu spoustu přivolala.

Ale nejhorší hlas dral se z hrdla kuchařčina, která vřítivši se z kuchyně do jídelny jako rozsápaná lvice, s rukama nad hlavu zdviženýma jala se bědovat a hrubě nadávat:

»Ničemnice pitomá — hovado boží — ovce vrtohlavá! Milostpaní, proboha jich prosím, vodpustějí mi to, že jsem toho kopáče k tomu postavila, vždyť nevím, co s ní mám dělat, k ničemu se nehodí!«

$

135

Dveře z kuchyně zůstaly otevřeny a Beta s Pínou trochu ustrašeně a trochu zlomyslně nahlížely dovnitř.

Katuše chytila Věru ve vzteku za rámě a cloumala ní sem a tam.

Věra v hrozném leknutí prve byla ochotna hned prosit za odpuštění a slibovat, že mísu ráda zaplatí, ale teď jí slova na rtu umřela, zvláště když se také paní Pekárková rozhněvala a řekla tvrdě, všecka jsouc bledá hněvem:

»Opravdu, děvče, nejste naprosto k ničemu, já nevím, proč vás ten bratr nevedl k něčemu užitečnému!«

»Milostpaní nebohá,« — křičela Katuše, »vyhoďte ji z domu, dyť je to pometlo — slon — elefant!«

Kdo viděl kdy Katuši, jdoucí v nedělní odpoledne s krejčím, ani nevěřil, že její ústa, tak sladce se usmívající, umějí také chrlit sprostotu a že její slovník oplývá množstvím takových hrubých slov.

»Nechte mne!« vykřikla Věra vášnivě a vyrvala se jí, když Katuše masitou pěstí kolem očí jí mávala — »vaše škoda to není a — «

»Co se zde děje?« zvolal Valdemar, který vešel kuchyní a teďstanul na prahu.

Paní Pekárková pohleděvši na něj bezmála se ho ulekla, málokdy se tvářil tak hněvivě a výhrůžně.

»Katuše co si to dovolujete?« ptal se Valdemar přísně, vstoupiv mezi ni a Věru a měře ji nejzamračenějšími pohledy.

»Mladý pane, kterak bych se nerozčilovala, když — «

» — když slečna rozbila mísu!« dodal Valdemar; »ovšem, to je strašný přečin, což vás již opravňuje, abyste sprostě nadávala?«

»Valdemare, uvaž jen,« spěchala paní Pekárková a bledla více než prve — »že to děvče způsobilo ohromnou škodu!«

»Ohromnou?« usmál se Valdemar. — »Zdá se mi, že podobných mís je plná Praha — že dlužno jen, aby Katuše šla a vybrala jinou, trochu podobnou! Přestáli jsme, matinko, horší škody a ztráty a dosud existujeme!«

A zpřísněv poznovu, obrátil se ke kuchařce, která byla ohromena a s celým úsilím vynucovala svoje krokodýlí slzy:

»Vaše smělost, Katuše, je příliš velikou,« povídal jí hlasitě, »a já vám zakazuji, abyste si cokoliv k slečně Věře dovolovala! Nedomnívejte se, že je ona pouhou služkou u nás, jako jste vy! Je naší blízkou příbuznou a patří do naší rodiny. Žádám vás proto, abyste se k ní podle toho chovaly, a to všechny tři — Beto, Píno, slyšíte?«

$

— 136 —

Co tu bylo ženských, všecky byly ohromeny, nevyjímaje ani paní Pekárkovou, která se překvapené obrátila a v nejvétších rozpacích sbírala svoje pletení.

Ovšem největší úžas zmocnil se Věry. Ta nevěděla, co se to stalo a jak to má přijímat; poobrátila se k oknu, ale nevnímala teď jeho květů a osluněné nádhery. Jak prve byla uražena v celé bytosti, tak teď cítila zas jinou tíseň, neméně bolavou.

Nerada měnila svých náhledů o lidech a teďbyla k tomu nucena; k tomu cítila něco, čemu sama nerozuměla. Nohy i ruce se jí třásly, když najednou nastalo všeobecné utišení, když Katuše v kuchyni vzlykala, jako by se o ni nějaké křeče pokoušely, a Beta s Pínou, chodíce po špičkách kolem dřezu s nádobím, usmívaly se zlomyslně.

»Vidíš,« říkaly kuchařce v duchu — »zpucoval tě důkladně! Patří ti to!«

A třeba byly udiveny nad tím, co o Věře slyšely a trochu jí to záviděly, přece byly štástny, že Katuše dostala. Nenáviděly ji, neboť jim panovala příliš kruté.

»Je to tedy příbuzná, tedy přece,« — šeptaly si, když do spíže nějaké zbytky odnášely, »proto je podobná té slečně z Vídně! To je tedy jiná!«

Paní Pekárková nebyla mocna slova. Sedla do své lenošky, ale neviděla na očka na své punčoše; cítila, že má v krvi samé pěny vztekem i hanbou. Ó kdyby tak byl Valdemar ještě malým Valouškem, vzala by rákosku a spráskala by ho jen což!

»Jděte do svého pokoje!« poručila Věře, a když dívka tiše se skloněnou hlavou kolem Valdemara odešla, padla okázale zpět do křesla.

Mladý muž stál u kredence a zamračeně se díval na misky a konvičky, nebo počítal poháry a koflíky?

»Valdemare, to přestává všechno!« — zvolala teď paní, když se přesvědčila, že jsou dveře do kuchyně úplně zavřeny. »Co si to vlastně dovoluješ, co chceš dělat přes mou vůli? Já se snažím, abych z děvčete něco udělala, přísně ji vedu a ty — ty mi všechno kazíš! Co to má znamenat, že jsi ji tak veřejně prohlásil za blízkou příbuznou? Vždyť to nemá nejmenšího smyslu a podkladu!«

Paní Pekárková se hněvem zalykala.

»Propadnu se studem, rozkřikne-li se, že to podvržené, odhozené děvče patří do naší rodiny. Což zapomínáš, Valdemare, na naši čest a na naši bezúhonnost, kterou jsme se povždy honosili?«

$

— 137 —

»Té jsem úplně pamětliv, matinko,« — pravil Valdemar, poobrátiv se k ní — »ale buď jista, že Věrou naše čest neutrpí docela nic. Přesvědčil jsem se, že je to děvče velmi slušné a právě tak bezúhonné jako my! Vykázala jsi jí u nás špatné místo — a to se musí napravit. Budeš tak dobrou a přijmeš ji jako svoji schovanku!«

Matka pohlédla na syna hněvivě a hrdě, ale rozhodné gesto, které učinil, umlčelo ji.

»Otec také by si toho přál,« provázel gesto slovy a dodával pak mírněji:

»Prosím tě o to, máti, pro památku našeho strýčka, kterého teď teprve oceňuji a vážím si ho. Je velikým člověkem a jisté zásady, které vštípil své schovance, jsou těmi nejlepšími.«

Paní Pekárková seděla v křesle jako zchvácená a nějaký neznámý nepokoj se jí zmocnil a v prsou jí vstával.

»Přál bych si svačinu!« zavolal Valdemar do kuchyně a nevšímaje si breku kuchařčina, sedl ke stolu a dal se Pínou obsloužit.

Mezi matkou a synem nastalo napjaté mlčení.

To potrvalo několik dnů, ale pak přišly nové zájmy a protrhly dusné napětí.

Byly na obzoru zas nové odvody a pan Pekárek byl tím všecek sklíčen. Měl starost, který ze štábních lékařů bude odvádět jeho syna, a chodil s hlavou svěšenou. Byl už tím vším docela utahán a také Valdemar měl plno starostí. Miloval svůj obchod a cítil, že je ho tam třeba. Otec byl sice výborným obchodníkem, ale v pisárně vyznal se lépe syn, a také byl si vědom, že se již ve vedení obchodu samostatně vyzná. Mimoto utrpěli v poslední době nemalé ztráty, neboť zboží bylo stále méně a daně, upisování půjček, pojištění a podplácení všech možných vojenských veličin také šlo do peněz.

V posledních dnech měsíce ledna obdržel pan Pekárek dopis a ukazoval jej synovi.

»Píše mi sestra z Pardubic. Jak dávno už nám Klára nepsala; jsem zvědav, proč si na nás vzpomněla!«

Pardubice 24. ledna 1918

Drahý bratře!

Jistě se divíš, že ti zas jednou píši, ale musíš mi prominout. Jak víš, je muž na vojně a já s těmi dětmi sama. Nu, Bohouš vede obchod sám, ale na děvčata je plno šití a spravování. Teď mne však potkala ještě jedna nepříjemnost.

$

— 138 —

»Kristapána,« — lekl se starý pán — »snad nechce, abych jí půjčil nebo za ni ručil?« A měl už plno strachu, jak to řekne ženě nebo jak se vymluví.

Naše nejmladší, však víš, jak ji máme všichni rádi a na ní lpíme - vždyť nám přišla tak pozdě a neočekávaně už, po dvanácti letech za Toninkou — dostala černý kašel, ale tak úporný, že se ho nemůže zbavit. Někdy se zdá, že ji umoří. Kašle, zvrací — z pusinky krvácí — jíst jí nechutná. Lékař radí změnu vzduchu. Ale kam se mám vrhnout teď v zimě, v nejhorším čase? Ty víš, že si nestojím tak, abych mohla bůhvíjaký náklad na to vynaložit, a tak jsem si vzpomněla na Tebe. Vím, drahý Rudolfe, že se Ti dobře vede a že bys snesl ve své domácnosti po dva tři týdny ještě malou přítěž. Já bych přijela s Míšou k Vám. Sama se uskrovním, jak jen bude třeba, jen aby Míša nabyla zase svého zdraví.

Je nám vším, naším obveselením. A nevím, jak bych se ospravedlnila před Ludvíkem, až by se vrátil a já neměla všech dětí! Míša je i jeho miláčkem…

Následovaly nové prosby a také známka na odpověď.

Když pan Pekárek předložil dopis paní Pekárkové, usmála se útrpně: »Známku přiložila, ale jak mne chce bezmezně obtěžovat, to nepočítá. Nemocné dítě — to mi jde silně na nervy. Bude nutno, Rudolfe, abys jí to odřekl. Nesnesu toho dívání — a pak — «

»Ale Márinko,« — mínil starý pán dobrácky — »já bych to sestře přece jenom rád udělal. Podívej se, je sama, má té drobotiny plno…«

»Nu, kdož za to,« pohněvaně trhla rameny — »my za to přece nemůžeme. Šest dětí, to je přespříliš!«

»Muže má na vojně a její poměry nejsou skvělé; nu, a zdraví dítěte je nade všecko,« — namítal pan Pekárek a byl jako zkormoucen.

»Jsem tolik zaměstnána,« omlouvala svou neochotu — »ta dobročinnost zaujímá mne všecku. Víš přece, že při posledních volbách dostala jsem se do výboru Červeného kříže a tu — «

»Maminko, prosím tě, udělej to té tetě,« žádal Valdemar a hlas jeho zněl tak prosebně a zároveň rozhodně, že paní Pekárková sklonila hlavu.

Nechtěla si to jaksi uvědomit, že ji syn počíná nějak ovládat. Z manžela si nikdy nic nedělala, ale Valdemarovi přes svou vůli podléhala. A přece nikdy nevybočoval z mezí synovské uctivosti.

$

— 139

»Lituji jí velice, vzpomínám zcela dobře, když mne mořil černý kašel, co jsem zkusil a jak se mi záhy ulevilo, když jsi se mnou nějaký čas v Lobzích pobyla.«

»Inu ovšem, ale neobtěžovala jsem příbuzných,« namítla ještě paní Pekárková a něco nepříjemného jí v nitru vyvstalo.

Byla to vzpomínka. Tehdy ji zvala maminka a bratr farář do horské fary, že se tam její synáček velmi brzy zotaví, neb je tam zdrávo, vzduch čistý a obloha tak blízká — ale jí se tam nechtělo.

Tehdy začínali rychle bohatnout a ona nějak nerada vzpomínala na bídu, kterou doma prožívala, a za prostou maminku bezmála se styděla.

Dnes jí to kdesi hluboko v prsou zabolelo. Proč, sama nevěděla.

Teď, aby se toho co nejdříve zbavila, nabrala na sebe plno dobročinnosti a svolila tedy ochotně, ať Rudolf sestře napíše, že může přijet.

»Myslím, že se Klára vyzná v nějakém šití,« povídala manželu, »může mne trochu zastat v práci pro Červený kříž a s holčičkou nu, s tou může chodit Věra.«

A jaksi radostně se najednou toho nápadu zachytila. V poslední době nevěděla, kam dívku zařadit. Starý pán také se přimlouval, aby ji vzala od Katuše a povýšila za člena rodiny. Ba navrhl, že by ji vzal do pisárny, ježto má dívka velmi úhledné písmo, že by mohla trochu pomáhat při korespondenci; ale k tomu paní Pekárková nechtěla svolit zanic.

»To tak,« — děla rozhořčeně — »dej ji tam Liškovi ještě blíž, aby se co nejdřív něco stalo!«

A proto si myslela, že se to teď hodí dobře. Bude zatím chodit s dítětem a tak lidé na ni alespoň částečně zvyknou, že se čítá k rodině a sedá s ní u společného stolu.

»Co řekneme čeládce a personálu?« hrozila se, když Věru musila na přání obou pánů vzít od nejhorší práce. Ale Valdemar hned si věděl rady:

»Co bychom jí říkali? Nic! Nikdo z podřízených nemá práva, aby posuzoval naše jednání!«

A pohybem matčinu podobným zvedl pyšně krásnou hlavu.

$

— 140 —

Přese všechen stesk a ústrk, jehož se Věře u Pekárků dostalo, Věra v Praze zdomácněla. Její postavení se teď trochu zlepšilo; od té doby, co přišla z kuchyně, nezkusila tolik. Paní Pekárková měla mnoho šití; brzy bylo třeba nových prostěradel pro příručí, brzy cích pro služky. Měla zásoby plátna, damašku i zefíru, a proto usadila Věru k této práci.

Brzy se přesvědčila, že ani tento obor není dívce nepřístupným. Nevyznala se sice v nastříhání tohoto různého prádla, ale na prvý pohled každý poznal, že se šít učila a že má k tomu vtipnou hlavu. Nad ničím nepřišla do rozpaků; donesla si staré cíchy nebo prostěradla, nastříhala podle nich, a kde bylo třeba, i kousek rozpárala, aby viděla, jakým zápoševem neb stehem je šito.

Ovšem milostivá ji nikdy nepochválila; ani jednou neřekla, že by to bylo pěkné a že je spokojena; ale Věra tomu už zvykla. Přišla na to brzy, že člověk může nalézt v práci uspokojení, třeba ani oceněna nebyla. —

Přijela paní Božková s dceruškou a paní Pekárková hned měla i pro ni zaměstnání.

Měla doma plno šití od Červeného kříže a zapřáhla k tomu obě.

Že nastalo v únoru silné tání a mlhy, nebylo možno s holčičkou vycházet, a proto pracovaly obě velmi pilně.

Paní Božková byla skromnou, suchou paní, bylo jí už asi sedmačtyřicet let, ale měla ještě šestiletou dcerušku, jako podzimní kvítek na jabloni.

Míša byla velmi zesláblá úmorným kašlem, ale jinak byla děvčátko velmi čilé a bystré.

S Věrou se spřátelila z celého domu nejdříve. Tetinky se hrozně bála; k starému pánu cítila trochu ostychu, ale Věra se jí nějak silně zalíbila.

»Budu sedět vedle té hezké slečny,« prohlásila hned prvého dne, když poprvé u společného stolu seděli a Věra teď už jedla s panstvem.

»Budeme spolu kamarádit, ano?« ptala se, když Věra rozveselená její důvěřivostí s ní vydržela dlouho žvatlat.

Když šila, dávala holčičce ostřižky a slibovala, že ve volné chvíli na její panenky něco pěkného ušije.

Paní Božková byla tomu ráda a podle přísloví — »chceš-li získat matku, všímej si jejího dítěte« — také se Věře přiklonila.

Zpočátku nevěděla též, jaké tu Věra zaujímá postavení, ale paní Pekárková se brzy postarala, aby jí to objasnila.

$

— 141 —

»Sirotek z milosti přijatý,« — pravila jako mimochodem. »Můj bratr ji doporučil mé dobročinnosti a já — nu, pročpak ne? Nají se snadno u našeho stolu, a náš Spasitel přikázal ujímat se všech nuzných.«

S úctou pohlédla paní Božková na svou švagrovou.

»Dobrá a zlatá duše,« myslila si. Věra se jí velice líbila a brzy se s ní hodně spřátelila. —

»Já budu taky s vámi spát,« navrhla Míša hned prvého večera, když ji ku spaní chystaly. »Vůbec budu docela vaše.«

»To nejde, drahoušku,« usmála se Věra. »Já spím v pokojíčku se slečnou Strážnickou a ji tu a tam v noci bolívá hlava, rušily bychom ji.«

»Já bych se nedala,« bránila se Míša, »spala bych jako dudek.«

»Ne, ne, to nejde,« vložila se do sporu paní Pekárková. »Slečna Strážnická má šerednou nemoc,« dodala k paní Božkové, »a nevím, z kterého rozmaru se nabídla Verunka, že s ní bude sdílet jednu místnost. Myslím, že v tom vidí nějakou romantiku nebo nový sport.«

Malá Míša byla za několik dní u Pekárků jako doma. Probíhala domem od půdy až k nejspodnějším skladištím, znala podle jména všecky příručí i krámské a vedle Věry měla nejraději starého Hlaváčka. Ten dobrák měl rád děti a nejednou domlouval Valdemarovi, aby se už oženil, že by měl rád v domě trochu té drobotiny. Teď se mu holčička nemálo líbila a dovedl s ní sepřádat dlouhé hovory.

Na bratránka Valdemara pohlížela zpočátku s ostychem, ale za pár dní už se s ním škádlila.

Říkal jí myško a jí to působilo nemalou veselost.

Všechno bylo hezké, až na ten její úporný kašel. Ten-li ji uchvátil, opouštělo Míšu všechno — hledala jen útočiště u maminky nebo u Věry, k níž běžela plna hrůzy a zachycovala se jejích šatů.

Věra k ní honem přisedala, do rukou brala její hlavičku a držela, jak uměla nejsilněji, aby se neotřásala silou divokého kašle. —

»Vy jste rozenou ošetřovatelkou,« pravil jednou účetní Liška, když takový výstup viděl. »Nejenom slečnu Strážnickou, ale i tu maličkou umíte tak vzorně ošetřovat.« A oči jeho mluvily snad víc než ústa, Věra však svých nezvedla a usmála se jenom lhostejně:

»Někdo u nemocných být musí, a nevadí-li mi to, pročpak bych

$

142

to nedělala? Ostatně jedna ani druhá z mých přítelkyň nevyžaduje ode mne zvláštní péče. Slečna Strážnická se cítí teď o mnoho lépe, od toho zlého záchvatu nechává ji to na pokoji.« A dodala s úsměvem: »Možná že se nemoc vyzuřila a odešla.«

»To by bylo jenom vaší zásluhou, slečno,« pravil — »ona vytrpěla mnoho strachu, když byla sama, nyní asi klid působí na ni blahodárně.«

»Byla bych velmi štástnou, kdyby se její nemoc polepšila anebo úplně zmizela. Je dobrá a máme se vroucně rády.«

»Kdo by vás neměl rád!« dél Liška. A teď i Věra jaksi porozuměla jeho očím, protože pohleděla jenom letmo na něho a hned zase se zabývala holčičkou, která byla po prudkém kašli jaksi unavena a z nosíku jí tekla krev. Utírala ji a doptávala se, chtěla-li by se napít mléka, aby se posilnila. —

Míša byla celá bez sebe, ale se ženskou bystrostí poslouchala všecko a teď se ozvala hláskem trochu nosovým, jak jí Věra kapesníkem krev zastavovala:

»Taky máte slečnu rád? Máte, viďte — no, řekněte!«

Účetní byl všecek uzarděn. Jeho dvaadvacetiletý hezký obličej prozrazoval vůbec každé hnutí duševní. I teď se mu záplava nahrnula k čelu, ale nezapíral.

»Mám — opravdu, zlatoušku — mám.«

Mladý Pekárek šel malou jídelnou do kumbálku, v němž byla složena stará korespondence, a přišel Míše zrovna vhod. Utekla od Věry a chytila se ho za kabát.

»Řekni nám, bratránku, máš-li také slečnu Věru rád?« volala, a nedbajíc tenkého praménku, který jí z nosíku vyvěral, roztomile na něho hleděla.

»Jak to, že mne takhle zpovídáš?« — ptal se s úsměvem — »a proč jdeš na mne tak zhurta, ty myško malá?«

»Ráda bych to věděla,« povídala Míša — »protože pan Liška tuhle povídá, že ji musí mít každý rád a on že ji má moc a moc rád!«

Hleděla vítězoslavné na Valdemara — ale ten pojednou nebyl naladěn na bavení se s dítětem.

Ohlédl se na účetního, který byl červený jako rak, i na Věru, vypadající skoro provinile a ušklíbl se:

»Vy jste už hodně daleko, když jste učinili Míšu svojí důvěrnicí,«

— a zbaviv se dětské ručičky bezmála nevlídně, odešel do kumbálku, zavřev za sebou poněkud hlučně. —

$

143

Přišel březen a ten kupodivu přinesl krásné počasí. Slunce celé dny jiskřilo na obloze a po zimních chmurách bylo jí tak vzácné, že celá v jeho úsměvech zářila. Po sněhu na ulicích pražských nebylo ani pohádky, střechy oschly a po chodnících bezmála by se prášilo, kdyby noční mrazík pokaždé trochu vlhkosti nevytáhl. — V parcích byly dosud růže, túje a různé ty choulostivé rostliny přikryty slaměnými příkrovy, ale kde byly v záhonech jaké cibule narcisků nebo lilií, všecky vystrkovaly bledé zelené špičky a přijímaly první polibky slunce.

Po zpěvavém ptactvu nebylo sice ještě stopy, ale vrabčíci byli krotcí a také se křiklavě radovali z krásné pohody.

Oni tu sice bídy nezakoušeli, poněvadž obecenstvo je ve městech ku ptákům milosrdné a nedá jim trpět hladem, ale jaro jim bylo rozhodně milejší. Na keřích nalévaly se pupeny a kůra u šeříkových houští mládla a světlela.

V nedělním odpoledni šla Věra se slečnou Strážnickou a vedly spolu Míšu. Její kašel se za několik týdnů, které zde trávila, hodně polepšil. Úporné záchvaty pominuly úplně, chutnalo jí jíst, tvářičky dostaly zcela jinou barvu.

Paní Božková pomalu se chystala domů a denně se rozplývala vděčností k pánu i paní Pekárkovým.

Ona už poznala slabou stránku svojí švagrové a věděla, že si ráda dává děkovat a sebe chválit.

Teď si holčička vykračovala mezi Věrou a Loj zičkou, jak oběma říkala, a žvatlala ustavičně.

Měla jarní pláštíček sice z něčeho staršího přešitý, ale pěkný a čepeček se slováckou vložkou nad čílkem.

Poskakovala jako ti vrabčíci a právě jako oni i ona kroutila hlavičkou sem a tam. Po stezkách parku kráčely celé houfy lidí. Koho by ne vylákalo jarní slunéčko, byl-li dlouho zavřen ve světnici? — Celý únor byl plačtivý — pršelo a sníh padal, tálo a větry byly jako zběsilé.

Kdo tedy jen trochu mohl, každý hledal kousek přírody, již zastupují ve městech parky. Ony jsou plícemi velkoměsta, z nich se vylévá svěží vzduch a lidé se chodí nadýchat kyslíku jako do zásoby. —

Procházeli se tu vojáci i civilisté, studenti, dělníci i profesoři. Ženy, jako vždy, i teď trochu přeháněly. Měly už tmavé slamáčky nebo lehčí plstěné kloboučky jarní a také dětem daly už ponožky,

$

144

z nichž holá lýtka těch městských, teď namnoze podvýživou umořených dětí vybíhala jako z hrnéčku tenké kvedlačky.

Městské dámy nemohou se obyčejně dočkat změny. Sotva máme konec srpna, ať třeba tropické vedro panuje, už rády nosí podzimní kloboučky a kožešiny a na jaře zase naopak.

Také slečna Strážnická měla už tmavý klobouček, pletený ze slaměných pásků, ale Věra byla věrná ještě svojí čapce zimní a kabátku s beránkem z plyše.

Neměla tu také vhodných šatů pro jaro a zanic nechtěla říci paní Pekárkové, že by si něco koupila. Bála se, aby nemyslila, že chce od ní nějaké peníze a že by jí třeba nechtěla něco dát z jejích peněz, od nichž knížku měl pan Pekárek ve své pokladně.

Stále doufala, že se pan strýček vrátí a že ona odejde dříve, než jich bude nutně potřebovat. —

»Viděla jste Novákovou?« ptala se teď Strážnická a vyrušila tak Věru z přemýšlení. —

»Dnes ne,« odpověděla trochu roztržitě.

»Má nový kostým — ale podivila byste se, jaký je pěkný. Já se divím, že nelituje tak těžce vydělaných peněz. Co se kolem pultu natančíme, než tu měsíční mzdu vydupáme, ale ona, bože můj, nemá žádných starostí!«

»A z jaké vlastně pochází rodiny?« ptala se Věra. »Jistě nemusí nikoho podporovat!«

»To nemusí, její otec je soudním zřízencem; jednou se pochlubila, že ji ještě podporuje.«

»Ale ono jí to pěkně sluší,« řekla Věra, aby vůbec něco řekla. Ona se o slečnu Novákovu valně nezajímala, nebylo mezi nimi žádných sympatií a také žádného odporu. Stýkaly se málokdy a přišly-li přece do styku, nevěděly, co by si měly povídat. Slečnu Novákovu zajímala nejvíce móda a společnost. Příručí i s účetním si říkávali: »Kdyby mohla, jako nemůže, kdo by s ní obstál?«

Nesmírně ráda navštěvovala noční místnosti, a kdyby se nebála paní Pekárkové, která nedovolovala žádných toulek, byla by si často vyhodila z kopýtka.

»Sluší?« zlostně se zasmála Lojzička, která při své chorobě byla přirozeně trochu zlostnou a trochu závistivou. — »Co vás nemá? Jen si všimněte, jak velkou má hlavu proti tělu a takové široké boky, k tomu nohy má bezmála bočité — «

$

— 145 —

Věra se musela usmát; opravdu, toho si ještě nepovšimla.

»A přece si myslí, bůhví jaká je; našincem bezmála pohrdá a bezohledně mi řekne: ,Inu, to není pro vás, má-li člověk padoucnici.’ — A to přece není padoucnice, tahle moje nemoc, to jsou pouze epileptické záchvaty — a — «

Věře jí bylo líto, kývala jí proto horlivě hlavou. Kupodivu, ve svém mládí dobře chápala neštěstí Lojziččino a měla s ní živý soucit.

Že by se po jejím boku zvlášť dobře bavila, to si říci nemohla. Lojzička měla všelijaké vrtochy a pořád proti někomu reptala; brzy proti milostivé paní, která je tak pobožnou a přitom tak necitelnou, zase proti některému z mužského personálu, který si rád ulevuje na úkor jich — hůře placených sil ženských.

Věra byla by mluvila nejraději o nějaké knížce, kterou četla. Ona tak neskonale ráda vypravovala nebo si dala vypravovat. To zas nezajímalo Lojzičku, ale Věra byla přece ráda, že má s kým vyjít; svoje myšlenky si nechávala pro sebe.

Dnes rok ještě vesele se bavívala se Šimonovou Liduškou a takové mívaly dětinské nápady, a dnes si ani neuvědomila, jak zvážněla a jak se změnila. Snad to byl stesk, jenž ji předělal nebo ještě více napětí, jež neustále upozorňovalo všecko její jednání, aby ani paní Pekárková, ani Valdemar a kuchařka nenašli příčiny ji urážet.

Právě si teď vzpomínala na Lidušku, ale Lojzička jí nedala dlouho se nořit do minula. Trpce se zasmála a řekla zhurta: »Copak taková, může se strojit a na sebe věšet — z domova jí pošlou, v obchodě také ještě neměla malér hůře se mnou,« a ztlumivši hlas, svěřovala Věře: »Měla jsem tuhle dvakrát po sobě chybu v kase, jednou mi scházelo pětatřicet korun, podruhé dvaapadesát; a pane, to člověka zcuchá.«

»To jste se předala?« ustrnule ptala se Věra. »Nevím — asi podle všeho. A tak jsem se bála, aby na to pan šéf nepřišel. Dosadila jsem to a ani nemukala. Svěřila jsem se jenom Liškovi, zvala jsem si ho totiž, aby se mnou kasu přepočítal. Je čestný a už mi kolikrát poradil.«

»To věřím, že jste měla škodu,« povídala Věra, »pak vám nezbylo nic pro maminku.« —

»A ona, chudinka, je tak na mne odkázána. Pak si nekoupí ani trochu sladu na kávu, ani cikorku, o cukr má také věčnou bídu.

$

— 146 —

Kdybych byla zdráva,« — povídala a víc jako pro sebe snula nějaké snivé pásmo — »chtěla bych se vdát a vzít si maminku k sobě. U bratra se jí špatně daří, švagrová je na ni taková zlá — «

»Proč byste se nemohla vdát?« řekla Věra a vzpomněla honem: »U nás byla také taková dívka, která mívala jakési křeče, ale když se vdala, měla kolik dětí a přešlo ji to úplné. Je teď docela zdráva.«

»Ano? Opravdu?« — celá nadšená a jako zázrakem rozzářená ptala se Strážnická. »Jistě? Vy jste ji znala?« a nečekajíc na další, sama se těšila: »Také už mi to lidé říkali, abych se vdala, že by to snad přešlo, že mám příliš mnoho krve a síly.« -

Radostně zvedla hlavu. Slunce svítilo mezi holými ještě břízkami a jí se zdálo, že prve nebylo tak krásně jako teď, že se ještě obloha tak netřpytila a ty trávníky — vždyť ony se zelenaly! Tiskla loket Věřin a vzhlížela k ní, jak Věra hlavou ji notně převyšovala. »Vy jste hodná, Verunko, já vám za mnohé vděčím. A myslíte, že by si mne někdo vzal?«

»Bože, pročpak ne?« její náladou nakažená usmála se Věra — »vždyť jste taková milá a jak vám to sluší, umíte se tak pěkně ustrojit!«

»A nejsem ještě tak stará, viďte? — Sedmadvacet, to přece je na vdaní právě nejlepší.«

Míšu nebavila rozmluva těch velkých dívek. Byla by raději švitořila o vrabcích, kteří tu nad nimi cvrlikají, nebo o své panence, kterou nechali doma.

Věra uměla na ni tak krásně šít a už jí urobila celou garderobu, co byla Míša u Pekárků. Teď si vzpomněla, že bude mít tento měsíc svátek a ptala se Věry, co jí k němu udělá. Zdali ušije její Vendulce nové šaty?

Chvíli hovořily o panence, ale slečnu Lojzičku to nezajímalo. Ona neměla příliš v lásce malé dívenky, unavovalo ji jejich švitoření. —

Šla přitom mlčky, a když Míša se jich pustila, běžíc po okraji betonového chodníku mezi umělým lesíčkem k soše Hálkově, pohlédla na Věru snivě a ptala se se záhadným jasem v očích:

»Ale víte, že já bych nemohla žádného muže na světě milovat?«

Věra se podivila: »Ne? To byste se tedy špatně vdávala.«

»Inu ovšem, já bych se vdávala jenom kvůli mamince nebo kvůli své existenci, ale víte, mně se líbí na světě pouze jeden — jediný muž.«

$

— 147 —

»Nu?« pobídla ji Věra jediným slovem, ale zase jí od toho bodu myšlenky nějak unikaly. Přemýšlela prve při řeči své s Míšou, jaké ty šaty panence Vendulce udělá, zdali ze zbytku od milostpaniných hedvábných šatů nafialovělých nebo z červeného klotu, který v kufříku s ostřižky slibně se rděl. A také jí napadlo, že by mohla pro loutku uháčkovat klobouček ze zbytku vlny.

»Víte, Verunko, já miluji tajně jednoho muže, pouze toho jediného pod sluncem a nepřála bych si ničeho od života, leč jediné políbení od něho. Kdyby mne jednou vzal do náruče a přivinul k sobě, chtěla bych ještě téhož dne umřít.«

Věra se skoro usmála, a že prve Strážnická pochválila účetního, zeptala se, co jí napadlo:

»Nebyl by to pan Liška?«

»Liška?« Lojzička se skoro zasmála. »Ó, co vás napadá — taková bych k vám nebyla. Já vím, že jeho srdce patří vám.« Pohlédla na Věru s oddaným přátelstvím a také trochu tázavě.

»Mně?« — Věra zčervenala, ale úsměv její byl částečné pohrdavý. »Já ho nechci — líbí-li se vám — «

»Že ne?« — podivila se Strážnická. »Tomu ani nevěřím. Vždyť je tak hezký a pořádný, nikdo na něj špatného slůvka neví — nu a postavení jeho také se bude vždy lepšit. Slyšela jsem nejednou, že ho pan šéf chválí, jak je zdatný ve svém oboru. Pročpak byste ho nechtéla?«

»Já nevím,« pokrčila Věra rameny — »nemám nic proti němu, ale abych ho mohla milovat a stát se snad jeho ženou — «

»Vidíte — a Nováková na vás už hledí jako na milenecký párek.«

Věra byla trochu popuzena: »Co se všichni o mne starají?« a v důsledku nedávné poznámky Valdemarovy vzkypěla teď hněvem: »Já se o nikoho nestarám a Lišky si všímám, jen co musím, nechť mne nechají na pokoji! Pro mne není vdávání, a tím méně už tu, v Praze! Já jsem se zapřísáhla hospodařit panu faráři a tomu také dostojím.«

»Nu, nedurdéte se tak, miláčku,« napomenula ji Lojzička dobrácky, »já vás nechtěla pohněvat. Lišky je mně líto, zdá se mi, že vás má opravdově rád. Ale buďsi, on není ani tím, kterého já zbožňuji. Věro, vy to netušíte a sama necítíte ničeho? A mně se zdá, že všechny ženy v tomto domě propadly marným touhám.«

Věra mlčela, vrtěla jen hlavou, ale zornice se jí trochu rozšiřovaly.

$

— 148 —

Zastavily se nad fontánou, která byla teď němá, ovázána slámou, a betonová nádrž bez labutí byla na suchu.

»Chvěji se, když jde jen kolem mne, a náhodou-li přijde a přeje si ode mne nějaké zprávy nebo dotkne se jen tak namátkou mojí ruky, cítím, jak se chtěji a jak mi to tělem probíhá, jako sladkost a bol zároveň. Nu — víte už — je to náš mladý pan šéf.«

Věra hleděla jinam. Zajímalo ji teď, jaké kaménky jsou v písku na dně vypouštěné nádrže. Nahýbala se tam a řekla jen skoupé: »Ten tedy to je?«

»Ano, pan Valdemar. Nejkrásnější, nejmužnější a nejšlechetnější muž na světě!«

»Nejšlechetnější?« řekla Věra a v jejím hlase znělo plno pohrdání — »já myslím, že je celý po matce.«

»Pan Valdemar?« vykřikla Lojzička a sepjala ruce, jako by byla ustrnula nad tolikerou křivdou.

»Ani zdání, milá zlatá, ten nemá z ní ani vlasu! Milostivá je pokryteckou, zlomyslnou, vypočítavou, ale pan Valdemar — až tu budete déle a poznáte ho — «

»Nechci tu být dlouho,« — prudce se utrhla Věra — »čekám už s celou toužebností a toužím vší duší, abych mohla domů, už co nejdříve, do drahého, ztraceného ráje.«

Slzy jí přitom vyhrkly a vedle stesku cítila i zlost a vztek, aniž si sama uvědomila proč.

»Kdybyste znala mladého pána jako já,« povídala Lojzička nadšeně — »také byste ho zbožňovala.«

»Znám ho dostatečně,« řekla Věra chladně a uvědomila si hned prvé setkání se s ním v pokoské faře, kdy jí tak bezmezně pohrdal a pak už zde způsobil celou řadu drobných příkoří.

»V něm je tolik vznešené velkomyslnosti, že se mu v duchu stále klaním. On dělá jako jeho matka také dobré skutky, ale nikdy o nich nemluví. Viděla jsem sama nejednou, jak před kostelem žebráky poděloval a jak přitom skromně klopil oči — jinak než milostivá, která nese hlavu vzhůru a rozhlíží se, vidí-li ji která z jejích přítelkyň. Počíná si jako pyšný farizeus. Valdemar je k nám podřízeným vždy vlídným a laskavým jako pravý vzdělanec.«

Věra se tvářila, že ji ta věc nezajímá. Rozběhla se za Míšou a nepřiznávala si ani, že má v srdci jakýsi prapodivný pocit. Jala se s Míšou skotačit, honila ji kolem sochy po písčité pěšince, nevší-

$

— 149 —

majíc si kolemjdoucích vojáků, kteří se za ní ohlíželi. Byli to kadeti, jejichž oči vábila půvabná venkovanka.

Strážnická šla pomalu za ní a povšimla si toho. »Šťastné děvče,« pomyslila si a byla by jí ráda záviděla, kdyby nemusela uznávat, jaké má Věra dobré srdce a jak je jí vděčností zavázána. Což se jí dosti neobětuje?

Ne, Lojzička nechtěla být neuznalou a připomínala si, jak je k ní Věra pozornou, jak nejednou v noci se jí ptá, není-li jí nevolno a nelituje vstát a jít do předsíně pro vodu, má-li žízeň.

Hleděla teď na ni, jak s holčičkou skotačí a když se k ní vrátily, znamenala, jak se Věře pobledlé tváře krásně zardělý.

Mnoho sedala u šití, a proto zbledla a zhubeněla přes zimu, teď však se rozjařila a límeček u krku si povolovala. Míša jásala a vrážela do lidí samou bujností.

Strážnická šla stále volně a zas jí něco bolavého přicházelo do srdce. Hle! Mládí a zdraví, není-li ono nejkrásnější ozdobou člověka? Největším bohatstvím? A mnozí lidé si ho neváží!

Paní Božková už se skutečně chystala domů. Míša byla zotavena a jí tak někdy připadalo, že už je tu, v domě bratrově, na závadu, že se paní Márinka tváří unaveně a zdržuje ji jenom tak ze zdvořilosti.

Míša nebyla ráda. U Pekárků měli tolik místa proti nim doma a všichni si jí všímali. »Hezký bratránek« dal-li se s ní do skotačení, nevěděl, kdy je tomu konec, a slečna Věra šila jí večer místo své zábavy na panenku. K tomu strýček často dával jí peníze, aby si mohla kupovat pamlsky. Nejradéji ze všech měla však starého pana Hlaváčka, jehož bodrý smích tolik dětskému sluchu lahodil.

Dělal-li v neděli v kuchyni štípánky, sedala u něj a on jí naskládal celé spousty proplétaných obrazů, že toho nastavěla kolem celého sporáku. Nelenoval si a staré nohy trmácel až na půdu, aby přinesl nějaké hračky, které tam zbyly po mladém pánu. A odešlo-li panstvo někam, svezl se s ní alespoň desetkrát ve zdviži do třetího patra a zase dolů.

Sám potom, aby ušetřil a dohonil, co tak zbůhdarma zmrhal, pachtil se pěšky, bylo-li třeba, nahoru pro papír do nejhořejšího skladiště.

$ — 150 —

S maminkou Míša smlouvala ustavičně, aby tu ještě pobyly, alespoň přes její svátek, který měl být pětadvacátého.

»Slečna Věra mi slíbila samé kloboučky, bude jich pro Vendulku plná krabice, počkáme si tu na ně,« žadonila.

Paní Božková už spěchala, a přece se stalo, že tu zůstaly hodně dlouho přes ten slibovaný pětadvacátý.

Byly už na cestu připraveny, když se Míša roznemohla. Do rána dostala silnou horečku a netěšilo ji ani hrát si s oblíbenou Vendulkou, ani vystřihování z barevného papíru, ani skládanky ze štípánek od pana Hlaváčka.

Byla ospalou, ale spát nemohla, bolela ji hlavička, zlé sny ji budily. Paní Božková měla starost a také tetinka nad ní postávala.

Pan Pekárek poslal pro lékaře, ale ten dosud ničeho nerozpoznal.

»Snad to bude jen dětská horečka,« mínil, »třeba od žaludku.«

Ale horečka, jak doufali, do rána neklesla. Nazejtří byla ještě horší a lékař vyslovil obavu, aby to nebyla spála, která letos v Praze řádí — brzy v té, brzy v oné části, tu zas na předměstích a namnoze probíhá dosti těžce.

Paní Božková byla strachem bez sebe. Spála! Kdo jenom to zlé slovo uslyší, už se děsí, neb každý ví, jakým je ona nepřítelem dětí.

A také paní Pekárková byla ustrašena a mrzuta. »Nebylo dosti na dosavadní oběti a dobrotě, teď ještě aby tu dítě bylo připoutáno na celé týdny! Já jsem hned do toho neměla chuti, abys je sem bral. Ještě nám budou dávat vinu, že to chytila zde.«

Tak děla svému choti, když starostlivě s ní postával. »Kdož to věděl,« povídal sklíčeně, »ostatně máš zásluhu.«

Několik dní ležela Míša jako polomrtvá. Marněji Věra přinesla asi šest kloboučků na Vendulku, jeden roztomilejší druhého. Sedala na stoličku u postele a nasazovala si je na prsty. Míše se sice velice líbily, ale byla tak mdlou, že neměla síly, aby se posadila a na panence je zkusila.

A neměla k tomu ani nálady. Lékař poroučel obklady, zkoumal krček, v němž bylo zapáleno, a jazýček bílým škraloupem potažený.

Teprve za čtyři dny zlé nejistoty, které úplně paní Božkovou vyčerpaly, osypalo se tílko Míšino červenými skvrnami.

Nebylo více pochyby a lékař konstatoval spálu. Poručil děvčátko oddělit, jinak že by nesměli páni do obchodu a také prodavačky a příručí nesměli se s rodinou stýkat.

$

— 151 —

»Nemoc je prudce nakažlivou,« pravil odcházeje, »a také krajně nebezpečnou. Ani velcí nejsou před ní bezpečni a často u nich probíhá tíže než u dětí.«

Míše bylo stejně; ležela v horečce a paní Božková už se vlekla jako stín. Bezesné noci na ni působily krutě a také úzkost ji drtila.

»Bylo by třeba někoho k ošetřování přijednat,« pravil pan Pekárek, když sestru tak zmořenou uviděl; »vždyť ty onemocníš také. Jsi slabá vždy a tohle je nad tvé síly.«

»Nesvěřila bych dcerušky cizím lidem,« zvolala prudce; »snad to už nějak vydržím, lékař praví, že to nejhorší máme odbyto.«

A trvalo to zas celý týden, že se už vlekla jako stín. Ale konečně vyrážka z dětského tílka zmizela a horečka poklesla.

»Je nutno však být opatrným,« děl doktor a stejně starostlivě na malou pacientku hleděl; »po spále přicházejí různé komplikace. Hlavně ledviny potřebují všemožné péče. Musí zůstat ještě v posteli, pokud nedovolím, aby vstala.«

Paní Božková se těšila, že si teď odpočine, ale nebylo jí toho dopřáno. Míšu počalo bolet v oušku a bylo to horší než celá dosavadní nemoc. Plakala a hořekovala ve dne v noci a paní Božková byla vysílena do poslední kapky své síly.

Už to bylo na třetí týden, co Míša ležela a svátek její minul přes malou hlavičku, jako by ho ani nebylo. Neměla pro nic smyslu, držela jen svoje nebohé ouško a vedla jediný křik a pláč.

»To už není k vydržení!« lamentovala paní Pekárková po straně, ač se jí to nemuselo příliš dotýkat. Ložnice i jídelna byly odděleny chodbou a pokojem slečny Strážnické a Věry od pokoje, v němž ležela malá nemocná. »To mám za svou dobrotu. Mé nervy jsou úplně vyčerpány hrozným posloucháním a utrpením toho děcka. Mám k tomu příliš měkké srdce.«

Pan Pekárek litoval svou choť a rozhodl se tedy rázně: »Zjednáme ošetřovatelku, aby si sestra odpočala, a přestěhujeme maličkou třeba do třetího poschodí.«

»Není třeba nikoho jednat,« ozvala se tu Věra, která právě do jídelny vešla a na své místo u stolu se ubírala. »Chtěla jsem právě dnes prosit, abyste mi dovolili zůstávat i ve dne u paní Božkové. Po dvě noci už jsem bděla u Míši a ona si mne stále žádá.«

»To je dobré,« rozhněvala se paní Pekárková a zlostně přeměřila dívku; »stýkáte se s nemocnou a také chodíte mezi nás!«

»Převlékla jsem se po obě rána úplně a…«

$

152

A kdo spí se slečnou Strážnickou?« — ptal se starý pán trochu znepokojené.

Cítí se teď dobře a já se chodím na ni dívat.«

Paní Pekárková postřehla, že manžel kroutí hlavou v jakémsi obdivu a pospíšila si s trochou úsměchu: »Nevím, kde jste chytila tuhle romantiku, být ošetřovatelkou! Pořád se všude mezi nemocné mícháte.«

Míša mne má velmi ráda,« omlouvala se Věra a temně se rděla

» žádá si mne a já u ní tak ráda pobývám. Bavíme se spolu a ona zapomíná na bolest v hlavičce.«

»Ne, ne,« ozval se vtom Valdemar rázné a hlasitě. Až dosud seděl tiše a pátral očima ve tváři i postavě mladého děvčete. Cítila to, ale nepohlédla naň ani jednou. Teprve teď k němu vzhlédla a oči jí zlobné zasršely.

»Ne to nemůže být!« Valdemar opakoval. »Vy nesmíte Míšu ošetřovat ani jediný den, to pusťte úplně z hlavy!«

»Mohla by se sama nakazit, není-liž pravda?« pravil pan Pekárek a schvaloval synovu ráznost, s níž tak přísně zakročil.

»Nehodí se k tomu, naprosto ne,« — opakoval Valdemar, »to být nemůže. Spála je nejnakažlivější, když se pokožka loupá, a vy jste ještě příliš mladá!«

»Prodělala jsem ji již v dětském věku, velmi lehce sice, ale přece jsem ji přestála; nebojím se jí proto a prosím znovu o tu laskavost.«

Věra se odvrátila od Valdemara a obracela se s rukama prosebně vztaženýma k panu Pekárkovi. »Práci, kterou tím promeškám, zcela jisté a brzy zase nahradím,« slibovala, obracejíc se také k paní.

»Nu tak, Valdemare,« usmála se paní na syna, »když se Verunka spály nebojí, pročpak bychom jí nedopřáli té zásluhy, aby získala jedno z nejkrásnéjších křesťanských milosrdenství? Což nevíš, že náš Spasitel přikázal «

»Nu — ovšem, řekl Valdemar nakvašeně a zlostně se na matku podíval; »ale pamatuji si ještě, že z katechismu jsme se učili: nehazardovat se svým zdravím a nespoléhat se opovážlivě na milosrdenství boží!«

Odhodil pak prudce vidličku a zabručel velmi zlostně: »Pro mne a za mne kdo chce kam, pomozme mu tam,« — a odešel z jídelny.

Paní Pekárková trochu překvapeně hleděla za synem a temný nach jí stoupal k čelu.

$

153

»Je už také tou válkou celý nervózní,« pravil starý pán jako na omluvu, »nebýval takhle zlostný.«

»Zdá se mi,« děla paní Pekárková a usmála se jaksi nakysle. »že je mu Verunka velmi nesympatickou. Milé dítě, hleďte mu jít raději z cesty. Nu, a co se týče toho ošetřování, je-li s tím srozuměna moje švagrová…«

Tak vlídně ještě na Věru nepromluvila jako právě v této chvíli, ale Věře bylo najednou odporno, až se v nitru otřásla jako by sáhla na hada…

Uklonila se maličko a zeptala se, smí-li hned do pokoje k nemocné odejít.

Dovolili jí. Pan Pekárek se vlídně pousmál, a když šla kolem něho, pohladil ji trochu po rameni, ale paní se jen shovívavě usmála. A když byla Věra venku, pravila jako mimochodem:

»Neotesaná stále. Neví, že mi má za prokázanou laskavost políbit ruku. Její nízký původ se nikdy nezapře.«

Věra šla zatím kvapně po chodbě. Měla vůbec velmi lehkou chůzi a její gumové podpatky, jež byly jediným jejím přepychem, sotva byly slyšitelny.

Ale mladý Pekárek, stojící ve výklenku okna na rozhraní poschodí a mezaninu, přece ji uslyšel a vystoupil teď rychle proti ní.

»Čekám na vás, Věro,« pravil a zastoupil jí cestu, aby mu neunikla; »chci vám to znovu rozmlouvat.«

Udělala odmítavý posunek a chtěla kol ného proběhnout, aby mu, jak paní poručila, šla z cesty, avšak on po ní sáhl a chytil ji za útlý, ale oblý loket.

»Dejte si říci, Věro, a neplýtvejte silami, kterých jste jedva načerpala. Pamatuji vás, že jste byla velmi slabým a bledým devčátkem.«

»Jsem úplně zdráva,- řekla a bolest, jež vznikla ze sevření lokte, ji popudila; odhodila skoro zlobné jeho levici a řekla: Neuškodí mi to a mám již dovoleno.«

»Jste umíněnou a neposlušnou,« děl jako výčitkou, a přece tak často čtete lístek, který vám pan strýček poslal: Poslouchej, Věro, a buď hodná!«

»Poslouchám,« pohodila hlavou, »pana Pekárka i milostpaní a — « uhnula se mu a utíkala. Černý její vrkoč zavlál, kartónové domácí šaty se zavlnily těsné před ním. Ucítil z ní vůni prostého válečného mýdla a přišlo mu to jako pryskyřice pokoských lesu.

$

154

Podráždilo ho to tak, že se mu něco horkého hnalo k hlavě; byl jist, že to je vášnivý vztek, co jím tak zalomcovalo.

Skočil za ní a chytiv ji za zápěstí, zkroutil jí ruku, že zaúpěla, a byla by se málem zhroutila před ním na zemi.

»Také mne budete poslouchat!« zasoptil. »A já vám to zakazuji!«

Vztyčila se a chladně ho přeměřila.

»Jakým právem?« zeptala se a pohledem plným nepřátelství ho přešla celého. »Vám mne strýček pod ochranu neporučil a také na vaší milosti nezávisím!«

Byla pobouřena, že cítila v celé páteři škubání všech nervů. Nenávisti byla plna. Zdálo se jí, že nemá žádných vnitřností a žádné duše, že je vyplněna od hlavy až do nohou samou, samou černou nenávistí.

Ale kupodivu, ta ji bolela! »Kdo by to řekl,« uvažovala, zatímco ji držel, aby nemohla utéci, celou šíří svého těla, jímž rozpřaženým a rozkročeným zaplňoval celou chodbu, »že ta nenávist také bolí.«

Hleděla k zemi a v očích jí utkvívaly jen jeho moderní kamaše a vyžehlené spodky. Když však k němu jen letmo vzhlédla, byla překvapena, že se usmívá a jaksi melancholicky hlavou pokyvuje.

»Vy jste ale nečetla dopisu, který pan strýček mé matce po vás poslal?« zeptal se a dosti napjatě na ni hleděl.

Zavrtěla hlavou. »Nečetla,« — a padal na ni strach. Snad nedal pan strýček i jemu na ni nějakého práva?

»Proto,« pokyvoval a ustoupil jí, uvěřiv hned jejím očím, v nichž byla úzkost i otázka; »jinak byste se mnou nejednala tak zle. Znám vás dobře, že jste totiž pana strýčka až přepjatě poslušná, jinak,«

— dodal, ušklíbnuv se trochu — »byste u nás už dávno nebyla.«

Šla kolem něho a neohlédla se víc. On postál chvíli na úpatí schodů a pak odešel do druhého křídla domu, v němž byla kancelář.

Věra téhož dne počala ošetřovat malou Míšu.

Byla už polovice dubna, ale na odjezd ještě ani pomyšlení, třeba paní Božková byla jako na trní. Míša skotačila už sice po koberci a s Věrou vymýšlela všelijaké švandy a legrace, ale z ouška jí stále ještě teklo a neslyšela na ně. Lékař sliboval, že to byl zánět středního ucha, že i ta hluchota poleví, ale dítě dosud musí být v teple, aby se také ledviny neozvaly.

$

— 155 —

Po celé ty dny Věra málo uvidéla slunéčko. Pokoj, jejž obývaly Božkovy, byl obrácen nazad, na malý dvůr, na němž stály jen bedny anebo vzhůru stoupal dým z bubnu, v němž se pražila káva.

Pobledla tudíž a dostala temné kroužky kolem očí. S rodinou Pekárkovou se teď málo stýkala, ač lékař již dovolil, že se může ke konci týdne provést dezinfekce, čímž padne možnost nákazy. —

Slečna Strážnická spala v pokojíku sama, ale Věra nepropásla ani jejího záchvatu, který ji poprvé zas navštívil na počátku dubna a opakoval se třikrát po sobě. I k ní pospíšila a poskytla jí prvou pomoc.

»Já se divím,« povídala jí paní Božková, »kde se ve vás bere tolik síly. Jste mladičkou, a přece takovou statečnou. Opravdu, Verunko, znám už celý Pekárkův dům a musím říci, že tu jsou hodní lidé — starý pan Pekárek, můj bratr, i švagrová — také Valdemar je pravý kavalír, ale nejlepší srdíčko ze všech máte vy, milá zlatá slečinko!«

Věra se smála: »Proč, milostpaní? Že jsem si šla pohrát s Míšenkou a vylenošila se trochu u ní?«

Ale ona ani tam nelenošila. I tu paní Pekárková pamatovala na její duši, kterou chtěla stále obohacovat dobrými skutky, a dala jí celá přadena bílé bavlny, aby pletla vojákům ponožky. Kolik párů jich Věra udělala, nevěděla sama; bylo jich asi hodně. Pletení je prací úmornou, hlavně pro mladá a čilá stvoření.

Někdy se jí přitom zmocňovala únava i rozmrzelost. Ta očka byla tak jednotvárná, jedno jako druhé a pořád kolem a pořád kolem.

Ještě že tu byl starý Hlaváček, s nímž si Věra často večer popovídala, když všichni už spali a ona mohla si postát na chvíli někde na chodbě.

»Věřte mi, drahá Verunečko, že se brzy stane něco velikého. Já to vím a cítím ve vzduchu, k něčemu dojde, něco se stane, co všecko obrátí,« říkal jí a byl rád, že se potěšila. Viděl to na ní, že je smutnou a ptal-li se po příčině, stýskala si: »Když to tak dlouho trvá a pan farář se nevrací, nepíše, nejede!«

Měla o něj takovou úzkost a běda, poddávala-li se jí. To bývalo nejčastěji, byla-li sama někde v pokoji.

Jarní slunéčko zapadalo a poslední září oblévalo hlučnou ulici nebo stínem dařilo malý a vlhký dvorek. Pražské zvony se rozhlaholily, jejich kovová srdce bila a tesknota, nevýslovná tesknota

$

156

z toho všeho rozlévala se všude, tak se alespoň Věře zdálo. Některé ty zvony už znala — svatovítský a týnské — ty se jí líbily nejvíce, mělyť hlas vážně zadumaný. Ale jí se zdálo, že nejsladší, nejdojemnější hlas mají doma jejich zvony pokoské. V nich to znělo stříbrem a více ještě mluvou drahého domova a uplynulého, mileného dětství. Zdali je zase kdy uslyší?

Ó, Věra byla mladou, ale nebyla lehkomyslnou; její letora byla vyhloubena a byly v ní mnohé struny, které zvučely zcela vážně. Ona znala nebezpečí, které hrozí drahému strýčkovi. To nemusela ani slyšet od Pekárkových. Ona si dovedla představit, co se mu může stát proto, že upadl v nemilost nahoře.

Možná že už nikdy nepřijde na pokoskou faru!

To bylo strašné! Milovala ho celou svojí láskou, a uvědomila-li si, že by ho někde umořili a jí už nevrátili, cítila tak pronikavou bolest, že se pod ní všecka hroutila.

Jak by proto nevítala s jásotem slov Hlaváčkových:

»Počkejme si jenom na ty konce! Já myslím, že budou přenáramné! Já si myslím, že ten dvouhlavý orel zajde tak bídně, jak si zasloužil a ten úhlavní vrah tam odshora z říše s ním!«

Ó, pak by bylo strýčkovi dobře; i on by se vrátil do drahé pokoské fary!

Takovými myšlenkami a touhami se teď zabývala a takovou debatu vedla se starým Hlaváčkem, když prováděli dezinfekci a dělali generální pořádek.

Potom zas poprvé seděla malá Míša s rodinou Pekárkovou v jídelně u velkého stolu a Věra tam také zaujala své místo.

Téhož dne přišel mladý Pekárek trochu pozdě k obědu a usazuje se na své místo pravil Věře, která mu polévku nalévala:

»Setkal jsem se s panem prezidentem Markovičem a ten mne žádal, abych vám vyřídil prosbu o naladění harmonia. Paní prezidentová prý slyšela od radů Fischerů, že se v tom oboru dobře vyznáte.«

Věra se trochu zapálila a pan Pekárek se podivil: »Vidíme, tak jsou u Fischerů spokojeni?«

»Nu, ovšem,« pousmála se paní Pekárková; »teď ve válce máme samé náhražky. I výborné síly musí být nahrazovány a lidé si pomalu na to zvykají.«

»Nemyslím,« pravil Valdemar podrážděně, »že by se u radů ledačím spokojili. Kamila sice hudbě valně nerozumí, ale pan rada

$

— 157 —

Fischer je synem učitele hudby a talent má vrozený. Na harmoniu hraje báječně.«

»Nevím, kde bydlí,« hlesla Věra a nemohla zatajit radostné zakmitnutí v oku. Měla opravdu radost, ani ne proto, že dokázala, co jí paní Pekárková s takovou důsledností upírala, ale hlavně že zase přijde mimo Pekárkovu domácnost a že si zahraje na oblíbený nástroj.

Zase bude myslit na chvíli, že je v milém pokojíčku pokoské fary, který obývá pan strýček, nebo na chóře malého kostelíčka.

»Mám odpoledne cestu okolo,« — pravil Valdemar, a aby odůvodnil svá slova, obrátil se k otci: »Telefonoval prokurista od Kyliánů, abych tam přišel kvůli té náhražkové čokoládě. Vyrobili prvou dávku a velice prý se zamlouvá; vezmu vás s sebou, Věro,« dodal jenom jako mimochodem a rozhovořil se s otcem o věcech týkajících se obchodu.

»Bože, to je pořád s náhražkami,« — huboval starý pán. »Kdypak to dříve bývalo? A u nás! Pekárkova káva bývala jenom prvotřídní. Cejlon, Jáva jsou ty nejlepší druhy; ale teď: Sama, Tekla, Rekord, Zora, Triumfala a jak se ty šmejdy jmenují! O čisté kávě ani zdání — ostrovní kávy to ani nevidělo. Žito, ječmen, žaludy, hrách, čekanka, pejr, to vše se prodává za poctivou kávu a lidé si tím kazí jenom zdraví!«

Valdemar otci přizvukoval: »Stydím se vůbec, že to našlo místo v našem obchodě, který byl povždy poctivý a čestný. Co by na mne přišlo, vyházel bych to všechno a zavřel krám.«

»Ano, a šel bys za čtrnáct dní na vojnu!« dodal otec a káravě na syna pohleděl. »Kdybychom přestali dodávat vojsku, uhlídal bys, jak by se nám vedlo.«

Valdemar kvapně pojedl a vstávaje od stolu řekl Věře, která nádobí sbírala:

»Tedy se připravte, asi po druhé hodině půjdeme.«

»Cožpak to musí být právě dnes?« ptala se paní Pekárková rozrušeně. — »Verunka tu má ještě plno práce s úklidem a má zanechat všeho?«

»Nu, rád bych Markovičovům vyhověl,« povídal Valdemar, »viděl mne pan prezident zdaleka a běžel mi v ústrety. Vím tudíž, jak jim to bude milé, že zase přivedou nástroj do pořádku.«

»A pak by mohl jít s Verunkou někdo jiný,« zas mínila paní Pekárková. »Proč právě ty? Kdybychom dali Betě adresu — «

$

— 158 —

»To by bylo úplně zbytečné, maminko,« pravil Valdemar a už byl na odchodu do pisárny. »Beta ať doma uklízí, já vezmu Věru s sebou.«

»Nu, tedy se připravte!« řekla paní Věře nevlídné. »A já vám vždy káži — držte se trochu na uzdě a buďte uctivou!«

Věra byla všecka pobouřena a rozčilena, sama ani nevědouc proč. Když si brala pod prostý kabátek notně ošumělý bělostnou halenku plátěnou, ručně ažurovanou, sotva zapínala patentky, ruce se jí chvěly. A přece to nebyl strach; věděla, že svůj úkol dobře vykoná, byla si zcela vědoma, že jako u radů i teď u prezidentů dobře harmonium naladí. Měla k tomu zvlášť vytříbený sluch. Pan strýček říkal, že je to vrozené nadání. Vždyť byla skoro samoukem, a přece si byla jista, že obstojí.

Ještě nebyly ani dvě hodiny, když Valdemar pro ni přišel nahoru. Zaklepal u jejího pokoje a nahléduv dovnitř, usměvavěji vyzval, je-li hotova. Brala si právě loňský svůj slamáček z tmavomodré laciné slámy s věnečkem bílých kopretinek okolo dýnka a vtlačila si jej tak hluboko do čela, že jí zastínil úplně oči.

Míša vyběhla a chytila ji kolem boků.

»Vy půjdete pryč, slečno? Vezměte mne s sebou, doktor dovolil, že smím již vycházet.« —

Žadonivě hleděla vzhůru k Věře a cupala malýma nožkama netrpělivě. »Bratránku, viď, že mne s sebou vezmete!«

Věra si k ní přisedla a tázavě pohlédla na Valdemara vzhůru. Zatoužila silně vzít holčičku s sebou, připadalo jí, že by hned pominulo to nepříjemné chvění, které se jí stále silněji zmocňovalo.

Ale Valdemar nechtěl ani slyšet.

»Podruhé ano, ale dnes, co ti to napadá, myško? U prezidentů mají takového ohromného hafana, který by tě jedním otevřením tlamy snědl.«

»Ano, ano, psi děti nejedí!« nevěřila holčička a rozdurděně na něho hleděla.

»To je myšák,« škádlil ji, »a takovou malou myšku, jako jsi ty, měl by právě na dezert.«

»Ty,« — hněvala se Míša a hnala se po něm ručkou, »jsi ošklivý!«

»To nevadí,« smál se Valdemar, ale když viděl, že natahuje moldánky, slíbil jí na udobřenou: »Přinesu ti čokoládu, ale nefalšovanou, předválečnou,« a Věru pobídl: »Pojďme již, abychom se zase vrátili.« —

$

159

Když vyšli na ulici, přešel Valdemar na Věřinu levou stranu a ptal se po malé chvíli chůze po chodníku:

»Chcete jet elektrikou, či jít pěšky?«

Trhla rameny trochu nervózně: »Já nevím, jak se vám to hodí.«

»Myslím, že bude lépe, půjdeme-li pěšky. K prezidentovům je hezký kousek cesty a vám procházka na zdravém vzduchu prospěješ

Cítila, že na ni pátravě hledí a odvracela trochu hlavu, takže jí viděl jen levou tvář a kousek jemné kreslené bradičky.

»V poslední době vypadáte velmi špatně, Věro, nejste snad churavá?« ptal se starostlivě. »Zdá se, že vám to samaritánské povolání valně neprospělo. Jste bledá jako stěna, nemáte snad kašel?«

Věru to rozčilovalo. Nač tolik otázek?

»Ne,« — odpověděla krátce, »jsem úplně zdráva.«

»Kdyby se pan strýček vrátil, špatně by se nad vámi potěšil,« pravil Valdemar po krátkém mlčení, když přišli na místo trochu méně frekventované, »musíte hledět, abyste se zase spravila.«

»Pan strýček!« Ta zmínka Věře pohnula zas celým srdcem.

»Kdyby se vrátil,« pravila prudce — »ó bože, kdy on se zas vrátí!«

Pohlédla letmo na Valdemara modrýma, stříbrně protkávanýma očima, přes něž šla lehká křištálová rosa.

Připadalo jí v té chvíli, že ještě tolik netoužila, aby se strýček vrátil, jako právě v této chvíli, že ještě tak žhavě si toho nepřála. Ba bylo jí, že je nutno, aby hned přišel a okamžitě ji odtud odvedl.

»Vaše touha je až přílišná,« pravil a zkoumal ji. — »Buď milujete pana faráře tak velmi, anebo jste u nás tak nešťastná?«

Sešli právě na most; byla to řetězová lávka a obrovské kruhy řetězů, vzhůru vypjatých, zaujaly by zcela pozornost Věřinu, kdyby slova Valdemarem pronesená nežádala odpovědi.

Hleděl na ni pátravě a ona se nechtěla přetvařovat. Ba toužila náhle říci mu něco nepříjemného, aby se změnilo jeho dnešní chování k ní, které ji rozčilovalo.

»To i ono,« — řekla a pohlédla na něho úkosem skoro zlomyslně.

»Jste velmi upřímná — opravdu, to se vám upřít nedá, že ve vás není ani stínu přetvářky, ani lží,« pravil a při prvých slovech se trochu usmál, teď však dodal skoro smutně:

»Přišla jste s nenávistí a té se nechcete vzdát.« —

$

160

»Jak kdo zasel, tak také sklízí,« — řekla, a aby svou nenávist podráždila, připomněla si prvé setkání s Pekárkovými v pokoské faře. Myslila, že si uleví, načerpá-li jí mnoho proti Valdemarovi. Ale teď najednou v ní vstalo tolik lítosti a taková hořkost, že byla větší než ta temnovlnná Vltava, čeřící se o pilíře mostu. — »Pohrdali jste mnou, aniž jste mne znali, měli jste mne za nízkou a ku všemu zlu náchylnou. Štítili jste se mne, opovrhovali jste mnou, že jsem přišla opuštěná a beze jména na práh pokoské fary.

Otevřeli jste mi oči, odhalili jste moji ubohost, o níž jsem do té doby ničeho nevěděla. Strhali jste moje štěstí, které už nikdy poté nebylo tak čisté a skvělé jako do té doby, kdy jste k nám do fary přijeli. Od té chvíle jsem už nebyla dětinskou ani veselou, tížilo a bolelo mne to, tu teprve jsem zvěděla o svém neštěstí a opuštěnosti, které jsem předtím necítila.« —

Věra zlá slova jenom chrlila. Tvrdý tah objevil se jí kolem úst, oči zčernaly jako ty vlny Vltavíny. Neznamenala ani, že se zastavili u zábradlí mostu a že v tom rozčilení si hraje na železném jeho lanoví a kovových okrasách.

Valdemar se o ně opíral, díval se chvílemi na ni, chvílemi na lakové špičky svých moderních střevíců.

»01oupili jste mne o štěstí mého dětství, ale neměli jste na tom dosti. Přijali jste mne sem, ale hned dali cítit, že i nadále mnou pohrdáte, dali jste mi přístřeší, ale hned jste mi pověděli, jak velmi neradi.«

»Dosti už, Věro jste příliš nesmiřitelnou a příliš zaslepenou svou vášní,« pravil Valdemar, »a nechcete se smířit, zapomenout trochu a uznat, že se vám má dostat a snad už dostává zadostiučinění. Já to uznávám,« pravil, a že se dala volně v krok, vykročil podle ní, »že je má matka k vám nespravedlivou a také já sám — máte pravdu — jednal jsem proti vám s hloupou nadutostí a sebevědomím, které nemělo žádného podkladu. Byl jsem tak vychován, rozumějte mi,« — dodal, když máchla malou ručkou, jako by ho umlčet chtěla »matka si mnoho zakládala na naší bezúhonnosti a považovala to za morální povznešenost a výšku, že na naší rodině neležel ani jedinký stín. Já také jsem v takovém přesvědčení vyrůstal a nevěděl jsem, že lepší než vlastnosti rodinné jsou vlastnosti osobní, kterých nedědíme, jichž nabýváme sami. Co jste u nás, Věro, a já vás poznávám, stále více se měním, či nevěříte mi, Věro?«

$

— 161 —

Mlčela, šla tiše vedle něho. Most se nepatrně houpal pod kročeji mnoha lidí, kteří se valili po obou stranách po chodnících, a ona v tom rytmickém houpání slyšela i bití svého srdce. Tepalo jí v hrdle i ve spáncích.

»Když jste přišla, byla jste mi úplně lhostejnou a skoro jsem vámi pohrdal — máte pravdu. A také mi to bylo divné, aniž bych si to byl uvědomil, že jste k nám jela, když přece už setkání naše s vámi v pokoské faře bylo ponižující. To jsem se pamatoval, že vám matka dala najevo svoji povýšenost.«

Někdo náhle vrazil do Věry, opozdila se tudíž, a hovor byl na chvilku přerušen, ale Valdemar na ni počkal a pokračoval, zatímco přicházeli zvolna na konec mostu.

»Také jsem se domníval, že víte, co strýček psal v dopise, po vás mým rodičům zaslaném. Ale pak jsem vás počal poznávat, pyšnou, hrdou, silnou a obětavou. Prvý mocný dojem jste na mne učinila, když jste se obětovala pro Strážnickou — když jste se pro ni poranila, a přece to přešla tak povznešeně, tak — že to u nás nikdo nedovedeme. Ať je matka proti vám zaujata, já jsem se změnil úplně. Imponujete mi svou pevnou vírou, jak náboženskou, tak vlasteneckou a od vás teprve jsem se naučil ctít velkého našeho strýčka. Do té doby byl u mne pouhým vesnickým farářem a trochu přepjatým vlastencem, ale co jste mne s ním seznámila, ctím ho jako vznešeného člověka.« —

Zastavili se.

Byli na konci mostu a bylo nutno zamířit po nábřeží k hlučným ulicím. Odpolední slunce dubnové koupalo se ve Vltavě.

Plynula zvolna, sotva viditelně — pouze u pilířů tvořila malé rozčeření a pěnila trochu. Byla hluboká a temná, ale u Karlova mostu koupalo se v ní slunce a ozlacovalo její vlnky. Stromoví všude kolem břehů dostávalo jasně zelený nádech, v nějž se zdaleka mísilo šťavnaté, ještě drobné listí. —

Přes řeku z druhé strany otvíralo se nádherné panorama Petřína, na něž se teď Věra zahleděla, na omladlé stromoví a ozlacené báné. Teskná krása naplnila ji steskem a pobouření její vyráželo na tvářích v temný nach. K tomu odraz slunka vrhl na ni světlo tak příznivé, že dostala velmi živé barvy jak do tváře, tak do očí plno záře a lesku.

»Poslouchal jsem nejednou váš nadšený hovor s Hlaváčkem a žasl jsem nad vámi. Ne, vy nejste jenom prostinkou schovankou

$

— 162 —

z pokoské fary, ale neohroženou hrdinkou, která, nepochybuji, dovedla by následovat odvážného rebelanta třeba i do vězení, i na šibenici.«

»Bůh ví, že bych to dovedla!« zvolala Věra a obrátila se k němu plnou tváří, »jak ráda bych s ním trpěla a strádala!«

S lehkým úsměvem hleděl na ni.

»Jste opravdově nadšena pro svou víru. Vy předpovídáte národu něco velikého a slavného, že bych, ač, věřte, nebyl jsem vlastenecky vychován a neočkoval nikdo do mne horoucích záchvěvů pro vlast, přece cítím česky, a slyším-li vás, chtěl skorem také věřit — že jsme zrozeni ve velké době, která se vyvíjí. Kdybyste mne vzala do učení, možná že bych se stal ze Šavla Pavlem a že bych také věřil ve velkou naši budoucnost!«

Věra najednou vzplanula nadšením. — Její nenávistné pohledy zmizely, její oči se rozjasnily jako ty nedozírné dálky oblakové na obzoru.

»Skutečně?« ptala se a hleděla na něho pátravě i radostně. »Vy chcete věřit ve šťastnou budoucnost naší české věci? A já že bych měla na tom zásluhu?«

»Ano,« pravil Valdemar a usmíval se jemně, přičemž si Věra poprvé uvědomila, že má Valdemar neobyčejně malá a krásná ústa a zuby lesklé jako perleť — »nebo který národ má takové nadšené ženy, ten má i budoucnost.«

»Ale národ potřebuje také takových synů, uvědomělých, nadšených i odhodlaných položit životy i majetky pro jeho osvobození,« — dodala Věra a oči jí stále lépe světélkovaly. »Vlasti nejsou platní vlažní, zbabělí, opatrní, úzkostliví, ona potřebuje mužů pevných, tvrdých, žulových. Ona potřebuje takových, kteří by v ni věřili.« —

»Nuže, vezměte mne do učení, Věro,« zvolal Valdemar kvapně, »učte mne víře ve zdatnost malého a ujařmeného národa a získáte zásluhu — a bude-li toho potřeba, půjdeme spolu i na barikády.«

Proč Věře tak mocně zaplesalo srdce, když jí takový návrh učinil? Snad to nemyslil tak doslovně, ale Věra teď neuvažovala. Vrátit ztraceného syna matičce — vlasti?

Napřáhl ruku a podával ji Věře. Na ukazováčku leskl se mu pečetní prsten s monogramem a její zápěstí objímala bělostná manžeta s brilantovým knoflíkem.

»Uzavřeme spolu mír, Věro, ba zpečetíme přátelství. Vy mne

$

163

budete učit své víře ve schopnost vlastního národa a já budu vaším pilným žákem.«

Nemohla jinak.

Také zvedla úzkou ručku a vložila ji na několik okamžiků do jeho dlaně.

Sevřel ji silně, podržel a pak potřásl radostně:

»Platí tedy, jste mojí učitelkou!«

Vykročili rázněji, ale jejich hovor byl stále živý, ač kráčeli teď třídou tak hlučnou, že chvílemi neslyšel každý sám sebe.

Přede dveřmi prezidenta Markoviče stanuli pak oba unaveni, ale nějaká radostná nálada přišla s nimi.

Paní prezidentová je přijala nanejvýše laskavě.

Pan Markovič žil se starým Pekárkem v přátelském poměru a rodiny se trochu stýkaly. Valdemar pak, jako všude, byl oblíben svou uhlazeností a vzdělaností, a třeba paní prezidentová nebyla už mladou a nikdy na nic špatného nemyslela, měla ráda mladé a krásné muže.

Valdemar jí dvorné políbil ruku a představil Věru, která byla při vstupu dosti jista ve svém chování, ale potom se spletla, takže zahořela všecka a marně hledala nějaká vhodná slova.

»Má sestřenka — Věra Doležalová,« pravil Valdemar, jako by se to rozumělo samo sebou, a když je paní prezidentová zvala do salónu, vzal Věru důvěrně pod paží a vstoupil tam s ní. Odtahovala se od něho a cítila nesmírné rozpaky.

Jak byla možnou taková změna? Věře bylo nějak úzko, jako by jí ubývalo půdy pod nohama.

Paní Markovičová si sedla proti ní na delší stranu stolu a usmívala se tak líbezně a příjemně a vyptávala se, je-li slečna z venkova a přišla-li do Prahy na vzdělání, že Věřiny rozpaky pomalu pomíjely.

Valdemar se také zdvořile usmíval a vyprávěl, že byla sestřenka vychována u matčina bratra, faráře, který však pro nějaké politické maličkosti je internován a Věra zatím u nich mešká na zkušené.

Věra žasla, že to vše tak správně povídá, vždyť sama paní Pekárková se tolik bála, aby nikdo nemyslil, že je s nimi příbuznou, nebo aby se nevyneslo, že pan strýček se nějak provinil.

$

164

Paní Markovičovou to velmi zajímalo a byla zřejmě pro Věru nadšena. Byla unesena jejíma modrojasnýma očima a pravila také směrem k mladému muži:

»Viděla jsem hned, že je slečna venkovankou. Takové nevinné oči nemají zdejší děvčata, byť byla sebelépe vychována a bezúhonná. Tam venku jsou bližší přírodě, tam se snoubí kopce s oblohou a lidé se s ní blíže stýkají, nemyslíte?«

»Kdyby nikdo, tedy naše Věruška jistě,« — pravil Valdemar a stihl dívku teplým pohledem svých černých očí.

Věra se zachvěla a sklouzla očima na klín, kde se jí nervózně třásly drobné prstíky. Věruška — tak jí tu ještě nikdo nikdy neřekl, tak jí říkal jen strýček a kamarádky v Pokosech. Zde paní Pekárková jí počala říkat Verunko a ujalo se to. Snad to připadalo pyšné paní nějaké podřízenější, prostší. To Věra nevěděla, že u tety paní Pekárkové, když se ještě ona modistkou učila, měli služku Veroniku a té říkali Verunka — ale vycítila něco podobného. A teď — Věruško — a zrovna on? Neodvažovala se vzhlédnout a na něho už teprve ne, když mluvil dál. Cítila jen úsměv v jeho slovech a chvění ve svých nohou, které byly najednou nějak sladce unavené a jakoby ochromené.

»A ona obcuje se samými dobrými duchy a múzami. Tak kupříkladu má nějakého prorockého génia, který ji často obletuje a našeptává slova tak nádherná a tolik slibná pro ujařmenou a pošlapanou vlast. Viď, Věro, že je tomu tak?« obrátil se přímo k ní, ale Věra nevzhlédla. Cítila jen, jak jí ve spáncích tepe a krev k čelu se hrne. Dokonce jí i tyká a ona se tu nemůže ohradit.

Řekla, že by se podívala na harmonium. —

»Ale jak se vám odměníme, drahá slečno, za takovou úsluhu?« ptala se paní prezidentová, kráčející s mladými lidmi do vedlejšího pokoje, který sloužil za jakousi pracovnu a byl zařízen s elegantní jednoduchostí.

Teď v něm byla otevřena okna a Věře zalahodil chlad, který jí vstříc zavanul. Z ulice zazníval sem hluk a rámus, ale vzduch byl téměř lesní.

Když se dotkla kláves, zazářily Věře oči nadšením a zapomínala v tu chvíli na všecko. —

Nástroj byl velmi krásný, že ještě takového neměla pod rukama.

Pověděla to upřímně a paní prezidentová trochu polichocena vyprávěla, kde byl koupen a za jakých okolností.

$

165

Teprve po chvíli, když jej Věra otevřela a s hlavičkou trochu nachýlenou do práce se pustila, rozpomněla se, že ji vlastně hovorem vyrušuje a vyzvala Valdemara, aby s ní šel zpět do salónu, že snad to bude slečně milejší. Věra ovšem protestovala, že ji to nevyrušuje, mluví-li se kolem ní, jenom ať zůstanou zde.

Sedli tedy k malému stolečku, povídali trochu o poměrech ze známé a jim blízké společnosti pražské, o divadle a koncertech, o zpěvačce Emě Destinové, která tu nedávno zpívala a poslouchali přitom jemné i silnější zvučení přitahovaných strun. —

Chvíle míjely a paní prezidentová přitom uvažovala, jak se odmění dívce, jež jí tu službu prokazuje; — přece jí nemůže platit penězi. A v duchu lála paní radové Fischerové, že jí řekla jen: »Mají u Pekárků jakési děvče, které umí dobře ladit, pozvěte si je.« Teď ji to přivádělo v rozpaky a bylo jít trapně při pomyšlení, jak to asi manžel její mladému Pekárkovi přednesl. —

Chvíle utíkaly, až paní prezidentová odběhla, aby přinesla nějakou svačinu; vycházelo to sice už z módy, ale přece nebylo možno tak ochotné hosty nechat tu celé půldne o hladu.

Valdemar osaměl a přisedl blíže k harmoniu, u něhož Věra, úplně zabrána ve svou práci, snad ani nezpozorovala, že paní prezidentová odešla.

»Nehněváte se na mne, Věro?» ptal se, opíraje se o hořejšek nástroje.

Zvedla hlavu a pohlédla naň zpod vyhrnutých brv. Basová struna dosud zněla a jemný větřík, vanoucí sem oknem, rozčeřoval její kadeřavé vlasy nad čelem. Nevěděla, co říci — ne — dnes se opravdu nehněvala. Bylo jí nějak krásně a slavně — slunce, které se již snížilo, celovalo ji skrze modré smrčky, které stály u okna na dvou ozdobných sloupcích, a padalo též na hlavu Valdemarovu.

Opravdu, neměla se dnes proč hněvat. Zavrtěla proto pouze hlavou, a aby zakryla všecky rozpaky, které vzbouřil jeho pohled, udeřila do strun — nachýlila hlavičku a poslouchala jich zvuku.

Paní prezidentová přišla se služkou — prostřely na stolek a rozstavily čajové konvičky. Nějaké cukroví, které přinesla služka kvapně od cukráře, protože dnes nebyl den návštěv u této dámy a nebylo tudíž nic připraveno, vypadalo dosti vábně a na křišťálové míse téměř vybízelo.

A zároveň také přišel pan prezident Markovič a vyslovil velkou radost nad milými hosty.

$

— 166 —

Věře stiskl ruku a dal se s ní hned do řeči o hudbě, kterou měl velmi rád a také jí rozuměl. Věra sice neuměla tak mluvit, byla samoukem a výrazy hudební byly jí naprosto neznámy, ale přece se s panem prezidentem shodla.

A paní prezidentová, která byla pro ni celá nadšená, jala se hned choti svému líčit, jakým člověkem je její vychovatel pokoský pan farář a získala pro ni ihned celou manželovu sympatii.

Pan prezident Markovič byl už obstarožný pán, měl prošedivělý vous a lysou hlavu, ale bylo v něm něco mužné vznešeného, co Věru uchvacovalo.

Paní prezidentová se jí líbila, ale vzbuzovala v ní jakýsi respekt, kdežto pan prezident se jí líbil lépe.

Dolaďovala pozorně nástroj, ale více než jeho znění zajímal ji hovor pana prezidenta s Valdemarem. Povídali o panu faráři a Valdemar ještě zevrubněji povídal vše znovu.

Pan Markovič byl nadšen pro vlasteneckého kněze a nekonečné se mu obdivoval. Sám vyslovil konečně jistotu, že vše dobře dopadne, a ztlumeným hlasem svěřoval mladému muži, jak zrají události, co se tu dozvídají, jak to vře a raší za hranicemi, že tam jsou celá vojska zajatců, která pomalu, ale jistě postupují proti Rakousku. Ač býval pan prezident velmi opatrným, teď mluvil skoro otevřeně a Valdemar mu vyjádřil své díky za to, že jej takovou důvěrou obdařuje.

»Mám z toho velkou radost,« povídal pan prezident, »vždyť jsem Čech a jsem přesvědčen, že vy též.«

Plaše pohleděl Valdemar na Věru a řekl s trochu sklopenýma očima:

»Rozhodně, pane prezidente!«

»Lituji jenom,« povídal pan Markovič, »že nemám více synů, že jenom Slavoje jsem mohl vlasti dát.«

»Víte něco o něm?« ptal se Valdemar a bylo mu v nitru nějak trapně.

»Bohudíky — víme,« šeptala paní prezidentová a mateřským štěstím a pýchou všecka se rozzářila, »poslal nám nedávno pozdrav, ovšem jenom pozdrav a vzkaz, že bojuje pro osvobození vlasti.«

»Jak je to možno?« ptal se Valdemar s utajeným dechem. »Což z těch odbojných legií, o nichž se mluví, ale které my tu považujeme snad jen za vybájenou pohádku, možno něco vzkázat?«

$

— 167 —

Prezident Markovič usmíval se tajemně… »Ó jim přejí bohové

— větrové, vzduch, ptáci přenášejí od nich zprávy a pozdravy!«

Věra seděla tiše u harmonia, bylo již naladěno a ona teď naslouchala jako očarována hovoru, který zněl lépe než každá nejsladší hudba.

Ruce měla na klávesách, očima stříbrně světélkujícíma pozorujíc každé hnutí pana Markoviče.

Jaké štěstí a jaká krása!

A potom ji vyzvali, aby něco zahrála. Sedla k harmoniu blíž, a aniž by se dala dlouho prosit, zahrála malou předehru a splynula pak ve velebné zvuky nejkrásnějšího na světě nápěvu:

»Kde domov můj «

Paní prezidentová sice kvapně šla a zavřela okna a Valdemar se ohlédl nejistě na dveře, ale pan prezident nadšeně se k harmoniu přitočil a vnímal vyluzované zvuky nejenom sluchem, ale i očima a ústy. —

Věra si oddechla, teprve když poslední akordy dozněly, potom pustila ruce do klína a na přítomné se usmála. V očích měla plno stříbra a na každé tváři červenou růži. —

»Slečno drahá, díky, díky vám!« volal pan prezident, a třeba mu z očních koutků prýštila rosa, přece se smál a rukama tleskal.

»Také se snad toho dočkáme, že zas nebudeme při té vytoužené písni zavírat okna!«

»Já bych si ničeho nepřála, než moci ji jednou zahrát na kruchtě v pokoském kostelíčku,« vzdychla Věra a vstala.

Cestou k domovu byla zamlklou a zamyšlenou, ale bylo jí tak blaze, tak sladko!

U samého domu zasmál se Valdemar, který byl tichý jako ona: »Vždyť já zapomněl podívat se na tu náhražkovou čokoládu!« Ale hned se spokojil: »Nu zítra je také den!«.

Paní Božková odjížděla. Jaro už hýřilo svou krásou a petřínské stráně obalovaly se květem bělostných třešní. Úchvatný byl na ně pohled a obloha třpytila se nejjasnější modří, jaké si lidské oko jen může představit. Na rozích stály děti s kyticemi petrklíčů a fialek, babky na krámcích měly celé spousty žlutých blatouchů. —

Míše se nechtělo zase z Prahy. Líbily se jí nekonečně rozkvetlé

$

168

parky a vodotrysky, vrhající bezpočetné krůpěje do betonových nádrží, ale nebylo vyhnutí.

Paní Božková jí líčila doma rozkvetlou zahradu, která na ni čeká, a připomínala starší sourozence, kterým se už bezmezně stýská.

»Já bych chtěla, aby s námi jela naše slečna Věra,« toužila v poslední den holčička. »To bych jela ráda — bude mi po ní smutno.«

»Také já si na ni budu, Míšenko, vzpomínat,« pravila Věra a s velkým spěchem dodělávala klobouček na panenku.

»Kdyby to Pekárkovi dovolili,« pravila paní Božková, »chtěla bych vás pozvat, abyste se k nám podívala. Ovšem tak bych vás nemohla pohostit, jak tuhle švagrová toho je schopna, ale u nás platí staré přísloví; host do domu, Bůh do domu.«

Věra se trochu zarděla. Upřímnost, s níž to bylo proneseno, přišla jí zvlášť milou. —

Míša vyletěla jako vymrštěný míč.

»Ano, ano, pojedete s námi, Věro — zlatá, krásná slečno!« jala se volat a ručkama tleskat jako posedlá.

»Pojedete, viďte, viďte, že ano!« a už pádila, nechávajíc všecky dveře dokořán, za paní Pekárkovou.

Ovšem u jejího pokoje se přece trochu pozarazila a ukrotila — před tetinkou měla velký respekt, jehož se nikdy nezbavovala.

Zaklepala proto zcela slušně a vstoupivši udělala malou poklonku. Pokoj paní Pekárkové zářil jasem dopoledního slunka, které se po koberci mile rozlévalo. Jemňoučký prach v něm vířil jako roje trpasličích včelek, jemné záclony vypadaly jako pavučinky v paprscích ozlacené.

Ale tetinka nebyla sama; seděl tu s ní »hezký bratránek« a než Míša vešla, pronesl k své matce žádost, s níž sem schválně vešel.

»Prosím tě snažně, matinko, ošať trochu Věru. Bylo přece ujednáno, že má patřit k rodině, a ty ji necháváš chodit tak — « nespokojeně pokojem přecházel. »Když jsme byli u prezidentů Markovičů, styděl jsem se, věř mi!«

»Nu — ano — ovšem — myslila jsem už na to,« pravila paní Pekárková a měla oči plné utajené nevole, »ale je to tak těžké. Koupit ledacos nemám ve zvyku a obléci ji s elegancí a snad i přepychem bylo by děvčeti jenom na škodu. Považ, kdyby se strýc nevrátil, bude nucena přece jenom jít do služby, a tak se obávám, aby zbytečně nezvykala na marnivost.«

$

169

Valdemar se zastavil u okna a bubnuje prsty na sklo stál chvíli zamračeně a nerozhodně.

Slunce mu oblévalo hlavu, která se honosila spoustami krásně vlnitých vlasů, ale on se tvářil velmi nevlídně, jako by mu ty teplé paprsky pranic nelahodily.

»Tak daleko to Věra nikdy nepřivede,« pravil po chvíli prudce, a nehledě na matku, jal se znovu přecházet po pokoji — »umí dosti, aby se uživila a snad i trochu přepychu si dopřála — a — ostatně,«

— jako náhle rozhodnut se zastavil a otevřel ústa, snad k nějakému velice důležitému slovu, leč rozmyslil se patrně jinak. Zase ústa zavřel a nastoupil po koberci další procházku k oknu a zpět ke dveřím.

»Nu, něco jí koupím,« rozhodla paní Pekárková a dodala: »Ještě jsem jí nedala žádnou službu, co je u nás — vyplatím jí něco a poradím, jak by se ošatila.«

»Od toho upusť, prosím tě, matinko,« zvolal Valdemar a zastavil se před matkou, krajně nespokojený, ba skoro výhrůžný. »Členům rodiny se mzda neplatívá a znám Věru, jak je hrdá nepřijala by peněz — ba urazila by se. Řekni jí to nějak vlídně, šetrně, dej pozor, aby to nebylo službou ani almužnou.«

Vtom přiběhla Míša.

»Tetinko, prosím tě, smí jet s námi slečna Věra? Mám ji tak ráda, budu mít moc velikánskou radost!«

»Jak to?« ptala se paní Pekárková, »kdo o tom mluvil?« — zvídala a pohlédla tázavě na syna.

»Maminka s Věrou, zve ji k nám a já bych tak ráda!« žmolila přitom ručičky jednu o druhou a hleděla brzy na tetinku, brzy na bratránka.

Paní Pekárková nebyla v nitru proti tomu. Načas by se Věry zbavila. Měla pocit, jako by se jí mělo ulevit, ač ji ve skutečnosti nic netížilo.

»Zavolej Verunku,« povídala vlídně děvčátku a na syna se pak obrátila, »nu, kdyby o ni u Božků stáli na nějaký čas, pročpak ne?«

»Ale kam by jezdila!« zvolal Valdemar podrážděně a udělal netrpělivý pohyb oběma rukama — »co by tam dělala? To nemá žádného smyslu!«

»Nu, získala by jaksi rozhled,« mínila paní Pekárková a dívala se sama též zneklidněna na syna, »třeba by se tam též pobavila.«

Věra přišla trochu rozpačita. Stanula u dveří a jasnýma očima hleděla na paní Pekárkovou.

$

170

»Přála jste si něčeho, milostpani?« — ptala se, když chvíli nikdo nic neříkal. Valdemar na ni hleděl, jako by v ní pátral, ale Míša už tu byla též a volala plna radosti: »Pojedete s námi, Verunko, pojedete!«

Paní Pekárková se usmála blahosklonně a ptala se vlídně Věry, zda ji paní Božková vážně zve a přeje-li si ona sama podívat se do Pardubic.

»Ale ne, milostpaní,« usmála se Věra, »to jen Míšenka si vzpomněla; já vím, že by to teď nemohlo být.«

»Ale ano, ale ano,« křičela Míša a ladila už k pláči, »proč ne! My máme doma parádní postel, na které budete spát!«

Paní Pekárková zas tázavě pohlédla na syna, ale ten udělal pohyb úplně rozhodný a zamítavý.

»Ne, ne — teď naprosto ne, Míšo — až později — někdy jindy!«

Slova ta netrpěla odmluvy. Míša se sice na »hezkého bratránka« zle zamračila, ale neodvažovala se už odmlouvat.

Paní Božková později povídala, že by Věře ráda odplatila alespoň malou pohostinností tu práci a obětavost s Míšou, ale konečně se s tím smířila, vždyť v té zlé době byli hosté jen přítěží.

»Verunko, odpoledne se připravte,« pravila paní Pekárková, než Věru propustila, »půjdeme spolu do města, koupím vám nějaké šaty.«

Usmívala se, jak mívala ve zvyku, podělovala-li žebráky nebo raněné vojáčky v nemocnicích; Věra však se lekla, zbledla skorem a pak se ohnivě zapálila.

Tázavě a polekaně pohlédla na ni a potom na Valdemara.

»Takhle nemůžete chodit, jste příliš ošumělá a střih máte úplně vesnický,« dodala paní Pekárková.

»Já nechci nic,« třásla se Věra, »vždyť se už pan strýček snad vrátí — nějak to vydržím.«

Byla pobouřena, poděšena.

»Takhle chodit nemůžete,« stála paní Pekárková na svém a vstával v ní hněv proti hrdému děvčeti; »bojí se, aby mi nemusela děkovat,« myslila si.

»Když jste byli u těch prezidentů,« řekla nahlas a chtěla dodat: »dělala jste mému synu hanbu,« ale Valdemar kvapně přistoupil a pravil rychle:

»Ne — rozumějte, Věro — to nemá být žádný dar, jen půjčka. Až se pan strýček vrátí, podáme mu účet, vyrovnáme se!«

$

— 171 —

Trochu plaše na ného pohlédla, ale neodporovala již.

Toho dne se stala z Věry elegantní mladá dáma. Koupili jí moderní tmavomodrý kostým a světlé letní šaty voálové, malý bílý klobouček s hedvábnou stuhou a střevíčky lakem prokládané.

Paní Pekárková si ji znaleckým okem prohlížela a řekla s výrazem spokojenosti:

»Nu, teď by to ušlo — jen ještě trochu šiku!«

Věra děkovala za laskavost, s níž jí vše koupit pomohla, a když jí paní Pekárková podala k políbení ruku, učinila to uctivé.

Že však studeně, za to nemohla; její rty vůči pyšné paní nikterak se nechtěly rozehřát, a což teprve bylo chladno v srdci!

Nad Prahou plesal máj a všechno bylo v květu. Zelené stráně na Petříně pokrývaly se slavnostním rouchem, obloha modřejší než safíry klenula se nad věžemi hradčanskými, slunce koupalo svoji tvář v modrooké Vltavě; v parcích hvízdali tak radostné kosi a drozdi prozpěvovali v jejich houštinách. I o slavících si lidé povídali, že tlukou ve Stromovce. Příroda, ač spoutána jako skřivan v kleci, přece tu plýtvala mladistvou vnadou; celé Prahy se dotýkalo její kouzlo jako staré matičky jarní předtucha.

A byla to toho roku předtucha, jež letěla tím májovým větérkem nad Prahou jako šeptání neviditelných múz, jako dech Libušin věštící, že sláva její hvězd se dotýká. Či to byly rádiové vlny, které hýbaly stromovím a šeptaly Hradčanům neuvěřitelnou pohádku o blanickém vojsku, které už vstalo? Byly to vzkazy od něj všem, kteří chtěli rozumět?

Jedním z těch byl Hlaváček. I on měl uši k slyšení a oči k vidění a cítil ve svém starém těle omlazující mízu a rozuměl událostem, které zrály.

A s ním tomu naslouchala Věra, která také rozuměla, ač to vše bylo tišší než klokot slavíků za noci i než vzrůst trávy po mezích v Kinského zahradě, kudy se jedné májové neděle se slečnou Strážnickou a účetním Liškou procházela.

Kvetlo tam plno nádherných květů všech barev, všech tvarů a ty tvořily na záhonech všelijaké krásné ornamenty.

Obecenstva se tu jen valilo a všichni měli radostné a slavné tváře a vzrušené obličeje. Máj se jich dotýkal a předtucha toho veli-

$

— 172 —

kého, jež letí jim přes hlavy, neznámé, neviděné, a přece tušené.

Bylo tu vojsko, civilisté, dámy a děti a všem vřelo plno české krve v žilách a ta tepala slavně velikým věcem vstříc.

Byli mezi nimi bázlivci, zbabělci, nevěřící a pochybovači, ale přece ve všech byla touha a naděje, a znéla-li tu němčina hodně vyzývavě a drze, bylo to z poslední síly a ze zoufalého vědomí, že je jí nakrátce.

Slečna Strážnická také něco věděla o své národnosti a také se zachvívala v jakési neurčité předtuše, na Věru však hleděla s úžasem a povídala, když se spolu již hodně vyprocházely a s Liškou všelijakých bláhovostí plno namluvili:

»Já nestačím na vás hledět, Věro, a nestačím vás obdivovat. Vy vypadáte báječně, ještě jste nebyla tak hezkou a tak veselou. Nevím, působí-li na vás tolik rozkvetlý máj, nebo vám tak sluší ty nové šaty; co myslíte, pane Liško?« — pohlédla na účetního trochu čtveračivé a trochu pátravě.

Byl to opravdu hezký muž a dnes měl také nové šaty světle šedé barvy, k nimž se i klobouk hodil i ponožky ve žlutých střevících. Slušelo mu to a Lojzička si myslila, že snad jeho přítomnost přece na Věru nějak působí.

Bohužel Liška byl přesvědčen, že on není příčinou stříbrných paprsků v jejích očích ani rozkošného ruměnce na tvářích. Přesvědčil se už, že by marně u ní vybíjel city svého mladistvého srdce.

Pokoušel se dosti dlouho, aby její sympatie, jíž se nikterak netajila, změněna byla v lepší a vřelejší city a odhodlal se natolik, že jí vyznal i svoje, které od počátku v jeho srdci na zlaté struny hrály, ale Věra mu odpověděla sice velmi přátelsky, ale jen přátelsky.

»Nehněvejte se na mne,« řekla mu před několika dny, když jí lásku vyznat zkusil, »já si vás sice vážím a byla bych nerada, kdybych vaše přátelství ztratila, ale lásky ode mne nechtějte! Nemyslím dosud na ni a ani myslit nechci; čekám jen na pana faráře, až se domů vrátí, abych mu hospodařila, pokud bude živ. Je mým dobrodincem a mou láskou, jemu jsem se nejednou zapřisáhla.«

Byl to trpký lék pro chudáka Lišku, kterému ještě nebylo třiadvacet let a už byl tak vřele zamilován.

Ubezpečoval se, že se mu nejedná o věno, kterého jistě osiřelá dívka nemá, že by si ji vzal jen a jen z lásky, a teď takové zchlazení!

»Máte ráda jiného,« řekl jí jako výčitku, »jenom se přiznejte, máte jinou lásku, třeba tam doma!«

$

— 173 —

Sklopila oči na okamžik a ruměnec, který jí tolik slušel, oblil ji jako ranní červánek, potom však je povznesla k němu a pousmála se klidně:

»Ba nemám, příteli, věřte mi, že ne. Už jsme vám řekla, že pro mne není obyčejná láska.«

Byl tedy odmítnut, a přece ho to k Věře táhlo. Ač si umiňoval, že se jí vyhne, dnes šel tam, kam ona a teď se k nim připojil.

Právě povídali o divadle a on se nekonečně divil, že Věra ještě v Praze v divadle nebyla.

»Obdivuji to naše panstvo,« povídal a hlavou kroutil nespokojeně, »že vás ještě neuvedli do Národního! A pročpak o to sama nestojíte? Máte to vymáhat, chtít!«

»S kým bych šla?« pravila Věra a pocítila nad tím opravdu lítost, že ještě chrámu umění, o němž se všude mluví jako o něčem pohádkovém, uvnitř neviděla. »Samotnou nebo s vámi by mne nepustili a tuhle slečna Lojzička valně také nikam nechodí.«

»Ale to jsem ještě neslyšel,« divil se stále Liška, »být tři čtvrti roku v Praze a nenavštívit Národního divadla. Jak se z toho zodpovíte všem věrným Čechům? Potom tvrdíte, že jste Češkou duší i tělem!«

»To naše Nováková jinak rozumí užívání světa, viďte?« usmála se Strážnická s trochou trpkosti. »Ta je neděli jak neděli někde na koncertě, divadle nebo v kabaretu; miluje šantány, arény, kina. Bůhví kde na to bere,« lítostivě dodávala.

»Inu,« pokrčil Liška rameny a usmál se trochu jízlivé, jako se rádi muži usmívají, mluví-li se o některých ženách, »má všelijaké přátele, kteří za ni třeba zaplatí, a byť milostivá sebevíce brojila, ona si přece zábavu nalezne! A pak asi se jí nejedná, aby ušetřila.«

Strážnická si povzdechla: »Jako já. Obracím každý dvacetihaléř, než jej vydám, abych neutratila zbůhdarma,« a hořce dodala: »Ba, osud není spravedlivý. Jednomu sype zlatém a druhému popelem.«

»Nereptejte, Lojzičko,« usmála se Věra, »a podívejte se raději nad sebe na tu nádheru nebeského baldachýnu nebo kolem na bohatství trávníků a barvy květů; dnes nemůže člověka mrzet svět.«

»Ale,« mrzutě řekla Strážnická a jen letmo povznesla oči, aby je hned před třpytem skvoucí oblohy přivřela, »už bych na nic nenaříkala, jenom kdybych neměla pořád nějaké maléry. Ale pan

$

— 174 —

Liška ví, jak jsem letos nešťastná, každou chvíli mi chybí v kase.«

Strážnická těžce povzdechla. »Nikdo cizí mi za pult nepřijde mimo šéfa, Novákové nebo Hlaváčka, a přece tak často mi chybí pár korun. A mně to tak škodí.«

Věra s ní měla soucit.

»Snad se předáte při dávání zpět nebo se spletete při počítání,«

— mínila.

»Vždy jsem byla dobrou počtářkou,« pravila Lojzička, »a dávám si takový pozor.«

»Řekněte to panu Pekárkovi,« radila Věra, ale Strážnická se zrovna zhrozila.

»Ne, ne, za nic na světě! Jsem vždy jen ráda, že se mnou večer počítá tuhle pan Liška, a ne mladý pán. To by bylo mojí zkázou!«

»Proč?« nevěřila Věra. »Říkáte o něm, že je — «

» — kavalírem, ovšem, a já vím, že by nechtěl mojí škody ani by k ní nepřivolil, ale zvěděla by o tom milostivá a té se bojím, té se strašlivě bojím. Hned by to připočetla na vrub mým záchvatům a chtěla by, aby mne poslali domů.«

Hořkostí se Strážnická zajikla a slzy měla v krásných, černých očích.

»Milostivá je v těch věcech neúprosnou,« povídal Liška, »ale starý šéf i mladý mají uznání pro podřízeného člověka. Mladý ovšem si počíná často až vznešené.«

Dnes už Věra necítila tolik zlosti při této chvále. Zase však měla nepříjemný pocit; bylo jí, jako by v jejím srdci něco bolelo…

Také paní Pekárková procházela se v parku, ovšem na opačné strané Prahy a s ní její manžel. Bylo tak božsky krásné a on také po celotýdenní práci rád vyšel na čerstvý vzduch. I jeho nitro mládlo a zdálo se mu o radosti života.

Měl sice už šediny na spáncích, ale kdyby polevila ta zlá doba, v níž mu šlo těžce o obchod i o syna, byl by si řekl, že má ještě mladou duši.

Jeho choť si teď právě na žádnou starost nemyslila; nesla hlavu sebevědomě vzhůru, a třeba pro mocné ušněrování silného těla jedva dýchala, přece jí bylo docela pěkně.

Potkali prve rodinu Stoklasovu. To byl také velkoobchodník s cukrovinkami a čokoládou; stěžoval si zle panu Pekárkovi na špatné obchody a zlé doby.

Dva synové i obchodvedoucí museli mu na vojnu, prodávat neměl kdo a ani nebylo co.

$

— 175 —

Na paní Stoklasové bylo též patrno, že se jim valně nedaří; nebyla tak moderní, a ve tváři všecka ustaraná. Vědělo se, že jeden z jejích synů si namluvil prodavačku z krámu, nahonem se s ní musel oženit a teď, jsa povolán do války, nechal ji i s děckem rodičům na krku. Paní Pekárková, aniž by si toho uvědomila, přála to milé přítelkyni.

Paní Stoklasová měla značné školní vzdělání a nejednou, dokud se ve společnosti stýkaly, dala svou převahu paní Pekárkové cítit.

Proto jí bylo teď tak hezky.

»Tamhle jdou Markovičovi,« pravil pan Pekárek lhostejně, když na ohybu cesty chtěli jít zpět, »teď není možno se obrátit.«

Paní Pekárková se zaradovala; zase bude s kým se zastavit, pohovořit a zas má se kdo obdivovat jejímu elegantnímu kostýmu.

Byli však už nadohled; páni zdravili hluboce svými cylindry, dámy co nejlíbezněji ukláněly se navzájem.

Paní Pekárkové byl k tomu dán zvláštní půvab, o němž ona věděla. Třeba už jí táhla padesátka, přece stále měla plno půvabu, chtěla-li ho uplatnit.

Zastavili se, podali si ruce, pan Markovič dokonce paní Pekárkové jemnou rukavičku políbil, což učinilo na ni milý dojem.

»Mám nesmírnou radost, že vás vidím, pane velkoobchodníku, i milostivou paní,« mluvil pan prezident radostně a Pekárkovi potřásal pravicí, »jsme vám vřelými díky zavázáni, ba nikdy ani se neodměníme.«

Pekárkovi nechápali, ale paní Markovičová rychle objasňovala, že jim slečna Věruška prokázala tak velikou laskavost tím naladěním harmonia, že její muž je nad tím stále plný radosti, a jak vůbec byli radostně překvapeni návštěvou těch mladých lidiček.

»Já jsem zrovna při nich omládl,« povídal pan prezident a bodře se smál. — »Zdalipak vám vyprávěli, jakou jsme měli debatu? To bylo báječné, ta slečna je geniální v každém ohledu.«

»A jak panenská a nevinná — věru, zdá se mi, že v celé Praze není takového děvčete,« horovala paní Markovičová a snad neviděla ani moderních šatů paní Pekárkové, ani jejího prodlouženého a udiveného obličeje.

»Skutečně!« volal hlučně pan Markovič. »Je patrno, že je z venkova; její mluva, její vystupování, to vše zavání horskou doubravou a čerstvě zoranou prstí.«

Paní Pekárková se shovívavě usmívala, ale její manžel byl unesen najednou jako oba prezidentovi.

$

176

»Skutečně, je to moc milé děvče,« — souhlasil.

»Jak je šťasten váš pan syn, že takovou nevěstu ulovil,« děla paní Markovičová skoro zbožně. »V dnešní době je o nevinné děvče shon, aby je pohledal. Kdyby jenom také ten náš syn, až se domů vrátí «

»Nevěstu — jak to?« ptala se paní Pekárková a rty jí bledly, na tváře vytrysklo po červeném vdolečku.

»Nu, já myslím, že je to ta nevěsta pana Valdemara — «

»Říkala jste, milostivá, že je trochu z přízně — « dodával pan Markovič, »ale to nic nevadí, jistě to není tak blízké a pro takové krásné děvče by člověk žádal o povolení třeba ke všem úřadům,« zasmál se vesele. »Je jako samo mládí a samo zdraví — «

» — a samo panenství,« — dodala paní prezidentová; »nu, rozkošné stvoření.«

»Ale to je mýlka,« rozkřičela se skoro paní Pekárková, »nechte si přece vysvětlit! Ta a nevěsta pro mého syna? Bůh uchovej! Verunka je jenom na čas přijatým sirotkem pod naši střechu. My pouze plníme přání mého bratra, který to děvče doporučil mojí dobročinnosti.«

Paní Pekárková musila popadat dechu, byla všecka rudá a oči jí sršely. »Můj syn je zasnouben s dcerou mé sestřenice Evženií Bergrovou z Vídně. Její otec je — «

»Ták?« protáhli prezidentovi jako jedněmi ústy. »Ale to je zvláštní nedorozumění; promiňte, domnívali jsme se — slečna je opravdu neobyčejně milou.«

»To, to,« už chladná a zase sebe mocná vrtěla hlavou paní Pekárková a měla se i s mužem, který byl trochu rozpačitý a nepříjemně naladěn, k odchodu.

»Valdemar je příliš vzdělaný a rozumný; on ví, že si může vzít pouze dívku sobě rovnou. S méně vzdělanou a níže postavenou byl by velice nešťastný!«

Rozešli se nějak studeně. Pan Pekárek šel mlčky vedle své choti, ale ona se ovívala kapesníkem, když zašli za stěnu keřů rozkvetlého bezu.

»Já se skácím,« supěla v hněvivém rozčilení — »mne raní mrtvice! Ten Valdemar nemá rozumu! On s ní jedná jako se sobě rovnou a z toho takový strašlivý dohad!«

A chtělo se jí štkát zlostí.

»A ta holka drzá,« mluvila paní Pekárková všecka bez sebe, »ona nevyvrátila takového mínění! To je neslýchané!«

$

— 177 —

»Nu — nu,« chtěl ji chlácholit pan manžel, ale potom se poradil s dlouholetou zkušeností a zmlkl na celou cestu. —

Markovičovi se teprve po hodné chvíli na sebe podívali a zasmáli se.

»Je to nadutá pýcha kupecká,« povídal prezident, »mluví, jako by sama měla kdovíjaké vzdělání — «

» — a mohla by být ráda, kdyby její syn dostal takové zdravé a roztomilé děvče,« přizvukovala mu paní, »vypadá jako obrázek.«

»Ale já bych jí přál, aby jim Valdemar zkřížil plány. Všecko mi připadá, že — « a usmáv se, pohrozil holí za šeříkové loubí.

Co odejely Božkovy, neměla Věra pevného zaměstnání. Do kuchyně ke Katuši už ji neposlali a šití na raněné také teď bylo jaksi málo. Paní Pekárková měla doma nějaké předtištěné vyšívání, dala jí to tedy, vyzná-li se v práci »richelie«, aby to začala. Věra skromně řekla, že jen trochu a vyšila malé milieu na zkoušku.

Práce byla jemná a čistá, až se paní Pekárková nad ní pozastavila, ale jako obyčejně nedala najevo, že je spokojena.

»Ujde to,« řekla jen a pak šla a koupila si všelijaké předtištěné vzory, velký ubrus na stůl, pokrývečky na noční stolky, milieu, běhouny, vše stejné, velmi prolamované a pracné. Přinesla to dívce a povídala blahosklonně:

»Můžete sedat trochu v parku a bavit se touto ušlechtilou prací. Je snadná a není třeba na ni usilovně myslet jako na pletení. Můžete se při ní modlit za neštástného pana faráře, aby ho Bůh ve zdraví domů přivedl; ostatně je to vaší povinností!« dodala a chtěla ještě něco povědět, leč Věra řekla chladně:

»Nikdy na něho nezapomínám.«

»To by bylo v pořádku,« řekla už jen paní Pekárková a chtěla odejít, když si ještě na něco vzpomněla. Vrátila se ode dveří a pravila jenom jako mimochodem:

»Byla bych ráda, kdybyste si s tou prací trochu popílila; příští měsíc slaví nevěsta Valdemarova své sedmnácté narozeniny. Ráda bych ji tou maličkostí obdařila — ovšem, vyšijete-li to slušném

Znalecky pohlédla dívka na kupu potištěného plátna a hned neodpověděla.

$

— 178 —

Stín smutku objevil se jí v očích, nějaká únava už teď jako by jí byla lehla na prsa, ale hned se zase podívala na krutou svou velitelku a řekla bez váhání:

»Buďte ujištěna, milostpaní, že do konce června bude práce hotova.«

A potom se dala do ní usilovně. Časně k ní vstávala, a kdes viděl v ten čas Věru, tam s ní bylo i bílé vyšívání, tak bílé jako padlý sníh. A co v něm bylo stehů, co práce, dírek, spojek, prolamování, stonků a květů, hlaviček, andílků a fantastických ptáčků!

Práce nekonečná, řekl bys — a přece jak Věře ubývala!

Paní Pekárková tu a tam se podívala, jak to přibývá a říkala, zdálo-li se jí, že to jde pomalu:

»Jen chuť, jen chuť, milé dítě, a vytrvalost! Vzpomeňte na slova Páně: modli se a pracuj!«

»Ano, ano,« durdila se k tomu služka Pína, která to zaslechla, »nám je připomíná ustavičně, ale sama nejraději nedělá nic.«

Odpoledne chodila Věra do parku a vysedala tam až do večerního chladu. Lidé už ji skoro znali a mladí muži, ponejvíce rekonvalescenti, kteří naplňovali parky po celé dny, ohlíželi se na ni, jaká to hezká a smutná dívka.

Na Věru vskutku s tou prací padl nějaký stesk, nějaký smutek.

»Ty šťastná dívko,« říkala často a slova ta jako by vetkávala droboučkými stehy do bílé tkáně, »máš maminku, máš tatínka, kdežto já nemám nikoho!«

A přece i teď prožívala tu a tam velmi příjemné chvilky. Nemluvím ani o nadšených hovorech se starým Hlaváčkem, o čtení novin mezi řádky, o červáncích probouzejícího se dne, které se už rděly nad Prahou a jež oni dva pozorovali. Teď se těch hovorů někdy zúčastnil i Valdemar, a třeba trochu nedůvěřivý úsměv mu pohrával na tváři, přece se také dovedl nadchnout, viděl-li planoucí tváře Věřiny.

A přišel asi dvakráte též do parku, kde ona seděla a přisedl si k ní na březovou lavičku. Měl tudy obchodní cestu, jak se omlouval, je mu horko a rád by se trochu ovlažil.

Poprvé byla Věra úplně zmatena, odsedla až na druhý konec lavičky, hovořila nějak skoupě a podruhé se bodla tak silně za nehet, že pokrvácela celý květ na svém ubruse.

Litoval ji a něžně chytil drobnou její ručku, aby ji ošetřil a prohlédl, a ustrnul nad rozpíchanými prstíky.

$

179

»Prosím vás, Věro, jakou jste si to vzala hloupou práci,« pokáral ji, »vidím vás s tím bílým hadrem chodit už celé týdny, snad vám to nedala moje máť za úkol?«

Věra mu ruku skorem vytrhla.

»Chtěla jsem to sama, ráda vyšívám. Ostatně, neměla bych tu nic na práci.«

Byla by mu ráda řekla: »Dělám to pro vaši nevěstu,« ale neměla k tomu odvahy.

Hrdlo jí to stáhlo; cítila, že i rty se jí zachvěly. A přece to byla nějaká sladká muka. Šlehala se těmi slovy a přála zlomyslně sama sobě, že ty šlehy pálí.

»Dobře tak,« říkala si, »nezasluhuji nic jiného. Což jsem měla kdy zapomenout, jak mnou pohrdal?«

Od toho druhého příchodu už dlouho nepřišel na lavičku a Věra si říkala, že je tak dobře. Tu a tam ji obtěžoval nějaký voják, který se zajímal také o její práci a o její prstíky, sedal též na její lavičku a pokoušel se o hovor.

Ona však byla plachá, a když přicházel tvrdošíjně jeden důstojník a počínal s ní neodbytně hovor, odešla na vzdálenější lavičku za jasmínové křoví, aby ji nenašel.

Přitom si chválila, že by ji tu nenašel ani mladý Pekárek. A byla ráda, že už se nemusí ohlížet, nepřichází-li.

Ale sešla se s ním jednoho dne přece, když se kvečeru domů vracela. Červnové slunce chýlilo se za střechy domů a sladké teplo lilo se při zemi. Z trávníků vystupovala lehounká pára, některé květy na záhonech se zavíraly jakoby ku spánku. Hlídač v parku vyjížděl s dvoukolovým vozíkem, na němž měl navinuté hadice k zalévání a otevíral nádrž.

Věře se domů ani nechtělo. Bože, jak to bylo krásné, myslila si, když ona s panem strýčkem zahradu kropívala. Ó kde je tato strojená nádhera parků za milým kouzlem takové venkovské zahrady, kde mile se rezeda s měsíčky snoubí, kde je plno růžových srdéček, jakoby na šňůře navlečených, a kapusta se salátem dobře se s tou poezií snáší… A zrovna tak tam bývá takové vlahé teplo a zrovna tak tam tráva šťastně vydychuje.

A tu spatřila náhle Valdemara. Patrně ji viděl už zdaleka, protože stál nedaleko východu a z očí ji nespouštěl.

»Moje skoupá sestřenka se někde ukryla,« povídal, »abych neviděl její práci, jak přibývá a nesdílel jejích krásných myšlenek.«

$

— 180 —

»Hledala jsem lepší stín,« řekla mu, »a přišla jsem na krásnou skupinu jasmínových keřů.«

»Já jsem měl trochu volno a chtěl jsem si s vámi popovídat,« pravil a zval ji na pravou stranu. »Zítra jdu zase k odvodu a tak chtěl jsem se vás zeptat, co byste mi doporučovala.«

Ztlumil hlas a aby byl u ní blíže a mohl mluvit skoro jen šeptmo, vzal ji pod paží a přichýlil se k ní těsně. Věra se zachvěla, ještě žádný muž se tak k ní nepřiblížil. Cítila na lokti hrubé tkanivo jeho rukávu a manžeta zastudila ji v zápěstí.

Vtáhla do sebe vzduch a šla chvíli s dechem zatajeným, aby zmenšila co nejvíce svůj objem a co nejdále mu byla. — Ale pak bylo nutno vydechnout a znovu dechu nabrat, neboť on jí řekl, co ji překvapilo.

»Otec vše zařídil, abych nebyl odveden, ale vám se to zdá asi podlým a zbabělým, viďte, Věro? Radíte mi, abych nedbal ničeho a dal se odvést?«

Otočila k němu hlavu jenom trochu, ale zahlédla přece, že se na ni dívá výmluvně a tázavě zároveň.

»Já — můj bože,« zašeptala, »jak bych vám mohla k něčemu takovému radit? A proč právě já?«

Všecko se v ní zvedalo jakousi úzkostlivou blažeností. Slyšela zřetelně své srdce a byla jista, že i on je slyší.

»Právě vy, Věro. Vzala jste mne do učení, převedla jste mne z chladného posměváčka k věřícímu. Chci věřit jako vy ve velkou budoucnost malého národa jako náš strýček, který jej přirovnával ku drobounkému skřivánku. Proto také chci slyšet od vás, zdali mám jít do války a hledat v širém poli blanické vojsko, abych rozmnožil jeho báječné šiky. Myslíte, že se mi to podaří?«

»Co by tomu řekli vaši rodiče?« trnula a srdce jí šílelo.

»Nevím,« usmál se, »museli by se smířit; ale já bych se rád zbavil myšlenky, která mne v poslední době pronásleduje, že jsem vlastně zbabělcem, který se bojácně skrývá. Když jsme byli u prezidenta Markoviče, nevěděl jsem, kam hledět samou hanbou.«

Věra mlčela, nějaká rozkoš jako po silné dávce morfia rozlévala se jí tělem. Bylo by možno, aby tolik dokázala?

Ó pak nemusí želet ničeho — pohrdání ani bolesti, kterou tady vytrpěla, ani té daleko horší, palčivější, strašnější, kterou ještě vytrpí a která s ní půjde až do Pokos a všude, všude!

Ale jak mu radit? Což může ho mít k tomu, aby dobrovolně šel

$

— 181 —

v nebezpečí, kde možná zahyne, aniž by dobré věci prospěl? Vždyť tolik vojáků tam stojí v bratrovražedných řadách a nemají příležitosti, aby se odpoutali a přešli k osvoboditelským šikům, které přes všecky překrásné ukázky jsou stále ještě něčím mlhavým a jaksi jenom pohádkovým. Kdo by mu pomohl nalézt je a dostat se tam? Nepadl by v půli cesty zcela marně a bezúčelně? —

Podívala se na něho polekanýma, rozšířenýma očima. »Ne — prosím vás, nečiňte nic nepředloženého!« řekla a hlas se jí třásl samým pohnutím, »možná že byste nadarmo dal život všanc a rodičům způsobil bezmérnou bolest. Zůstaňte doma a vyčkejte! Což nemyslíte, až ta vlna svobody doletí až sem, že nebude třeba matičce Praze právě tolik odhodlaných a velkých mužů, jakými jsou ti, kteří se přivalí? Jistě bude třeba, aby se jim zde vyšlo naproti, aby se jim otevřely brány a aby se z nich vyháněli ti, kteří by nechtěli zdvihat slovanský prapor! Nu, vidíte, jistě bude třeba, aby tací lidé byli tu na stráži a revoluci zvedli a řídili doma!«

Věra se zastavila, musela se vydýchat.

Stanul těsně u ní, že skutečně slyšel její srdce a nepouštěl jejího lokte. Přichýlili se až k výkladní skříni, aby uhnuli proudům obecenstva, jež se valilo proti nim, a viděli svůj obraz v zrcadle zadní stěny výkladu. Ač nebyla Věra malou, převyšoval ji Valdemar více než polovinou hlavy; přitom byla štíhlá a útlá jako prut, ale nevěděla, jak souměrnou má postavu a jak jí sluší sklopený klobouček.

Pleť měla nadýchnutou růžovou záplavou a ta kontrastovala s obličejem Valdemarovým, který byl tmavý a promodrával od hrdla až po lícní kosti pečlivě vyholeným vousem.

Věra pohlédla plaše do zrcadla, ale hned oči sklopila, viděla sama, jaké jí září z nich stříbrné jiskerky a bála se, aby toho Valdemar nezpozoroval. On však o to stál, aby je viděl, ale ne jenom v zrcadle, snažil se nahlédnout do nich do samých.

»A nebudete mnou pohrdat?« ptal se přitom. — »Neřeknete mi jednou, že jsem byl zbabělcem, nebudete mi to vyčítat?«

Zvedla k němu oči, zapomínajíc, že nechtěla, aby viděl stříbrné jiskřičky, a zavrtěla jen hlavou.

Však jaké on to měl oči a jaké v nich zorničky! Věra tam zahlédla svůj vlastní obrázek.

Hnuli se do hlučné ulice a měli přecházet přes ni. Auta tu fičela jako posedlá, elektriky zvonily, kočáry duněly a kopyta koní bu-

$

— 182 —

šila do dlažby. V takových místech se stále ještě Věra lekala, nerada tu přecházela, raději si zašla, kde byla místa méně hlučná. Ale Valdemar ji bral znovu pod paží, a když se lekala právě na ně se řítícího auta, přitiskl ji těsněji k sobě. Jako pravý Pražák uměl se vyhýbat, a přece šel stále svou váhou, ani jednou sebou neškubl, ani neutíkal.

Když přicházeli do jejich ulice, vytáhla Věra svoji ruku z lokte Valdemarova.

»Tamhle jde účetní Liška, prosím vás, pusťte mne,« řekla polekaně, když ji chtěl znovu zachytit, a snažila se kvapně ukrotit svoje rozčilení, jehož byla stále ještě plná. —

»Záleží vám na něm?« ptal se Valdemar a zpytavě na ni pohlédl. Viděl, jak je vzrušena, a zachmuřil se.

»Nic,« hlesla »ale — « Byla by ráda řekla: »Bojím se, aby to nezvěděla vaše matka. Ó bože, jenom to ne — !« ale mlčela a toužila, aby je Liška přehlédl.

Ten ovšem ji poznal, zdravil uctivě, a když si byli tváří v tvář, řekl Pekárkovi: »Dobrou noc přeji!«

»Zdá se mi, že něco přece,« pravil Valdemar a nějak nervózně dodal: »Slýchávám už dávno, že je do vás zamilován.«

Věra zčervenala všecka, ale trhla jen rameny; dobře že dav valících se chlapců na chvilku je roztrhl.

Čekal na ni, až došla, a nahlédnuv jí pod klobouček, zeptal se směle:

»Řekněte mi, Věro, máte Lišku ráda?«

Ji ta otázka překvapila, nevěděla honem, co říci.

»Je to otázka trochu dotěrná a nediskrétní, viďte,« pravil, »ale rád bych to věděl — někdy se mi tak zdálo — «

Pohlédla vzhůru a viděla, že kouše spodní ret a čeká velmi napjatě. Zavrtěla hlavou a dodala upřímně:

»Ne — jak vy si myslíte — tak ne,« dodala, »jenom jako dobrého člověka.«

Proti nim šlo děvčátko a prodávalo růže. Mělo jich ještě v koši plno a ohlíželo se, kdo by je koupil. Lidé šli do divadla a biografu, zastavovalo je tedy a nabízelo. Valdemar na holčičku kývl a v jakési okamžité náladě koupil vše, co měla v koši.

Měl toho plné ruce, byly tu čajovky a rudé růže, bílé, jakoby z cukru lité, poupátka polorozvitá i ještě v zeleném zavití, radost se podívat i přivonět. Mlčky, jen svítě zářícíma očima a bílými

$

— 183 —

zuby, podal to celé bohatství Věře a potom vyndal tobolku a celý obsah její vysypal děvčátku do koše. —

Bylo radostí bez sebe, ale byla bez sebe i Věra.

Zmátla se docela, tonula v rozpacích i štěstí. To ji zaplavovalo a zdálo se jí, že necítí pod nohama dlažby ani v náručí růží, že se někam propadá, někam uniká, že tone a se boří. Slyšela jen zdaleka Valdemarův hlas, který byl nějak sevřený a rozjásaný, ale co k ní mluví, tomu nerozuměla. —

V takové náladě došla domů a prvé, co zas bylo skutečností v té pohádce červnového podvečera, byla slova Hlaváčkova:

»Slečna Strážnická dostala zase záchvat, ale zlý, ještě leží bez

sebe ve vašem pokojíčku.«

Prvé slovo, které slečna Strážnická pronesla, když se ze mdloby probrala, bylo starostlivé:

»Kdo počítal moji pokladnu, pane Hlaváčku?« —

»I buďte bez starosti, slečinko,« těšil ji stařec a soucitně hleděl na její sešlý a promodralý obličej — »toť víte, že pan Liška; jen si raději pohovte.«

Ale Lojzička neměla pokoje:

»Už odešel?« ptala se.

»Arciť že už, alespoň před hodinou.«

»A nikdo nebyl v pisárně?« ptala se a byla všecka neklidná. »Já se podívám,« slíbil stařík a odšoural se ve svých vyšívaných střevících. Po chvíli se vracel, že tam dosud mešká příručí Brož, který má nějakou práci přesčas. —

Zatímco si proň poslala, obdivovala Strážnická Věřiny růže. »To jste koupila? Děvče, vy se máte přece dobře — takový přepych,« divila se a nehleděla na její zardělou tvářinku, jinak by poznala, že Věra selhala.

Brož přiběhl; skákal jako kozlík. Byl to hoch tenký jako rákoska a vždy veselý. Teď však byl nějak starostliv, a když se ho Strážnická důvěrně ptala, byla-li pokladna v pořádku, řekl jí pravdu:

»Pan Liška šel domů všecek nešťastný, schází vám tři sta korun, ale nikdo o tom neví.«

Strážnická div se neskácela, zalomila rukama a počala úpěnlivě naříkat:

$

— 184 —

»Tři sta korun, to je víc než má měsíční gáže — bože, bože, proč jsem tak nešťastná!« a plačíc usedavě nespala celou noc.

»Proboha, jenom nic neříkejte,« zapřísahala Hlaváčka i Brože »vyhnali by mne.« —

»Mladý Pekárek by snad měl nějaké uznání,« odvážila se namítnout Věra, když osaměly, ale na Lojzičku přitom nehleděla. —

»Je velkomyslný,« vzdychla Strážnická — »a vznešený, ale nechci, aby věděl o mé bídě. Zdá se mi, že by bylo nad mé síly prosit ho, snad po kolenou se před ním plazit.« —

Nespala celou noc. Umořena včerejším záchvatem ještě si dodala, sotva se vlekla a stěžovala si ráno, že ji jedva nohy nesou. Věra byla také rozčilena a čekala právě jako ona na Lišku.

»Chybí vám tři sta korun,« povídal účetní, když se se Strážnickou sešel — »nevím, jak je to možno, snad vám někdo z personálu krade.«

»Neví o tom pan šéf?« ptala se a hrůzou zrovna chroptěla. »Trnu, až to zví.«

»Nedozvěděl by se od nikoho,« povídal Liška, »ale nevím, jak to utajíte. Máte těch tři sta korun po ruce?«

Strážnickou to projímalo jako cholerová nákaza. Byla plná hrůzy, cítila ji v žaludku i v životě, v hrdle se jí zdvíhalo. Malomyslně kroutila hlavou.

»A což vy?« šeptala k Liškovi bezzvučně. »Půjčte mi, po prvním dám vám všechno.«

Byl mrzut. »Drahá slečno, slyšela jste kdy, aby svobodný člověk měl dvaadvacátého ještě tři sta korun? A kdo mi půjčí? Dnes jsou lidé jeden na druhého jako kati.«

Mroucím pohledem utkvívala na Hlaváčkovi, ale ten se také škrábal ve vlasech. —

»U všech kozlů — zanesl jsem si, co mi zbývalo, k pánovi — však víte — « obracel se k účetnímu, »mám u něj knížku už léta — «

Strážnická se jenom potácela. »Já vím, že mne to zase chytí,« povídala Věře, když odcházela do obchodu zpět — »už to cítím na sobě — ale — « máchla rukou, »kdyby mne to alespoň usmrtilo a to ještě dnes.«

Zamyšleně stála Věra u okna, jako by v sobě zápasila. — Venku bylo tak jasno, i ten samotný dvoreček všecek byl oblit slunečním svitem. Dívala se na vrabce, kteří poskakovali v koruně ubohé jabloně, jež tu vedle skladiště živořila, ale teď se rychle obrátila a položila Strážnické ruku na rameno.

$

— 185 —

»Pomohu vám, ale nic neříkejte. — Večer vám peníze dám.«

»Bože — Věro — vy?« vykřikla Strážnická a začervenala se blahým tušením. »Oplatila bych vám je hned po prvním,« šeptala vděčně a chopila se malé Věřiny ručky. —

»Nechci nic oplácet,« pravila dívka — »to by vám byla má pomoc málo platná, — ale jděte už do obchodu,« — a tlačila ji ze dveří, »osmá před chvílí padla.«

»A bude to dnes, Věrunko?« ptala se Strážnická v poslední nejistotě, »víte, pan šéf v sobotu sám všecko přehlíží — kdyby mi to mělo chybět, nezbývalo by mi než skok do Vltavy.«

»Dnes, dnes, buďte bez starosti,« — ujišťovala ji Věra a hleděla pak, jak jde Lojzička nějak nově posílena po chodbě.

»Chudinko,« myslela si, »nedosti na tom, že máš tak hroznou nemoc, ještě tato nehoda.«

A celé dopoledne se pak držela Věra doma, aby vyčíhala, až bude starý pán sám v pisárně. — Jednalo se jí o to, aby odešel Valdemar — v jeho přítomnosti nechtěla tam vejít. A on byl celé půldne v pisárně, k poledni pak odešli oba páni do kasáren, kde se konaly odvody. Věra viděla rozčilení paní Pekárkové, když syna přes síň vyprovázela, a jeho bezstarostný úsměv, slyšela také starého pána, jak ji bezpečí, že »snad pánbůh dá«.

Věra byla jako na trní — vyhlédla a nemohla se dočkat, až starý pán přijde.

V domě bylo ticho, jen starý Hlaváček se šoural sem a tam, uklízel ve skladišti a dohlížel do obchodu, když oba páni jsou mimo dům. Konečně pak se odebral do horního kumbálku, aby tam uklízel starou korespondenci.

Věřin nepokoj rostl; jistě Strážnická na ni spoléhá a ona ještě nic nemá.

Chtěla totiž panu Pekárkovi říci, aby jí vyplatil z jejích peněz tři sta korun, které nutné potřebuje, a dát je Lojzičce. Pro Věru neměly peníze cenu. Co na tom, myslila si, kdyby nic neměla; ostatně v jejím kapitálu tři sta korun neudělá tak velkou mezeru.

Hřálo ji svědomí, že může Lojzičce pomoci; měla ji ráda a cítila její nehodu, ba, byla dnes šťastnou — tolik šťastnou, že by byla ráda udělala něco dobrého a velkého. —

Z náruče růží, vonících a zvolna umírajících ve sklenicích na jejím okně?

Ale Věra dnes nechtěla myslet na umírání a vadnutí; letní slun-

$

— 186 —

ce tak jásavě zářilo a jejích osmnáct let bylo plno jeho paprsků. —

V domě bylo ticho. Milostivá dlela ve svém pokoji, patrně na modlitbách. Pína v kuchyni žehlila a Beta šla kamsi s posílkou, Katuše pak pekla cukrovinky. — Chodby byly liduprázdné a Věra ve svém pokojíčku vyšívala, dokončujíc poslední květ na ubruse. —

Oči jí chvílemi vypovídaly službu, jak slunce vnikalo do okna a ostře osvětlovalo bílé plátno, a v hlavě její horečně tepalo.

Snad už dnes ani pan Pekárek nepřijde do pisárny, nebude si mu moci říci a večer jen budou počítat s Valdemarem týdenní tržbu.

Strážnická bude ztracena —

A kdyby alespoň ten Liška vyšel! — Šla na chodbu až k pisárně a zase se vracela, sedala k práci a zas ji odkládala. Potkala Katuši, která přeběhla z kuchyně do spíže, a zeptala se jí, neví-li, kdy páni přijdou. —

Pokrčila rameny:

»Nevím — prvně tam byli až do večera, podruhé to bylo odbyto hned — tak kdožví!« a zvědavě se ohlédla, co asi »slečinka« pánům chce.

»Milostivá sedí ve svém pokoji,« poznamenala jen a zmizela v kuchyni.

Věra nemohla vydržet pro nepokoj.

»Až přijdou, oba si sednou v pisárně a já nebudu moci se starým pánem promluvit.« —

Konečně se náhle rozhodla.

Dojde za Liškou, možná že má klíče od pokladny, v níž je uložena její knížka. Co si pamatuje, bylo v ní i několik stovek, uložených na hotovosti — vezme si je a zítra panu Pekárkovi teprve o tom poví. Připadalo jí to jednání až příliš samostatné, ale což nestála na vlastních nohou? A pan strýček v tomto případě jistě by jí nezazlíval. — Že způsobit tím může mnoho mrzutostí a že neuvážený její čin bude vykládán všelijak, v mladické nerozvážnosti ji nenapadlo. Byla vůbec prudké povahy, a co si předsevzala, rychle vždy vykonala, ať to dopadlo již jakkoliv.

Úplně odhodlána vyšla na chodbu a kvapně šla k pisárně, zaklepala lehounce a vstoupila trochu nesměle, přece však statečně.

Liška byl nanejvýš překvapen. Stál u vysokého pultu, na němž bylo otevřeno několik velkých knih, a teď se obrátil v úžase. —

Věru v této místnosti dosud neviděl, hlavně ne samotnu a teď s ním?

$

— 187 —

Krev se mu nahrnula k čelu; Věra se mu líbila pořád stejné, a třeba byl zamítnut, přece k ní měl stále tytéž vřelé pocity. Imponovala mu svojí tichostí a hlavně tím svým odmítnutím. Jiná by s ním koketovala a zahrávala i bez lásky, ona však mu to řekla zcela opravdově, a tím si získala jeho úcty.

Teď mu bylo tolik divno, co zde hledá a zda přichází k němu.

»Pane účetní, nehněvejte se, že vás jdu zlobit,« povídala, když tiše dveře dovřela, »mám k vám takovou zvláštní a velikou prosbu.«

Liška byl znepokojen a postoupil jí zdvořile v ústrety. »Čím vám mohu posloužit, slečno?« ptal se a nabídl jí židli více ze zvyku než z rozmyslu.

»Potřebuji nutně něco ze svých peněz, které mám uloženy u pana Pekárka v pokladně. On pak se tak dlouho nevrací a já — « Věra byla rozpačita a Liška těkal očima nerozhodně po podlaze.

Je to v jeho právu, co od něho žádá? Chce, aby jí vydal její knížku.

»Potřebujete to dnes, slečno?« ptal se. »Nevím určité, ve kterém oddělení — a pak — «

Pokladna byla otevřena, tedy marno vymlouvat se, že nemá klíčů.

»Potřebuji to dnes velmi nutně,« pravila Věra znovu, »zítra by mi to nebylo nic platno.« —

Její nepokoj stoupal, bála se, že Pekárkové nepřijdou, leda až pozdě, a ona Lojzičku nechá ve zmatku. A co slíbila, chtěla každým způsobem splnit.

»Prosím vás, pane Liško, vyndejte mi moji knížku,« žádala proto až popuzeně, naléhavě, »já si to před panem Pekárkem dobře zodpovím, jen mi vyhovte!« — A aby ho obměkčila a vědouc, že je důvěrníkem slečny Strážnické, svěřila mu:

»Chci vypomoci Lojzičce, vy víte přece, co ji zase potkalo a zítra už by se to prozradilo. Prosím vás proto — «

Věra hleděla na Lišku prosebně a tak neodolatelně, že jí nemohl déle odporovat. Ostatně měl soucit se Strážnickou a byl rád, že by se to takhle vyrovnalo.

»Já nevím,« váhal ještě, »snad nebudeme vaděni,« ale už šel k pokladně, vyndal ven haldu papírů a jali se spolu hledat.

»Já svou knížku poznám mezi tisíci,« pravila Věra a hleděla do papírů, nepozorujíc ani, jak je Liška rozrušen tou samotou s ní.

$

— 188 —

Bylo asi k páté hodině a parno už nebylo tak velké. Metaři kropili právě před chvilkou ulice a vlhký výpar stoupal nahoru, že se lehce dýchalo. Slunce, které prve ještě svítilo do oken světlé pisárny, sešlo už níž a v ní zavládl nepatrný sice, ale přece znatelný stín. Jakési intimní ticho panovalo kolem a Lišku to vše rozrušovalo. —

»Jaké má to krásné děvče ideální nápady!« obdivoval se v duchu

— »chce Strážnické půjčit, jenom aby nikdo na její malér nepřišel, opravdu, vzácná povaha!«

V důsledku těch myšlenek hledal kvapně a usilovné, vyndal haldu všelijakých papírů a hledal v nich rychle — také Věra mu pomáhala, tvrdíc stále, že svou knížku pozná na prvý pohled.

Měli oba hlavy sklopené a nezaslechli ani, že se dveře potichu otevřely a v nich že stojí paní Pekárková a hledí přísnýma očima na jejich počínání a za ní na chodbě se tísní Katuše i Beta, aby také nahlédly a nic jim neušlo.

Okno v pisárně bylo otevřeno a jak zůstaly i dveře pootevřeny, vznikl průvan, zvedl na stole odložené papíry a ty odlétly na zem. Uleknut obrátil se Liška po nich, ale zůstal všecek ustrnulý, spatřiv milostivou paní ve dveřích.

Šéfa by se nebyl zhrozil, vždyť nečiní nic nedovoleného a jeho starým právem už je hledat v pokladně, je-li čeho třeba. Ale jako všichni v domě milostpaní se bál a teď si nepřál ničeho méně než její přítomnosti.

A jaký dělala paní Pekárková obličej!

Trestající spravedlnost nemůže být přísnější a pomsta rozhněvanější.

»Pane Liško — Verunko,« zvolala a hlas se jí třásl, »co to znamená?«

Přivolána Katuší, která viděla, jak Věra jde do pisárny, byla připravena na něco jiného. Myslila si zcela jistě, že nalezne mladé lidi v nějaké milostné skupině a byla už přitom rozhořčena ve své ctnosti. Těšila se, jak Věru zřídí, jak ji zdrtí, jaké kázání pronese k ní o počestnosti a slušnosti — a zatím jsou oni spolu v pokladně! Ne — něčeho podobného se nenadála!

Liška pochopil její domněnku z výkřiku a výrazu tváře, kolena se mu roztřásla, a kdyby byl schopen myšlenky, byl by si musil přiznat, že naprosto není hrdinou.

On pouze chvátal nějak objasnit svoje jednání a také Věřino.

$

— 189 —

»Milostivá paní — já — totiž, slečna — my jsme,« — jeho polekaná tvář všecka zbledla.

Více duchapřítomnosti měla Věra. Podívala se přímo na paní a pověděla pevně:

»Milostpaní, potřebuji nutně nějaké peníze a marně jsem čekala na pana Pekárka, až se vrátí — poprosila jsem tedy pana účetního — «

»Ták?« protáhla paní Pekárková hlas a měřila ji zdrcujícími pohledy. »Nu, to by byla notná drzost, které bych u vás skoro věřila.

Ale načpak jste potřebovala peníze?« — pátravě a tvrdě hleděla na dívku. —

Věra přišla do rozpaků. Sklopila oči a nevěděla, co říci — na takovou otázku nečekala a lhát neuměla.

»Chtěla jsem — potřebovala jsem — chci si něco koupit…,« koktala a nach se jí střídal na tváři.

»Co jste potřebovala, co jste si chtěla koupit?« ptala se paní a ironický úsměv kolem úst jí pohrával. »Co — řekněte jen!«

Liškovi bylo úzko a škodolibé obličeje na chodbě jej rozčilovaly; přiskočil, aby dveře přivřel, ale paní Pekárková myslila snad, že chce kolem ní uniknout, proto po něm kvapně sáhla a poručila mu s celou pánovitostí svého hlasu:

»Zde zůstanete! Oh zdá se mi, že jsem objevila nekalé nějaké spiknutí!«

»Věro, okamžitě se přiznejte, co jste chtěla v naší pokladně! Nezapírejte, vy jste chtěla svést pana Lišku k nějaké nepoctivosti, zachtělo se vám parády a na ni našich peněz!«

»Milostivá paní!« vzkřikl Liška a sám hluboce uražen před Věrou se vztýčil, aby ji hájil.

Věra nebyla mocna v tu chvíli slova. Takto ji ještě nikdo neurazil, něčím tak strašným ji ještě nenařkli. Srdce se jí zastavilo, sotva dechu popadala. Ale hned ucítila hněv a urážku tak krutou, že na ni mlčet nesměla.

»Vašich peněz?« zvolala a zasmála se křečovité: »Nechtěla bych jich, kdybyste mi je dávali, natož abych je brala!«

»Ne? To se ukáže já zas myslím, že vy i pan Liška — «

Na chodbě mimo kuchařku a Betu byla už i Pína a starý Hlaváček jdoucí z půdy zastavil se tu také. Chápal už volněji a potřeboval chvíli, než zvěděl, co se vlastně stalo.

Ale vtom zašuměla zdviž a vychrlila z malých dvířek oba Pe-

$

— 190 —

kárky. Přijeli od odvodu a byli oba veselí, hlavně starý pán. Spatřivše čeleď u dveří pisárny, byli překvapeni, zvláště když se služky jako hejno vrabců rozletěly.

»Copak se stalo?« povídal starý a otevřel jen zpola dovřené dveře pisárny. Jaký pohled! Jeho choť tu jako sám hněv a sama jízlivost a před ní Věra s tváří poděšenou, bledou a teď se ohněm rdějící a Liška červenější než vařený rak.

»Co se stalo, proboha?« zvolal Valdemar a hleděl jenom na Věru. »Co zde děláte, Věruško — co je, pane Liško?«

»Také se ptáš, co zde dělá? To i já chtěla vědět, milý hochu, ale nemohu se dopátrat žádné odpovědi! Podívej se jenom na ně!« — paní Pekárková máchla rukou a zasmála se ostře. »Nepraví ti nic jejich zevnějšek?«

»Já jsem odpověděl,« sbíral Liška slova — »pravil jsem, že slečna chtěla — že slečna a já že my oba hledali jsme — «

»Co vy oba!« zasoptil Valdemar a přiskočiv, chytil Lišku za rukáv a smýkl jím doprostřed pisárny, »co jste chtěli? Co tu děláte, Věro — co vás sem přivedlo? To je neslýchané!« Slova jeho zněla spíše bolestně než hněvivě, krev měl všecku ve tváři a měřil dívku opovržlivě.

»Co ji sem přivedlo?« smála se paní Pekárková. »Já ti to povím

— zachtělo se jí peněz a chtěla přimět svého milence k tomu, aby

nalezla jsem je u pokladny tak zabrané v kramaření, že mne ani nezpozorovali.«

»To není pravda, to není pravda!« — zvolala Věra tak bolestně a přitom pobouřeně, že se to pisárnou rozlehlo jako výkřik postřelené čejky v jarním podvečeru.

»Já jsem chtěla jenom své peníze a na ty mám právo!« A uhnula se Valdemarovi, který stál před Liškou pořád ještě výhrůžně a spěchala ke starému pánovi. »Pane Pekárku, prosím, abyste mi uvěřil,« štkala bez slz a chopila se jeho ruky, »já nejsem žádná zlodějka — já jsem chtěla jenom ze svých peněz tři sta korun, a hledali jsme proto moji knížku! Pan Liška za nic nemůže, to já — já — «

»Opravdu, pane šéfe,« ubledlý Liška se obracel k Valdemarovi, »slečna mluví pravdu. Znáte mne přece už na třetí rok a víte, že dosud — «

Dveře byly stále nedovřeny a starý Hlaváček z dávného práva skoro člena rodiny nahlédl dovnitř; a služky, které se zase sešly,

$

— 191 —

choulily se zvědavě také kolem dveří. To přece stálo za poslechnutí, taková senzace.

Kuchařka plesala, to bylo něco pro ni.

»Na co jste chtěla peníze?« ptal se pan Pekárek Věry a cítil, jak se mu samými nesnázemi žaludek obrací. Jaký to soudný den ta jeho žena zase zdvihla — kdoví co na tom je!

»To nemohu říci,« šeptala Věra a klopila zase už záhadné a ulekané oči, »prosím, abyste se netázal — snad později vám to povím!«

»Nu, takovou odpověď jsem také dostala! Ale já vím, chytila se přepychu, zachtělo se jí městské parády. Povídala Pína, že viděla, jakých krásných růží si koupila.«

»Máti — ne — o tom ani slova více!« zvolal Valdemar a postavil se kvapně mezi rodiče a dívku. »Nikdo ať se neopováží ji špinavě podezřívat z krádeže! Kdo se opováží, má se mnou co činit, a také pana Lišku beru v tom ohledu pod svou ochranu.«

Poté obrátil se na dveře, kde služky ani nedýchajíce se tísnily a mlčky jen ukázal na schodiště. »Zavřete, Hlaváčku!« poručil a pravil přistupuje k otci:

»Nezáleží nám na tom, nač chtěla své peníze. — Ale — « ztlumil hlas a obrátil se k Věře — »vypadáte jako zlé svědomí samo, Věro. Vy jste nepřišla jen kvůli penězům, vy jste přišla pro něco jiného, snad na nějaké vyzvání…« Slova jeho byla zlá a úsměšek mu kroutil rty — »zdá se mi, že jste včera lhala, řkouc mi, že není mezi vámi žádných vztahů a víte — « zlobně blýskl na účetního očima — »že moje matka tu žádných milostných pletek netrpí!«

Měřil je oba pohrdavýma očima. »Oba mlčíte, nuže, vidíme to!« hořce a hlasitě se zasmál a poodešel k oknu.

»To už vidím dávno!« kvapně souhlasila paní Pekárková — »a prohlašuji zas a zas, že cos podobného trpět nebudu, pane Liško, slyšíte?«

»Ale, Márinko,« mínil starý pán, kterému to vše připadalo hrozně nechutné a odporné, »jsou to mladí lidé — my to nepředěláme!«

Liška byl zoufalý, vše se proti němu spiklo. Což není dosti na těch urážkách od milostivé paní, má mluvit i o svém koši? To bylo přílišné! Obrátil se k Valdemarovi a koktal všecek nešťastný:

»Já vás ujišťuji, že ne — nic takového bych si nedovolil — a slečna ani — «

$

192

»Ale, bože, vždyť jenom řekněte,« — rozkřikl se Valdemar a obrátil se prudce od okna, v očích mu jen sršelo — »požádejte o její ruku a nikdo vám nebude bránit — chraň bůh, proč bychom bránili lásce dvou mladých lidí? Milujete-li se, tedy vám dáme své požehnání!«

Sedl prudce do klubovky u psacího stolu a rozčilením se smál.

Paní Pekárková byla trochu zmatena, nerozuměla jednání synovu, o němž se jí zdálo, že je plný elektřiny, že je ní jako nabitý, ba přeplněný a stačil by jen dotek, aby vybuchl. Neviděla ho tak ještě a padla na ni divná tíseň.

Hněvivě se jen ohlédla na Věru. »Nadělala jste se nám už hodně hloupostí,« zlostně řekla. »Namouvěru, to na nás pan strýček vložil pěkné břemeno! Budu vskutku tuze ráda, až zas odejdete.«

»Pane Pekárku, prosím vás, dejte mi mou knížku!« zvolala Věra, dusící se rozčilením a slzami, »dejte mi ji ihned, je moje, mám právo žádat ji!«

Neuznala za vhodno omlouvat se; slova Valdemarova ranila ji krvavě, ranila více než strašné podezření a urážka, vmetená jí od paní Pekárkové.

»Ale, ale,« durdil se pan Pekárek a šel k pokladně, otevřel trezor a knížku vyndal, »vy jste lidé, vyvoláte pravou rebelii pro nic za nic! Vždyť se celkem nic nestalo!«

Když knížku vyndal, chtěl ji zabalit do papíru a podat ji Věře, ale Valdemar se vymrštil jako míč, vytrhl ji otci, a zalistovav kvapně, vzal z ní dopis, který pan farář matce jeho napsal, a pohlédnuv naň zběžně, vztekle se zasmál a přetrhnuv jej na dvé, zmačkal v pěsti a do koše odhodil. Potom sám chladně knížku zabalil a hodil Věře na stůl.

»To je dobré,« soptila paní Pekárková,»vydáte jí vše, aby to rozházela, a pak nám naposled padne na krk.«

Věra však už neslyšela, vzala knížku a odcházela. Neohlédla se ani na Hlaváčka, který s účastí a soucitně na ni se díval a výmluvně se usmíval.

Věra odešla mlčky do svého pokoje s okny na smutný dvůr a zamkla se v něm.

Liška sbíral okolo pokladny rozházené papíry a připadal si jako spráskaný školák; byl by rád zaplakal.

Ale milostivá nalezla zase svůj bývalý klid. Jako by se bylo nic nestalo, ptala se obou pánů, jak pochodili při odvodu, a když starý

$

193

pán s radostí povídal, že Valdemar odveden nebyl, že na něm shledali nějaký starý exudát po zánětu pohrudnice, který vlastně — pan Pekárek se v duchu musel zasmát — nikdy neprodělal, a že ho tudíž nemohou potřebovat, paní Pekárková hned měla slzy v očích, zdvihla je zbožně vzhůru, sepjala ruce a vzdychla vděčné:

»Bůh budiž pochválen — ó já věděla, On svých věrných neopouští,« — a šla, a vzavši synovu hlavu do rukou, něžně ho políbila.

Valdemar však zůstal netečný a mdle se pousmál.

»Pane Liško,« řekl pak, když rodiče odešli, »udělejte sám týdenní bilanci, nemám do toho valné chuti!« A chodil pak mlčky po pisárně a kouřil cigarety jednu za druhou, odhazoval veliké nedopalky a s horečným spěchem zapaloval nové.

Do tmy pracoval Liška na bilanci a teprve poté zavolal do pisárny slečnu Strážnickou.

Byl tam sám, a sotva vešla, pokročil jí v ústrety a ptal se vzrušeně:

»Nuže, dostala jste peníze? Vypomohla vám slečna Věra?«

Strážnická radostně přisvědčila:

»Ano, ta dobrá dušinka mi dala tři stovky a nabízela mi, potřebuji-li více, že mi ještě půjčí.«

Slečna Strážnická vyndala bankovky a rovnala je na stole. »Jsem tak ráda, že jste tu sám a že se dá všechno tak hladce urovnat. Věřte, to byl strašný den pro mne!« posteskla si a dodala, jako by si byla teprve vzpomněla:

»Ale Věra připadá mi jakási jiná; bojím se, aby nestonala. Všude plno chřipky a tak zle letos řádí!«

»Bodejž by nevypadala divně,« řekl Liška a vraceje se pomalu ke svému pultu, povídal trpce:

»Ona to odnesla… Celá ta pitomá příhoda se svezla na ni a její dobrý skutek ji sešlehal jako potutelně schovaný bič.«

Sám Liška byl nabit trpkostí a nemohl se jí zhostit, i vypravoval Strážnické od počátku až do konce, co a jak se událo.

Slečna Strážnická byla ohromena a uražena za Věru, srdce se jí rozbušilo a dala se do pláče.

»Ó ta zlá, necitelná milostpaní!« vzlykala mezi štkaním. »Jak

$

— 194 —

mohla tak urazit tu dobrou duši?« A najednou odhodlána si umiňovala a také nahlas vyslovila předsevzetí, že to tak nenechá, že musí Věru obhájit a její nevinu na bílý den vyvést, by tím i sama přišla o chleba.

Liška nebyl statečný a neměl k smrti rád hlučných a okázalých výstupů, on byl založen jen pro tichý život, jen v něm si představoval spokojenost a štěstí. A teď zase by měl být vyrušován a nová jakási vojna zase by měla být zdvižena? Srážel Strážnickou od jejího předsevzetí. Ať nechá všecko plavat, však se časem ukáže!

Ale Strážnická byla temperamentní a nechtěla dopustit, aby byla Věra ponechána jen ve stínu podezření.

»Ať mne vyhodí!« řekla Liškovi, odhodlána prudce, »já to všechno povím — ne, takové křivdy bych nesnesla,« — a nedajíc na domluvy Liškovy, spěchala na chodbu.

Ptala se po panstvu, sedělo dosud u večeře.

Byla všecka rozrušena, na tvářích jí seděly červené skvrny, oči se leskly téměř horečně, když vtrhla do jídelny a zrovna před starého pána.

Ten si spokojeně kouřil doutník po večeři a stále pochvaloval, jak to dobře dopadlo, že Valdemara neodvedli, že zase bude na delší dobu v bezpečí a do té doby snad bude po válce.

Vyfukoval vonné obláčky dýmu a nepozoroval ani, že je Valdemar zamlklý, že mu nechutnala večeře ani cigareta a že do novin jenom hledí a řádků nevnímá.

Teď byl pan Pekárek překvapen, když slečna Strážnická před ním stála a omlouvala se zmateně a nervózně, že vyrušuje, aby odpustil.

»Nu, skoro těch obchodních věcí máme za celý den až nad hlavu,« pravila káravě paní Pekárková, »dnes jste mohla záležitost odložit, jistě není tak důležitá.«

Ač se slečna Strážnická bála milostivé jako přízraku, teď nehodlala odejít.

»Ó, milostpaní, je to velmi důležité, s čím přicházím,« pravila odhodlaně a krev jí z tváře spěšně mizela. »Kvůli mně se stalo něco velmi zlého, mou vinou upadla nekonečně dobrá bytost v ohavné podezření a já — ne — já to nemohu dopustit — jen pro mne se to stalo — já jsem tím vinna — «

»Co — proboha, co se stalo?« vykřikl Valdemar, odhodil noviny a tak kvapně vyskočil, až stůl odrazem popojel. »Věra — viďte, Věra,« a už spěchal ke dveřím.

$

— 195 —

»Ano, slečna Věra přišla mou vinou v podezření,« — a Strážnická tlumíc jen stěží pláč jala se vyprávět, jak se buď předala, nebo ji někdo okradl, a tak přišla o tři sta korun v pokladně. Jak se zhrozila, jak byla bezradná, chtěla to dosadit ze svého, ale jak to nebylo možno, když nic nemá a na její mzdu maminka doma čeká.

»Myslila jsem, že mi nezbývá leč skok do Vltavy,« povídala upřímně, »až tu se nabídla slečna Věra jako anděl spásy, že mi pomůže, že mi své peníze půjčí — «

Valdemar, který čekal s rukou na klice, spěšně se do jídelny vrátil a teď nějaký změněný k prodavačce se obrátil.

»Slečno Strážnická, bože, proč jste toho neřekla dříve?« zvolal. »Vždyť se to dalo vyrovnat, aniž jste sahaly k takovému prostředku! Tak vidíš, matinko,« — obracel se na matku a výčitka jeho byla živá a prudká: »Věra byla uražena, potupena jen pro nesmírnou svoji dobrotu, pro tak velkou šlechetnost!«

»Ale — ale, no vida,« — škrábal se starý pán ve vlasech, »to je šlakovité — hm — hm — «

»Ale jaká to lehkomyslnost!« zvolala paní Pekárková všecka rozhořčena a rozhněvána. Cítila, že se tu stala nějaká velká blamáž a nepřístojný přehmat, a proto ji chytal nesmírný vztek. »Co vlastně déláte?« osopila se na Strážnickou.»Vyhodit tři sta korun a ještě Verunku svádět, aby — «

Strážnická se dala do pláče a utíkala ke starému pánovi. »Ach, prosím snažně za odpuštění — nevěděla jsem si rady, bála jsem se přiznat, malér byl strašný a já jsem tak neštastna.«

Ubohá byla blízka zoufalství — málem by se byla vrhla na kolena, ale Valdemar tomu předešel.

»Proč jste nepřišla ke mně a nesvěřila se mi? Tohle všechno se nemusilo stát. Za škodu nikdo nemůže a nemuselo se stát toto strašné nedorozumění. Tedy pravíte vskutku, že Věra šla do kanceláře za tou příčinou, aby si peníze vyzvedla?«

»Nu, vždyť jsem ti pravila, že jsem ji nalezla s panem Liškou v pokladně!« — zvolala paní Pekárková podrážděně.

»Tím je vše vysvětleno,« mínil starý pán svým obvyklým, klidným způsobem, »a teď zbývá jen nějak to urovnat — hlavně pak dát Věře zadostiučinění!«

»Myslím, že se jí dostalo zdravého ponaučení,« řekla paní Pekárková a nevlídně zdvihla hlavu, »je v každém ohledu smělou a příliš drzou!«

$

— 196 —

»Nu, tentokrát,« — pan Pekárek nevěděl, co by řekl — »se zachovala pěkně.«

Valdemar mlčel, přešel několikrát jídelnou a pak najednou zmizel ve dveřích.

»A co se mnou bude, pane šéfe?« — ptala se Lojzička a srdce jí bilo jako pomatené. »Prosím vás, smím zase přijít ráno do obchodu?« a oči její prosily.

»No — toť se rozumí,« utrhl se bodře pan Pekárek. »Či myslíte, že budu prodávat sám?« a zažertoval ještě: »Hleďme, udělala by si nejraději volno!«

Věra byla zamčena ve svém pokoji a seděla smutně u okna. Bolest, která tak znenadání vstoupila do její duše, krvácela tam hlubokou ranou.

Ó, co učinila, že stržila tolik žalu, urážek a zklamání? Čím byl včerejší den proti dnešku? Strašným aprílem, který ji vyvedl z trpké skutečnosti do kvetoucí krajiny, v níž voněly růže a zpívali zlatí skřivánkové, potom však s výsměchem a potutelností shodil ji do propasti!

Chtělo se jí plakat a štkát hlasitě, ale zůstala v ní ještě hrdost, která jí připamatovala, že by se ponížila, že by dala najevo, jakou má bolest a že by tím snad prozradila, co nijak prozradit nechce a nesmí. Ne, ne — za žádnou cenu!

A potom se zlobila zase na sebe a lála si, že je obyčejnou, důvěřivou dívkou, která se chytila na vlídné oko a jemný úsměv. Co myslela, ó, co myslela, že na svou nenávist vůči Valdemarovi zapomínala? Proč ho přestala nenávidět, proč se mu přestala vyhýbat, proč se s ním tak ráda a nadšeně smiřovala?

»Pane strýčku, ach, pane strýčku, kdybyste věděl, jak mi ubližují,« zahořekovala, »a jak jsem byla pošetilou, ó, jak hrozně, hrozně pošetilou! Nezůstanu tu,« rozhodla se pojednou, nezůstanu! Dodělám práci, kterou jsem si předsevzala a odejdu; nepustí-li mne po dobrém — uteču!«

Rázné zaklepání na dveře ji polekalo. Kdo — snad starý Hlaváček? Ten dobrý člověk chce ji asi potěšit.

Vstala, aby otevřela; v pokoji už bylo skoro tma, jen od okna zvenčí od svítilny padal sem pruh bledého světla, zato však na

$

— 197 —

chodbě svítila silná žárovka a její jas nahrnul se do pokojíčka. Valdemar stál v ozářených dveřích, které zachytil, když je Věra chtěla kvapně přirazit.

»Chcete mne vyhnat, Věro,« ptal se s úsměvem trochu vynuceným a vsunul se do pokoje.

Jak zavřel, zavládla zase tma, v níž se ohlížel po knoflíku elektrického vedení.

Věra přikvapila a rozsvítila sama a potom zase kvapně ucouvla až k oknu. Kdyby nebyla tak rozčilena, byla by poznala, že je silně vzrušen a že se tváří vážně, ba skoro bolestně.

»Prosím vás, mějte trochu strpení, abych s vámi promluvil a dnešní příhodu, kterou teď objasnila náležitě slečna Strážnická, s vámi projednal,« promluvil dále a postoupil ode dveří.

Věra se lekla. »Slečna Strážnická, co ona? Ta přece — «

»Ne, ne, nezapírejte,« přerušil ji, »vždy jste byla až příliš pravdomluvnou, ale dnes jste přece selhala a chcete lhát dále? Ne, ne, slečna Strážnická vás zradila. Přiběhla teď všecka bez sebe do jídelny a pověděla nám všechno. Chtěla jste jí vypomoci, chtěla jste jí dát své peníze, proto jste přišla do pisárny, ale má matka poštvaná kuchařkou Katuší svedla s vámi nízký výstup.«

Věra máchla rukou, a že Valdemar přistupoval blíže, dostala se až k samému oknu.

»Tomu já jsem u vás zvyklá,« řekla a zasmála se hořce. »Co jsem v Pekárkově domě, měla jsem už všecky neřesti, naposled jste ze mne udělali i zlodějku!«

Na Valdemara přitom nehleděla, míjela ho úmyslné a zalykala se trpkostí.

»Věro,« zvolal on a byl všecek popuzen a nervózní, »vaše slova jsou příliš zlá a já jen toho želím, že jsme kdy zavdali příčinu, aby se ve vás zrodila. Je to jako v čistém křišťálovém poháru otrávená krůpěj; ale uznávám také, že u nás tam byla nakapána — to má matka — uznávám to!«

Žárovka svítila ostře a v ní vyvstávaly všecky tahy v obličeji Věřině — začervenalá víčka od potlačovaných slz i výčitka, v niž se skládala malá a teď zamlklá ústa. Cítila asi, že vše to Valdemar z jejího obličeje čte, a proto se odvrátila k oknu a mlčela.

»To vše bude napraveno, Věro. Buďte ujištěna, že otec i já se postaráme o náležitou satisfakci!« pravil mladý muž a hlas se mu třásl rozčilením.

$

— 198 —

»Nechci žádného dostiučinéní,« řekla Věra a rty se jí chvěly, když jen letmo na něho pohlédla, »půjdu ráno k panu Pekárkovi prosit jen o jedno a nehnu se, až mne vyslyší.«

»Řekněte to přímo, Věro, řekněte to mně, co si přejete, všecko vyplním.«

Blížil se k ní a podával jí ruku, leč ona se tvářila, že jí nepozoruje a řekla chladně:

»Chci prosit a co nejnaléhavěji žádat, abych směla odejít.«

»Věro — ne, to nemyslíte doopravdy!« zvolal Valdemar tak pobouřeně, že musela na něj pohlédnout. »Co myslíte, kam byste šla?«

»Domú,« usmála se jedním koutkem úst, »počkám u Šimonů, až pan strýček se vrátí.«

»Co vás napadá, Věro, ne — ne, vy nesmíte odejít,« vykřikl Valdemar a zadupal netrpělivě. »Tolik práva já tu ještě mám, abych vám zabránil, kdyby všichni dovolili.«

»Já vás ale neposlechnu!« řekla Věra vzdorně a pohlédla zpod obočí jenom mžikem. »Pravím, že odejdu!«

»Můj bože, jak jste neústupnou a krutou,« zvolal Valdemar skoro lítostivě. — »Nic vás tu neudrží, ani pokoření, kterého se už dostalo mé matce tím, že vyšla najevo nejen vaše nevina i vaše šlechetnost, ani zadostiučinění? Což řeknu-li vám, že hned vás zasnoubíme s Liškou a prohlásíme veřejně a uznáme váš poměr?«

»Poměr?« vykřikla Věra hněvivě a pohlédla na Valdemara se zjevným opovržením. »Nemám s nikým poměru, nejméně už s panem Liškou, a kdybyste vy všichni chtěli, já ho nechci a nikdy nebudu chtít!« — a na znamení, že více nehodlá mluvit, chtěla kolem něho projít ke dveřím.

Změna až nápadná a úžasná stala se pojednou ve Valdemarové tváři. Pospíšil za ní dvěma třemi skoky, a zastoupiv jí dveře, zdvihl ruce proti ní.

»Jen několik slov ještě, Věro!«

»Nevím, co bychom si měli říci,« pravila mdle a zavadila oň očima plnýma smutku. »Ptejte se pana Lišky, nechť vám poví, co bylo kdy mezi námi. Já jen přísahám, že jsem za ním včera přišla pouze jako za účetním Pekárkovy pisárny, v níž jsem měla uloženy vlastní své peníze, on nechť to potvrdí.«

Ústy jí to škubalo, když útočila prudce na dveře, chtíc se dostat na chodbu.

$

— 199 —

Chytil ji za ruce a táhl ji zpět do pokoje. Na jeho tváři bylo najednou plno jasu a radostného vzrušení.

»Věro, řekněte mi to znovu, opakujte mi, že nemáte Lišku ráda a že jste nepřišla kvůli němu!« Nějaký jásot se z jeho hlasu ozýval a ruce jeho tiskly malé ručky tak silně, že ji to až bolelo. Chtěla se jich zbavit.

»Už jste se mne jednou ptal a já jsem pověděla,« pravila trpce a nemohla najednou přemoci slzy, které jí visely už na brvách a hrozily spadnout na líce a kutálet se až na jeho ruce, s nimiž zápasila. »Nejsem vychována pro chvilkové nálady a pocity, co cítím k někomu dnes, cítila jsem i včera a budu i za rok!«

Několik krůpějí se utrhlo a běželo jí volně dolů po tvářích. Styděla se za ně, byla by je ráda ukryla. Ó jaká to nemístná a ošemetná slabost!

»Jako já, chcete říci?« zvolal a smál se najednou a držel ji za ruce stále těsněji a stále byl jí blíž. »Já jsem včera koupil někomu růže, které jsou výrazem milování, a dnes urážím a sužuji, není-li pravda, Věro, že jste si to tak myslela?«

Chtěl jí pohlédnout do očí, ale ona se odvracela a ruce mu vyrvala téměř zuřivě.

»Nechte mne,« zvolala popuzeně a odstrčila ho celou silou, »či myslíte, že jsem tu pro všecky rozmary, že i zahrávat s sebou nechám a potom se zas odkopnout, snižovat se až do bláta a zase se chytat ruky, která mne udeřila?«

Věra si zastřela oči, v prsou se jí to zvedalo jako veliká vlna pláče; bála se, že neutlumí bolestných vzlyků, ó, jak bolestných! Cítila, jak se jí tetelí srdce.

Ale Valdemar toho využil, postoupil až k ní, a bera ji za lokte, aby ruce od očí oddálil, chýlil se až k ní, až k její tvářičce.

»Věro, umoudřete se! Nechci si s vámi zahrávat, nechci vás snižovat a do bláta odkopávat; vyslechněte mne, Věro — či nechcete? Jen několik okamžiků mi dopřejte, potom již odstoupím ode dveří , anebo půjdu sám!«

Mluvil to k ní tiše, pomalu a bral ji pak za ruku a vedl hlouběji do pokoje.

»Přiznal jsem se už jednou, že jsem byl opravdu tak hloupě zaujatým, že jsem vámi, Věro, pohrdal. Byl jsem tak vychován, neb matka si velice zakládala na rodinné bezúhonnosti a já nevěděl, že jsou to jiné, a to daleko lepší vlastnosti než zděděná čest a dobré

$

— 200 —

jméno. Vy jste ale, Věro, přišla a naučila mne cenit vše ostatní. Mou pýchu jste pokořila, ukázala jste se lepší mne a nás všech. Stála jste tu sama, a přece soběstačná, silná a velkomyslná. Kdy jsem vás začal milovat, sám nevím, Věro, zdá se mi, že to bylo hned prvého dne, co jste přišla mezi nás. Nemyslete si, Věro, že to byl malý boj, který jsem s sebou vedl, že to byly malé bouře, jež jsem prožíval. Má pýcha nechtěla se jenom tak lehce vzdát a také strach z rozbrojů s vlastní rodinou to byl, který mne držel a krotil. Dnes je přebojováno vše! Vím, že nejcennějším, co člověk dovede vzbudit, je láska a štěstí, které z ní prýští. Pro ně dám vše a jsem ochoten bojovat s matčinou pýchou. Jsem přesvědčen, že i ji porazíme, budete-li, Věro, mé city opětovat, budete-li se i vy snažit, abyste mne milovala.«

Věra byla bez sebe. Co to slyšela, ó bože, jaká slast a jaká muka zároveň!

Než se nadála, pustil její ruce a vzal ji celou do náruče, objal ji vroucně a přivinul k sobě.

»Věruško, drahá Věro, řekněte mi, můžete mne mít ráda, alespoň trošičku?«

Její malou a schýlenou hlavičku vinul ke svým prsům, tváří se dotýkal jejích tmavých vlasů.

Ale Věra se roztřásla jako osikový list, s nímž májový větřík hraje. Nikdy ji nikdo neobjímal, neceloval, stála sama na světě, jen vedle přísného a smutného strýčka. Jaká by to byla sladkost, jaká vroucnost, kdyby — —

Vší silou se o něho opřela a vyprostila se mu. —

»Nechte mne, bože, nechte mne!« zakvílela. »Jděte a objímejte svoji nevěstu. Což nevíte, že jste zasnouben? Vyšívám pro ni celou soupravu, což toho není dosti, co chcete pro ni ještě ode mne?«

Bolest ta byla jako dravý sup, který jí v srdci začal klovat zahnutým zobákem. Ale byla si při ní zas vědoma své hrdosti a vzdoru. Jenom aby nemusela plakat! To byl pro tu chvíli celý její zájem. Valdemar se však zasmál vesele:

»Svoji nevěstu! Také věříte, Věruško, té utkvělé představě mojí matky? Nezdá se vám to pošetilým, zasnubovat mladé lidi na vzdálenost z Vídně do Prahy a k tomu ještě, pokud chodí skoro do školy? Ne, ne, tomu nevěřte! To není žádný vážný závazek. Moje malá sestřenka si na mne ani nevzpomene, pěstuje tam jistě nevinná dobrodružství se studenty a kadety — a já, nu věru, její

$

— 201 —

obrázek na mém nočním stole mne nikdy neznepokojoval. V tom ohledu buďte klidná, Věro, a věřte mi, drahé, milé dítě, že všechno pomine, když jsem ochoten s celou rodinou a celým příbuzenstvem vstoupit v boj.«

Mluvil ohnivě a opravdově. Věře se točila hlava, cítila jako včera, že jí ubývá půdy pod nohama, a když domluvil, zase se k ní s otevřenou náručí blížil.

»Ba, Věruško, jsem ochoten pro tebe se všemi se rozejít a nelitovat ničeho, jen zbudeš-li mi ty, ty sama a jediná!«

Dopověděv vášnivě a uchvátiv ji, k sobě ji vinul, zmocnil se její hlavičky a prudce a ohnivě ji líbal, bral ji za ručku, dával si ji kolem šíje a zase líbal červené rtíky a polekané, sladkou hrůzou zamlžené oči. —

Věra se vzpamatovala teprve po několika okamžicích a chvátala co nejvíce, aby se mu vyprostila. Co to jen učinila, že dopustila, aby ji líbal. Ó, to se nemělo stát! —

Vtom cvakla klika. Lojzička stála v pokoji a s největším úžasem hleděla na dvojici před oknem. Spíš by se byla všeho nadála než čehož podobného. Zachvěla se sama. Ó šťastná, šťastná Věro! Stála okamžik jako zkamenělá — obrázek byl půvabný, toužila alespoň dívat se stále, nebylo-li jí cos podobného přisouzeno.

Ale Věra už se mu vytrhla. Cítila jen, že učinila něco strašného a prchala kol Lojzičky ze dveří na chodbu. Bez dechu pádila vzhůru po schodech, pořád nahoru, až jí došel dech a ona klesla v nejhořejším patře na poslední schod.

Valdemar se po ní obrátil a nelekal se ani, že vidí slečnu Strážnickou, která jistě byla svědkem polibků a posledních slov.

Usmál se jen trochu rozpačitě a povídal jako na omluvu Věřinu: »Pošetilka, ona utekla,« — a šel volně také nahoru.

Bylo už pozdě, když se Věra vrátila do pokoje. Strážnická už ležela v posteli a rozčileně čekala, ba starostlivě si myslila, kam se to děvče podělo. Že by někde pokračovala v milostné schůzce s Valdemarem, o tom pochybovala. Ostatně, slyšela mladého pána před chvilkou mluvit s Hlaváčkem na chodbě. Byla celá rozrušena; vždyť dříve nepozorovala, že by se něco zapřádalo mezi ní a šéfem, až dnes najednou.

$

— 202 —

Cítila, jak jí plane čelo. Ó bože, kdyby byla tak na místě Věry, hned, hned by chtěla zemřít.

Smála se svému pošetilému blouznění, ale nemohla je ovládnout. Toužila, aby Věra už jen přišla, aby jí vše objasnila. Vždyť Věra nikdy nelhala, jistě by se i teď přiznala!

A teď tu konečně byla, ale, pane králi, jak vypadala! Oči měla do krve uplakané, opuchlé, rty od pláče jako krev rudé, na tvářích červené a namodralé skvrny, nosík zčervenalý. Patrno, že mnoho a mnoho plakala.

»Verunko, proboha, proč pláčete?« — ptala se soucitně a zvedala se na posteli, opírala se o loket a chtěla Věry dosáhnout. »Pojďte sem a svěřte se mi, chudinko, neplačte už!«

Věra si sedla na okraj její postele a plakala znova. Kapesník měla úplně promočený, ale slzy se jí valily zase celým potokem. Strážnická ji hladila lichotivě po ruce a povídala s dlouhým povzdechem:

»Ona pláče, že ji líbal; já bych se toho chtěla dožít jen hodinu před smrtí a to bych ještě zpívala žalm jako píseň labutí.«

Byl v tom jakýsi šibeniční humor, ale Věra se ani teď neusmála. Slova z ní Lojzička nedostala.

Což mohla Věra povídat o štěstí, které o ni zavadilo jako přeskvostná záplava ranního úsvitu, což mohla jí líčit svou bolest, která zároveň z toho vyprýštila? Bylo to jako červánky, které ráno věští večerní vichřice a peřeje deště. Věra si uvědomila, že Valdemara miluje a poznání, že i on ji miluje, vzbudila v ní mnoho a mnoho bolesti. —

A ona byla silnou, chtěla předejít všemu, co by následovalo. Z toho tedy vyprýštila slova, která pronesla k Lojzičce, když jí slzy došly a mozek počal střízlivěji uvažovat.

»Lojzičko, je mi to líto, ale já vás musím opustit. Nevím, kdo tu bude s vámi spávat. — Mám proto velkou starost, ale já musím odtud, pojedu časně ráno.«

Strážnická div se neskácela.

»Věro! Vy chcete odejít odtud teď, kdy se na vás tolik štěstí usmálo? Což jsem snila prve, vidouc vás v náručí pana Valdemara? Já tomu nevěřím, že by vaše srdce přitom bylo studené, ne, tomu nevěřím!« a vrtěla hlavou a hleděla napjatě na Věru, která tonula v nachu a v slzách poznovu. —

»Tak vidíte,« pokračovala, aniž by byla dostala od Věry odpo-

$

— 203 —

vědi — ona se však všeho domyslila z jejího vzhledu, »chtéla byste teď odejít? Verunko, považte, jaké štěstí vám kyne! On vás má rád a já tomu věřím, že vážně,« — dodávala přesvědčivě, »on je ryzím charakterem, nehrál by si jen tak s vaším srdéčkem. Ó jak jste šťastná!« — Strážnická plakala. —

»Ať je tomu jakkoliv,« povídala Věra smutné, »já musím pryč. Řekněte jen, co by se stalo, Lojzičko, kdyby na to přišla milostpaní! Měla bych se nechat pohanět a poplivat a pak teprve odejít? — Nebo bych měla chtít roztržku syna s rodiči? Ne, Lojzičko, pro mne není lásky a štěstí. Ostatně, také chci zůstat u strýčka, jemu jsem slíbila, že mu budu do smrti hospodařit a tomu chci také dostát.«

»Blázínku,« litovala ji slečna Strážnická, »pan strýček by nebránil, kdyby vidél, že uděláte dobrou partii. A co se týče milostivé paní — hm — ať by pukla zlostí!« —

»Za nic na světě nechci, aby nás proklínala,« zvolala Věra prudce, »tomu nepřipustím, a proto musím odtud! Lojzičko, já odejdu, aniž by to věděli. Vy budete tak dobrá a vyřídíte mu — víte, Valdemarovi, že jsem musela pryč, že by to nevedlo leč k zoufalé útrapě, alespoň mojí.« —

Lojzička byla všecka nešťastnou.

»Ale, Věro, buďte trochu rozumnou, nedělejte nepředloženosti, začas byste se ráda vrátila, nešlapte své štěstí!« tak jí domlouvala, ale Věra, jaká již byla, se nedala přemluvit.

»Já jsem už dlouho toužila odejít pryč,« — povídala a otvírala skříně a vybírala svoje prádlo do koše — »nejenom pro zlobu milostpaninu, ale pro něj samého — pro Valdemara!« přiznávala se.

— »Ale to jsem netušila, že i on mne měl rád, proto tu vůbec zůstat nemohu!«

Strážnická hořce plakala.

»Chuďátko!« povídala, zalykajíc se slzami, když jí pomáhala stáhnout koš. »Co já si tu bez vás počnu? Zas nastanou mé úzkosti!«

»Budeme na sebe vzpomínat, viďte?« ujišťovala ji Věra, a aby ji naposled potěšila, přilehla si hlavou až na její podušku. Usnuly, ale jenom na chvíli.

Sotva byly tři hodiny a nad střechami domů se rozednívalo prvými záblesky — bylo před Janem Křtitelem a tu svítá po celou noc — vstala Věra a krotíc své bolavé rozechvění, počala se oblékat.

$

— 204 —

»Jak to přijde?« — myslila si Věra, když byla už oblečena a sbírala poslední drobnosti, které jí patřily. — »Sem jela jsem tak nerada, tak mi to šlo těžce, a odtud se mi nechce?«

Přitiskla čelo k okennímu sklu a zahleděla se teskně na maličký a smutný dvůr, na němž bylo plno beden a všelijakých krámů a kdež se vrabci už probouzeli, cvrlikali a poskakovali.

Paní Pekárková jim tam denně házela drobečky, a proto o trochu zobu neměli nouze. Veselili se a učili létat také svá mláďata. —

Věře bylo smutno, tak smutno, že se jí chtělo plakat, tolik plakat a štkát bez konce, ale nebylo k tomu času.

Ostatně, proč plakat? Obrňovala se rozumem a statečností. »Vždyť se vracím do drahých, drahých Pokos, a zde jsem zakoušela jenom ústrk a křivdu. Takovou černou křivdu!«

Ale poznala zde i něco jiného, poznala zde i lásku.

Věra přitiskla ruce k srdci, oči přivřela. — Ó bože, jaký to neuskutečnitelný sen! A přece ji něco drželo a táhlo, aby zde zůstala, aby vyčkala, anebo aby šla k paní Pekárkové, aby se jí k nohám vrhla a prosila za svou lásku. Sotva jí ta myšlenka připadla, odehnala ji zděšeně. K té pyšné, tvrdé ženě že by šla? Nikdy! A také by to bylo marno.

Bylo nutno se vzchopit a přerušit všechno, dokud je to jenom snem!

Tak byla statečná a moudrá, dobře si vše uvědomila a byla spokojena. Půjde, rozhodně půjde…

Vzbudila Lojzičku, a zatímco se ta probouzela z tvrdého spánku, objímala ji a políbila.

»Sbohem, Lojzičko, a někdy na mne vzpomínejte!«

»Věro, bože můj, jak bych na vás nevzpomínala? Vždyť vy jste mi tolik dobrého prokázala. Bůh vám dej štěstí a vše vám odplať, buďte šťastná!«

A potom se neslyšně zavřely dveře pokojíčku a po temné dosud chodbě ozvaly se jedva slyšitelné kroky k lóži domovníkové.

Nesměle zaklepala. »Prosím vás, paní Nečásková, otevřete mi,« — žádala a šeptala to jen — »jdu k vlaku, buďte tak dobrá!« —

»Sama?« divila se babka a šourala se bosa po schůdkách ven a k domovním dveřím. »Copak to, což nemohl někdo jít s vámi?«

»K čemu by to bylo?« usmála se nuceně Věra. »Pojedu elektri-

$

— 205 —

kou,« a už lovila v kapse nějaké drobné peníze, vtiskla je domovnici do ruky a oddechla si, když stála na chodníku a velké dveře Pekárkova domu za ní zapadly.

»Tedy venku a volná!« Jak by se z toho byla ještě před třemi měsíci radovala, a dnes? —

Popošla kousek a zastavila se.

Chodník byl orosený a v jízdní dráze kouřilo se vlhkým výparem. Nebylo pusto, zas už jela auta a povozy, ale přece panovalo ticho proti ruchu plného dne. Tu a tam šli lidé, i mlékařka s vozíkem kdesi na rohu se ukázala, tu zas rumařský vůz pro smetí a popel odkudsi se drkotal. Vůz záchranné stanice vezl nějakého pacienta, tu šly dvě sestry Červeného kříže, které se patrně vystřídaly.

Věra se ohlédla na velký dům, z něhož vyšla, a počítala okna. Snad tamta dvě patří pokoji mladého pána, či ona vedle? Nevěděla sama a také to nemělo významu.

Chladno časného rána ji projelo, zachvěla se. Vtlačila ruku hlouběji do kapsy, s košem pak se vlekouc spěchala do úpadku a neohlédla se zúmyslně. Proč by truchlila? Což se jí dostalo v tom domě něčeho více než trpkosti?

Něco v ní živě protestovalo.

Což ten předvčerejší den, což návštěva u Markovičů, což dýchánky s Hlaváčkem a včerejší vyznání Valdemarovo?

Přitom se Věra zadýchala, musela se zastavit a odpočinout, nabrat dechu, povolit sevřené tísni, která jí srdce tiskla.

»Ó« — máchla rukou a dala se zase v chod — »to bylo krásné, ale kolik by to přineslo bolu a bojů nám oběma? — Takhle to bude lepším

Běžela Václavským náměstím vzhůru k Muzeu, kolem sochy svatého Václava. Jaký to byl velebný a úchvatný pohled před se a zase zpět! Už nikdy se jí neotevře to drahé panorama. Zastavila se, aby toho obrazu mnoho do očí nabrala, a pak vzdychla jen k soše svatého Václava: »Nedej mi zahynout!«

Ó kéž se jenom brzy vyplní, co si s Hlaváčkem tak radostně slibovali!

A ona tu nebude, dojde-li k něčemu velikému. Smutně sklopila hlavu — bylo nutno jít dále.

A za chvíli, silně unavena, byla na nádraží, stavěla koš ku stěně a kupovala si lístek. S ním pak se procházela volně vestibulem

$

— 206 —

a snažila se nemyslit už na Prahu, ale na milé a drahé svoje Pokosy.

Byla by se ráda nadchla a rozjásala, vždyť jede domu, domů! Ovšem nebyla přitom klidnou, nebyla vlažnou, cítila v prsou kolotání při té myšlence. Ale bolest ta nechtěla povolit a seděla tam stejně pevné a zarývala se pořád do hluboká.

Aby se utěšila, představovala si svoji milenou faru, takovou prostinkou a chudou proti bohatému domu Pekárkovu, představovala si milou zahradu, v níž zraje plno třešní a roste salát s kapustou, voní to zase božím dřevcem, šalvěji, také saturejka se k tomu druží a majoránky plné záhony. —

A hřbitov drahý pokoský, na němž leží dobrá, drahá tetička! Jak je to jen možno, že to je maminka této pyšné a necitelné paní Pekárkové?

Tak myšlenky Věřiny přeskočily zase nazpět a zabolely poznovu.

Zapomněla na Pokosy a vracela se k domu Pekárkovu na hlavní třídě, který byl tak přísný a chladný, a přece mnoho pro ni znamenal.

Ranní chlad Věru rozrážel — bylo nutno nastupovat k vlaku a ona byla ráda. Ráno bylo kupodivu chladné a trochu zamželé. Teď teprve mlha klesala a orosovala okna vlaku, v němž Věra usedla a se přikrčila.

Koš vsunula pod sebe a kytici růží od Valdemara, kterou si také s sebou vzala, jako umírající upomínku položila si na klín. Cestujících bylo plno a teď dokonce přišla na nádraží četa vojska, jdoucího do pole. Důstojníci byli podnapilí, mužstvo povykovalo a zpívalo zoufale hrdinské písničky. Rozklad armády byl i tu patrný, vypadalo to jako anarchie, která ve vojsku panovala.

A potom se vlak rozjel, opustil skleněný podjezd a vřítil se do vinohradského tunelu, pískaje po chvíli, jak se jasnilo kolem po stěnách jeho z kvádrů skládaných a tušit se dával zase den. Vyjel na volné prostranství, odkud jako moře střech se dosud jevila Praha.

Věže a vížky, stromoví, kopule, to vše se Věře ztrácelo v slzách, jimiž jí přetékaly oči — splývalo v mlhu, v níž se koupalo a chvílemi jen vyhlíželo slunéčko — oko boží. —

Zelené stráně plné květů a rozzelenalé stromoví, to vše hýřilo plným bohatstvím léta. Luka byla sice pokosena, o prvou nádheru

$

— 207 —

svoji připravena, ale kupky sena všude, kde byly louky a stráně, působily také vesele.

Tu a tam mezi vrbovím proudila stříbrná říčka, namnoze hladina rybníka se leskla. Všude se probouzel život a lidé počínali se chápat práce.

Obrázky se míhaly před Věřinýma očima. Vlak narážel a supal a stromy podél trati nebo bohaté smrčky v živoucích plotech zahaloval svým bílým kouřem, aby se po chvíli rozplýval, ztrácel, pokládal na smaragdové meze a potom mizel navždy. —

Věru to posléze unavilo, přivřela oči a vdechujíc tesknou vůni vadnoucích růží, jala se podřimovat. —

V pozdních hodinách odpoledních šla ze zastávky k Pokosům.

Dřímotou ve vlaku se nějak občerstvila, ba bylo jí skorem veselo a slavnostně.

Když vystoupila na poslední vršek a spatřila proti sobě na svahu rozlezlé Pokosy jako bílé kozičky na pastvě, tu se musela zastavit, nabrat zas dechu a toho milého pohledu do očí, aby jí v nich zůstal. A ten dojem v duši!

— Slunce, které celé dopoledne bylo skoupé a neukazovalo mnoho své tváře, teď svítilo nad vesničkou, jako by se už ani ukrýt nechtělo.

K západu mělo ještě daleko, ký div, že nemyslilo vůbec na spánek!

Kostelíček s baňatou svojí věží a zelenými okenicemi v ní tak mile jí pokynul jako nejmilejší a nejlepší soudruh. Kolem něho stály lípy a ty také bohatými haluzemi kývaly a kynuly.

A to svaté pole! Lezlo vzhůru po stráni, takové veselé a přívětivé, plné letních květinek a zeleně.

Všude kolem cesty, kudy Věra šla, bylo plno kopretin a zvonečků bílých i modrých, nahoře nad hřbitovem modrala se celá zeď lesů a ta se líbala s modrojasnou oblohou tam, kde se tak k ní skláněla.

Dlouho stála Věra na pahorku. Vnímala tu krásu domova, vyhledala očima drahou faru a ptala se beránků po nebi plynoucích, kdy že se vrátí její dobrý pan strýček. —

Ó jinak by se to šlo, kdyby byl doma, jinak, stokrát jinak!

Co však platno, bylo dlužno hledat si útulek. Statečně tedy zamířila Věra k Šimonovu statku, přemýšlejíc bezděky o tom, co

$

— 208 —

Paní Pekárková řekne, zvláště jak se bude tvářit Valdemar, až zjistí, že navždy z Prahy ujela a lásku, v plenkách teprve jsoucí, s ním přerušila.

A bylo jí kol srdce divně, velmi divně.

Konec dílu prvního

II

$211

Paní Šimonové nesla právě prasátkům, když do vrat vstupovala dívka. Pes u boudy na řetězu se rozvztekal, ale brzy, kňuče radostí, zpět zalézal a paní Šimonová byla překvapena, když milý hlas příchozí uslyšela.

»Dobrý den, paní Šimonová! Nevyženete mne, že přicházím v samý večer a k večeři?« tak zavolala — koš si u síně postavila a za selkou se na dvůr pustila.

»I propánakrále — slečinka z fary — Věruška! A kdepak je Lidka — no — ta se zaraduje!«

Selka měla vysoký hlas a spustila ho naplno. Byla zatloustlá, boky měla úctyhodné a masité ruce teď v boky podepřela. Laloušek pod bradou, masitý a růžový, se jí roztřásl a v tom zvolání černé oči se zasmály na dívku.

Věra došla a podávala jí ruku, která byla trochu rozechvělá a studená.

»Paní Šimonová, přijmete mne na čas do služby? Já vím, že u vás o práci není zle a také o kousek chleba — - než se pan strýček vrátí,« hlas se jí třásl i ústa — prosebné a nejistě hleděla na selku. — »V Praze,« — chtěla nějak svůj příjezd odůvodnit — »je to teď také takové zlé; myslila jsem si, že už se musí pan strýček vrátit a pustila jsem se domů, bylo mi tak smutno!« Klopila oči a nějak se styděla.

Soucitně na ni hleděla paní Šimonová. Dívka sice velmi vyrostla a se vytáhla, byla elegantně oblečena, ale měla přepadlé tváře a kolem očí tmavé kroužky — snad cestou plakala.

»Budu vám pomáhat v domácnosti, nebo šít, všechno, co potřebujete, také do pole s vámi půjdu — jenom abych měla přístřeší.«

Paní Šimonová soucitně zakývala hlavou a v duchu si řekla: »Jo, jo — ti přátelé — dobře náš tatík říká, nejspolehlivější přátelé že

$

— 212 —

jsou ti v kapse!« — a nahlas pozvala Věru honem do světnice a povídala, jak nejvlídněji a nejkvapněji dovedla: »Ale o to nic, milá, zlatá Věruško! My jsme panu faráři moc a moc zavázáni — co jenom knížek se nám napůjčoval a kde je potom to ostatní?«

A hned se rozpomínala, jak to u nich nedělalo dobrotu, když se sem přivdala, jak starý — tatík to Šimonův — byl proti ní zaujat a jak ji oba s mužem dokonce bili — jak byl muž popuzen rodiči a ona už na cestě ze statku domů k rodičům — , když se o tom dozvěděl pan farář, došel jednou dvakrát, mladé ženy se ujal, udělal pořádek a pak jak se to začalo lepšit, až se stalo jejich soužití docela spořádaným a příjemným.

Není mnoho takových povah, které vzpomínají na prokázaná dobrodiní, ale paní Šimonová byla jednou z toho mála.

Kvapně vylila čuňatům obsah své putýnky, aby nekvičela tak strašně, až neslyšela selka svého slova a chvátala potom s Věrou do stavení. Měla pruhovanou červenou šerku, která na ní šustěla a chrastila a houpala se jí na bocích až směšně a do modré zástěry si v síni ruce utírala. Naboso měla pantofle, které honem odhodila a bosa šla s Věrou do světnice.

»Nikdo není doma?« divila se dívka, když vstoupily do velké světnice, hojně obrázky ozdobené, v níž bylo příjemně chladno a večerní červánky barvily její stěny na růžovo.

Věra tu světnici dobře znala, užila v ní mnohou krásnou chvíli v dětském věku. Zastavila se na prahu a rozhlédla se. Nebylo to tak dlouho, co tu byla naposled, ale jí se zdálo, že prožila velmi mnoho a že je to již velmi dávno.

Opravdu — celá dlouhá doba musela uplynout — vždyť odtud odcházela ještě jako dítě a vrací se nějaká dospělá s tolikerou zkušeností a s tolikerou bolestí v srdci.

»I jsou jenom někde za humny,« povídala paní Šimonová a starala se honem o chleba a nějaké pohoštění, »tatík spravoval u stodoly vrata a Lidka vyběhla bezpochyby k potoku, aby si nohy umyla. Je jako husa, nejraději se ve vodě šplouchám

Věra stála rozpačitě u stolu; položila na něj kabelku a zvadlou kytici růží. Byly uvadlé a vydychovaly teď smutnou, mroucí vůni.

Byly jako pozůstatky krásného snu, který Věra snila jen jediný den.

Svlékla kabátek a rukavice a položila obé přes lenoch židle, a zatímco paní Šímová vyběhla ven, aby donesla mléka a snad

$

— 213 —

zavolala i domácí, poodešla Věra k oknu. Poslední paprsky západu jako by zcela vodorovné do oken vysílaly své dlouhé šípy a na protější stěně oživovaly v rámcích a na skle prosté, svaté obrázky.

Tedy u Šimonů — co si představovala ve chvílích tesknoty a vzdoru u Pekárků, to se konečně uskutečnilo. Stojí v milé světnici pohorského statku, koupá se v útulném dechu venkovské prostoty.

Jak to přijde, že necítí tolik volnosti a blaha, jak si představovala?

Paní Šimonová se vracela; nesla hrnek mléka a teď postavivši ho na přístěnek u kamen, vzala z věšáčků sběračku a ponořila ji v né.

»Jste jistě hladová, milá, zlatá slečinko,« povídala vlídně, »a trochu mléka vám přijde vhod. Venku je horko ještě teď večer a cesta od vlaku je dlouhá. My máme mlíčník jako lednici, mléko je studené až radost. Třetí den ještě se dá klidně vařit.«

»Já ho znám, paní Šimonová,« usmála se Věra a vytrhla se násilím ze své zamyšlené tesknoty, »hráValy jsme si kolem často s Liduškou a zkoušely bosýma nohama, jak je voda v něm studená.«

Zatím selka vzala ze stěny z celé řady porculánových hrnéčků jeden velký ze silného materiálu, podívala se, není-li zaprášený, nalila do něho mléka, podala i bochník chleba a nůž a pobízela Věru, aby si jen sloužila a byla jako doma, že ji tu rádi nechají a budou také rádi, pomůže-li jim trochu v hospodářství.

Věra jedla a nějak se jí na prsou odlevilo. Přijali ji vlídně, buď bohu chvála, hlavní starost z ní spadla. Jejím přičiněním už bude, aby si chleba zasloužila. — Bude-li pracovat tu jako u Pekárků, jistě nebude jíst zadarmo.

Přišel hospodář. Několik slov s ním promluvila paní Šimonová venku a pak mu nahlas mezi dveřmi řekla:

»Tak tady ji vidíš — chudinka — to je špatné navrácení, když neví ani, kdy se pan farář vrátí.«

Sedlák pokročil ke stolici, a že Věra kvapně vstala a jemu vstříc se zdvořile usmála, podával jí srdečně ruku.

»No — pěkně vítám, pěkně vítám! To je překvapení!«

»Bylo mi v Praze smutno,« pravila dívka a klopila oči; »rozhodla jsem se — nebylo tam k vydržení.«

»No, to máte pravdu, doma je doma, pravda-li?«

Šimon byl statný a hlučný; jeho hlas hlaholil sice hřmotně, ale

$

— 214 —

smál-li se, splývalo všechno — a za dveřmi bys zanic nepoznal, co hospodář povídá.

»Přišla jsem k vám prosit o přístřeší,» pravila Věra, když se trochu ztišil; »budu u vás pilně pracovat, abych si ho zasloužila.«

»Ale, ale, ale,« smál se tím hlučněji, »toťbudeme mít pomocnici; ale neříkejte to pořád, slečinko, naší mámě,« — radil a čtverácky se smál a mrkal po hospodyni — »sice to vezme za pravdu a zapřáhne vás hnedle. Ona umí každému dát práci, kdo jen k nám přijde se dvěma rukama.«

»Já jsem proto přišla, pane Šimone,« smála se Věra, všecka rozradována vlídným přijetím, jehož se jí tu dostalo.

»My jsme vás vždycky měli rádi, Věruško,« povídala k tomu selka a byla teď možno-li ještě vřelejší než prve, kdy ještě nevěděla, jak to přijme muž.

Bylo to v nejhorší době, kdy každý krajíček měl cenu a kdy rekvizice za rekvizicí vyjídala i ty nejzámožnější sedláky. Nu a Šimon nebyl nejlépe postaveným rolníkem. Ovšem, teď si pomohl a poměrně si dobře stál, ale kdybyste viděli pokoská pole! Samý štěrk a písčiny, šlo to z kopce na kopec a byly to jen úzké pruhy mezi kamennými mezemi. Pastvisek tu bylo víc než orné půdy, lesy a hájky prokládaly chudý kraj, že pro žito nebylo mnoho místa. To už dolů k Olešnici anebo na druhou stranu k Studničce to bylo daleko lepší.

Nu, Šimonovi nereptali, byli tu zvyklí a půda zděděná asi jim byla i drahá.

»My jsme byli s panem farářem jedna ruka,« povídal sedlák, když pobídl Věru, aby si sedla jen a dala se do jídla.

»To byl hodný člověk a celá farnost jen touží, aby zase brzy přišel zpátky. Tenhle, co ho vystřídal — e — «

Šimon rukou máchl, a že si prve zapálil dýmku, teď hlučně odplivl — »ani přirovnání! Je Němec, česky sotva mluví, nu — bude-li tu dlouho, bude mívat prázdný kostel. Horuje pro Němce, velebí Viléma, proti Čechům je zaujatý — František Josef a Rakousko je mu vším…«

»Táto, kroť se,« — napomenula hospodáře panímáma — »ty víš, že i stěny mají uši, aby ještě i tebe četníci odvedli.«

»E — « durdil se sedlák, »však nic neříkám, jenom to povídám, že bych chtěl být pánembohem — já bych to roztočil!«

Věře zazářily oči — teď jako by mluvil starý Hlaváček. A hned

$

— 215 —

pocítila stesk — že se s tím dobrákem a věrným přítelem ani nerozloučila.

A potom se jí zdálo, že je jí tu příjemno a ptala se na Šimonova syna Václava, kde mešká ve válce, je-li zdráv a píše-li, i na vdanou dceru, jak se jí daří; též vzpomněla na Liduščina bratránka a se zájmem poslouchala, že je kadetem a mešká kdesi na ruské frontě.

Konečně se ozvaly kroky na zápraží a Liduška stála ve dveřích. Byla opálená, červená a plná údivu hleděla na Věru, kterou v prvé chvíli ani poznat nemohla.

Byla o hodně menší Věry — buclatá, měla plné poprsí a boky slibovaly být tak hojnými jako boky maminčiny. Ale obličej její byl velmi hezký a úsměv tak něžný, že každého okouzloval.

I Věra byla políbena jejím zjevem, tak prostým a tak příjemným, právě jako by to byla nějaká pohádková víla vstoupila.

Rozběhly se k sobě — krůček dva a již si ležely v objetí a celovaly se jako dvě rodné sestry.

Dlouho Věra po oné noci vyspávala. Mládí žádalo si svého práva

— předešlou noc probděla, bylo nutno nahradit zameškané.

Lidka už chodila po stavení — poklízela zároveň s maminkou, hnala husy na vodu a měly uvařenou už i snídani, ale Věra ještě spala v komůrce, kde ze společného lůžka Liduška odešla.

Byl jeden z posledních dnů červnových, kdy vyvrcholuje délka dne a svítá celou noc. Do desáté jsou to ještě záblesky hasnoucího dne, slunka poslední pozdravy a ve dvě hodiny už zase slabounké úsměvy jeho na přivítanou.

Teď stálo už vysoko, všechno všude vydechovalo opojnou čistotou rána. Krůpěje rosy a otevřené kalíšky květinek — hlas klekání z nedalekého kostelíka, to vše byla poezie toho letního jitra.

Jenom růže na okně, ve sklenici postavené za hlavou Věřinou, zvolna umíraly. Stopky jejich byly mdlé a poupátkům jako zlomené visely rudé hlavičky.

Ale Věra nevěděla dosud nic o jejich smutném skonu, ona spala a měla na každé tváři po růžovém lístku — vždyť byla zdravá a spaní jí tak chutnalo.

Šimonovi už snídali a paní nahlédla do komory, leč vrátila se s úsměvem:

$

— 216 —

»Spí jako o půlnoci,« — povídala Lidušce — »musela být notně ušlá a utýraná.«

»Tak jenom ji nechte spát,« velel pan Šimon, vstávaje od snídaně. Chystal se dnes na jetel a hledal růžek na vodu, aby si ho uvázal k pasu.

»Včera jsem se tak na ni koukal a myslel jsem si, že v té Praze neužila žádného medu. V těch městech je teď bídy dost a některé panstvo myslí, že lidé z venkova jsou menší ceny. Všimly jste si, jaké má prsty? Rozpíchané, jako by celé dny jen u šití seděla.«

»Povídala, že se tam v šití hodně zdokonalila, že šila mnoho prádla pro vojáky do špitálů a že taky jemně vyšívala,« — vzpomínala Liduška — »slíbila, že mi pomůže ušít, čeho bude třeba. Vidíte, tatínku,« — hned měla Liduška nápad — »potřebujete košile, mohli byste na ně koupit a Věra by mi s nimi pomohla.«

Panímáma byla hned při tom. Opravdu, tu na venkově byla o dobré ušití bída a ony doma měly tak málo času. Paní Šimonová se sice v šití trochu vyznala, ale neměla v tom valnou praxi. Ono při hospodářství se šije málo — zvláště teď, když neměli u Šimonů žádné čeládky a všecko si sami dělali.

Pantáta byl ještě chlapík, panímáma zdravá jako ryba a Lidušce tělesná práce právě svědčila.

Mimo pasku nebo kluka pohůnka spravovali to stále sami.

»Jak přijde Václav domů, oženíme ho,« říkával Šimon — »a pak si odpočineme, teď se musíme ještě přičiňovat.« Chtěl vybavit úplně Lidku a pak teprve jít na výměnek. Syn Václav však nic nepsal, měli o něj plno starostí.

Že by Věra chtěla trochu v domácnosti vypomoci, to slyšel rád, ale napomenul teď ženské: »Jenom ji nepřetěžujte, je chudinka, potřebuje se spravit a odpočinout,« a nahlas uvažoval o smutném osudu takového osiřelého, úplně opuštěného děvčete. —

Věra se ulekla, když ji vzbudilo slunce, tak pěkně okny zazářivší na její postel. Oblilo jí hlavu, odhalený krček, pohrálo si v jejích vlasech.

Bože, co to udělala, že zaspala? Dala se za služku a leží si, jako by se to rozumělo samo sebou.

Vstala rychle a vyhlédla do rozkošného rána. Jaká to krása na venkově! Jí se nemůže rovnat velkoměsto, byť zářily sebevíce jeho věže, byť příroda tam s celou krásou na hromady do parků snesená sebelépe vystavovala své divy obecenstvu.

$

— 217 —

Věřino srdce, včera tak smutné, dnes se potěšilo. Jistě je veselejší ráno než večer a člověk nočním spánkem osvěžený jasněji na svět nazírá.

I Věra to na sobě shledala a čile se strojila a vyšla do kuchyně svěží a čerstvá.

Chopila se práce, která byla po ruce; nikdo ji nepobízel, našla si ji sama. Na stole bylo plno nádobí od večera, to Věra umyla a po snídani ohlížela se po nové práci.

A tím se vpravila rychle do nových poměrů.

Nosila svačinu na pole, žala trávu po mezích na krmení, jela s Lidkou s trakařem na jetel a učila se síci ho kosou.

S hráběmi na rameni nebyli by ji poznali pražští přátelé, a když nesla nůši na zádech, skýtala příjemný obrázek.

Věru, lépe se jí tu sloužilo než u Pekárků, paní Šimonová byla vlídná a hodná, nebylo tu bručlavé Katuše, a vrátí-li se brzy domácí syn, byla přesvědčena, že v ní nebude vzbuzovat žádný bolavý nepokoj jako mladý Pekárek.

Někdy vzpomínala měkce jen na Lojzičku. Co ona, chudák, asi dělá, spí-li sama v pokojíčku a nechodí-li na ni často její zlé záchvaty.

Tak utíkal den po dni; u Šimonů práce přibývalo, jak léto stoupalo. Na polích obilí pomalu bělelo, ukazovaly se v něm už i chrpy a koukol, symboly to vysokého léta a žní.

Pan Šimon pomalu chystal nářadí — snášel hrabice a spravoval je, klepal kosy za ranních zákmitů nebo večer po práci. Uklízeli ve stodole, vyčistili patra a párně, přistrojili žebřiny na vůz.

Úroda se ukazovala velmi slušnou a paní Šimonová jenom denně prosila, aby to tak zůstalo, aby jenom nic na úrodu nepřišlo. Vylezl-li mrak, hleděli oba manželé starostlivě na oblohu a sedlák říkal úzkostlivě: »Stafra, stafra, aby jenom nepřišly kroupy,« a panímáma hned se modlila, aby jenom z toho nic nebylo, nebo aby to šlo stranou.

V tom se jí hospodář smával: »Tys jako ti Němci, co se modlili k svatému Floriánu.«

A když se děvčata ptala, kteří že Němci, povídal, jak slýchal na vojně, že kdesi »pinkavští Němci« zpívali písničku, jež v překladu zněla:

{Svatý Floriáne, patrone ohně,

chraň ohně naše, zapal za ně jiné!}

$

— 218 —

»A tak naše paňmáma taky,« smál se Šimon, »chce, aby to šlo stranou. Co by se dělo tam, to už nám je jedno.«

Dívky se smály, smála se i paní Šimonová a tak mívali všelijaké veselé chvíle, jichž byla Věra účastna.

Liduška byla veselým děvčetem. Každé chvíle tryskal její zvonivý smích, až nakazil i Věru. Ta sice se nikdy hlasitě nesmála, ale také mívala veselé oči.

Někdy vyzvala Lidka Věru, aby se šly koupat pod »kouty«, že tam dělá potok pěknou mělčinu a voda tam je jako křišťál. Panovala totiž v červenci veliká parna a vykoupání bývalo milé. Šly potom spolu navečer, když bylo trochu po práci, ke »koutům« cestou mezi obilím a jetelem a oblečené v šatových starých zástěrách šplouchaly se v potoku. Voda tam prostředkem prudce ubíhala, nesouc s sebou plno oblázků a písku, ale kde se v zátočině rozlévala, tam byla tichá, skoro stojatá a bílé rybičky se v ní mrskaly, dokud je nohy dívek nevyrušily.

Daleko tam se rozkládaly zelené louky, na nichž mladá otava sytě se zelenala. Kolem potoka rostly košaté vrby, jichž proutí bylo červené a žluté a lístečky se rozkládaly jako trpasličí šavličky.

Byla tam rovinka, teprve v dálce zavřená borovým lesem, taková vzácná tu v té kostrbaté pahorkatině, že lahodila bezděky oku a také vítr tu nikdy nefoukal.

Liduška říkávala, to že je její nejzamilovanější místečko a že se jenom diví těm Pokosákům, proč si Pokosy nepostavili tu, jak by se lépe vyjímaly než tam na svahu, kde každý domek vypadá jako bujná a neposedná hora. Věra zase říkala, že se jí právě Pokosy líbí svou polohou, že jí připadají jako hnízdo smělé jiřičky, tak na skalnaté stráni přilepené.

Jednou, když šly od koupání a slunce již v červáncích úplně bylo ukryto, dohonil je chasník. Byl to Vencourův Ivan, Rus, kterého si sedlák na práci vzal. Byl blondýn s malým knírkem a růžovým obličejem, vyrostlý jako strom u lesa, ramenatý, mocné hrudi, velikých rukou. Pravý ruský typ, měl po národním zvyku košili navrch řemenem přepásanou a spodky dole úzce spjaté.

Pozdravil děvčata a dal se hned do řeči. Věra mu těžce rozuměla, ale Lidka s ním hovořila velmi čile a plynně; ptala se, kam má namířeno, jak se má, ba starostlivě se i dotazovala, nenakládá-li Vencour na něj mnoho práce. Věra poslouchala se zájmem. Její

$

— 219 —

sympatie patřila vždy Rusům a ruským zajatcům a schvalovala Lidušce, že i ona tak vlídně s Rusem hovoří.

Teprve když se rozcházeli, všimla si, že je Lidka v obličeji všecka zruměnělá a také její oči že jsou docela jiné, než byly prve.

A Liduška se neuměla přetvářet ani zapírat. Pohlédla důvěrně na Věru a povídala upřímné, přitulivši se k jejímu lokti:

»Já nevím, Věruško, co mne táhne k tomuhle člověku. Zpočátku jsem mu pleše ani nerozuměla, ale hned jak jsem se s ním prvně sešla, nemohla jsem za sebe. Musela jsem pořád jen na něj myslit a na něj vzpomínat.«

»Máš ho tedy ráda?« zeptala se Věra a cítila zvláštní dojmutí. Hle, jak je Lidka upřímná, bez vyzvání se jí svěřuje!

»Mám,« přisvědčila Liduška, »a on mne taky. Často mne vyhledává, ke mně se přidává a loni nám nejednou na poli pomáhal. Strážmistr z Olešnice je na ty Rusy jako kat; jen se stará, nemluvíme-li tu s nimi víc, než je třeba a také jsou někteří lidé, kteří se jich bezmála štítí. Ale já — za sebe nemohu. Žádný ze zdejší chasy se mi tak nelíbí a není mi také tak milý jako Ivan. Už jenom to jméno,« — blouznila — »Ivanové bývali ve mnohých pohádkách

Ivan kralevič v Devíti pávicích a Žabce královně, ani sama nevím, kde všude, a mimoto má ještě jmen tolik — Ivan Nikolajevič Tachom se podepisuje. Nu, nezní to lépe než Pepek Dobešů, Lojza Vencourů, Franta Nápravníků?«

Věra se smála. »Tedy pro jméno ho miluješ?« — ale jako výčitka hned se v ní něco ozvalo, co hlasitě vykřiklo jméno, jemuž se ona tak tvrdošíjně i ve snu bránila, Valdemar.

»Ale nejenom pro jméno, i pro všecko ostatní. Víš, dojímá mne tolik, když začne povídat o své vlasti, která je tak nekonečně veliká, nepřehledná, nedomyslitelná, a přece nešťastná, když vzpomíná na svou ,mátušku’, o níž zcela nic neví, na svého otce, který doma jako ruský mužik při hospodářství zcela osaměl. Jak zasněně se dívá do dálky a říká — asi v tu a v tu stranu je moje vlast — a touží, uvidí-li ji ještě kdy. Je tak jiný než naši hoši a já za sebe nemohu.«

Lidka dopověděla a schovala zardělou tvářičku na Věřině rameni.

»A co myslíš?« ptala se tato a zastavila se vedle Lidky na pěšině mezi žitem, lehce se vlnícím; stálo z obou stran jako zeď, ale ta byla živá a šepotala cosi.

$

— 220 —

»Co hodláš dál? Míníš, že to povede k cíli? Zůstal by on tu, či bys šla s ním?«

»Kam už ty myslíš, Věro!« podivila se Lidka. »Tak daleko já jsem se ještě nepustila. To všechno je v soudech božích a já se na nic neptám, jsem jenom šťastna, že on mne a já jeho mám ráda.«

Rozpřáhla ruce k nebi, jež se pomalu fialové temnělo a na němž místo slunce nádherný a velký měsíc vycházel.

»Je to tak krásné milovat a být milována, že není třeba nic více. Já vím, že by to naši nedovolili, abych si ho vzala a já — já jsem hotova s ním se vypravit a jít daleko a daleko, až do toho pohádkového Ruska.«

Věra mlčela a divila se jen, co vše v sobě skrývá dívčí duše. Lidka jí připadala vždycky taková čtveračivá jen a dětinská a zatím, hle! Jaká je v ní láska a jaké odhodlání!

Nějaká tesknota z toho padla na Věru. Lidka miluje a neptá se osudu po ničem — nemyslí na den kupředu — a ona nevzala si ze všeho podávaného nic než kytici umírajících růží.

Ale ne — konejšila se — tu není takových překážek jako tam — do Ruska by šla snadno, i do jiných dílů světa, do chudoby, v nejistou budoucnost, ale v boj s paní Pekárkovou — oh, nikdy!

Snad by se byla oddávala ponurým myšlenkám, ale Liduška švitořila tak čile a bezstarostně, že sama se potěšila z její radosti.

»Neřekl mi sice ještě, že mne má rád,« povídala dál, »ale já to vidím a cítím. To už se vytuší, že nás má někdo rád, viď, Věro! To je vidět na očích, ústech, slyšet z hlasu, cítit ze slov. Přiznej se mi, Věro,« udeřila pak na družku přímo, »také už jsi měla někoho ráda a on tebe? Třeba tam v Praze?«

Věra vrtěla hlavou a hleděla jinam. Jaký by to mělo smysl, aby o tom všem Lidce povídala? Ne — ne, to nelze! Marně by v sobě živila bolest a vzpomínky, a to by nebylo dobře — tím by se prodlužovalo její utrpení.

A ona musí být silná a vyhojit se dříve, než se vrátí strýček. Bude zkrušen a ona by měla vzdychat, být zamlklou a obírat se snad sebou samou? Zdvihla odhodlaně hlavu, napřímila šíji a povídala, velmi vážně a rozumně: »Ó ne, milá Liduško! Pro mne není lásky

já jsem se panu strýčkovi navždy zasvětila. On je mou láskou i mojí budoucností!«

$

— 221 —

Ve žních se Věra silně tužila a Šimonovi ji obdivovali. Mysleli, že to s tím jejím sloužením je jenom takový dětinský vrtoch, ale Věra to myslela zcela doopravdy. Ve žních se tužila tak statně, že paní Šimonová nemusela vůbec do pole vyjít — obstarávala si jen domácnost a vařila.

Věře ta venkovská práce lahodila, cítila v údech příjemnou únavu a večer byl tak sladký oddech a odpočinek.

V Pokosech všichni uviděli rádi Věru, schovanku milého pana faráře, který byl teď teprve oceňován jako dobrý pastýř a želen jako ztracený klenot, jehož si neuměli vážit, dokud ho měli ve svém středu.

Farář administrátor, poněvadž byl Němec, byl lidem úplně cizí. Nelíbilo se mu v Pokosech, nesvědčilo mu tu ani. Dostal žlutou pleť a spadl se. Taková chudá fara a lidé, jak už byli zvyklí panu faráři Doležalovi, ani jemu za služby celkem nic neplatili a teď ani na modlení nedávali. Farář byl jim nesympatický; viděli v něm nepřítele Doležalova, třeba jím ve skutečnosti nebyl a bývalého faráře ani neznal. Měl jenom jiné cítění a jiné názory, jiné přesvědčení a s národností těch venkovanů neměl nic společného — nechápal ji zkrátka.

Věru uvítali Pokoští jako milý dech svého pastýře, jako jeho pozdrav, částečku jeho duše. Zvali ji všude, i paní řídící potkavši ji, zaradovala se, zvala ji k sobě a častovala, o panu faráři pak dlouho a dlouho s nadšením vyprávěla.

Pan řídící také přišel, přisedl si naproti dívce, vyptával se, ví-li o panu faráři, píše-li jí a toužil velmi opravdově, aby jenom brzy zase zpět mezi ně se navrátil.

Kdysi stávali proti sobě — pan farář hájil své a pan řídící zas měl různé jiné náhledy, ba, kdysi se srazili velmi vášnivě, ale teď teprve řídící ocenil dobrého toho člověka, uznal jeho zásady, jež byly tak charakterní, a teprve když zašel, zjistil v jeho šlépějích, jež po něm zbyly, že směřovaly přímo ke Kristu.

A proto tolik laskavosti k Věře.

»Mohla byste být u nás, kdyby se vám u Šimonů nelíbilo,« zvala ji paní řídící — »my bychom vás také měli jako svou.«

Ale Věra děkovala: »Ó u Šimonů se mi líbí, chodím s nimi na pole — mám se tam dobře — , děkuji vám, milostpaní. Vy žijete dle aprovizačních lístků a bylo by vám k obtíži ještě jedno hrdlo, u Šimonů to tak necítí. Stačí mi, smím-li někdy k vám přijít a u vás se zdržet.«

$

— 222 —

»Však už spěje všecko ke konci,« povídal pan řídící, aby dívku potěšil a také sám aby své přesvědčení někomu vyjádřil. »Odevšad jdou zprávy sice jenom potají a mezi řádky, ale přece velmi spolehlivé, že se Rakousko řítí, že armáda je v rozkladu, a přicházejí-li sem lidé ze Zábořan, povídají o překot, že v lesích jsou celé zelené gardy, které čekají jen na příhodné chvíle, aby se zdvihly a pomohly dobíjet, co ještě z tyranské moci zbude. Do podzimu to nevydrží — a potom se snad zcela jistě vrátí i milý pan farář.«

Jaké to zvěsti! Věře plesalo srdce. Škoda že to neslyší starý Hlaváček, a ví-li pak již také on o těch zelených gardách, o rozkladu armády a o tom všem, co letí po venkově od úst k ústům?

Těšení pronikalo Věru. Vrátí-li se pan strýček — vrátí-li se?

V kostele jí bylo smutno. Zvyklá od dětství na zpěv milého strýčka, na jeho přítomnost, zdálo se jí, že to už není ten pokoský kostelíček, baže v něm už ani ten starý Pánbůh není. Modlila se v poli a v lese a modlila se velmi vroucně za strýčkův návrat.

Byly žně a Věra se naučila i tomu, co neuměla dosud. Odbírat a vázat, roubíkem se ohánět a stavět s panem Šimonem mandlíky.

Byla to práce ne právě lehká, ale Věře se líbila. Vždyť bylo v polích tak krásně i přes panující vedro, na něž Lidka často naříkala.

Věra měla červený šáteček hluboko stažený do očí a ani z toho se nermoutila, že mívala ruce až do krve rozpíchané od ostré slámy.

A jak chutnalo venku ledové mléko, které paní Šimonová na pole donesla, jak chutnal a voněl domácí chléb, mazaný tvarohem!

— A tu zčistajasna přišel Šimonův Václav. Pane králi, spíš smrti by se byli u Šimonů nadáli a radost byla taková, že se jí v životě málokdy člověk dočká.

Vždyť Véna byl na italské frontě od začátku skorem, byl raněn, a sotva byl měsíc doma, zas ho hnali poznovu, zas musel ven a byl tam od té doby. Málo psal — časem se docela odmlčel — časem psal zoufale a reptal proti nekonečnému utrpení. Nedoufali ani, že by přišel kdy ještě domů, vždyť tam na té Itálii nevraždily jenom nepřátelské granáty, ale i skály a kameny, jež se tříštily pod střelami, rozbíjely se v ostré útesy a běda, kdo jim přišel na dosah!

Nu a najednou byl Václav tady! Pan Šimon byl překvapen, kdo to asi tluče — byl radním, myslel, že to někdo potřebuje jeho zastání, jeho pomoci. Vstal, rozsvítil a teprve potom opatrně pootevřel okno a tázal se, kdože to venku.

»To já jsem, tatínku, váš Véna,« ozval se hlas tak tichý, a přece vroucí, že starému sedlákovi srdce v prsou poskočilo.

$

— 223 —

A hned bylo ve statku živo, hned ženské pobíhaly, panímáma sukně na sebe házela — bosa na zápraží běžela a plačíc mezi smíchem syna vítala.

Věra zůstala ukryta v komůrce, ale i v ní se srdce rozjásalo. Vždyť i o ni zavadila ta zvěst o lidském štěstí ve vzlykotu panímáminu a jásání Lidčinu.

A roztřesený hlas Šimonův!

Nic tak nedojímá jako pohnutý, v pláči se ztrácející hlas mužský. Že muži pohnutí nepodléhajíce toto vzácné a dovede člověka rozechvět.

Pan Šimon sice blábolil něco zcela nesrozumitelného, ale přízvuk byl radostný, tak dojemný, že Věra seděla na posteli, plesala a plakala s nimi.

Hle, dobří lidé se radují, musí se rychle obléci a radovat se s nimi, jít mezi ně, aby jim přizvukovala!

A potom to šlo u Šimonů radostně; Václav, ač se skrýval, aby ho četníci neviděli, přece v mnohém pomáhal a celá vesnice věděla, že je doma.

Takových bylo víc. Chalupník Kadlec byl už dva měsíce načerno na dovolené — pracoval doma a četníkům se smál téměř do očí. Když šli do chalupy, schoval se na půdě do sena a časem odešel ke švagrovi do Studničky, aby se tu nestal až příliš nápadným; nu a po čase se vrátil zas. Proto se tomu nikdo příliš nedivil, když tu byl najednou i Václav a všichni to přáli Šimonovi, že se syna domů dočkal.

Beztoho už to vypadalo, že je obětován jen pro tu italskou kulku.

Největší radost pak měl Václav sám a každému to povídal, že už je s Rakouskem konec, že už to spěje k zlému obratu.

Věra ho poslouchala s rozšířenýma očima a radostí v srdci — tedy přijde pan strýček brzy!

Ó jaké radostné těšení, jaké štěstí! A zas pochyby a zase obavy. Nepsal tak dlouho, jen je-li živ! Úzkost plnila Věřino srdce. Aby se tak nevrátil — dobrý, nešťastný pan farář — , co by si zde počala bez něho?

Teď ho čekala denně.

»Já myslím, že ho pošlou brzy zpět,« těšil ji Václav, »armáda se

$

224

rozpadá, prohra Němců je nabíledni — teď najednou by rádi byli s Čechy zadobře, proto jsou na svobodě lidé, kteří už byli v žaláři a pracují teď pro osvobození víc než dříve — hnedle, hnedle si budeme diktovat!«

— Jednou, bylo to v polovici srpna, kdy bylo bezmála po žních a žitná pole i ječmeniště honosila se spoustami zlatých mandlíčků, vzkázal pan řídící Věře, aby byla tak dobrá a přišla hrát do kostela. Má ráno cestu do Olešnice a pozdržel by se, kdyby měl čekat až po mši.

Dal se v poslední době několikrát zastat a shledával, že Věra hraje velmi pěkně, ba snad někdy i procítěněji než on.

Věra to uvítala s povděkem. Byla neděle, šla by do kostela stejně a ona hrála tak ráda!

Ovšem, bylo při tom i kus světobolu, když seděla za starými varhanami pokoského kostelíčka a vyluzovala dumné zvuky z jejich píšťal.

Tu mnoho, mnoho vzpomínala na strýčka, jak spolu tu sedávali, jak hrávali a zpívali. Dobře že nepanoval teď čas zimní, ten by jí ho připomínal zcela intezívně; nezdržela by se, musela by plakat. Pan farář hrával s ní jenom v zimě; v létě dával přednost přírodě, ba šli-li lesem, on jí říkával, že šepot stromů a mluva hluboké lesní tišiny je krásnější nad každé varhany a také že jí Bůh více sluchu popřává než sebemistrnějšímu lidskému výkonu.

»Lidé jsou hříšní,« říkával, »ale ten les, ten vyrostl jen tak, jak mu velel Pán.«

— Věra si přivstala kvůli té hře, nečekala dnes na paní Šimonovou ani na Lidušku a spěchala sama do kostela.

Měla to přes celou rozstrkanou vesnici a bála se, aby nepřišla pozdě.

Nynější pastýř pokoský byl velice dochvilný. Nebyl-li tu varhaník, sloužil mši svatou bez ohledu na to, že lidé nezpívají a nespokojeně v lavicích přesedají.

To poznala už Věra, a proto tak pospíchala. Běžela do vršku, co jí dech stačil, až se jí tváře zardělý a zhluboka oddychovala.

Však ale bylo takové čisté ráno a vzduch s tolikerou křišťálovostí téměř voněl, že bylo radostno do sebe ho vdechovat.

A Věře bylo dnes nějak krásně a radostno. Nevěděla sama, je-li toho příčinou to čisté jitro nebo příjemný sen, či rozhovor, který včera s oběma Šimony měla — cítila v sobě nějaké radostné nadšení.

$

— 225 —

Uvědomovala si modrost oblohy i píseň potoka, spěchajícího pod lávku a působilo to na ni tak svěže, jako dávno už nic.

Bezpříčinná radost rozlévala se jí v nitru, měla pocit mládí a zdraví, který jindy bývá tak neuvědomělý jako tlukot srdce a volný dech. Zcela zřetelně to vše cítila, a chápala a myslila si, že nemá člověk žít tak lhostejně, že by mu byl život mnohem delší a že by pomaleji žil, kdyby si vše uvědomoval, kdyby vše kolem sebe pozorně sledoval a zažíval všecky dojmy až do podrobnosti jak teskné, tak i veselé.

Cítila dnes, jak jí dechem vniká do průdušek čistý vzduch a z každého úderu srdce měla bezmála pravý požitek. Jaká to byla křišťálová, radostná nálada? Věra se jí obdivovala a těšila se z ní a nutilo ji něco, aby utíkala a rukama mávala.

Upachtěná doběhla na vršek ke kostelu a přesvědčivši se, že dosud není pozdě, procházela se trochu po svatém poli.

Kvetly na něm noční fialy a astry — barvínek se všude zelenal a tu a tam krákorala farská slepice.

Bílé a strakaté procházely se mezi hroby, zobly tu a tam a kde byl hrob nový, také nepěkně zahradničily.

Na márnici sedělo celé hejno vrabců a ti se smáli a tolik se hádali, že jejich křikem oživoval celý hřbitov.

Věra se na ně dívala a myslila si, jak mají dobře, že umějí být veselí a bezstarostní.

Hřbitovní zeď byla nízká a bylo přes ni vidět do farského dvora. Věru to svedlo — bože, vždyť je to její domov, proč by se nemohla alespoň podívat? Nahnula se přes zeď, nahlížela dolů.

Služka tam hrkala pumpou; Věře byl tak známý ten skřípavý zvuk, že se jí zdálo, jako by sama byla včera ještě tam vodu čerpala.

A krocan chodil po dvoře, čepýřil se a byl tak pyšný a tak směšný — to jejich krocan, starý už, kterého si Věra sama vychovala. Dveře do síně tak jako dřív nízkou mřížkou zahrazené, aby tam slepice nelezly — u chléva teď také v létě jenom laťové dveře.

Na seníku bylo otevřené okénko, dvířka za humna také dokořán, tak jako to bývalo.

Ó drahý domove! Věra se musela obrátit, aby ji neunesl stesk.

Ne, ona nechtěla dnes truchlit — bylo jí líto ranní nálady a toho slunného, úžasného jitra.

Šla do kostela a stoupala na kůr po točitých schodech. Popaměti

$

— 226 —

nalezla kropenku, která byla stářím už všecka omšelá, z žulového kamene vytesaná a u vchodu upevněná.

Ohlédla se, je-li tu kostelnice, aby šlapala měchy, a usedla za varhany. Ticho dosud panovalo dole, ale věřící už se sešli a ještě přicházeli. Ovšem, tak plný kostelík, jako dokud pan strýček kázával, teď nebýval, ba nebylo tu oveček ani polovice.

Válečné poměry, mnoho práce, shon za živobytím a to vše odvádělo lidi od kostela a také tu nebylo jejich pastýře, který uměl tak kázat a jim mluvit přímo ze srdce a k srdcím.

Bývali přesvědčeni, že jim vidí až do niter, že je svýma očima jako rádiovými paprsky prosvěcuje a poznává, co si který z těch přítomných myslí. Tak uměl kázat, tak je uměl rozbírat, tak jim uměl do svědomí sahat. Ale uměl je také těšit, a jako by i rány jejich viděl a svým drobnohledem tajemně je pitval, tak je našel a vždy mile ošetřil.

Věru, šla-li která žena s pláčem v duši do kostela a třeba ho sebelépe ukrývala, on ho poznal, a byť na ni nehleděl, hned o její celé bolesti sestavil odstavec, hned mu pravou příčinu našel a lék na ni nakapal.

Bylo to jako balzám, co promluvil, a pokaždé na pravou udeřil . strunu. Jak by se mu na kázání nehrnuli, jak by neposlouchali a svévolně kázání vynechávali? Ale teď?

Ta lámaná čeština byla místem k smíchu a místem lhostejno, o čem mluví. Farář nedával náležitého přízvuku, nezáleželo mu také na tom, aby poznal poměry v obci a snad se jimi na kazatelně obíral.

Při jeho kázání teď babičky spaly a panímámy modlily se z knížek; nu a muži, ti chodili pravidelně do kostela až po kázání. Dříve postávali venku, kouřili a rokovali o všeličems. Jak sypou žita, jak platí oves a co kdo slyšel o zelených gardách.

Teprve po kázání se to nahrnulo do lodi kostelíka, až ti přední popoletěli k oltáři a tak nejednou až lavicemi pohnuli. I dnes se tak stalo, když vešel pan farář k oltáři a Věra uhodila do kláves.

Někteří se ohlédli nahoru.

»To hraje naše slečinka,« šeptali si a bylo jim to milé, zase jako by část duše milého jejich pastýře k nim zaletěla.

Věra upadla ve snivé nadšení. Nevěděla cestou, jakou píseň bude hrát. Snad nějakou mariánskou neb V zkroušenosti srdce svého? — Ale ne — teď ji napadlo Pozdvihni se, duše, z prachu. Ta

$

227

jí šla až někde z nitra. Byla stará, známá, uměli ji lidé, znaly ji děti a nadšení její souhlasilo s dnešní náladou Věřinou.

Zahrála k ní malou předehru a že už šel kněz po stupních nahoru k samému oltáři, splynula s ní sama a jala se s lidmi zpívat.

Třeba byly varhany zbaveny nejlepší části píšťal, jež zároveň se zvony byly zabaveny, přece měly stále krásný hlas.

A dnes — jak to zněly?

Věra jich ani nepoznávala, ani svých rukou; míhaly se jí po klávesách takové bílé a rozechvělé. A ona právě teď měla opálené, upracované, od polní práce zhrublé ruce.

Ale to její nadšení mělo dnes takové diamantové oči!

Proč však dnes, proč právě dnes? — Vždyť desátý srpen pro ni nic neznamená; je to den jako každý jiný proč právě dnes se tak raduje? Tak růžově všecko vidí?

Dívala se přes varhany dolů do kostela; viděla pana faráře u oltáře v omšelém ornátě a sešlou, oprýskanou malbu v lodi kostelní leč jí se to vše hrozně líbilo a ti věřící dole, toť bylo jako pole máku; slunce svítilo barevným oknem dovnitř a malovalo po podlaze před oltářem i po kazatelně jásavě barevné čtverce. Všechno to bylo nějaké jiné, radostné, slavnostní. Věru, o Božím hodě nebyl ten kostelíček tak veselý. Co ho tak přejinačilo?

Věře napadlo slovo — láska.

Ano, láska její k panu strýčkovi, ta má ty diamantové oči, ta všechno jinak vidí, ta vzbuzuje tolik štěstí a nadšení!

Proč si ji právě dnes tak zřejmě uvědomuje, to Věra nevěděla. Dotýkala se kláves jako v úchvatném snu a zpívala nadšeným hlasem:

Věřím v Tebe, jenžto kvítí ranní rosou svlažuješ, jenž to víš, co srdce cítí, a je láskou zblažuješ.

Bylo po pozdvihování, znovu nutno udeřit do kláves a změnit nápěv:

Plesej duše, Bůh je s námi dotkni srdce svých se strun

V nadšení a jásotu, který zpěvem Věru naplňoval, neviděla, co viděli lidé dole a čemu se nemálo divili — že jde kostelník se svíčičkou k mariánskému oltáříku a rozsvěcuje, což nebývalo teď,

$

— 228 —

v době bídy o svíčky, naprosto v obyčeji. Nynější pan farář šetřil světlem tak, že hořely na oltáři sotva čtyři svíčky — i Kristus Pán ve svatostánku musel poznat bídu válečnou a uskrovnit se.

Věru vyrušilo cinknutí zvonku u sakristie — neobvyklé v tuto chvíli, tak neobvyklé, že kdekdo se ohlédl na její dveře. I Věra se vyklonila nad varhany a vskutku — nemít nějaké cizí ruce, snad by se byla úplně zmátla a zahrála něco zcela popleteného.

Ze sakristie vyšel ministrant a nesl misál — takový mrňavý klučina, tamhle Pepík Tarasů — a za ním — ne, to nebylo možno

— to snad jenom se Věře zdálo a hlava se jí téměř zatočila —

v odřeném, všedním ornáté, v komži s krajkou, již kdysi Věra háčkovala, s kvadrátkem na hlavě — její pan strýček — pan farář Doležal

Volným krokem přešli přes kostel — k mariánskému oltáříku — a už stavěl naň kalich a vracel se opatrně na stupně — pohleděl do lidstva a jemný úsměv měl na rtech.

Věra myslela, že sní — hleděla na jeho skloněnou hlavu, jak odříkává stupňové žalmy a jak potom vážně k oltáři vystupuje. Což tak krásně — krásně sní?

Dohrála verš, preludovala jen a hleděla jako v zanícení, jako u vytržení dolů jen na mariánský oltářík.

Ne, nebyl to sen! Viděla zřejmě, jak se to vlní mezi lidem, hlava k hlavě jak se naklání, šepot a šum, jako když vítr po žitném poli běží, právě tak se hlavy k sobě přiklánějí a zase od sebe — právě tak se to vlní a šepoce.

Úžas, vzrušení, to vše bylo patrno z toho šelestu, z toho nepokoje, který se v kostele rozšuměl jako ty lipky před kostelem, když po dlouhé zimě prvé zkazky jara vánek přinese.

Věra cítila, že je nutno uklidnit se, aby důstojně dohrála, aby se nezmátla — vždyť je tu její drahý, drahý pan strýček, snad by jemu na uvítanou neprovedla něco nepřístojného? Přestala na něho hledět; strhla oči a patřila jen na svoje ruce, které se třásly jako v zimnici a nervózně jezdily po klávesách.

Zpívat už nemohla, protože se v ní vše zvedlo a měla toho tak plné hrdlo, že povolit nesměla, aby to nevniklo do očí a nevyřítilo se v hlasitém štkaní.

Ó — to byla ta krásná dnešní nálada — ten růžový sen, to diamantové zdání! Tušení radostné, nadšení z blízkosti milované duše, příbuznost myšlenek, společnost citů. Více než kdy jindy věřila

$

— 229 —

Věra v existenci duší, jež se stýkají mimo vědomí člověka, bez popudů mozkových.

Pan farář šel již od oltáře, ale pan strýček teprve měl obětování. Zvedal zlacený talířek a také jemu se ruce chvěly.

Zase doma — zas na drahé jemu půdě — mezi svým lidem. Jak mu oči rosí, nebylo vidět, a on se přemáhal. Lehká horečka jím procházela, ale nesmírnost toho všeho, co se ho dotýkalo, byla slastná a nevýstižná.

Přišel ráno od vlaku, když dostal před dvěma dny zase tak nevysvětlitelný rozkaz, jako když měl domov opouštět, aby totiž jel zpět. Tu nemeškal — všechno nechal a vracel se zpět.

Jaké měl pocity, když kráčel od nádraží porosenou silnicí, mezi poli jetele a zrajících ovsů, kolem mandelíčků a po lávce pak přes potok k Pokosům — jaké myšlenky ho oblétaly — kdož popíše a vypoví?

Byl poutníkem, který po útrapách svízelných dnů domů se vrací

— byl člověkem, jenž odbyl nejtěžší kapitoly svého života a listy nad nimi zavřel — byl pastýřem, který se strachuje, co se stalo s jeho stádem.

V sakristii byl jenom kostelník a ten zdřevěněl úžasem — souvislých slov se na něm pan farář Doležal nedověděl, ale slzy, jež breptavý staroch ronil, mluvily za mnohé.

Chtěl si odbýt mši, aby se pak po faře ohlédl a odpočal — cesta ho vysílila, hladověl od včerejška a kašel, který si hned v zimě v bídné kaplance, mokré a studené, ulovil, trhal ho nemilosrdně.

Teď sloužil mši a naslouchal. Ty zvuky varhan, tak jímavé a procítěné — ne, to nehraje pan řídící!

Měl po pozdvihování — varhany jenom šeptaly jemnou, procítěnou mezihrou — a potom slavně, jako o největším svátku, zaplesaly velebným chvalozpěvem:

{Bože, chválíme Tebe…}

Faráři Doležalovi srdce se zatřepetalo pohnutím, nepochyboval už — Věra je tu, přišla, aby ho přivítala

Viděli jste šťastné shledání otce s dítětem, přítele s přítelem, milenky s milencem, sestry s bratrem? To vše bylo obsaženo ve shledání se Věry s panem strýčkem po mši svaté v sakristii toho chudičkého pokoského kostelíka, kam dívka vpadla hned, jakmile pan farář od oltáře odešel a ona skončila krátkou a skoro useknutou dohru.

$

230

Jak se dostala po točitých schodech z kruchty, to sama nevěděla

— snad se vrhla střemhlav — snad sjela jen po chatrném zábradlí

— to si neuvědomila, letěla, pádila a už se bouřlivě k němu vrhla, který stál v sakristii a dával se kostelníkem odstrojovat.

Padla mu k nohám, chytila se jeho rukou, objímala ho kolem nohou a skrývala slzami a štkaním změněnou tvářičku v řasách jeho komže.

Pan farář nemohl promluvit, držel ve dlaních její hlavu, drobnou a tmavovlasou, a zápasil těžce se slzami.

»Věruško, Věruško — děťátko moje!« konečně ze sebe vypravil, když se do sakristie hrnuli lidé a všichni čekali jen, až pomine tahle důvěrná a dojemná scéna.

»Má dušičko drahá — pověz, kde se tu bereš — kdes mohla zvědět, že já — «

Ale Věra nic nemohla povídat, jenom radostně a jásavě štkala, a když ji nutil, aby se vzchopila, učinila tak, štěstím jako opilá. A už tu bylo plno, plno lidí, kteří toužili každý prvý a zvlášť svého pastýře přivítat, ruku mu podat a políbit, zeptat se ho, je-li tu už načisto a bude-li zase stále mezi nimi. Nestačil odpovídat, pokyvovat, těšil sebe i všecky ty upřímné dušičky, že přišel už úplně domů; až prudký kašel, který ho popadl, přerušil na notnou chvíli všecek ten hukot, podobný úlu před vyrojením.

Pan farář kašlal dlouho, ale třeba zůstal úplně znaven a jako by vysílen, přece zase hned se usmíval a byl ochoten mnoho a mnoho povídat — odpovídat na vše, nač se ho vyptávali.

V té době utrpení pan farář Doležal získal něco, co mu ještě loni, ba po celý život scházelo — jistou měkkost v úsměvu a něžnost, jíž zkrásněla jeho vyhublá a tak úžasně zestaralá, úzká tvář. Byl najednou samá vráska — měl jich plno kolem očí a plno, plno na tvářích — krk měl brunátný a rýhovaný, klapky oční jako by mu byly veliké a dělaly pod zapadlýma očima pytlíčky, jaké dříve nemíval, ale zkrásněl, zjemněl.

Utrpení prý prohlubuje, zkrásňuje duši, jako oheň roztavuje a čistí zlato, ale také na zevnějšek má zřejmý vliv. Řekněte, že oči, jež se koupávaly v slzách, jež nyly nesmírným steskem a v žalu i úzkosti se omývaly, nejsou krásné, snad krásnější než oči veselé a čtveračivé?

A proto snad se stal pan farář Doležal teď krásným a všem tak milým. Opravdu, získal tam čehos nového, nevýslovného.

$

— 231 —

Lidé plakali nad šťastným shledáním — usedavě štkaly staré babičky. Všechno se stavělo na hřbitově kolem vrat kostelních i u vchodu do sakristie a každý chtěl být prvním, kdo milého pana faráře pozdraví a přivítá.

Přišel také pan farář administrátor — který byl zatím u snídaně a teď se ke kostelu vracel.

Poprvé viděli mu osadníci na tváři popelavě šedé a vždy jenom mrzuté příjemný úsměv, poprvé vlídné oči. Hledal faráře Doležala v davu a chtěl se s ním též seznámit. Přívětivě podal mu ruku a ptal se honem a bez okolků, je-li už tu načisto a radoval se, že i jemu snad teď nadejde den, kdy bude moci pokoskou faru zase opustit.

Nebylo možno s nikým dlouho se pozdržet, protože se hrnuli noví a noví lidé, stáli na prahu kostela jednou nohou, pan farář na svatém poli a lidé se tu tísnili jako o nejbohatším pohřbu — byl jich plný hřbitov, div hroby nepošlapali.

Věra nešla ani k Šimonovům, držela se pořád pana strýčka za ruku a říkala si, že to není žádná fata morgána, jak se zpočátku obávala, ale živý a hmotný pan strýček. Ne jeho duch, ne vidina, ne krásný sen, ale opravdový a celý pan strýček.

Držela jeho teplou ruku, tiskla se mu k rukávu, vzhlížela k jeho zapadlým očím a byla šťastna…

»Tak pojď, snad budeme teď mít na chvilku pokoj, abychom spolu pohovořili,« pravil pan farář, když u Šimonů poobědval a s Věrou do fary se vracel. »Musíš mi vypravovat, jak jsi žila po ten dlouhý čas, co jsme byli tak vzdáleni, a co tě odvedlo z Prahy.«

Věra již prve byla do fary zaběhla, aby tam pokoj pana strýčka, kde byla jeho ložnice, náležitě provětrala a alespoň částečně jemu k obývání připravila.

Vypadal smutně, byl tři čtvrti roku zavřený a nevětraný — malba v rozích a mezi okny plesnivěla a na stropě trochu se olupovala.

Věra vyházela na dvůr na ráhno peřiny, otevřela okna i dveře, začerněné záclony, na něž se v zimních vichřicích asi kouřilo, stáhla a odnesla.

Teď šli s panem farářem do zahrady a sedli si v besídce. Milý chládek políbil je tu v podloubí divoké révy. Břečťan se všude

$

— 232 —

proplétal pod střechou a svými tuhými úponky na hlavy jejich dosahoval. I na tom bylo vidět, že tu žádná ruka se k práci nezvedla — bylo třeba ostříhat a rozvést je v laťoví a po stropě.

Záhony před besídkou, které loni kvetly celou spoustou aster, hledíků, pávích oček, plaménků a karafiátů, letos byly pusté a od slepic úplně rozhrabané; zeleninové záhony zarůstaly ptačincem a chmérkem.

Na pěšinkách dříve tak pečlivě čištěných teď prorůstal jitrocel a špičky pažitní travičky směle se v nich zakořeňovaly.

Povzdechl nad tou spoustou pan farář Doležal. Miloval svoji zahradu a dala mu také kus práce. Když přišel před lety na faru, byla zpustlejší než teď, rostlo v ní samé býlí a prsť byla tak špatná jako na vedlejším hřbitově. Co to dalo práce, než ji zlepšil; vlastnoručně s maminkou sem na kolečku mrvu vozil, ryl a zaléval, až přece tu něco rostlo. Ovšem, na to teď nemyslil; chtěl zvědět jen, proč Věra odešla z Prahy od příbuzných a měl nějaké neblahé tušení, když na ni pohleděl a uznamenal, jak se jí brvy zachvěly a jak její tvářička barvu změnila.

Věra bojovala v sobě. Jak ráda by byla strýčkovi pověděla všechno — ale což to bylo možno?

Mohla by mu klidně vykládat, co zpočátku a vůbec po celou dobu pobytu svého v Praze zakusila od té pyšné, zaujaté a nespravedlivé paní a mohla-liž se přiznat, proč v noci a bez rozloučení odtud utekla?

Nemusela by přitom hořce žalovat a kposledu štkát, bolestně a upřímně štkát? Ovšem ulevilo by se jí na prsou dobrého strýčka, který jí byl přítelem i matkou zároveň, ale zranila by i jeho předobré, důvěrné a pro ni tak vroucně cítící srdce. Bolelo by ho, že se zklamal v rodné sestře, již měl za tolik dobrou, aby sirotku hostinný krov poskytla a nevyčítala mu své milosrdenství, a ještě více by ho bolela její, Věřina bolest.

Ona věděla, že by ji neutajila, že by on poznal, jak jí bylo při tom útěku, že neprchala jen před Valdemarem a záští jeho matky, ale hlavně sama před sebou.

A ona mu nechtěla hned dnes, při tom šťastném návratu, kazit náladu a nechtěla ji kazit ani sobě.

»Bylo mi tam smutno,« pověděla, nehledíc na něho a rovnala přitom s velikou horlivostí úponky divoké révy — »Praha mi připadala taková ohromná a cizí, i ten velký dům u Pekárků — a také

$

— 233 —

jsem byla jista, že se už, pane strýčku, brzy vrátíte. Posedlo mne to, musela jsem domů, do drahých Pokos, a třeba jsem si myslela, že je to neposlušnost vůči vám, nebylo jinak možno.«

»Ty, ty,« divil se pan farář, »nevéděl jsem, žes tak samostatná. Pustit se nazdařbůh a prosit cizí lidi o přístřeší!«

»Byla jsem jista, že je u Šimonů naleznu,« zalhala Věra a vstala, aby dlouhé ty výhonky s červenými bobulkami na stromě upevnila.

Zahradou províval teplý vítr a čechral její tmavé vlasy nad čelem i listoví břečťanu a révy.

»Domníval jsem se, že ti tam ubližovali,« hlesl pan farář, »teta bývala vždycky i při své zbožnosti hrdá a trochu bezohledná.«

Věra kývala; cítila hned při těch slovech, jak se jí plno hořkosti z koutku nitra vyprýštilo, jak jí odměšuje duše a hrozila zaplavit i její ústa. Velmi se zdržovala, když pověděla jen skoupě:

»Taková je a já jsem musela mnoho snést — přemáhat se a ovládat — ale to by bylo lze snést — já jsem však chtěla být doma.«

Ó jak by byla ráda pověděla, by vychrlila vše to, čeho byla v Praze stále plná! Tu křivdu, pohrdání, osočování a podezírání, jímž paní Pekárková proti ní jenom čišela — ale panu strýčkovi by to bylo líto.

»A Valdemar?« zeptal se pan farář a pohleděl přímo vzhůru na Věru. Horní víčka se složila v samé drobounké vrásečky a krásné oči jeho s otázkou na ní ulpěly. Zapálila se ohnivě, od čela až k hrdlu; cítila, že jí krev běží i po týle a zádech. Nevěděla, kam má hledět — třesoucíma se rukama trhala listy z révy a odhazovala je jako překážející na podlahu.

»Ten byl trochu lepší,« — hlesla a s radostí vzpomínala, co by povídala — »ale nejlepší byl starý pan Pekárek — k tomu jsem měla celou důvěru, byl dobrý a spravedlivý a také jsem mu, pane strýčku — « teď se obrátila k němu zplna, jista už, že přemohla, co ji prve tak rozvrátilo, »zůstala něco dlužna. Ošatili mne a já slíbila, že se s nimi vypořádáte, až domů přijedete.«

Pan farář pokyvoval. »Budu jim psát, děťátko, buď bez starosti

— ale — domýšlel jsem se, že Valdemar — že ty — nu — je přece svobodný?« — a pan farář silně napínal paměť, aby si uvědomil, co těm lidem vlastně po Věře napsané poslal a zas mu nešlo na rozum, že by byl synovec zůstal klidným v přítomnosti tohoto rozkošného, milého děvčete!

$

— 234 —

Věra byla vskutku hezoučká a on v zaujatosti své otecké lásky viděl těch půvabů snad ještě mnohem více.

Teď zase měla dívka co dělat na zemi a pod stolkem. Jako by jí bylo líto těch několika lístků, které prve roztržitě utrhala a na podlahu shodila, kvapně je sbírala, hledíc jen na ně v kytičku je skládala, když o Valdemarovi zprávy podávala:

»Je už dávno zasnouben se svojí sestřenicí, nějakou slečnou Bergrovou z Vídně — paní Pekárková tomu velice přeje — a já vyšívala jsem pro ni bílou soupravu do pokoje.«

Pan farář zůstal tich; odmlčela se i Věra — trhala teď sebrané lístky a foukala do nich, aby se rozletovaly.

Zazvonili na požehnání a pan farář sebou pohnul — sklonil hlavu na stranu a poslouchal. Co to? Jenom jedním zvonem vyzvánějí a k tomu malým poledníkem?

Zeptal se Věry v neblahém tušení: »Co se stalo s našimi zvony, Věruško? Snad je také nevzali na válku?« — a rozčilením až mu tmavé skvrny na spáncích naskočily, když mu povídala, že oba velké zvony bídně vzaly zasvé.

»Oba?« zhrozil se. »A oni si je dali vzít? Ne, to je křivda do nebe volající! Proč oba — což nebylo nikoho, kdo by se jich zastal?«

A pan farář v hněvu a pln lítosti povstal, z besídky téměř vyběhl a po cestičce sem a tam se procházel.

»Neřekl bych nic, kdyby vzali jeden, ale oba vzít — Maria tu mohla zůstat,« — a žalem se zalykal.

Maria byl takový prostředně velký, čistý zvon, silně promíšený stříbrem. Tři sta let už v pokoské vížce visel, prodělal celé pokoské dějiny — při požáru celé vísky byl zachráněn celým úsilím okolních lidí před roztavením — zvonilo se jím při nejslavnějších událostech. Měl hlas čarovný, neobyčejný, pan farář ho poznal mezi statisíci jinými zvony — srdce jeho nebylo jen ocelové — bylo živé, bilo-li, k srdcím osadníků mluvilo a se srdcem faráře Doležala znělo v souzvuku. A teď byl bezohlednou soldateskou rozbit — odvlečen a co se s ním stalo?

»Museli je rozbít na věži,« vyprávěla Věra, »nemohli je sundat a lidé vypravují, že leží Maria v Přerově dosud na nádraží — že se k válečným výkonům nehodil pro množství stříbra, jež v něm bylo. Celé Pokosy ho oplakávají.«

Panu faráři bylo do pláče.

»Proč to jenom dopustili?« — a trpkost zvedala mu prsa. Inu

$

— 235 —

ovšem, nezáleželo jim na tom a báli se! A bál se i starosta. Věra vypravovala, že měl velkou nepřízeň na hejtmanství a že se bál, aby nebylo ještě hůř.

»Já bych jim jej nevydal — ne — já ne!« — zlobil se pan farář — »Bůh ví, že ne! Byl bych se postavil v kapli přede dveře k věži a byl bych vstup hájil třeba krvavě. Anebo — « snul rychle plány, které už neměly žádné ceny, »byl bych v noci třeba vlastnoručně zdivo vyboural, aby se zvon mohl sundat z věže a naše studně na dvoře je dosti hluboká, aby jej ukryla. Ale tak klidně jej nechat vzít tak klidně!«

»Viďte, strýčku, i mně je to velmi líto,« povídala Věra a soucitně hleděla na zamlžené oči farářovy, »byli bychom jej uklidili spolu.«

— Zamyšleně seděl pan farář Doležal v kostelíku, když jeho zástupce konal bohoslužbu — měl podepřenou hlavu a nitro plné trpkosti. Nejenom pro zvony, ale také pro sestru Márinku. Nezměnila se tedy léty, zůstala, jakou ji doma znal — a on se svou nabídkou přišel pozdě. Valdemara zasnoubili dříve, než on mu nejdražší svůj klenot nabídl. Bylo to jisté pokoření, které pana faráře zabolelo.

A Věra — jak se zdá — ó jenom aby to dítě netrpělo! »Bože všemohoucí,« — jal se modlit — »zkoušej mne, jak chceš těžce, pošli ještě větší trpkosti a zklamání, ale Věře dej trochu štěstí…«

Všecko se vrátilo do starých kolejí. Pan farář Doležal zase opanoval svou prostinkou faru a Věra ujala se s celou energií zanedbaného hospodářství. Kostelnice jí zdatně pomáhala.

Drůbeže tu bylo polovic — nevěděli, snědl-li ji bývalý administrátor, nebo se poztrácela, na kuřata ovšem letos nasazeno nebylo a také žádné morky se tu neprocházely. Starý krocan byl nešťastný a sám a sám hudroval na slepice. Ze spoust králíků zůstala jen strakatá ramlice — dvoje včely vzaly zasvé — zbyla panu faráři jen čtvera včelstva, a to ještě velmi slabá. Nutno si uzmout několik těch cukrových lístků a koupit za ně pro včeličky.

Kravička »červená« dávala malý užitek; povídala kostelnice, že se špatně otelila a užitek ušel, »lyska« byla stelná a tak nebylo ani z čeho vrtět a čím mastit — lampa před oltářem zůstávala prázdná a pustá — Věra nevěděla, ze které strany napravovat zbídačené hospodářství.

$

— 236 —

Ale nelekala se toho. Byla šťastna, že se vrátil dobrý pan strýček

— to ostatní, což o to všechno! I kdyby strádat měla a na sobě šetřit, ráda by to vše podstoupila. Jenom ji mrzel kašel páně farářův, takový suchý a úporný, který se nelepšil, byť vařila denně lípový čaj a vodu chystala, aby si pan farář nohy napařil, med mu na misce před spaním přinášela a od Šimonů slaniny vyprosila, aby si pan strýček na prsa přiložil.

Usmíval se jen jejímu úsilí: »To přejde, až jen se zase usadím,« sliboval, »až bude po válce a nastane všude starý klid.«

Nebyl dlouho pryč — tři čtvrti roku nejsou přece věčností — , ale v Pokosech se mnoho změnilo a pokazilo.

Několik žen se tam spustilo z dobré cesty — zašly na scestí. Jedna měla maličké s Rusem a druhá, kdysi zbožná a spořádaná mladá žínka, stala se veřejnou ženštinou. Oba mužové o tom zvěděli a povídalo se, že už zadali o rozvod.

To pana faráře velmi sužovalo — takovou neplechu nechtěl mít ve své farnosti a umínil si, jakmile jen se mužové vrátí, že se do celé záležitosti vloží a přičiní se, aby vše napravil. Zatím už se staral o obé ženy a podával jim k povstání hned ruce obě. Kázal, mluvil a nešetřil ani hrozbami.

A všelicos musel slyšet, co ho bolelo a povzbuzovalo k usilovné práci a k mnohému kázání.

»Vždyť ani žádný Pánbůh není,« říkali muži, kteří se z fronty buď vrátili jako invalidé, nebo prostě utekli a doma se skrývali — »kdyby byl, nedíval by se na to hromadné vraždění. Nebo není tak mocný, jako je ďábel a otročí mu, že nemůže udělat spravedlivý pořádek!«

To byla slova zoufalství a beznaděje a proti nim musil farář Doležal kázat s celou vervou a úsilím nadšené výmluvnosti.

Nedbal toho, že skládá kázání čistě velezrádná, proti nimž se nepodniká nic jen proto, že se všechno už boří a že moc rakušácká spěje ke strašnému konci — nedbal ani, že plamenná slova ho vysilují a nepochlubil se po takovém kázání ani sám sobě, že mu na prsou bolestí téměř hoří a nevšímal si toho, že několikrát po záchvatu kašle objevila se mu v ústech krev.

Chtěl vrátit lidem jenom víru, bez níž, věděl dobře, nezbývá lidem leč zoufalství; chtěl, aby to bylo jako před válkou, aby byli lidé klidní a dobří.

V takovém úsilí přivítal podzim a chudičkou úrodu svážel do

$

— 237 —

stodoly. Bylo to bídné. Ač lidé si chválili, měl on úrodu špatnou. Některé kousky polí byly neobsety a co bývalý administrátor, neznalý hospodářských poměrů zdejších, přece dal obsít, bylo špatně zpracováno a jenom živořilo. Na jeteli nebyl sebrán kámen, brambory zůstaly neoborané, z ovsa nevypleli ohnici a žito zjara rozšlapaly sousedovy krávy a vyležel je sníh.

Sousedé ovšem to vše viděli; kostelník sice dbal o nápravu, ale všichni si mysleli, kdoví vrátí-li se pan farář Doležal.

A tak toho bylo hrozně málo, co farář Doležal sklidil a namlátil, lehko se to na sýpku vešlo a Věra se vskutku bála už teď donést mouky a napéci chleba.

A té práce! V matrice byly všelijaké nepořádky, všude všecko na pana faráře čekalo — i v noci u svého stolku sedal a dlouho hořelo na něm světlo. I do Prahy Pekárkovům napsal a Věře o tom pověděl:

»Jsem už dlouhou dobu doma a dosud jsem se k tomu nedostal, možná že je to též bude zajímat. A pak ten dluh.«

Byla tomu ráda, a že věděla, jak je teď zle o peníze, nabízela: »Vezměte to z mých peněz, prosím vás o to.«

Liduška Šimonova přicházela často za Věrou, aby jí v hospodářství tu a tam poradila a také přinesla několik raných slepiček, když viděla, že Doležalovi téměř o veškeru drůbež přišli. Věra jí pomáhala něco šít, bylo to tedy za to.

»Už bude brzy po válce,« slibovala pokaždé, »náš Véna to říká a ten to ví a také tomu nasvědčuje, že ho četníci nechávají na pokoji.«

»To by bylo dobře,«toužila Věra — »všechno by se vrátilo do starých kolejí, bylo by zase jako dřív.«

»Jenom jedno by bylo smutné,« pravila Lidka a k rameni Věřinu se přitulila; »a proto já netoužím, aby už bylo po všem. Zajatci by šli domů a také můj Ivoš.«

Věra se pousmála: »Já myslela, že bys šla s ním.«

»Já bych šla, ale co naši? — Mám strach, že by mne nepustili a já ještě nejsem plnoletá, abych si udělala po svém.«

Někdy též chodila Věra k Šimonovům se radit. Šla tam vždy ráda a paní Šimonovou ctila jako autoritu, přes niž v hospodářství nebylo. Nu, a otěže domácnosti udržet bylo přece jen pro Věru dosti těžkým, vždyť byla mladá a její ruce slabé.

Ráda tam trochu poseděla. Václav měl všelijaké válečné zkuše-

$

238

nosti a rád je uplatňoval. Věra poslouchala a mnoho se vyptávala; někdy zase musela sama o Praze vyprávět.

Netušila ani, jak rád ji Václav poslouchá a jak se těší, když do stavení přichází. Nikdy na něj nehleděla tak pozorné, jak pozorně poslouchala. O samého Václava se valně nezajímala a neviděla, že se všecek mění, jakmile ona vejde. A což, kdyby byla slyšela, jakou měl rozmluvu s rodiči, možno, že by už nebyla do statku přicházela.

»Nu, o to o všecko by nebylo,« povídal starý Šimon, »mně se to děvče líbí právě jako tobě — je mladá, zdravá, hezká a taky vzdělaná — , že bychom to ani snad nepotřebovali, ale to její věno není zrovna největší, toť víš, ty bys vyženil v dnešní době daleko víc — nu — taky, kdoví jak je to s tou její matkou. Přijde-li jednou a kdoví co to bude zač?«

»Ale,« máchl rukou Václav, »ta nepřijde a véno — všecko člověk nemůže mít — a děvčat, aby měla všech sedm ,p‘, je málo.«

Víc už pan Šimon nenamítal a Václav si dělal růžové naděje jen Věra byla stejná a stále taková klidná a také Lidka pověděla, jak se chystá do smrti jen panu faráři hospodařit.

Bylo mu to divno a uvažoval o tom a snul plány, že by to snad šlo obojí zastat. On by obdělal i farská pole a Věra by mohla ve faře uklidit a jíst by pan farář mohl chodit k nim. Bylo to ovšem trochu z ruky a stranou, nu, procházka před a po jídle by mu nevadila.

Václav se vrátil z války zpět do života; kdo by se divil, že se mu chtělo žít, že snul plány a že jich měl plno zářivých a jasných?

Ony patří k mládí jako výhled do daleka za jarních dnů, když slunce stoupá z růžových podušek a rozbíhá se vzhůru po azurném nebi.

Všude plno rosy v duhových krůpějích, všude otevřené kalíšky voňavých květú. Člověk hledí a hledí a nevěřil by, že za chvíli vypluje mráček a přinese ve svém klíně vítr a déšť…

Ovsy i otavy byly svezeny, brambořiště oschla a vůně ohníčků do daleka se linoucí hlásala, že již nastává kopaná bramborů.

Všude v polích hemžilo se ženskými a potahy rohatých volů nebo krátkých kraviček vyvážely hned po ránu oradla a pytle do pole. Bramborový kraj horský - toť jeho svátek, jeho pravý rušný čas.

$

— 239 —

Lihovary už se těší — celé léto zahálely — že zase bude bohatá kampaň a lidé také čistí sklípky a větrají je.

Bramborů je skoro vždycky dostatek, není třeba jimi jako chlebem šetřit, a přece z bramborů lze připravit devadesát devět dobrých jídel.

V Pokosech také bylo takové pilno. Šimonovi měli najednou asi šestnáct kopaček a také u Vencourů se starali o báby už kolik dní.

Rus Ivan jel zvolna s rohatým potahem — jako ti voli i on byl takový volný — sotva nohu přes nohu přendával a rusý jeho obličej trochu byl fádní a ospalý — ale po druhé cestě jedoucí Lidka na bedňáku v haldě pytlů a košů nemohla se naň vynadívat. Sama byla jako lasička a rozvážlivý Ivan snad proto, že byl její protivou, tak se jí líbil.

Pošvihoval bičem a třeba byl sotva po snídani a z úst se mu v chladném ránu parou kouřilo, přece si po svém zvyku hlučně prozpěvoval. Melodii měl zcela odchylnou od našich zpěváků, takovou tesknou, nezvučnou — slovům žádný nerozuměl.

Po každém verši opakovalo se:

{zdraj, zdraj, zdrija, daj —

zdrija, zdrija, daj!}

Lidka se tomu smála, ale byla by stále poslouchala.

Líbil se jí zpěvák i písnička. Nad lesy a horami, kol dokola bylo plno, plno mlhy, ale trhala se už a z jejích bílých cárů nádherné slunéčko podzimní s celou stupnicí barev nad kopce vystupovalo. Na ovesništích třpytilo se babí léto — bylo jako tylové kapesníčky, v nichž nashromážděny hrsti různobarevných korálků — modré, zelené a žluté jako ze zlata, purpurové, růžové, mléčné. Oči bys nechal na té kráse!

Žitná pole už byla zoraná, ale nevycházel z nich žádný smutek. Kouřilo se z té čerstvé oranice — vonělo z ní čerstvě upečeným chlebem a novým životem.

Matka země sotva oddechla, zas už touží po nové plodnosti, po novém mateřství — těší se na semeno, jež brzy v ni bude uloženo. —

Také farský potah vlekl se polní cestou a kostelník, který tu a tam pomáhal ve faře při hospodářství, pošvihoval bičištěm a šel klátivě při voze.

Bedňák byl rozeschlý a sténal při každém prudším pohybu, ces-

$

— 240 —

ta byla vymletá letními přívaly, a proto jich bylo hodně. Kolečka a brány, jež byly na voze, sténaly právě jako on; zkrátka, ve faře bylo vše zničeno a zanedbáno a kostelník, jak už měl ve zvyku nahlas pro sebe mluvit, bručel celou cestou. Dělával to i v kostele a lidé se často smáli, že kostelník vybíraje s cinkavým pytlíčkem na světlo, pořád bručí a vadí se na lidi, že málo dávají a kritizuje i hedvábné šátky ženských, které sedí v předních lavicích. Teď také mu nebylo vhod, že muselo všechno takhle zpustnout a že to ukazuje jen na škodu a nouzi ubohého faráře.

Věra šla také za vozem. Chtěla vědět, kolik se sejde ženských, jak hojný strojit pro ně oběd. Poslouchala trochu kostelníka a usmívala se mu shovívavé. Věděla, že to je dobrá, panu strýčkovi oddaná duše a měla staříka upřímně ráda.

Liduška, jedoucí po stejnoběžné cestě asi přes tři pole, ji zpozorovala, radostně zavolala a rukou jí zamávala:

»Pojeď se mnou,« zvala ji, »máme stejnou cestu. V ,koutech’ se rozejdeme.«

Václav, který potah řídě na voze stál, také ji znamenal a zdravil ji širokým zamáváním klobouku.

Věra neváhala a pustila se k nim po příční mezi, mezi pokoseným, ale zase silně vyrážejícím jetelištěm a vzrostlou, vymetalou směskou.

Vyskočila k Lidce na vůz a smála se:

»Náš bedňák se třese jako hrachovina, s vámi se mi pojede líp.«

Václav byl jako elektrizován; nehleděl už na potah, ale více dozadu na děvčata, která se skrčila na haldu pytlů jako dvě koroptvičky, a když se jednou zase ohlédl, podivil se Věře:

»Vy jste se na to vyparádila, vzala jste si takové krásné korálky.«

Dívka se usmála: »Nevím, co mi to napadlo — ale když jsem včera viděla tolik krásných kapek na babím létě, zachtělo se mi také šperku. Vzpomněla jsem si, že už dávno nenosím maminčiny granáty, a proto jsem je dnes vynesla.«

»Je to ale přepych,« kárala ji Liduška, »ke kopání bramborů ona si vezme takový památný šperk.«

»Právě ke kopání bramborů,« usmívala se Věra trochu umíněně, »však to je den mně velice milý, to je takový podzimní svátek, slavnost našeho kraje, a ty granáty mám tak ráda, buduje stále nosit.«

$

— 241 —

»To jsou ty po vaší mamince?« ptal se Václav a se zájmem se zahleděl na šňůrku, jež vypadala, jako by se těsně po ní perlily — jedna za druhou — čerstvé krůpěje krve. Pověděl to:

»Připadají mi až hrozně. Věruško, je to, jako byste byla krve z hrdla nacedila.«

»Mám je tak nesmírně ráda,« povídala Věra a lehce si jimi pohrávala, »nejenom proto, že jsou mi takovým divně záhadným dědictvím, ale také pro legendu, která je provází. Pamatuji si tak dobře, co mi nebožka tetička o původu granátů vypravovala.«

A Věra se zasnila — viděla ještě zcela dobře, jak jí pan strýček ty granáty odevzdal a tetička jak jednou večer také se na ně dívala, u Věry si na postel přisedla a povídala, co o granátech věděla. Byl takový milý letní večer, s tisícerými hvězdami, jež se dívaly do malého pokoj íčka oknem přes bílé záclonky a zelené květiny, ve květináčích zasazené. Nějaký stesk Věru přepadl — tehda bylo dobře a šťastno a třeba už poznala prvou trpkost života od rodiny Pekárkovy, přece byla šťastna. Tehdy měla ještě starou tetičku, žilo se jí bezstarostně.

»Pověz nám tu pohádku,« žadonila Lidka a přitulila se k Věřinu rameni, »umíš tak pěkně povídat a cesta ještě u konce není.«

»Nu, tetička povídala, že jsou to krůpěje krve Kristovy,« pravila Věra — »že jednou chodil se svatým Petrem a svatým Janem po světě, až zabloudili do české země. Byla ubohá a chudičká, samý štěrk a samá skála. Přišli od severu, kráčeli Krkonošemi a přišli do chudičké, prosté chaloupky.«

»Asi jako by přišli do Pokos,« prohodil Václav s úsměvem — »tak si tu vesničku představuji.«

»Žili tam chudí lidé,« — pokračovala Věra svým příjemným, prostým způsobem — »a v jedné chaloupce doškové a polosesuté manželé ukrutně se hádali.«

»Toť bylo jako u Sadilů,« — mínila Lidka — »tam se také tak umějí hádat.«

»Bylo to v neděli; svatý Petr byl pohoršen, že tak znesvěcují den Páně a vadil se s nimi. Ale svatý Jan — říkalo se mu apoštol — , ten měl plno lásky a plno dobré vůle a hned byl ochoten dojít do chaloupky a napomenout rozvaděné manžely. Chtěl jim říci, že je škoda toho překrásného dne hádkou a svárem kalit. Poukázat jim raději na modrou oblohu a krásu božího slunka. Mistr mu dovolil, ale svatý Jan v chaloupce nepochodil. Rozvzteklený muž vyhnal

$

— 242 —

ho s dobrou radou a žena všecky nadávky a zlá slova, co jich měla v seznamu, na jeho hlavu vychrlila.«

»Jako naše kostelnice,« — naznala Lidka s úsměvem v očích, ale Václav byl zaujat Věřiným příběhem a jejím přednesem, že sestru okřikl.

»Vyběhli za Janem až na náves,« — pokračovala Věra — »nadávali a konečně sbírali kamení a házeli po něm, že jedva stačil prchat. Pánu Ježíši bylo ho líto — zastavil se a čekal na svého miláčka, leč tu přiletěl jeden kámen a zasáhl ho do bílého čela. Hned se vyronilo několik krůpějí a ty se řinuly po jeho tváři, až padaly do prachu a písku kamenité cesty.

To rozhněvalo a rozlítostnilo Petra. Zaplakal skoro, přiskočil, aby ránu mistrovu ošetřil, a ve svém hněvu prosil ho: »Ach, potrestej, pane, ty zlé lidi! Pošli na ně zlou nemoc, aby zhynuli, anebo zapal bleskem jejich bídnou chalupu!«

»To bych já jim také udělala,« pravila Lidka, »ona by je zlost byla přešla.«

Pán Ježíš se jen mírně usmál. »Nezazlívej jim, Petře,« pravil laskavě, »oni nejsou zlí, nešťastni pouze. Mají bídu a taje zatvrzuje. Jenom pomoc pro ně mám.« Pohlédl k nebi a promluvil v duchu s nebeským Otcem, potom se sehnul do prachu a zvedl jednu tu krůpěj své krve. Byla tvrdá a leskla se jako drahokam. »Množ se a živ,« poručil Pán a měl se k další cestě. A hned bylo všude v tom písku a kamení plno červených kaménků, jimž se dnes říká české granáty. Lidé v Krkonoších a tam nahoře kolem Jablonce je sbírají, čistí a brousí a mají z nich stálou obživu.«

»To byla opravdu krásná legenda,« — pravila Lidka a oddechla si. Václav pak se obdivoval:

»Vy umíte vypravovat, Věruško, skoro jako náš pan farář. To jste se od něho naučila?«

Vůz pomalu drkotal. Halekání Ivanovo, který přes dvě meze dal se prve vpravo, pomalu zanikalo, zato vůně ohníčků, jak chlapci při ranním pasení se ohřívali, stávala se zřetelnější.

Děvčata z vozu seskákala a Věra se pustila na farské pole, jehož úzký pruh trochu se pastviskem odchyloval a od polí Šimonových vlevo se vzdaloval. Šla rosou po mezi a opájela se vůní mateřídoušky a pohledem na nesčetné slzičky, jež stále ještě byly věrné chudnoucím mezím. Bodláček měl už zralé kartáčky, jichž tu bylo jako naseto a mimo něj, že tu bylo blízko u lesa, mísil se k mateřídoušce i drobounký vřes.

$

— 243 —

Kopačky už byly u pole; ohrnovaly si vrchní sukně a ukazovaly záplatované, hrubé spodničky.

Věru vítaly s úsměvy i vlídnými slovy; měly ji rády, že byla skromná a výřečná, že vařila dobrou kávu i v poledne sladkou kaši, hodné maštěnou.

Kostelník zřídil orání a potom zabral do žlutavé půdy. Babky si povídaly, že jakživy neviděly tak nezpracované brambořiště a čekaly s dychtivostí, jaké asi brambory budou pod natí. Některá tvrdila, že tam nebudou žádné, jiná zase připouštěla, že tam může něco být, že byl dosti suchý rok a bramborám neuškodilo, nebyly-li přiorané; k tomu že pan farář sází pokaždé »popelinky« — nu a ty nejsou tak »háklivé«.

Prvé drny se vyvalily a zůstaly scelené, těžké, stranou jako lavice slabí koně v slabinách se zrovna napínali, ale šlo to přec — ženské se do toho pustily motykami a hnedle konstatovaly, že tu brambory jsou, ovšem drobotina — největší zvíci holubího vejce, ale zato ta spousta, růžovělo se to brázdou, jako bys nasel.

Věra byla potěšena: »Jsou malé, ale jsou přece.« A spočítavši si kopačky, slíbila, že sem svačinu pošle a spěchala k domovu. Šlo skoro k deváté, když přicházela na dohled fary, musila si pospíšit.

A potom měla celý den napilno, jako pravá hospodyně. Sotva odpravila přesnídávku, už zase vařila oběd. Měli kopaček deset a to není jenom tak, pro tolik ženských ustrojit slušný oběd. Pan farář přišel ze školy a politoval ji:

»Chuděrko, to máš tady práce, dej jenom pozor, aby ses ještě neopařila, « a starostlivě hleděl na velké hrnce, kterými Věra po plotně manévrovala s celou odhodlaností. Opásána velikou plátěnou zástěrou, s tvářemi žárem plotny a spěchem zardělými vypadala roztomile a skoro komicky, že se jí pan farář musel usmát.

Hned chystala s tváří velmi vážnou kopačkám mísy na kuchyňský stůl, hned jemu do pokoje v bílém hrnéčku nesla polévku a s pravou hospodyňskou pozorností rozbíjela mu do ní vajíčko.

Pan strýček se jí pořád nelíbil, a proto mu přála, jak uměla nejlépe; škoda že poměry nebyly lepší, příznivější, ta jeho služba větší, snáz všecko k dostání.

Pan farář netušil, jak Věra na sobě šetří a jemu přilepšuje, že sama se služkou pije kávu ze sbíraného mléka, aby on dostal ze smetany, že jemu dává do polévky vajíčko a sama si ho nikdy nedopřává. Věděla, že by protestoval, proto nejídala už s ním u stolu, ale odbývala se v kuchyni.

$

— 244 —

Dnes byla po obědě skorem unavena. Nebyla to malá túra, ale nic si z toho nedělala. Se svačinou šla sama na pole a slibovala si s dětinskou radostí, že s Lidkou si udělají na poli oheň a upečou si chutné brambory. Věra měla v paměti své nedaleké dětství, v němž takových prostých venkovských radostí hojně užívala.

Odpoledne bylo velmi krásné, že šla vesele polní cestou, vymletou a kamenitou. Dlouho už nebyla štěrkována a místem drobný písek vodou naplavený činil ji skoro pohodlnou.

Věra nesla džbán s kávou a brašnu s chlebem — hrnky a pivo pro kostelníka táhla služka Mařka v nůši na zádech.

Zatímco ženské svačily a chválily kávu i příznivé počasí, odskočila Věra k Lidce na Šimonovo pole a starala se, budou-li mít čím přikládat.

Pantáta tu nebyl, odešel prve domů — jaksi ho po chřipce pobolíval kříž a dlouho tu u vynášení košů na vůz nevydržel. Václav to s pohúnkem zastával sám a teď slíbil děvčatům, že jim oheň rozdělá a do lesa pro dříví doběhne, že však zase práci dohoní a ostatně dnes vykopali víc, než myslili.

»Dáte-li mi ovšem pečínky,« kladl si podmínku, bera kabát a nařizuje chlapci, aby zatím sám si pospíšil.

»Toť víte, že dáme,« slíbila Věra s veselýma očima a dodala: »Také pan strýček si brambory zamlouval. Přijde sem asi za hodinu.«

A brzy praskal vesele ohýnek. Výrostek Tonda sem také od své práce odbíhal — hned přinesl náruč nati a hned zase plnou zástěru pýru. Uměl znamenitě oheň opatrovat, aby pěkně hořel, příliš nekouřil a také popele aby se k pečení dosti nadělalo. Věra ležela na boku u ohně na travnaté cestě a olámanou větví v něm brambory přihrnovala.

Ač už šlo ke čtvrté hodině, svítilo slunce zvysoka a hřálo její nohy, jež byly nataženy k mezi — líbalo jí skráně a nutilo přimhuřovat oči. Pouze od lesa šly sem dlouhé stíny a chladný větřík chvílemi z něho povíval.

Václav se vracel s obrovskou náručí suchého smrčí — vlekl to s celým úsilím a teď složil nedaleko Věry.

»To věřím, to se vám to leží, Věruško,« durdil se žertem — »když jiní vám na oheň snášejí. To bych byl blázen, abych si také nesedl,«

— a oddychuje zhluboka, sedl blízko ní. Nepozorovala, jak na ni hledí, jak její zjev očima pije; líbila se mu hrozně v červeném šátečku, uvázaném dozadu, zpod něhož se draly tmavé kučerky.

$

— 245 —

Ona sledovala kouř, který šedý se z ohně vyvaloval, ale stále řídl a bledl, až byl bílý jako mléko a jak se ploužil přes brambořiště a rozplýval se víc a více, až mizel mezi prvými smrčky a borovicemi Šimonova lesíka.

Jedna z kopaček měla tu s sebou kozu; ta ochutnávala tu a tam nať nebo lístky z jeteliště a konečně přišla až k Věře. Dívala se na ni zvědavě, a když ta jí podávala kůrčičku, již v kapse nalezla, dychtivě se po ní hnala, ale olizovala jen, potom pohodila hlavou a odskočivši bujně, odcházela do blízkého řepniště.

»Kousala jsi z toho a ona je štítivá,« povídala Lidka a hrozila koze. »To je pěkný národ, tyhle kozy! Nedat jí ráno dobrýtro, pojde do večera.«

Věra se smála a šla zkoušet, jsou-li již brambory upečeny. Vyhrabovala je prutem a zkoušela plochou dlaní, dají-li se rozbít. Některý byl ještě tvrdý, ale většina už byla hotova. Lidka chystala sůl a Věra odskočila do řepy, natrhala listů a používala jich jako talířků. Loupala, prostředky mile žloutly a kladouc je na lupeny, pobízela Václava, aby jedl.

»Je mi divno, že tu ještě není pan strýček,« pravila, když si už všichni pochutnávali, »pomalu na něj ani nezbudou.«

Po cestě od vsi běžel klučina. Byl to kostelníkův Pepa, který bosý uháněl, až se patama do zad kopal a rukama zdaleka mával.

»Také má chuť na brambory,« povídala Lidka, »cítí je, a proto tak peláší.«

Ale klučina doběhl a upachtěný povídal: »Slečinko, máte jít domů — přijelo k faře veliké auto — všichni jsou vzhůru — celá ves!«

Věra byla překvapena i Šimonovi a Lidka měla chuť pustit se také do vsi.

Auto v Pokosech — to bylo tak vzácné jako cizokrajný pták, a přijelo-li přece, nepřivezlo nic dobrého. Obyčejně bylo z hejtmanství a od těch pánů vzešlo málokdy co kloudného. Pánbůh rač chránit, mít s nimi cos blízkého!

»K nám že přijelo?« ptala se Věra a vstávala už. Projelo jí leknutí od hlavy až k patě. Aby tak zase něco bylo proti strýčkovi, aby ho chtěli odvézt! Ne — ne — dnes by ho samého nepustila! Kdyby ji nechtěli s sebou vzít, chytila by se vzadu. Už jí nezáleželo na bramborech ani na ohni — sotva se na Václava ohlédla a povídala spěšně: »Musím domů, snězte ty brambory — to už pan strýček nepřijdeš

$

246

Oklepala si jehličí a popel ze sukénky, zástěrku trochu uhladila a už se jen kmitala ve spěšném útěku.

Vyskočila na mez a běžela. Václav za ní hleděl, jak spěchá a jak se rýsuje ostře a černé proti ostrému západu. Slunce zatím, než upekli brambory, se totiž snížilo úplně a teď za lesnaté kopce sklánělo zlatou hlavu. Lesy černaly, ale obloha planula jediným požárem, byla všecka zlatá, že nebylo možno pozdržet se očima na ní.

Za lesem byl prázdný průsmyk a do něho právě přišla hlava sluneční byl to samý oheň, samé bohatství a nádhera.

Věra běžela proti němu — chvílemi šla jen krokem, ale pak přidávala. Mez se nížila a ona se ztrácela Václavovi v úvoze. Vyskočil ze země, potom popoběhl po mezi a na nejvyšším místě zůstal stát, aby ji co nejdéle viděl. Teď zas jeho postava se rýsovala jako černá silueta, vzrostlá jaksi proti obloze.

Věra utíkala, až se všecka utrmácela. Strach ji popoháněl, ale oslaboval její nohy — tváře se jí rděly spěchem a rozčilením. Ne — ne, nedá, ať ji zavřou, ale jej nepustí — umřel by tam, on se musí šetřit; strádat už nemůže, má zdraví otřesené.

Vyběhla znovu na mez a přála si být již u fary. Teď se jí to zdálo tak daleko do těch Pokos — bože, proč mají pole tak strašné daleko?

Už ji píchalo v boku a všecka byla udýchaná.

Jak hleděla jen před sebe na cestu, spatřila najednou člověka, který ze střech a stodol se vynořil šel proti ní chvátal snad jako ona a byl všecek černý proti zlatoskvoucímu nebi.

Zastavila se jako přimražena — nebyla s to pokročit dále. Zřejmé cítila, jak srdce, třeba velmi rozhoupané spěšnou chůzí, teď se jí zarazilo a krev se shlukla někam dovnitř těla.

Ta postava, chůze, držení hlavy — což ji smysly šálí? Plísnívala se ráno, jaké si připouští sny, čím se zabývají její myšlenky, usne-li vůle — kárávala se přísně — a teď zas a při plném bdění?

Nu — co na tom, že nějaký člověk v koženém kabátě a čepici do auta proti ní úvozem kráčí — že nese hlavu přímo a je vysoký, štíhlý ?

Zkoušela to, nehledět na něj. Až pohledí za chvilku, pozná, jak se zmýlila a jak byla pošetilá.

Sklopila hlavu, beztoho bylo nutno hledět na cestu, aby neklopýtla. Oči oslněné západem byly jako slepé — rudá kola míhala se před nimi a mez tu byla úzká. Věra seběhla po chvíli do úvozu

$

— 247 —

a teprve pak povznesla oči, protože i chodec se rychle blížil a už tu a tam zaslechla jeho krok, jenž zavadil o kámen v cestě.

Ale byl to pohled, který Věru omráčil, který bodl její srdce, že se rozšílelo

Rozeznávala už skoro obličej, sice černý stínem, jak šel člověk ten zády obrácen k slunci, ale přece známý — postava, chod — ne

— nebyl to sen a mámení smyslů. A šel pořád rychleji, už byl dobře na dohled, už viděla i, že se usmívá. — Pane na nebi, co tu chce a co to znamená? To on přijel tím autem. Přijel až z Prahy — jde jí naproti, kráčí a usmívá se. Věra se zastavila — byla by se ráda otočila a prchla — ale nebylo možno — nohy jí ochrnuly.

Vytřeštěně a poděšené patřila mu vstříc — nemohla věřit a přece, přece byl to on — Valdemar

A stála ještě nepohnutě, když ji už za ruku držel oběma svýma, když ji tiskl a do očí jí nahlížel.

»Věruško, ty ses mne polekala? Nenadála ses, že tě naleznu i tu v horském zátiší, kams přede mnou prchla? A vidíš, já jsem tu — přijel jsem si pro tebe, odvezu si tě s sebou.«

Věra nerozuměla ani, co mluví, vnímala jen jeho hlas a jeho zevnějšek a nevěřila, že je to skutečností.

V něm jásala radost — zněla mu z hlasu, ze slov, z očí. Ty zářily a jiskřily samým mladistvým a nadšeným ohněm — ruce jeho tiskly ručky její vždy vřeleji a prudčeji — ale ve Věře nebylo radosti a nadšení. Stála jako sklácená — šíji měla nachýlenou, jako bys vršek štíhlé jedle nalomil a teprve po chvíli, když se vzpamatovala, snažila se ruku mu vytáhnout.

»Co to má být — proč jste přijel,« zvolala s bolestnou výčitkou, která v tom podzimním podvečeru zakvílela jako čejčí prosba, jež se třepetá ve svistu větru.

»Nevím, co tady chcete — proč jste přišel — nechte mne být a jeďte zase domů — prosím vás, jeďte domů!«

Přišlo to příliš náhle — Věra nebyla ani ve snu připravena, že by jí vstoupil ještě do cesty, a bolelo-li ji cos v srdci, byla to jenom rezignace, a hřálo-li tam cos při vzpomínce, bylo to úplně zašlé a beznadějné — teď naprosto nebyla mocna sebe — ztratila duchapřítomnost, nevěděla, co počít, co říci, jak se ovládat. Bolest se v ní zvedla jako vzbuzený pták, který v kleci křídly uhodil o mříže, který se krvavě zranil a zpět sletěl na její dno.

Očima plnýma bolesti a úzkosti pohlédla vzhůru k němu — byla v nich prosba i výčitka.

$

248

»Věro — bože — ty mne vskutku nerada vidíš, ty se hněváš, že jsem přišel, ty si přeješ, abych okamžité odešel?« — ptal se, její bolestí jako nakažený a maně pohlédl na cestu, po níž přišla.

V dálce na nejvyšším úpatí pahorkatiny stál člověk — temně proti nebi — hleděl upjatě na ně dolů — Valdemara to proniklo jako hřebík.

»Tedy jsem se mýlil, domnívaje se, že moje vyznání na tebe učinilo nějaký hlubší dojem — nebo bylo jenom blamáží snění domýšlivce v bytě u Markovičů, kde jsem snil o něčem dosud nepocítěném? Ty máš zde nějakou lásku, Věro, a proto jsem ti přišel nevhod?«

Ve své prudkosti Valdemar odhodil její ruku, odvrátil se napolo a shrabuje botou písek cesty na hromádku, bolestně svíral rty a hryzl je bílými zuby.

»Lásku!« Věra se trpce usmála a cítila zas bolest jinou; viděla, že ho poranila. »Nemám lásky, ani jí mít nebudu,« pravila tiše a smutně na něj stranou pohlédla; »pro mne není lásky, já mám jenom ubohého strýčka.«

Valdemar se rychle obrátil, zkoumavě a napjatě na ni pohlédl a vida smutek v jejích očích a na čele, zpět se k ní přitočil a znovu za ruku ji bral.

»Ani strýček by nebyl zkrácen, kdybys mi trochu lásky darovala,« — povídal s jemným úsměvem, »oba bychom se spokojili a snesli. Naopak on by byl štásten ve tvém štěstí, a abys ho měla plno, plno, o to už já se postarám!«

Sebevědomě vztýčil hlavu, a že Věra se dala pomalu v krok k domovu, vykročil vedle ní.

»Já jsem si opravdu přišel, Věro, pro tebe,« povídal vážněji, »neboť jsem za čtvrt roku, cos tak nenadále opustila dům Pekárkův, shledal a se přesvědčil, že bez tebe v něm není spokojenosti a štěstí pro mne. Chtěl jsem to zkoušet, zapomenout na venkovské děvčátko, které u nás bylo nespokojeno a dům náš nenávidělo, které hledalo jen skulinku, kudy by prchlo, a když ji nalezlo, pohrdlo srdcem jemu nabízeným — šláplo na ně nemilosrdné a ztratilo se jako ptáče, které z klece uletělo; ale nebylo mi to možno. Všechno ztratilo půvab, jak ptáče nezpívalo — celý dům zesmutněl, nikde nebylo jasu a vůně mateřídoušky; poznával to nejenom starý Hlaváček, slečna Lojzička a já, zhrzený neštástník, ale i otec si často vzpomněl. A tu jsem řekl zcela nepokrytě a bez

$

— 249 —

obalu, ač jsem, Věro, věděl, že mi bude krutě bojovat a s matkou krvavou vést válku, jak mi bylo venkovské děvčátko drahé a že bez něj není mi život v bohatém domě možným. Odletěvší ptáče odneslo s sebou i srdce — kdož může za to?«

Melancholicky se usmívaje šel Valdemar pomalu vedle Věry a teď se odvážil obejmout ji silnou pravicí. Odtáhla se trochu, ale strpěla to.

Ať si říkala v nitru sto a tisíckrát, kolikrát chtěla, že pro ni není lásky a že nesmí a nechce se jí oddávat, přece cítila blaženost a štěstí — takové zvláštní a bolavé, ale přece jenom slastné, že Valdemar ji miluje.

Jenom pokrytectví může tvrdit, že ženy netouží po lásce a Věra byla také jenom ženou.

»Trvalo to dlouho, Věruško, než jsem přišel, viď? Tři plné měsíce jsem bojoval — napřed sám s sebou, potom s matkou — ale konečně jsem tu, Věro, a jsem tu jako vítěz! Přemohl jsem všecko, co mne zdržovalo, svou pýchu i matčin odpor — Věro, rozuměj, i matčin odpor! Slíbila, že nám požehná a to stačí!«

Věra se zastavila — pohlédla na něho mroucíma očima: »To není pravda — Valdemare — tomu nevěřím,« zvolala, »vaše matka že by dovolila — to nikdy!«

»Vynutil jsem její svolení, řekl jsem, že z domu odejdu za svým štěstím a že nepřijmu nic z pyšného domu Pekárkova, nesmím-li v něj uvést dívku, kterou miluji, řekl jsem, že nechci žádnou jinou než Věru, a prosadil jsem svou.«

Radostně a pyšně blýskal Valdemar hnědýma očima a přivinul ji k sobě pevněji.

»Ó bože!« šeptala dívka — »ale za jakou cenu! Snad jste se navždy s matkou rozešel — slíbila vám požehnat, ale v tom je také rozdíl — jistě zůstane chlad, který nikdy nerozmrazíte — znám dobře paní Pekárkovou.«

Při tom pomyšlení Věra trnula — měla k té pyšné paní, která byla tak krutá, nesmírný odpor a bála se jí tak, jako živého ohně. Že by měla jít k ní a prosit snad u jejích nohou o své štěstí?

»Chlad?« usmál se trochu přitrpkle — »moje matka bývala ke mně vřelou málokdy; vychovávala mne sice s láskou, ale její morálka bývala chladná, neupřímná a přísná. Ostatně — uhlídáš, že se smíří se mnou i s tebou, až jenom pozná, jak jsme šťastni.«

»Můj bože, Valdemare,« povídala Věra zase zcela malomyslně,

$

— 250 —

»jak by to bylo možno, abychom byli šťastni? Já nepůjdu s vámi do Prahy, do pyšného domu, kde by mne vaše matka přes všechno přece jen nenáviděla a od milého pana strýčka, který ke všemu je teď nemocný a potřebuje mne více než kdy dříve, a vy nepůjdete do Pokos, abyste tu zůstal. Proto máme rozdílné cesty a musíme sledovat každý tu svou.«

»Žádný strach, Věro, žádné obavy,« — těšil a povzbuzoval ji Valdemar — »nic se neboj, Věruško! Moji rodiče se odstěhují do vily v Bubenči — otec již zanechá obchodu; tedy jenom někdy se budeme stýkat a pana strýčka vezmeme si s sebou. Zažádá ihned do penze a půjde k nám na zasloužený odpočinek. V Praze je plno výborných lékařů, sanatorií, ústavů, bude se léčit — a — «

Věra poslouchala s utajeným dechem; v prsou jí zajihlo — bylo by možno tolik štěstí? Ale ne — hned se kárala z pošetilého mámení. Pan strýček nikdy z Pokos nepůjde. O tom byla přesvědčena a také to hned pověděla:

»Je příliš dobrým pastýřem,« pravila, »neopustí svého stáda pro své pohodlí.«

Valdemar však neztrácel naděje. »Promluvíme s ním, je moudrý a velkomyslným »Co říkal, když vás za mnou posílal?« ptala se Věra nesměle — »byl asi překvapen, že vás vidí?«

»Byl,« — přisvědčil mladý muž a stoupal po boku Věry kamenitou cestou teď zase vzhůru k Pokosům — »on mne vůbec nepoznal. Musel jsem se mu představit a říci mu, že jsem přijel za tebou, abych se mu správně uvedl. A myslíš, že on nevystihl okamžitě, co mne přivedlo? Jeho přísný obličej, s nímž mi vyšel na práh v ústrety, byl hned rozjasněný, v očích se mu zjevilo mnoho záře, kolem očí a úst se mu rozběhly paprskovitě drobné vrásky. Sešel ten velký člověk od té doby, co jsem ho posledně viděl, ale musím říci, že zkrásněl, Věro. Duše mu sídlí zrovna na čele — jeho sešlý zjev svědčí o tom, co prodělal. Musel jsem se mu hluboce poklonit a jsem přesvědčen, že mi viděl v tom krátkém okamžiku až na dno duše. Povídal, žes šla na pole a hned pro tebe posílal, zval mne dál, mluvil o potěšení, upřímně mne objal. Ale já jsem se nemohl dočkat a musel jsem ti naproti, chtěl jsem se přesvědčit hned, jak mne přijmeš a máš-li mne přece trochu ráda — ty však zatím — « Zpola se usmívaje, zpola pátraje, zastavil se a hleděl jí ve tvář. Červánky již bledly — slunce se úplně ukrylo za lesnatý vršek

$

— 251 —

a po nebi zůstalo trochu zlata a blednoucí záplavy růžové na obloze třpytla prvá hvězda, krásná, diamantově probleskující večernice.

Hledal její oči a setkal se s nimi.

Byly modré a světélkovaly stříbrným přísvitem — bylo to, jako by v duhovce stříbrné nitky se protkávaly. Byla v nich nevýslovná něha i utajený žal — štěstí i beznaděj — ale Valdemar rozuměl.

Zajásal jako splašený koník — uchvátil Věřiny ruce a strhl ji celou na sebe…

V té chvíli farář Doležal, jdoucí jim naproti, stál na vršku a díval se na tu idylickou dvojici.

Bylo už přítmí, ale on byl dalekozraký.

Když se hnuli kupředu, i on pokročil a vytahuje kapesník, sloužil hlučně svému nosu a potají i očím…

Ač byla Věra nesmírně rozrušena a úplně z míry přivedena, přece nezapomínala na svoje hospodyňské povinnosti, ba ony přišly valně vhod, protože v nich mohla před panem farářem ukrýt velikou část svých rozpaků.

Sotva došli do fary, ponechala hosta panu strýčkovi a jala se shánět večeři, stavět na plotnu, čeho třeba, a že služka byla ještě na poli, musela roztápět i v kamnech a snášet vše sama.

A na vesnici je to zlé, jak pohostit vzácného hosta. Copak ve městě je kuchařkám — jde, koupí, čeho potřebuje, vše dostane. Ale hůře tu, není maso k dostání, pečivo — nu, krátce nic!

Bezradně stála Věra ve své spíži, která byla tak prostinká a chudičká. Pro pana faráře chystala denně jen vařené mléko k večeři, pro sebe a služku měla od oběda prosnou kaši se švestkami, ale co pro hosta? A ona věděla, jak se žije u Pekárků!

V tísni sáhla do zásobičky pšeničné mouky, donesla vajíčka — upeče palačinku se slaninou — osmaží k ní růžici pozdního květáku.

A zase vzpomínala, že nutno se ustrojit, pádila na půdu, kde pro nedostatek místa měla pověšeno šatstvo; vybrala si bílou halenku a třeba se kárala z fintivosti, uvázala pod límeček pestrou stužku.

A hned už praskal oheň, omastek se škvařil a šlehání sněhu činilo slavnostní dojem — lepší než o vizitaci nebo biřmování.

$

— 252 —

A pan farář seděl zatím s hostem za stolem v malé jídelničce, vyptával se na rodiče Pekárkovy, na poměry v Praze a usmíval se pořád vlídněji a jasněji a jenom se divil v duchu, jak to děvče umělo všecko zatajit, jak nedala nic najevo.

Poslouchal s utajeným dechem povídání Valdemarovo, jak zpočátku mu byla Věra lhostejná, jak chladně přečetl dopis, v němž mu ji pan strýček odkazoval, jak byl jím téměř uražen a jak se musel shovívavě usmívat jeho obsahu, jak ale se mu počínala Věra líbit, zajímat ho, imponovat mu.

Vypravoval všecko pravdivě tak, jak Věra od jeho matky mnoho zkoušela nespravedlnosti, pohrdání a útisku, ale jak zůstávala vždy svou, takovou hrdou, velkomyslnou.

»A jak uměla být obětavou k trpícím — jistě vám vypravovala o naší krámské, zachvácené padoucnicí? Už tehdy jsem k ní pojal silnou náklonnost a ta se pořád stupňovala. — Přijel jsem tedy,« Valdemar vstal při těch slovech, odložil cigaretu, k jejímuž zakouření sám pan farář ho prve pobídl, a před knězem se zdvořile uklonil, »abych vás, milý strýčku, požádal o její ruku. Mám ji vroucně rád a přísahám rád, že to tak zůstane stále.«

Pan farář zrůžověl — tady je okamžik, kdy bude Věru odevzdávat — ovšem myslíval dřív, že tak bude nucen učinit spíš a její matce — teď to bylo nějak veselejší a slavnostnější.

O čem snil nesměle, teď se mu má vyplnit…

Také vstal a podával mladému muži přes stůl ruku. Chvěla se trochu a byla povadlá s odulými cévami a zažloutlá, ale sevřela silně jemnou pravici Valdemarovu.

»Rád, rád ti ji dám, drahý hochu,« povídal dojatě, »jsem přesvědčen, žes charakterním mužem a že ji máš rád, vždyť ona je roztomilá a dobrá, zaslouží si to, ale, upřímně řečeno, bojím se tvé matky! Když tohle všecko vypravuješ — slyším vše od tebe prvně, neboť to dobré dítě povídalo jen maličko — poznávám ji — je to Marie, jaká bývala ještě doma.«

Vážně pokyvoval pan farář Doležal hlavou s prošedivělou a opelichanou skrání — měl ještě živé vzpomínky na sobeckou a tvrdou sestru, jež jako litice se dovedla naň vrhat, vyslovil-li jediným slovem, že jde nerad na kněze. Dovedla také bezohledně jednat s maminkou a jediná z celé rodiny nebála se otce. On ty vzpomínky nepřivolával nikdy, vždy si tvrdil, že Marie se změnila a že její zbožnost je toho nejlepším důkazem. Bohužel, že i teď ty

$

— 253 —

vzpomínky přišly nevolány a zavinily, že se pan farář Doležal těžce zamyslil a nevěděl, nemá-li svého slibu vzít zpět.

I Valdemar se na okamžik odmlčel, ale pak hned velmi živě a vřele strýce ujišťoval, že se budou s rodiči málo stýkat, že oni se odstěhují do vily a ostatně že si Věra i matku podmaní svou milou skromností, jako se stalo již s otcem.

»Ale Věra se zmínila, žes zasnouben, hochu,« ještě váhal pan farář a hleděl zkoumavě na synovce — »nerad bych, aby jiné srdce bylo snad pro naši Věru poraněno a zašlapáno. Věra je silná, o tom jsem se přesvědčil — uměla by se odříkat — tak statně jsem ji vychoval,« — trochu sebevědomě zvedl starý kněz hlavu — »a ty, máš-li vážnější závazky, buď mužem!«

»Ale to je dobré, drahý strýčku,« zasmál se Valdemar — »vy si myslíte, že mám závazky kdovíjaké a já jsem svou domnělou nevěstu viděl posledně, když jí bylo jedenáct let. Od té doby se vše odehrávalo bez mé přítomnosti a mého vědomí.«

Pan farář Doležal nechápal, ale Valdemar mu vyprávěl se smíchem celou pohádku, již si jeho matka s tetou Bergrovou pro potěchu a zábavu vypravovala.

»Ženda si na mne ani nevzpomene,« smál se, »je samý sport, moderní tanec, zábava. Tím si, prosím vás, hlavy nelamte a slibte mi, že Věra bude má a že vy ochotně nás v pokoském kostelíčku sezdáte.«

Krásnýma očima hleděl na pana faráře a vida v jeho tváři svit a jasnost, jíž dává vnitřní radost najevo, byl by rád jásal nadšením. A pan farář, aniž by byl odpověděl, vstal od stolu, otevřel dveře u kuchyně a zavolal na svoji schovanku.

Stála u plotny a právě rozlévala prvou palačinku na omeletníku, kroutíc pánvičkou na všecky strany. Byla žárem plotny, spěchem i vzrušením všecka uzardělá — vlasy temné nad čelem se jí v teple kroutily jako jemné hoblovačky, bělost halenky dávala vynikat zdravému nadýchnutí celé pokožky od hrdla až k čelu.

»Pojď trochu mezi nás,« pobídl ji strýček, »máme tu něco velmi závažného, co se týká tebe.«

Ustrašeně se ohlédla Věra do pokoje, kde Valdemar zvolna přecházel sem a tam, ale zvyklá poslechnout na slovo svého vychovatele, odstavila pánvičku na okraj plotny i kastrol s omastkem, v němž se smažil karfiól a šla za ním do pokoje.

Nohy se jí chvěly, hrdlo měla staženo a neodvažovala se pohlédnout na Valdemara.

$

— 254 —

Jak to pověděl pan farář, sám si neuvědomil — byl příliš rozechvělý a dojatý; znělo to tak nějak podobně:

»Věruško, co tomu říkáš — tuhle Valdemar — přišel si pro tebe

— tvou ruku chce ode mne — tvrdí, že tě má rád. Myslíš, že bys ho také mohla mít ráda? Chceš se provdat, mám to za tebe slíbit?«

Šel k ní a bera do rukou její hlavu, líbal ji na čelo — ale Věra už byla u konce — dala se do pláče a vrhla se mu na prsa, v nichž to poslední dobou hrálo ve dne v noci jako ve starém hodinovém stroji.

»Pane strýčku, ne, ne — já se vdávat nebudu, já nepůjdu od vás, já jsem to nebožce tetičce slíbila, já zůstanu vaší hospodyní,« tak mluvila ve vzlykání a držela se ruky strýčkovy.

»Ale, ale,« chlácholil ji, »to je dětinský vrtoch a sice velice šlechetné předsevzetí, milá dušinko, ale řekni sama, mám právo žádat od tebe takové oběti?«

A že maminka — nebožka — usmál se trochu bolestně i od něho nepožádala takové oběti?

»Ba ne, zlaté děvče,« — dodal a veda ji za ruku, druhou Valdemarovi podával, »tak sobeckým nejsem a nikdy jsem nemyslil, že bys u mne zůstala navždy. Dosti mám na tom, žes mne tak dlouho oblažovala. Skoro devatenáct let štěstí — možno žádat více od života?«

Melancholicky se ohlédl na synovce a usmíval se tak jemně, že všecka jeho přiostřená tvář zušlechtila se tím úsměvem.

»Kdyby každý věděl, že alespoň tolik let bude šťastným!«

Valdemar musel odkašlat — sevřel podávanou mu ruku farářovu zase vřele a přikryl ji i druhou svojí.

»Strýčku, pánbůh chraň, abych vám chtěl Věrušku brát nadobro,« pravil dojatě, »my chceme vás prosit, abyste složil svůj úřad, abyste už všeho nechal — odebral se na odpočinek a přestěhoval se k nám do Prahy. Dům Pekárkův je dosti prostorný a dosti přívětivý, abyste v něm nalezl milý domov.«

»Děkuji ti za dobrou vůli, hochu, a za tvé pozvání, věř, že mne těší nesmírně — ale dobrý pastýř neopouští svého stáda — já nepůjdu z Pokos za žádnou cenu — bylo by marno o tom dále mluvit. Mnoho se tu pokazilo válkou a já budu mít až do konce svého života co napravovat.«

»Já to věděla,« plakala Věra, »a proto ani já do Prahy nepůjdu.«

»Ó půjdeš,« vážně a zřetelně pověděl pan farář Doležal a přitáhl

$

255

blíže Valdemara, »já si toho přeji, aby ses provdala, abych byl v tom ohledu bezstarostným,« — a že se mu zdálo snad, jako by byl promluvil trochu tvrdě, zmírnil svá slova v něžné otázce: »Či myslíš, že mi tvá budoucnost nečiní starostí?«

A potom vložil její ručku, studenou rozčilením, do pravice Valdemarovy a objal je oba.

»Slib mi jen, chlapče, že učiníš vše, aby byla šťastna — že ji budeš mít stále rád — jako jsem ji měl rád já.«

Pana faráře uchvátil poté tak zuřivý kašel, že musel usednout a zpotil se úplně. Věra byla velmi starostlivá a nepřestávala plakat.

»Jak byste vy byl beze mne, pane strýčku, vždyť jste churav a nemáte na světě nikoho, kdo by mne nahradil.«

»Nu, zase bude nějak,« usmíval se unaveně a utíral si ústa kapesníkem, »nějaká babička se najde, která mi domácnost poopraví a než ty odejdeš nadobro, budu zase zdráv.«

Věra chtěla ještě něco namítat, ale on přísně pokynul očima i posuňkem, aby byla ticha, že je to jeho vůle. A potom sedl s Valdemarem zpět ke stolu a Věru poslal k těm palačinkám a karfiólu, že jistě host má hlad a nakázal také, aby poslala pro pivo.

Věra stála u plotny a chvěla se všecka — lítost s radostí vedly v ní souboj — usazenost pravé hospodyně a bujarost mládí…

Přes veškeren nedostatek byla večeře výborná a Věru chválil nejenom pan farář, ale i Valdemar a jedl s chutí vlastní jeho organismu a dobré náladě. Kdyby mu byla předložila brambory na loupačku, jistě i ty by mu byly chutnaly. Pivo ovšem na vsi bylo bídné; teklo od neděle a led ani nevidělo. To uznal i pan farář, který mu nikdy neholdoval a dal donést po něm víno ze své kostelní zásoby.

Nebylo o mnoho lepší, ale dalo se pít.

A jím přiťukli si všichni k zasnoubení; Valdemar vstal a s pohárem v ruce připil panu strýčkovi i na svou vroucí lásku.

Potom objal něžně Věru a vytasil se s prstýnkem, který byl velmi jemný a honosil se třpytným briliantem; navlékl jej Věře na prst a prosil, aby ho přijala co slib a důkaz zasnoubení.

Věra byla jako ve snu. Seděla mezi oběma muži a hřála se v jejich lásce.

Pan strýček o ní nikdy nemluvíval, až teď, co domů přišel, často jí říkal, jak ji má rád — a Valdemar? Tomu láska zářila z očí, jihla

$

256

mu ve hlase, zněla ze slov. Věře bylo, jako by přišla do pohádky.

Nemluvila mnoho, neodvažovala se věřit, že to vše je pravdou a poslouchala jen, jak Valdemarův zvučný hlas hlaholí, jak se směje chvílemi a jak mu přizvukuje i strýček, trochu sice nesměle, aby nepobouřil svého úporného kašle, ale také vesele.

Povídali také o Věře a Valdemar tlumočil jí pozdrav od Lojzičky a od starého Hlaváčka, jak ten se zaradoval, když tohle všechno uslyšel. A také pověděl Věře novinu, že slečna Nováková už není u nich v krámě, že sám jí dal výpověď, když se prozradilo, že ona to byla, která Strážnické peníze kradla, aby měla na svoji parádu.

»Lojzička, chudák, doplácela, aby to utajila,« povídal rozhorleně, »a ta se za to pěkně šatila a strojila, chodila do divadla a utrácela.«

A potom se dostali s panem farářem do politiky a Věra cítila nesmírnou radost a sladké mrazení při povídání Valdemarově, jak v Praze události zrají, jak blízko už je nějaký úžasný převrat — jak to vše visí ve vzduchu a svítá nad Hradčany.

»Věro, tys měla pravdu,« povídal pak Valdemar a svíral její malou ručku, s níž si za řeči stále pohrával, »že není ten národ náš tak malý, nesamostatný — zbabělý. Věřím už všemu, cos prorokovala, věřím i v nekrvavý konec otroctví, který ještě v dějinách zapsán není, ale který se chystá u nás,« — a usmívaje se vypravoval panu faráři, jakým byl Šavlem a že jen Věře se podařilo svým nadšením učinit z něj Pavla.

Faráři Doležalovi vlhly oči — musel si je potají utírat. Tiskl loket Věřin a říkal pořád radostně:

»To jsem rád, to jsem rád — tedy jsem ji přece dobře vychoval.«

Několik těch dní, co se Valdemar zdržel v Pokosech, považovala Věra za sladkou pohádku.

Nic nebylo třeba, než aby se vrátil měsíc květen a zamával svým žezlem jako v pohádce o dvanácti měsíčkách, aby vykvetly zlaté pampelišky a modrá očka pomněnek u potoka, aby zpíval drozd a kukačka volala v háji.

Idylka, kterou těch několik dní prožívali, byla té změny hodna. Ale ona byla krásná i v podzimních dnech, které snad kvůli těm

$

— 257 —

dvěma byly tak bohaté na slunce a křišťálové chvějné dálky vzduchové.

Všecka krása horského kraje byla odhalena a jeseň hýřila svojí zadumanou nádherou.

V lese bylo sice už ticho, nezpívalo ptactvo, když druhého dne ti dva si zašli spolu se svačinou kopačkám a pak se do lesa rozběhli.

Věra nesla koš s nádobím a baňku s kávou — Valdemar nedal si bránit a měl zvláštní radost z počínání, k němuž dosud nikdy neměl příležitost.

Les jim potom šuměl nad hlavou, byl tichý a zasmušilý, ale v jeho hloubi nad rybníkem spalo tolik poezie, že ní byl Valdemar unesen.

Ne — takových partií neskýtá Praha!

Sedli si trochu na kameni u samé vody, která zrcadlila dva mladé a krásné obličeje — štíhlou postavu Valdemarovu a Věřiny světlé punčošky. V pracích šatech vypadala jako rusalka, jež se z vody vynořuje a Valdemar nevěděl, má-li hledět dříve a více na obrázek ve vodě, nebo na originál, jehož teplou ručku stále ve své držel.

Ale Věra se nemohla rozradovat tak docela — pořád si myslela na ubohého strýčka a svěřila to i Valdemarovi.

»Nevím, jak by tu byl beze mne! Zdá se mi, že je vážně nemocen. Chtěla jsem už několikráte poslat pro lékaře, ale on o něm nechce ani slyšet. Říká, že když byl v alumnátě, že také už silně kašlal a na prsou měl tíhu téměř ocelovou, nu a že ho to přešlo samo, že se také zotaví, ale jak to bude beze mne?«

Těšil ji a slíbil: »Budeš k němu často dojíždět; kdykoliv se ti zachce, řekneš jen a auto bude ti k dispozici. Za osm hodin dobré jízdy jsme tu z Prahy. Někdy ho přivezeš na den dva s sebou, jindy si tu zůstaneš. Nu — a v létě nechám tě tu, jak dlouho budeš chtít, bude to náš letní byt, já sem budu každou neděli za tebou dojíždět, a proto se strýčkovi tak příliš nezasteskne. A kdyby byl nemocný, můžeš mu posloužit, kdyby bylo třeba, dovezli bychom kteréhokoliv lékaře z Prahy i sestru z nemocnice k jeho ošetřování.«

To byly růžové vyhlídky; ký div, že se Věra rozjasnila a svému štěstí, které se na ni usmálo, přece počala věřit.

Šli lesní cestou, natrhali jeleního skoku a Věra jím opletla Valdemarův klobouk, dívali se na mravence v ohromném mraveništi, jemuž se Valdemar upřímně obdivoval — házeli jim trochu drobtů

$

— 258 —

a když neměli už žádných, nabídl jim na zkoušku také jemnou cigaretu.

Zpět se vraceli poezií a kouzlem lesa jako očarovaní — vedli se za ruce, a když vyšli z lesa, vylezli si na žulové skalisko, obrostlé malením a ostružiním, plné netřesku a zeleného mechu. Valdemar vyňal dalekohled, dívali se na krajinu a on si dával vysvětlovat vesničky, jichž tu bylo mezi úzkými pruhy polí a ostrůvky jehličnatých lesíků a březových hájků, jako by ovečky na pastvě rozpustil.

»To je Hlídalov, tam mezi těmi lesnatými vršky — hledí z jejich úžlabiny, jako by tu na někoho čekal — proto snad má i své jméno,« objasňovala Věra, vracela mu dalekohled a pouhým okem se rozhlížela. »Tamhle sedáme na vlak, jedeme-li kam dráhou,« — ukazovala štíhlou rukou v stranu opačnou — »červený domeček nádražní hledí přímo na nás. Pod ním nedaleko jen střechy vykukují ze zeleně stromů, to je Pazdeří. — Vidíte Studničku? Vede k ní po svahu slušná jeřábová alej — tam chodí pan strýček do školy.«

»Kde je Olešnice?« ptal se Valdemar, ale více než na vesničky, třeba ho malebný kraj neobyčejně zajímal, patřil na Věru, jež před ním stojíc uplatňovala svůj dívčí půvab v slunečné koupeli a příznivém světle bledých paprsků podzimního slunce.

Mírný vánek čechral jí hnědé vlasy a pohrával její lehkou halenkou. Otočila se vlevo a vysvětlovala:

»Vidíte-li dalekohledem lépe — tam za lesem trochu vpravo spatříte kostelní věž, i já vidím v mlze její pozlacenou báň — to je Olešnice. Tam je krásné, starobylé podloubí a památný most přes mlýnský potok.«

»Kdy půjde pan strýček zase do školy přes pole?« ptal se Valdemar, v němž vznikl nový nápad.

»Zítra má nejdelší cestu z celého týdne,« — pravila Věra — »půjde do Svatonic — ty odtud nevidíme, jsou tamhle pod vrškem, co jde ta bílá silnice.«

»Pojedeme s ním autem,« navrhl Valdemar a byl tomu rád, že Věra neodporuje, že souhlasí, a dokonce se přiznává, že se autem ještě nikdy nevezla. A tak oba plni vzniklé radosti z projektované vyjížďky slezli ze skaliska a vraceli se domů.

Cestou konečně svolila Věra tykat mu a cítila zas takovou jásavou radost, jako když se spolu vraceli od Markovičů.

Na poli u Šimonů dělali ohníček a pekli brambory. Vůně kouře

$

— 259 —

z pálené nati a čerstvé chvoje nesla se právě k nim a Valdemar vzpomněl, že také jednou jako malý chlapec za pobytu na letním bytě pekl s hochy brambory. Věra ho pozvala, aby zašli za Liduškou, že to je její kamarádka a že je na bramborové posvícení jistě pozve.

A tak dostali se až k ohni a za malou chvíli byl Valdemar Lidce i Václavovi představen.

Lidka hleděla s obdivem na krásného, mladého muže, ale Václav byl nějak nevlídný — mnoho nemluvil a odešel záhy po své práci, že není možno se zdržovat. Valdemar si sedl na mezi a s celým zájmem věnoval se přikládání. Lidka přinesla plno nati a Věra okleštkem rovnala brambory a přihrabovala na ně žhavé uhlí.

Pověděl Lidušce, že pojedou zítra autem do Svatonic, a když ta všecka vzrušená vyslovila skoro závistně, co Věra všecko užije, pohlédla tato na Valdemara a odmlčela se.

»Pojeďte s námi, slečno,« pobídl ji Valdemar a vida, jakou způsobil Věře radost, zval ji velmi vřele.

»To já nevím,« — povídala Liduška a zatetelila se celá — »až co řekne maminka, ale jestli dovolí, tak já «

Ostýchala se pražského pána a nevěděla ve své milé prostotě, jak by měla mluvit.

Také jí připadalo, že on nepřijel do Pokos jen ze vztahů příbuzenských k panu faráři, a když Valdemar trochu poodešel, aby pýr kolem posbíral a na oheň přidal, nevydržela to už, zeptala se důvěrně:

»Tys mi selhala, Věruško, vid? Tohle je tvoje láska — proto tys byla taková smutná.«

Věra se zapálila — zahořela všecka a upadla v rozpaky.

»Nehněvej se, Lidko — já — já jsem neměla žádnou naději — ale teď — «

Když večer přišla Lidka domů a povídala před bratrem, že má jet ráno s farskými do Svatonic, a prosila rodiče, aby jí dovolili, dopálilo to Václava.

»Kdež by se nedělo,« — utrhl se zlostně — »aby naše Lidka nemusela s pány autem na výlet! Tamhle — brambory sbírat, to je pro tebe!« — a bouchl prudce dveřmi.

$

260

Ráno bylo sice mlhavé — než se to zvedlo, mohl bys bílou páru nožem krájet — celý kraj byl tak zamlžený, že vypadal, jako by ve smetanové pěně od země až po oblohu se houpal — ale každý byl jist, že na den bude zase jako včera krásné.

Pan farář se smál, on že těm novým vynálezům nevěří, že chodí nejraději pěšky, nu ale když si to děti přejí, že se tedy sveze.

»Všude jsme v rukou božích,« dodal a přijda z kostela, spěšně svoji kávu srkal.

»Máme dosti času,« usmál se mu Valdemar, »za čtvrt hodiny tam budeme.«

Jeho šofér, kterého Valdemar ubytoval v místní hospodě, měl auto už na dvoře a chystal čeho třeba.

»Nu, to je dobrý vynález,« pochvaloval pan farář a že právě vstoupil kostelník, i jemu to sděloval.

»Koukejte se jen, jaká je to výhoda — za čtvrt hodiny budeme ve Svatonicích, mně to trvá víc než půldruhé hodiny, než se tam dostanu.«

»Ale já bych do toho přeci nesed,« — drbal se za uchem kostelník, »jistota je jistota a taková divná bestie splaší se a kdo ji bude chytat?«

Ale sám pořád po dvoře kolem auta obcházel, postával, kluky ode vrat odháněl a polohlasně pro sebe bručel:

»Už ten smrad z toho je důkazem, že to není nic dobrého — předvčerejšky toho byla plná ves — otrávil by nás tím.«

Věra ale byla celá blažená, těšila se a pobíhala domem na vyjížďku již připravena, dávala ještě drůbeži a čekala, přijde-li Liduška.

Šofér otevřel vrata u dvora, aby mohl pohodlně vyjet a to bylo něco pro Pokosy. Kopačky, jež byly vypraveny do polí, zůstaly hledět na automobil — kluků se sešlo, co jich ve vsi jenom bylo — hospodáři ze sousedství také se nastavěli kolem fary a rokovali, co asi taková potvůrka stojí a jaké má výhody před povozem s koňmi nebo před železnou drahou.

Auto v Pokosech — to bylo něco tak vzácného, že hodno bylo shluku tolika lidí. Pokosy totiž neměly silnice, jen vozová cesta sem šla a pro auta byla hodně neschůdná. Po lávce jet nemohlo, muselo objíždět ke Studničce, a proto kdo by sem autem jel?

Celá ves věděla, že ten pán v autu je Věřin ženich a škoda jen, že nepřijela s ním i nějaká dáma! Hnedle by se bylo bájilo, že je to

$

— 261 —

hraběnka nebo kněžna jakási — matka Věřina, že si pro ni přijela a tak dále. Lidé a hlavně vesničtí jsou brzy k takové fantazii nakloněni.

Lidka to vybojovala a přišla, ale byla tak rozčilená, že v poslední chvíli šeptala Věře, raději že nepojede nikam, že má z toho svezení veliký strach. Ale nebylo už mnoho času, stroj pracoval a šofér otevíral dvířka.

Valdemar pomohl panu faráři, který se smál trochu rozechvěle a povídal divákům kolem auta rozestavěným:

»To hledíte, že se váš farář chytá světa, viďte? Ale to já těm mladým kvůli.«

Sedl si na kožené polštáře, ale dopadl hluboce do pér, takže zdvihl nohy do výšky a durdil se dobrácky: »Kdo by se nadál, vždyť je to jako hnízdo.«

Věru posadil Valdemar vedle něho — sám pobídl Lidku na přední sedátka a obešel, aby si sedl vedle z levé strany.

»Ty, Věro, já mám z toho strach,« svěřovala Lidka a pískala, sotva se auto malinko zakolébalo. Přitahovala tibetový šáteček a držela se z obou stran svého sedátka.

Věra měla až přes uši navlečenu bílou, háčkovanou čepici — autošál byl v Pokosech něčím neznámým — a modré oči její zpod ní zářily samým stříbrem. Jí bylo vše jedno — i kdyby se zabili, nic by ji to nemrzelo — nejlepší je prý smrt v největším štěstí — Valdemar je tu, strýček je tu — zemřeli by všichni najednou.

Ale Valdemar tak nesmýšlel — napomenul ještě šoféra, aby jel opatrně, dokud se na silnici nedostanou a potom se poobrátil do auta a ujišťoval pana faráře, že Stojša je znamenitý hoch, perla mezi šoféry, že není naprosto třeba mít nějaké obavy.

Lidka poroučela svou duši Pánubohu — pochichtávala se a ve skutečnosti bylo jí do pláče, když se vykolébali před faru a krátké výbuchy stroje vzbouřily i ty vesničany, kteří prve na návsi nebyli. Věra mávala kostelnici a pan farář dobrácky lidem na pozdrav.

Po svahu jelo auto jen zvolna, protože tam byla cesta velice úzká, plno hus a slepic po ní se popásalo. Ryčně a s řevem utíkaly husy — psi z celé vsi počínali si jako zuřiví — a déti bály se šoféra, jehož brýle a uzavřená čepice tvořily příšernou masku.

Pasáci, kteří za vsí pásli dobytek, hurónsky křičeli, když se auto na vršek vyřítilo a přibírajíc rychlosti, po rovině supalo. Běželi k cestě, někteří mávali čepicemi, jiní chtěli je přepadnout hrou-

$

— 262 —

dami a kamením, ale včas poznavše svého faráře, za ním jenom v béh se pouštěli.

Než pan farář nabral dechu a vzmohl se na slova obdivu, fičeli už z kopce kolem lesa — dostali se na silnici a jeli, že ani slyšet stroje nebylo — potkali povoz, u něhož se bál kůň i kočí — ale šofér zmírniv let projel tak mistrovsky při samém příkopě, že než se nadál kůň, byli ti tam.

Liduška poulila oči sladkou hrůzou a nepřiznávala si ani, že se jí žaludek otřásá v nezvyklém kymácení. Lahodilo jí vání větru, pomalu ztrácela strach.

Bílá mlha zvedala se částečně, že už kmeny stromů v lese byly zřetelný, i rybník za ním vypadal jako veliká mléčná kaluž, ale vrcholky stromů a vyšší stráně dosud dlely v té koupeli smetanové.

Za nimi probleskovalo slunce jen nesměle a málo pod bílou clonou — ale barvilo ji narůžovo a ozlacovalo její potrhané okraje.

Pan farář nemohl ani věřit, že už je v zátočce a že před sebou má Svatonice jako na talíři. Bože, pěšky by nebyl ještě ani u křížku nad Šimonovými poli — toť není čtvrt hodiny — sotva osm minut

— a hnedle tam budou!

Skutečně, vesnička rozběhlá po úpatí stráně, právě jako Pokosy, krčila se v té ranní mlze. Už viděli školu, nevysokou, malou jednotřídku, a přece nejvýstavnější ze všech ostatních baráčků — štíhlá zvonice vzhůru se vypínala a její vršek v mlze se tlumil.

Byl prázdný — zvoneček mu chyběl — mdle visel dolů opuštěný provaz a pan farář nad tím obrázkem povzdechl.

»Tohle nám neměli udělat,« povídal a ukázal Valdemarovi na opuštěnou zvonici, »všecky zvony nám pobrali, jako by chtěli, abychom se stali pohany,« a vyprávěl, jaké měli v Pokosech zvony a jak bylo naloženo se zvonem Marií.

»Pomoci si k novým zvonům, to bude zas mou prvou starostí,« povídal, když už zvonici míjeli, když šofér jel jenom nejmenší rychlostí a ve Svatonicích lidé, děti i psi ze stavení vybíhali a husy s kejháním zděšeně se rozletovaly.

U školy zastavili — Valdemar vyskočil, aby z druhé strany strýčkovi otevřel — a když mu pomohl, bral si od něho dovolení, smí-li dívky zavést někam do světa, než pan strýček hodinu odbude.

»To vy za hodinu,« usmíval se pan farář a nějak vrávoral po té

$

— 263 —

nezvyklé jízdě, »objedete půl světa! Ale s pánembohem, jeďte si, jen si hlavy nesrazte! Kdybyste tu nebyli za hodinu, počkám u řídících, nic se o mne nebojte!«

A přispěchavšímu učiteli a jeho ženě se smíchem povídal, jak to dnes vzal po pansku. Děti všecky byly ze třídy venku a obdivovaly nevídaný stroj.

Valdemar potom skočil do auta, ale ne už na své místo — požádal Věru, aby poposedla tam, co seděl pan strýček a přisedl si k ní do měkkých a hlubokých polštářů. Na šoféra zavolal, aby jel, a podpíraje ji svým ramenem, pravil s utajeným jásotem:

»Až si tě takhle povezu do Prahy — to už budeš má — budu tě celou, celou cestu líbat!«

Za Svatonicemi byla lepší silnice a povozů mnoho nejezdilo. Tu a tam potkali fůru bramborů, kterou táhly plavé kravky, nebo pár koní, zapřažený v dlouhé klády; jinak byla silnice volná a šofér jel místy notnou rychlostí.

Lidka byla unesena — točila se jí hlava a omamovalo ji to, ale byla to taková příjemná opička.

Věra zpola ležela v polštářích a poslouchala tlumená slova Valdemarova, jimiž jí líčil budoucí štěstí:

»Budeme sami ve velkém domě, nikdo nebude rušit našeho štěstí — nikomu nebudou na závadu naše líbánky. Zařídíme se moderně, vkusně. Co se tobě zalíbí, to si vybereš a já to snesu do našeho bytu, abys byla štástna. Zatímco budu v obchodě, ty se budeš bavit podle svého, koupím ti krásné harmonium a můžeš hrát, kdy se ti zalíbí. Uvedu tě do společnosti — k Markovičovům, k Stoklasovům — půjdeš si po návštěvách, pozveš, koho budeš chtít. Naše knihovna bude ti k dispozici, jaké knihy se ti kde zalíbí, koupíš si. Nesmí se ti v Praze zastesknout. Půjdeme často do divadla, zalíbí-li se ti Národní nebo Vinohradské — také někdy do Arény na Smíchov; máš-li ráda koncerty, budeme je navštěvovat, líbí-li se ti krkolomné kousky, půjdeme do Varieté. — Máš ráda osvětlené výklady, viď? Půjdeme každého večera se na ně dívat, co se ti zalíbí, koupím ti vše, jak jenom to zpozoruji. Všechno, všechno ti snesu, jen když mne budeš mít ráda.«

Nadšeně ji k sobě vinul pravicí, přikláněl se k jejímu čelu.

»Budeš mne mít ráda?« doptával se a hleděl jí do očí. Usmívala se tím vším jako omámená.

»Neslibuj mi všecko možné,« pravila mu káravě, »a neptej se

$

264

pak, budu-li tě mít ráda. Řekni raději, že mám s tebou všecky svízele života snášet, že mám po boku tvém trpět a strádat — a pak se ptej po mé věrné lásce. Pak by měla cenu, ne v blahobytu a radosti.«

Zarazil se trochu: »Ty pojímáš, Věro, všechno příliš vážně a hluboce,« povídal jí poté, »a já jsem přesvědčen, že i tvoje láska, cítíš-li ji ke mně, je taková — jistě i v starostech bys mi zůstala věrná, ale není třeba na ně myslit. Náš majetek je tak slušný, že nás úplně zajišťuje, a zdraví slouží nám všem výborně — potřebujeme tedy jenom obapolné lásky, abychom byli šťastni.«

»Tedy budeme,« šeptala Věra a uvěřila mu tak ráda.

Jeli dlouho — kolem auta míhaly se stromy a meze — projeli vesničkou jednou, druhou, supali kolem rybníků a projížděli lesem. Lidka byla jako opilá — nevěděla, je-li jí špatně nebo příliš blaze — chvílemi měla hlavu jako na kolotoči a vání větru lahodilo jejímu čelu.

Mlha se zvedla a modrá obloha zazářila jako spousty pomněnek. Slunce vyplulo výš, červánky se rozplynuly. Babí léto se chlubilo svým bohatstvím, stráně kolem lesa hýřily vřesem. Čejky kvílely nad bažinatými lesíky vpravo silnice — divoké husy také se objevily, jak v trojúhelníku do daleka letěly.

Auto jelo tiše, kolébalo se po silnici a Věře připadalo, že jede do nebe. Takové štěstí a radost!

Objeli opravdu notný kus země. Viděli plno vesniček a také města míjeli; tak se Věře vyplnilo, jak snívala na rozhraní dětství a panenství — když se dívala do modravých dálek — kdyby se mohla pustit s vlaštovkami, které se houfovaly, nebo s hejnem kavek, letících do dalekého světa a podívat se až tam, kde se obzor skláněl.

Bývala v tom tesknota nesplnitelné touhy — a dnes tak letí, šíleně kvapí dál a dál, a kdyby chtěla, ještě dále by ji zavezl. Byl to pro ni požitek, ale že měla tichou povahu, jen z očí jí zářil, neuměla jej tak vyjevit slovy. Myslila, že jedou pořád dál a dál a byla velmi překvapena, když uviděla pod kopečkem Olešnici, takže znamenala, jak se oklikou už vracejí.

»Dovolíte mi, slečny, abych dal v městě trochu zastavit?« — ptal se Valdemar Věry a Lidky, když vjížděli mezi prvé domky okresního, ale venkovského města.

I tu lidé zevlovali na bohaté auto, jehož skla ve slunci se třpytila jako křišťálová a také psi tu štěkali jako ve vsi.

$

— 265 —

Šofér jel mírně, a když na něho Valdemar zavolal a dal mu rozkaz, zajel na náměstí a volně zastavil.

»Půjdeme na malou svačinu,« pravil Pekárek a pomáhal dolů děvčatům.

»Toho snad nebylo třeba,« mínila Věra a Lidka byla plná rozpaků. »Ježišínku,« šeptala Věře, »já jsem si zapomněla vzít peníze.«

Valdemar však jednal samostatně a rázně — šel do hotelu a veda dívky s sebou, poručil víno a nějakou přesnídávku a zatímco se Lidka šeptem s Věrou domlouvala, odběhl, aby koupil nějaké lístky a posílal je známým.

Než přinesl číšník objednaný mozeček a víno, vracel se i Valdemar a nesl v balíčku plno jemného cukroví, jaké se jenom v té zlé době dostalo.

Urovnal je pěkně na talířek a s roztomilým úsměvem pobízel dámy do jídla. Věra přemohla všecky rozpaky a sedla, kam ji pobízel, Lidka ale jen hořela, a když žadonil, aby jen si sedla a posloužila si, že je nutno popílit, aby za deset minut byli zase v Svatonicích, krčila bezradně rameny a po způsobu vesnických děvčátek vzala útočiště k upejpání.

»Jak já k tomu přijdu,« klopila oči, »já vám to nikdy neoplatím

— a — a«

»Jak to? Já jsem vám přece dlužen — což to včerejší bramborové posvícení není ničím?« horlivěji z rozpaků pomáhal a prosil Věru, aby mu pomohla.

Sedly tedy obě ke stolu, jedly a pily, a že tam byl gramofon, také si daly zahrát. Sám hoteliér přišel a vida, že to je velkoměstský džentlmen, kolem hostů se točil a děvčata se mnoho nasmála, když Věře říkal milostivá paní.

Valdemar z toho měl radost, významně tiskl ručku Věřinu a staral se, co by přivezli panu faráři, aby také on měl radost.

Odskočil do obchodu, koupil láhev železitého vína, napsal lístky pro slečnu Strážnickou, pro starého Hlaváčka, pro některé svoje přátele v Praze a také pro rodiče. Věře se třásla ruka, když měla lístek pro Pekárkovy podepsat, ale Valdemar jí dobře rozuměl, a aby ji povzbudil, něžně ji bral za loket.

A potom jeli plnou rychlostí, aby dostihli v určitou chvíli do Svatonic.

»Nerad nedodržím daného slova,« povídal Valdemar, když Lidka pískala strachem, »nechci, aby pan farář na nás musil dlouho čekat.«

$

— 266 —

Právě vybíhaly děti v přestávce ven, když auto stanulo před nízkou školou.

Pan farář vycházel s učitelem ven a kýval na ně s úsměvem. A jak se divil, když mu povídali, kde až byli, že projeli sedmi vesnicemi, jak Liduška počítala, viděli rakouské hranice a vraceli se přes Olešnici. Díval se na Věřiny zčervenalé tváře a Valdemarovy veselé oči a měl z nich radost. Jak jim přál, že se milují a že prožívají pohádku života, která jemu dána nebyla. Věra je štástna — i jeho srdce se zahřívalo.

Pan řídící se autu divil, ještě nikdy v něm nejel, vyslovil zvědavost, jak asi člověku je, veze-li se v tom moderním vozidle, a když Valdemar hned plný ochoty mu nabízel, aby se svezl, že dá obrátit a kousek po rovné silnici s ním zajet, váhal trochu, ale pak ostýchavě svolil.

»Pomyslíte si, že jsme tu jako malé děti,« omlouval se, »ale věru, my na zastrčeném venkově — na ztracené vartě, kdypak uvidíme auto?«

Nu a když už seděl, vyzval ještě několik nejlepších žáků: »Dovolí-li tenhle pán, svezu vás s sebou, že jste dnes dobře uměli Vězeň na Bezdězi.«

To bylo radosti — všecky děti se draly k autu, a které nebyly vyvolány, drmolily honem uloženou báseň, aby dokázaly, že ji také umějí.

Pan řídící si zacpával uši a pan farář Doležal se upřímně smál.

Naložili tedy, co se vešlo a šofér jel. Auto supalo s těžkým nákladem a paní řídící zvala zatím hosty do školy.

Valdemar byl ve slunné náladě, a když se auto vrátilo, dal naložit ostatní děti a tak dlouho, až se svezla celá škola a radoval se tak nepokrytě z dětské radosti, že pan farář s příjemným pocitem na něj hleděl a chválil si v duchu:

»Je to dobrý hoch, když má rád děti!«

Věra měla cestou k domovu jen jednu prozaickou starost. Jak svede dohromady oběd, když už je jedenáct hodin a ona nemá nic připraveno?

Ale páni ji těšili: »Spokojíme se s krupičnou kaší a ta se ještě do poledne uvaří…«

$

— 267 —

Lidka přišla domů plná nadšení. »To byla vyjížďka — maminko, jaktěživa jsem si nedovedla ani představit, že je to v tom autě tak pěkné.«

A vyprávěla, jak a kudy jeli, jak byli v Olešnici, kde jim pražský pán nakoupil cukrovinek a pohostil je svačinou i vínem, jak v Svatonicích nechal svézt všecky školní děti a jak je, Lidku i Věru, celou cestu krásně bavil.

Pan Šimon se tomu obdivoval.

»Je to ale rychlost — za chvilku objedou celý kraj a co my se s koňma naplahočíme!«

Naposledy pověděla Lidka to, co ji nejvíce zajímalo:

»A víte co? To je Věřin ženich, sama se mi přiznala, že pro něj byla pořád taková smutná, ale teď už se rozveselila. Slyšela jsem za sebou, jak ji líbal a všelicos moc krásného jí povídal.«

»A tys jim k tomu dělala slona,« — ušklíbl se Václav a šel po práci — oběd mu nechutnal, práce na poli šla mu pomalu.

Staří Šimonovi se na sebe podívali, věděli, proč je mrzut a litovali ho, sedlák však povídal ženě, když večer se sešli na loži:

»Václav má zármutek — no — ale — poručeno Pánubohu — mně se beztoho zdálo, že by to nebylo pro něj. Co platno, Věra je jinak vychovaná než my — kdoví jak by jí ta naše robota sloužila.«

Václav byl několik dní rozmrzelý, ale že nebylo v tom žalu trpkosti, snáze se z něj vymanil. Však Věra s ním nikdy nekoketovala, o jeho zálibě nevěděla, nezklamala ho tedy. Zdvihl hlavu a oddechl si. Byl zdravý a nebylo v něm nervózy ani utkvělých představ. Zdravý selský kořen vydal i zdravou větev — bral život tak, jak se mu podával, a vyjasnil tvář.

— Valdemar cítil, že by měl jet domů, ale nechtělo se mu odtud. Nerad se loučil, a proto se dal lehce pozvat, aby zůstal přes neděli. Bylo po svatém Václavu a pan farář skládal si kázání svatováclavské. Co na tom, že se k němu nehodilo evangelium, on si už přizpůsobí cestu a zabočí snadno k milému českému patronu.

Dlouho do noci bděl u svého kázání, měl při ruce i dějiny, aby životopis milého světce vyložil pravdivě — hledal v nich, zapisoval do notýsku a chodil zvolna po svém chudém pokojíku.

Věra vešla k němu — seděla s Valdemarem vedle v hostinské jídelně a tak bez konce si povídali. Teď ji napadlo, že by bylo dlužno panu faráři trochu zatopit a hnedle předsevzetí uvedla ve skutek. Donesla si dříví a štípánky a udělala oheň. Venku bylo už chladno

$

268

a večerní mlha prolézala všecky skuliny. Ač ve dne teplo ještě velmi příjemné, večer panuje v září už citelné chladno. A pan strýček byl v poslední době nějaký zimomřivý.

I teď si oblékl ještě jeden kabát a s postaveným límcem kaplankou se procházel. Když Věra zatopila, bylo mu to milo a musel se obrátit, aby neviděla stínu, který mu přešel přes oči.

Kdo mu bude takhle číst z duše, ba i to, co nevyslovil a v myšlenkách ani nepověděl, až jí tu nebude?

A přece, jaké štěstí — jaké štěstí, ujišťoval sebe, že se provdá tak brzy a tak dobře! Jak mu bude o ni bezstarostno — vždyť na něm a jeho pohodlí nezáleží zcela nic!

Odehnal násilím myšlenky na Věru a zájmy svoje osobní a vracel se ke svému kázání. Byl jím spokojen — povedlo se mu pěkně, život svatého knížete vylíčil úchvatně, jeho lásku k víře a k vlasti vyzdvihl vysoko, dal ho za příklad mírumilovnosti, a přece udatnosti a jenom dobré zakončení mu ještě chybělo.

»Nedej zahynouti nám, ni budoucím,« — ne — lépe povědět legendu o blanických rytířích, spících i s koňmi v kamenité hoře a zavolat je ku pomoci ohrožené vlasti, v níž se chystá něco velikého a nesmírného, co ohromí jisté všecku Evropu.

»Svatý Václave, vévodo české země, vstávej se svým vojskem, už je čas — neprodlévej déle, podívej se ven z Blaníka, popatř na Hradčany, jak za nimi to svítá — vyjeď s vojskem svým a pojď se podívat, pojď pomáhat, bude-li palcátu třeba! A nebude-li ho třeba, což Bůh milosrdný popřej, pomáhej duševní silou svou a moudrostí!«

Nazejtří šel Valdemar s Věrou do kostela na velkou. Oběd odvařila po ránu a slibovala, že vše dodělá, až se vrátí. Valdemar chtěl slyšet kázání a ráno to bylo příliš záhy — proto zvolili velkou.

Šli na kůr — sedli si blízko varhan.

»Nechcete hrát, Věruško?« ptal se pan řídící, spatřiv ji a byl tomu rád, že ho vystřídá. Byl již na ranní a myslil si, že to úplně stačí

— odstoupil dívce a odešel domů.

Valdemar byl tomu rád; těšil se, že Věru uvidí zase u varhan a uslyší její hru — nezapomenutelná chvíle u Markovičů byla mu pořád drahou. Přisedl až k ní a slíbil, že bude obracet noty. Pomáhal jí nalézt píseň a radil jí, kterou má hrát. Napřed Svatý Václave, a že byla příliš krátkou, ještě nějakou příhodnou. Věra se rozhodla pro několik veršů k patronům diecéze.

$

— 269 —

A potom slyšel Valdemar strýčka kázat. Napřed začínal pomalu a jako by se rozpomínal — hlasem nějak tichým, zdánlivě unaveným, ale čím dále zacházel, tím vroucněji a hlasitěji mluvil — jeho hlas byl pořád zvučnější a jasnější, slova jeho prostá, a přece tak významná, že Valdemar poslouchal stále pozorněji a v kostele bylo ticho — kdyby myška šustla, slyšel bys!

Kde se vzalo tolik hlasu v poměrné úzkých prsou toho hubeného, sešlého člověka a kde tolik nadšení v oku, jež jindy jen tlumeně prosvítalo melancholickým plápolem? Teď mělo jiskru sokolí a jaký ruměnec na popelavě šedé tváři vyvstal!

Valdemar byl v údivu, nespouštěl očí ze strýce, poslouchal s nevšedním zájmem.

»Přišly kruté doby na naši vlast, svatý Václave! Kdybys to viděl, kolik bídy jsme prodělali, kolik synů našich dobrých padlo na cizích bojištích pro cizáckou zvůli! Tys viděl boje bratrovražedné, slyšel úpění na kopytech cizáckých roznášené matky země — a ještě se ti nezdálo, že by byl čas. Ale teď přijdeš, teď vyjdeš, teď se ozveš ve svém Blaníku!«

Tak mluvil farář Doležal a svoje ovečky k trpělivosti nabádal.

»Nebojte se, drazí přátelé, už vám nebude dlouho strádat. Bůh se ustrne nad námi — pošle svatého Václava ku pomoci svému dědictví, pošle mír, pokoří zpupného nepřítele, který válku vyvolal. Dočkáte se klidu a pokoje. Synové se vám vrátí otcové ke svým rodinám, rolníci k pluhům, vzdělanci ke knize — nedopustí svatý Václav, abyste ještě déle trpěli, Bůh ho pošle, neboť Bůh je s námi — a kdo proti nám?«

Lidé dojati plakali, Valdemar tiskl Věřin loket a šeptal jí, když pan farář dokončil a mdlým hlasem četl už jen prohlášky.

»To jsem nevěděl, že je strýček takovým kazatelem a vlastencem, nu, pak už se nedivím, že tě také tak vychoval.«

Že uchvátil pana faráře v sakristii zuřivý kašel, to nevěděl, ani že přes celé kázání nesmí zhluboka vydechnout, aby ho nevzbouřil.

Při mši svaté hrála Věra na varhany a Valdemar sedě vedle ní, díval se chvílemi na její ruce, chvílemi dolů na pana faráře, zvolna a důstojné u oltáře se pohybujícího.

Ač bylo zle o svíčky, planul oltářík ve světlech — lila Věra svíčky z vosku, který donesli místní včelaři — měla ráda světla, těšila se z nich. Pan farář měl sice ošumělý ornát, jak léta už v něm

$

— 270 —

u oltáře sloužil, ale zato komže jeho se skvěla bělostí a krajka u ní dvě třetiny jí zaujímala. Byla také u rukávů obháčkována velmi pracně a mladý muž na kruchtě poznal hned, že to je asi Věřina práce.

I na oltáři bylo krásné antipendium a na něm z růží nápis vyšitý, »Pojďte ke mně všichni, kteří obtíženi jste a já vás občerstvím.«

Bylo pozdvihování a ticho v kostelíku zavládlo hrobové. Věřící poklekali na dlažbu i v lavicích a varhany mlčely. Věra také klečela a jak se na ni Valdemar podíval, viděl, že je ponořena v hlubokou modlitbu.

Neviděl do jejího nitra, jak to tam v něm nadšením a vroucností usedá, jak tam Věra děkuje za štěstí, jež oblažilo její srdce a jak prosí za dva lidi na světě — za zdraví strýčkovo a za štěstí jeho — Valdemarovo — ale přece i na něj padlo několik paprsků z té záře, jež z něho vycházela. Zachvěl se neznámým pocitem — podíval se na oltář a měl dojem, že by se také měl modlit.

Leč on neviděl Ježíše, k němuž se modlí Věra, jehož vidí ti všichni, kteří se v prsa bijí a šeptají vroucí modlitbu — jemu se neproměňoval a nezval ho k sobě na oltář, protože v něj nevěřil. Valdemar viděl jenom bílou hostii v rukou pana faráře a prostý, lesknoucí se kalich a v něm tušil kyselé víno, lacinější jakosti, které strýček v zásobě chová — nic více a podíval se na Věru nějak nejistě a nespokojeně.

Nebyla bohatší a šťastnější než on? A přece ho matka vychovávala se zbožností až přepjatou.

Měl v živé paměti, jak ho nutila, aby se modlil večer dlouho a modlitby tak těžké, jimž naprosto nerozuměl. Předříkávala mu dlouho a neúprosné, třeba byl ospalý a nevrlý — musil se modlit i při klekání a nikdo nesměl promluvit při té pobožnosti, kdyby třeba vedle hořelo. On byl často hrou rozdováděný a tak těžko bylo mu spoutat bujnou mysl k modlitbě, jíž nerozuměl.

Dlouho ho udržovala ve víře, že Ježíšek hodným dětem stromečky nosí — což je zajisté nejkrásnější dětskou poezií — ale nepostarala se o to, aby obdarován byl i chudičký, churavý synek dole, ve sklepním bytě, který byl rozhodně hodnější než zpupný Valdemar, aby to nevzbudilo jeho podezření.

Stýkali se oba chlapci někdy a pověděli si, co dostal o vánocích ten a onen, a Valdemar už tehdy počal živit jistou nevěru, s níž se

$

— 271 —

ovšem nikomu nepochlubil, tím méně matce. Říkala mu: »Pánbůh všecko vidí a ví,« — ale sama nejednou lhala a jednala neupřímně bez ohledu, že to synek pozoruje a posuzuje. Šla-li k nim třeba paní Stoklasová na návštěvu, lála, jak ji obtěžuje, jaká je to ženská špatná, hříšná, neslušná, nepříjemná a jaká to zase bude otrava v její společnosti strávit půl dne; ale když návštěva byla tu, rozplývala se sladkostí, lichotila jí a chválila ji až na výsost; zvala znovu a mluvila o štěstí, jehož se jí dostalo. Jak si to měl srovnat malý rozoumek dětský?

Nebo pozvedala oči vzhůru s nevýslovnou zbožností; byl-li při tom otec, mluvila mu o nekonečném obětování sebe, jehož je schopna pro blaho rodiny — tvrdila mu, že dnes se bude modlit za zemřelou jeho matku, kterou v té době vřele oplakával — ale sotva odešel, odložila modlící knihu a ponořila se ve studování módního žurnálu.

Almužnu udílela před kostelem, když šlo kolem nejvíce známých, dávala drobné peníze do jeho malých ruček, aby i on se učil štědrosti, ale se služkou se hrdlovala nechutně o zaplacení rozbité mísy a neplatila-li chudá vdova ve sklepním bytě řádně činži, naléhala na otce, aby ji hned z bytu vykázal.

Často chodila ke zpovědi a sotva synek byl osmiletý, vodila ho též tak často, že mu to vše přestalo být svatým okamžikem — zevšednělo, omrzelo ho — byl rád, mohl-li se zpovědi vyhnout a později si vymýšlel všelijaké lži a simuloval nevolnosti, bolení hlavy a dávení, aby jít nemusel. Tak se stával z Valdemara malý pochybovač — mladý nevěrec a konečně naprostý ateista. Do kostela chodil jenom proto, aby měl s matkou dobrou vůli a také před otcem si nechával svoje přesvědčení — náboženství se neposmíval jenom proto, že byl inteligentní a taktní.

Teď mu jenom jedno vrtalo hlavou: věří-li totiž strýc tomu, co tu lidem předvádí, je-li jeho nadšení pravé a hluboké, a cítí-li přitom niterné štěstí a uspokojení, které prý pramení z víry. Vypadal před oltářem tak velebně a počínal si s tolikerou vážností, že byl Valdemar úplně rozpáčit a rozvrácen.

A už bylo po obřadech — varhany umlkly — zpěvák se modlil Anděl Páně a na věži zazvonili poledne.

Lidé se ohlédli na kruchtu — ale vidouce, že mladá varhanice od varhan se sbírá, modlili se ze zpěvákem a někteří odcházeli.

Valdemar šel za Věrou po špatných schodech a ze zamyšlení byl vyrušen jejím úsměvem, s nímž se na něj poobrátila:

$

— 272 —

»Lidé čekali na rakouskou hymnu, ale já ji nikdy nehraji. Hlavně dnes se mi zdála úplně nevhodnou — na takový svátek národního patrona.«

Valdemar mlčel; jeho matka by selhala i Bohu zcela klidně — ale Věra za nic na světě — snad tedy opravdově věří?

Šla malinko před ním — měla kostým, který jí koupili v Praze a který jim pan farář mermomocí zaplatil; byla v něm drobná, skoro dětsky štíhlá, její oblá šíje z bílého límečku halenky trochu byla nachýlená a tmavé kučerky po ní se svíjely.

Měl ji tak hrozné rád a zatoužil odvézt si ji už teď s sebou do Prahy, do velkého domu Pekárkova.

Ale Věra byla plná starostí o svůj oběd — sotva došli do fary, už byla převlečena a s utěrkou v ruce manévrovala hrnky na plotně. Kastroly do trouby, hrnce na prudší oheň — uhlí přehrabovala a služce kázala, aby dávala v jídelně na stůl a donesla čerstvé vody.

Páni zatím sedali ke stolu — Valdemar prohlížel noviny a pan farář čistil svoje okuláry, jichž užíval ke čtení a psaní. Dělal to vždy velmi důkladně a zkoumal, není-li na nich mastných skvrn. Odkašlával přitom zlehka a jeho dech nějak zdrsnělý v tichu byl slyšitelný.

»Myslím, že jste se při kázání notně unavil,« pravil Valdemar s účastí; »mluvil jste dlouho a s tolikerou vervou — opravdu, strýčku, vy jste výborným kazatelem.«

Pan farář Doležal se skromně usmíval.

»Nu — já si promluvím rád k ovečkám a mohu říci, že jsem se tady dodělal slušných úspěchů. Kdyby nebyla přišla válka, byl bych spokojen. Když jsem se sem dostal, bujelo tu pijáctví a karban — brojil jsem vší silou, sebral jsem všecek um — všecku vůli a bojoval jsem proti tomu. Nu, chválabohu, povedlo se mi hodně. Těším se, že budu jednou za své stádo klidně odpovídat.«

Skloniv noviny, podíval se Valdemar pátravě na faráře a potom je sbalil a odložil.

»Klidně budu pro ně umírat — i dnes bych mohl jít, kdyby mne Pán zavolal — Věra také snad bude šťastna — a — «

»Bude, ujišťuji vás, že bude,« pravil Valdemar vřele, ale nebylo teď jeho úmyslem dokazovat strýci, jaký blahobyt milovanému děvčeti připraví. Jej zaujala prvá slova farářova, u nich se pozastavil, z nich chtěl rozvést celou debatu.

$

— 273 —

Proto se opřel lokty o stůl a řekl mírně a vážně tak, aby strýci už přízvukem dokázal, že se mu mnoho jedná o to, k ní ho přivést.

»Pardon, strýčku — buďte tak dobrý, objasněte mi slova, jež jste prve pronesl. Mluvíte o zodpovídání se za své stádo — v případě své smrti; buďte tak laskav a řekněte mi, ale řekněte mi upřímně, věříte sám tomu všemu, co hlásáte? Jste vpravdě přesvědčen o jsoucnosti boží a o životě posmrtném? Vy jste vzdělancem a jistě jste mnoho uvažoval o všem tom, co lidem skryto a co vy za pravdu podáváte.«

Mladý muž hleděl pátravě na strýce, jehož oči právě tak na něho se upřely.

»A ty nejsi o své víře přesvědčen?« — zeptal se pan farář s jemným úsměvem a dodal shovívavě: »Myslil jsem, žes už překonal mladistvé rozpory, jimž podléhá každý mladý a myslící člověk a jichž programem je rozluštění záhady věřit nebo nevěřit.«

»Bohužel, strýčku,« pravil Valdemar a poklepával lehce prsty na ubruse, »já jsem již takové rozpory překonal.«

»Bohužel?« podivil se farář Doležal. »Proč pravíš bohužel — či jsi ten rozpor rozluštil snad špatně?« — se zájmem hleděl na Valdemara a vida, že souhlasí, potřásal starostlivě hlavou.

»A přece tvoji oba rodiče jsou věřící, hlavně maminka je tak zbožná, že za každým slovem vyslovuje jméno boží.«

»Právě proto, strýčku. Ctím sice matku a vážím si jí — ale — nedovedla mi vštípit víru do duše. Přesvědčil jsem se nejednou o neupřímnosti, falši a pokrytectví jak u ní, tak i u mnohých, kteří se tím honosí, že pevně věří a že jdou ve šlépějích Kristových. Poznal jsem, že často pod pláštíkem zbožnosti skrývá se nejhorší farizejství a pravé rouhání. Přišel jsem k náhledu, že není možno, aby člověk žil ještě tehdy, když jeho tělo umírá a aby byla bytost vševědoucí a všemohoucí, které se říká Bůh. Duše — co myslíte, strýčku, co je duše?« — ptal se Valdemar a usmál se trochu trpce. »Srdce, krev, to je duše. Poslední tlukot, poslední dechnutí — krev zledovatí a je po všem veta. Jak by bylo možno, aby člověk věděl o sobě ještě dál, i když mozková výkonnost je ochrnuta? Myslím, že s posledním výdechem umírá vše, i duše a věčné bytí že se uskutečňuje pouze kolováním hmoty, o níž ovšem naše já už nic neví.«

Farář Doležal poslouchal napjatě a nespouštěl synovce z očí; úsměv jeho však byl laskavý a shovívavý.

$

— 274 —

»Nemluvil jsem tak upřímně o tomto předmětě se žádným,« omlouval se Valdemar, »matka je příliš fanatická, zhrozila by se, k mému přesvědčení použila by zase jen šablonovitých důkazů — lomila by nade mnou rukama a okázale by štkala, zapřísahala by mne, bych se vrátil k víře, leč důkazů by mi nepodala. Otec je v těch věcech zcela lhostejný; on věří, protože byl ve víře vychován, že to matka chce, ale nikdy nehloubá a nepátrá. Žije svému obchodu, žehná jej křížem a má v pisárně pověšeno vyšívané požehnání — nekladl si však naprosto za hřích ošidit svého konkurenta — a s ostatními v domě? Jsou prostí a šťastni ve své víře, tak jako třeba starý Hlaváček. A ostatně, s kým zapřádat takové debaty? Kamarádi mluví o děvčatech, o pitkách a společnosti, a kteří jsou hlouběji založeni, baví se uměním nebo četbou.«

Pan farář pokyvoval.

»Nezazlívám ti, hochu,« povídal poté — »a těší mne tvá důvěra, s níž se ke mně obracíš. Vidím, žes ještě úplně nepropadl nevěře a že se ještě bráníš, tápeš, snažíš se, abys nabyl jasna. A je to přirozeno. Myšlenka, že smrtí se ukončí všechno a že zanikneme úplně, jakmile naposled vydechneme, je strašná. A je tím hroznější, čím více duševně žijeme, čím více inteligence nabývá naše duše a milujeme-li koho, je nesnesitelným pomyšlení, že bychom se smrtí s ním musili navždy rozloučit. Pravda-li, milý Valdemare?«

Mladý muž přisvědčoval; hleděl zamyšleně do otevřených dveří kuchyně, v níž se čile pohybovala Věřina postava — zvonila příbory a harašila pokličkami.

»I já jsem prodělával takové zlé chvíle a kruté myšlenky, i já jsem chodil úplně rozvrácen a sklíčen — ale přečkal jsem to vše a přemohl,« povídal pan farář a oči se mu teď leskly. »Došel jsem k přesvědčení, že je Bůh — a že není pouze pozemského bytí, v němž často strádání, žal, ústrk a opuštěnost údělem, ale že je i něco víc a dál, že je odplata a trest, že existuje i tehdy, když tělo v prach se rozpadá a kosti ze zapomenutého hrobu vykopány, po hřbitově rozmetány a v nevážnosti pošlapovány se povalují, že možná právě duše z takového těla větší požívá blaženosti a v neznámých sférách dochází oslavy a štěstí.«

»Ale jak jste k tomu přesvědčení dospěl?« — ptal se Valdemar a s napětím hleděl na kněze, jak mu oči září a na každé tváři vyvstává červenavá skvrna vzrušením.

Věra vešla s polévkou, ale jakmile spatřila, že jsou zabráni do

$

— 275 —

vážného hovoru, odnesla ji zpět do kuchyně a přišla pak a usedla tiše s rukama v klíně vedle strýčka.

»Jak jsem k němu dospěl?« — pravil pan farář a usmál se trochu roztržité na Věru. »Svým uvažováním, svým přemýšlením, které bývalo velmi úporné a mne téměř stravující. Pozoroval jsem zařízení celého vesmíru, hvězd a světů, sledoval jsem vývoj a zmar živočišstva, osudy národů, celé věky trvající porobu a železnou spravedlnost, která se nedala zdržet ani zastavit, osudy rodin a životy mnohých lidí a přišel jsem k přesvědčení, že je Bůh veliký a strašlivý ve své odplatě a bez konce laskavý ve svém milosrdenství a že je také pokračování života po ukončení tohoto. Nebýt toho, bylo by všecko zařízení světa a vůbec všecko v celém prostoru neúplným, špatným, nedokonalým. Bůh je láska — stojí psáno právě láska je částkou božství. Rozumějte, děti,« usmál se na Věru i Valdemar a »ne láska povinná, ne láska pohlavní, ne vypočítavá a sobecká, ale taková láska čistá jako křišťál, která přijde, nevím odkud, oblaží nás, zkrásní náš život, pozvedne nás až k božské blaženosti. Pro ni jsme ochotni opustit všechno — obětovat sebe, položit život a nechtít zpět nic.«

Úzký, popelavý obličej farářův zesvětlel, zrůžověl, oči se mu diamantově rozjasnily a stihly nejněžnějším, nejzářnějším pohledem Věru. Rozuměla mu, přisedla blíž, nachýlila se a položila bílé čelo na jeho ruce. Hladil jí hlavu a usmál se skrze slzy, jež mu z očí vytryskly:

»Ona mi přišla od Boha — v ní se mi dal tušit živý a milosrdný jisté se dá poznat i tobě, milý hochu, bude-li tvé cítění tak přístupno čistému vlivu jejímu.«

— Kde se vzala taková křišťálová chvíle v pravé poledne v zachmuřeném podzimním dnu?

Kolem byla samá próza — prostřený stůl a talíře na něm — z kuchyně sem voněla šťáva z telecí pečeně, služka klapala tam pantoflemi, a přece tu bylo tak jasno, že cítili všichni, jako by mezi ně sestoupil sám Bůh.

Valdemarovi bylo neuvěřitelno — zůstal sedět chvíli mlčky a zadumaně — uvažoval, jak by to bylo možno — , ale pak si pomyslil, že i Kristus sedal u prostřeného stolu mezi talíři, že i On po lidsku jedl a pil a přece

Vstal, obešel kolem stolu a sklonil se z druhé strany k farářově ruce.

$

— 276 —

V podzimních mlhách se panu faráři přitížilo — sotva dýchal a kašel mu tak ulehl na prsa, že si nemohl nikterak ulehčit.

Věra přes jeho vůli zavolala lékaře a prosila ho v ústraní velmi vřele, aby mu dal něco dobrého pro ulehčení, že ji ten kašel pana strýčka téměř bolí.

Dlouho nemocného vyšetřoval — konečně mu poručil hodné pro pocení a poslal léky. Věra si přála, aby pan farář ulehl, ale ten nechtěl ani slyšet, neměl času.

Valdemar dávno odsupal se svým autem a z polí bylo sklizeno. Věra měla plno šití a pan farář na ni naléhal, aby jenom si něco šila pro sebe, aby se pustila do výbavy — a sám, chudák, objednal jí plátno na košile a damašek na cíchy, třeba bylo všechno nesmírně drahé. A tak se dala Věra do šití své výbavy. Bylo to jenom jednoduché, ale šila s radostí.

Prožívala tu nezapomenutelná půldne, když v kamnech vesele praskal oheň a oni byli spolu sami. Pan farář pracoval něco u svého stolku a ona u šicího stroje proti oknu, počítala sámečky či přišívala vlastnoručně háčkované kraječky. Někdy se nad prací zamyslela. Jiným dívkám pomáhají při tom matky, Lidce maminka, paní Šimonová, pomáhala háčkovat, dírky obšívat, radila jí, ale jí nikdo. Věře však nebylo teď přitom smutno. Pan strýček se chvílemi po ní ohlédl a pochválil, povedlo-li se jí něco — nu a to bylo radostné a krásné; nepostrádala nic — on jí byl otcem i matkou. A jak byl dobrý, mluvil stále o jejím vdaní jako o události, která musela a musí přijít a jíž on je tak nesmírně rád, že zapomínala stále ho litovat a smiřovala se s myšlenkou, že ho musí opustit.

S Valdemarem ujednali, že bude svatba na jaře — že přes zimu se do toho on i Věra nějak vpraví, zřídí výbavu a vše, čeho třeba. Teď, co odejel, psával Věře obden. Dostávala od něho velmi krásné lístky, pražské pohlednice a objemné dopisy, v nichž bylo psáno o ničem, a přece o mnohém, jak už to chodí mezi milenci. Čekala už v určité dny na poštovního poslíčka, vycházela mu vstříc a četla pak dopis nejenom sobě, ale i strýčkovi a těšila se jím, pokud zas nepřišel jiný. Přišla-li Liduška, ukazovala jí je jako věrné přítelkyni a potom spolu dlouho žvatlaly u práce při šicím stroji.

Lidka si teďstěžovala, že se s Rusem málo setkává, neb je na poli práce skončena a vše se drží jen ve stavení. Až začnou dračky —

$

— 277 —

těšila se — , půjde mládež více dohromady, sejdou se: prvně derou u Vencourů, selka mívá spousty hus, a proto začíná záhy, aby to ubývalo. Tam Lidka musí jít, aby Vencourovy ženské zase přišly k nim a byla tomu ráda. Bože, tam je Ivan doma, nikomu nebude nápadné, že s ním hodné mluví. Teprve až u Vencourů bude sedráno, půjdou k nim, Šimonovům. Mamička nasmaží pučálky neb předloží suché hrušky, aby měly ženské co mlsat — a pane, to se to povídá!

»Musíš taky k nám chodit,« zvala družku — »to se nazpívá písniček a přemelou se živí, mrtví.«

Ale když chtěli začít s draním, stalo se něco neobyčejného a Věře se zamýšlené návštěvy u Šimonů překazily.

Přišel osmadvacátý říjen a ten tak mnohé a mnohé obrátil.

Nu, v Pokosech by nebyli o něm tak brzy zvěděli.

Spojení poštovní sem bylo špatné, doprava ještě horší, telegraf do Pokos vůbec nešel. Jistě by byli slavili prohlášení samostatnosti až za týden a možno, že by byl pan řídící zcela klidně hrál v kostele ještě rakouskou hymnu, kdyby nebylo přijelo až z Prahy auto a v něm sám mladý Pekárek — ten pán, jak si lidé povídali, co tu nedávno byl kvůli slečince.

Vřítil se do fary jako bouřka a srazil se s Věrou ve dveřích kuchyně.

Zůstala úplně omráčena, ale on ji sevřel v náruči a objal ji tak bouřlivě, že nebyla slova mocna — a teprve potom se ptal po strýčkovi a že si jede pro ně, aby s ním jeli do Prahy k té radosti aby jeli s ním slavit prohlášení samostatnosti.

Pan farář byl udiven a potom samým štěstím jako bez sebe — nemohl pochopit ani uvěřit. Že byl tak dobrým prorokem — že už ti blaničtí vstali? A že nebylo třeba krveprolití — ne, to bylo něco neobyčejného a báječného — tiskl ruce Valdemarovy, potřásal jimi a děkoval mu vroucně a potom hned poručil, aby na faře vyvěsila kostelnice červenobílý prapor a vzkázal starostovi, poštmistrovi, všem známým, do školy a k Šimonovým, aby vyvěsili prapory, že je velká, veliká sláva!

Dojaté hleděl Valdemar na Věru, držel ji za ruce a říkal stále:

»To je štěstí, Věruško — podívej se jen na strýčka — a kdybys viděla našeho Hlaváčka!« A zase jí děkoval a ruce její líbal. »To tys mne naučila takhle se radovat a té radosti rozumět — kdybys ty mne nebyla budila, zůstával bych i dnes chladným. — Ale tys to

$

— 278 —

dobře uhádla a tys dobře svému národu rozuměla. Je vyspělý Je — že to dokázal bez krve!« A zase želel a Věře si stěžoval: »Jen to mne bolí, že já jsem ničím nepřispěl — k ničemu mne nepotřebovali.«

Věra byla jako omámená — takové veliké a nádherné štěstí? Ani se vžít do něho nemohla. A kupodivu, pan farář se chystal. Pojede s těmi dětmi do Prahy — pouze na jediný den — snad to tu jeho ovečky vydrží — ale přece se na Prahu zblízka podívá, jak jí to sluší v tom slavnostním hávu.

A k tomu — chtěl se též domluvit s Pekárkovými, aby přece určitě věděl, jak na to ti staří pohlížejí; těšil se, že si se sestrou upřímně pohovoří.

Chystal se jí psát, nabádal k tomu i Věru, ale nemohli se odhodlat jeden ani druhý.

Při té zmínce ovšem Věra zbledla nad stěnu, ale seznala pak, že to strýček myslí dobře.

A tak téhož slavného dne supalo auto se třemi vzrušenými lidmi ku Praze.

Jaká to byla ku Praze cesta! Věra byla přesvědčena, že na ni nikdy nezapomene. Bláto sice stříkalo až za skla toho moderního vozidla, mlha byla tak hustá, že výhled po krajině úplně byl zamezen, Věra však stejně nevěděla, kudy jedou, ona vnímala pouze blízkost Valdemarovu a vědomí jí zůstávalo, že jedou do Prahy, že budou oslavovat prohlášení samostatnosti.

Pan farář seděl vedle ní; byl ubalen šátky, jak se ona oň postarala a chvílemi byl ponořen v zamyšlené mlčení. I jemu to tak připadalo jako sen, ale jako sen pěkný. —

Z toho osvobození měl nesmírnou radost a také z té mladé lásky, která kvetla vedle něho.

Valdemara právem měl za spořádaného mladého muže, a partii, kterou s ním Věra udělá, za hodně výhodnou. Bude o ni bez starosti — jaká to výhoda a jaké štěstí!

Do Prahy se těšil nejen proto, že ji zhlédne tak slavnostně vyzdobenou, ale také že uvidí rodinu sestřinu.

Starého Pekárka neviděl už dlouho — léta letoucí, sám nevěděl, kolik jich přešlo od té doby, kdy se posledně viděli — a Marii měl bratrsky rád.

Také se těšil, že uvidí dům, v němž bude Věra žít a v němž bude štástna po boku Valdemara.

Jak auto fičelo po státní silnici, čím dál do kraje přijížděli, čím

$

— 279 —

rychleji stromy kolem silnic se míhaly, tím byl stále uklidnénější. Čím více rostl nepokoj Věřin, tím jemu bylo volněji. Vždyť ta cesta ku Praze vskutku krásně ubíhá, není to tak zlé, může Věra zajet k němu a on též jednou dvakrát do roka na ni se podívá.

Ti mladí vedle žvatlali, Věra zabalená v kabátech a kožešinách, Valdemar ve svém koženém obleku, opatřeni proti zimě, necítili dotěrné mlhy, on měl plno veselých řečí a smíchu, Věra byla více málomluvná, ale oči jí stříbrem prokmitávaly.

Chvílemi se oba starali o něho, strýčka, není-li mu chladno, neobtěžuje-li ho mlha a třeba měli auto kryté tak, že byl opravdu jako za kamny, přece Valdemar mu stále skla upravoval, aby vítr a mžení k němu přístupu nemělo.

Do Jihlavy byla zima a nepříjemno, ale čím jeli dále, tím bylo lépe a tepleji, mlhy jako by se zvedaly, nebo snad lehkým deštíkem spadaly, jasnilo se a u Českého Brodu i slunce chvílemi zazářilo.

Teprve nad samou Prahou, matičkou, zase bylo mlhavo — chmury jako by se táhly nad hlavou, a přece byla dnes tak oslavena jako korunovaná Madona.

Panu faráři slzy vskočily ve zrak, když ho Valdemar upozornil, že je již vidět věže a komíny — to že před nimi leží Praha. Stromoví holé a opuštěné sady vypadaly teskně, leč v očích vlasteneckého kněze všecko zářilo, jako by byl právě měsíc máj. Chvěly se mu nozdry — z očí prýštily slzy — chopil se lokte Věřina, jak mu seděla po boku a tiskl jej tak silně.

Už dávno, dávno neviděl Prahy — ó aby se byl nadál, že ji uvidí v takovém bohatství, za těchto okolností!

Prvé vily, domky, aleje pozdravil na předměstí nadšeným ruky zamáváním — potom se ponořil v mlčení jako do nevyličitelné pohádky.

A všude bylo vidět slavnostní náladu, i hudba zaznívala — všude plno praporů. Jaká pestrost barev, jaké jásání! Červená se tu s bílou objímala — tři velkoslovanské snoubily se v nejlahodnější trojici — americká vlajka, francouzská i srbská — ani pan farář nevěděl, co vše ty bezčetné prapory znamenají, ale ptát se nechtěl — bylo mu líto toho slavného, dojatého mlčení

Auto se houpalo jako na vodě, on věru nějak unikal skutečnosti a zdálo se mu, že je v nějakém horečném snu a že ho vlny unášejí na práh ráje.

$

— 280 —

Věra také vnímala všecku tu krásu — celé to blaženství, které políbilo matičku Prahu, ale také v ní seděl nevýslovný strach, takový strach, že ji to bodalo až kdesi v nitru a svíralo jako fyzická nevolnost. Bylo to jako ukrutný hlad — tak měla útroby sevřené, a přece když jí před nedlouhou chvílí Valdemar nějaký zákusek nabízel, věděla zcela určitě, že by nic požít nemohla za žádnou cenu. Bála se tak strašně setkání s paní Pekárkovou — svojí budoucí tchyní! Ba připadalo jí nějak neuvěřitelným a nepochopitelným, že se vrací do pyšného domu Pekárkova jako nevěsta Valdemarova, když z něho utekla jako beznadějná a uražená žebračka.

Jak je to jenom možno? Nesmírný strach ji pronikal, jak se setká s tou pyšnou paní, nepadne-li příliš mnoho urážek z její strany, nepošlape-li hned při prvém setkání srdce Věřino svými vysokými podpatky.

Ó — kdyby si byla mohla postesknout panu strýčkovi, ale ona mu všechno nemohla povídat, ona ho nemohla přesvědčovat, že jeho sestra je necitelná zlá paní. Jak by mu to jen mohla všecko říci?

Ustrašenýma očima jen sledovala ulice, kudy jeli — ó — pro tu hrůzu nemohla ani vnímat tu slavnostní dekoraci domů, ani se nemohla tak opravdově obdivovat spolkovým průvodům, jichž nepřehledné řady chodily Prahou, ani vnímat radostné zvuky hymen a vítězných písní, jež hrály hřmotné kapely.

Jaká jenom nádhera, když potkali vojsko! Vpředu velkoslovanský prapor, lipové ratolesti na čapkách — místo nenáviděných orlíčků červenobílé kokardy!

Pan farář promluvit nemohl, ale kýval jim rukou a oběma, když mu na to jedna pro nadšení nepostačovala.

Věru to také opájelo, jako by pila ohnivé víno — leč ten strach na dně duše, ten neulevoval a nepomíjel, ten tam seděl a rostl, vstával, lezl jí až do mozku, stahoval hrdlo.

A auto už bylo na hlavních třídách — už supalo po Václavském náměstí.

Pan farář se ohlížel na sochu svatého Václava: »…nu, vstal jsi, vstal jsi — to je hezké od tebe,« — říkal mu a kýval jako starému známému.

Věry se zmocňovalo horečné rozčilení, když vjeli do známé ulice

— byla bledší nad stěnu, a když auto zastavilo, měla nohy jako zdřevěnělé, nějak se nemohla ani postavit. —

$

— 281 —

Obchod Pekárkův byl zavřen a od střechy až po římsu prvého poschodí se vlnil červeno-modro-bílý prapor.

Jak slavnostní to vzhled!

Valdemar už stál dole, otvíral dvířka auta a podával Věře vzhůru obě ruce. — Teprve když se k němu zplna obrátila, poznal, jak je ubledlá a jak se jí rty třesou. Zželelo se mu jí a přivinul ji proto k sobě, jak jí dolů pomáhal.

»Věruško — jen klid,« šeptal jí něžně, »neboj se mé matky, buď jistá, že stojím při tobě.«

Domovní dveře se otevřely, domovnice a služky vyběhly. Pína i Beta zdravily tak uctivě, jako by byly zcela zapomněly chvíle, kdy tu s nimi Věra požívala právě tak odvislého postavení jako ony — chápaly se kožichů a šátků, uctivě čekajíce, až panstvo vystoupí a vejde do domu.

Věra klopila oči, bála se i těch dvou ženštin, lekala se zlomyslnosti, jíž oplývaly všecky.

Pan farář vylezl těžce z lůna automobilu, měl nohy nějak přesezené a od ustavičného kolébání teď se mu točila hlava. Musel se pevné přidržet ruky Valdemarovy, aby se nezamotal.

Však už se otevřely kdesi v mezaninu dveře a kroky starého pána ze schodů se ozvaly. Pan farář mu šel vstříc po pěkně vydlážděné chodbě s radostnou svěžestí a naproti už mu volal zvučně a vesele:

»Nu, tady máte faráře z Balíkova — to jsme vás přepadli, co?« a srdečně panu Pekárkovi obě ruce podával.

»To jsou tak vzácní hosté,« volal pan Pekárek a hlas jeho zněl vpravdě radostně, »že nevím ani, jak bych to upřímněji a vřeleji pověděl.«

Oba švagři se opravdu přátelsky objali a políbili se starodávným políbením na obě tváře.

»Nu, tos to dobře spravil, Valdemare, že strýčka přivážíš — Verunko,« — pan Pekárek teď pokročil o několik kroků dopředu.

Věra stála před ním jako provinilá — oči klopila, marně se pokoušela o nějaké vhodné slovo — cítila, jak jí v krku vysychá — a trnula jen, jaké bude teprve setkání s paní — kdy už se otevřou jaké dveře a ona vystoupí.

»Tatínku, prosím tě — ty víš,« povídal Valdemar a stál vedle Věry a držel její útlý loket ve dlani a svíral ho, aby jí dodal odvahy a statečnosti — »že Věru si vezu jako svou nevěstu. Buď tak dobrý a přijmi ji jako svou dceru.«

$

— 282 —

Pan farář by byl rád promluvil, ale nevěděl právě nic vhodného

— pan Pekárek se ale vlídně usmíval, pokročil až k dívce a bera ji za ramena, do očí se jí chtěl podívat.

»Tedy proto tys od nás utekla, žes měla tohohle šibala ráda? Nu, vidíš, pročpak jsi mi to nesvěřila — mohl mít dříve po bolesti.«

Jaká to slova a jaké proniknutí do duše Věřiny! Povznesla oči k starému pánu — oči plné prosby a vděčných díků zároveň. Cítila, že by měla něco říci, že by toho mělo být mnoho, ale nenacházela ta pravá slova. A pan Pekárek také na ně nečekal. Sklonil se a políbil ji na čelo a chtěl jí ruku vytáhnout vida, že se Věra hluboce sklání — ale ponechal jí ji, když na ni přitiskla rty s nepopsatelnou vděčností.

A už se také šoural starý Hlaváček. Měl vyšívané trepky jako vždy a sváteční pletenou vestu; zdravil příchozí a smál se Věře v ústrety jako úplňkový měsíček.

»Slečinko — slečinko — kdo by se tohohle byl nadál — taková

radost,« breptal, ruku jí tiskl, kterou mu podala a na Valdemara očima radostně mžoural: »To se v domě vyjasní, jako by sluníčko vyšlo!«

»A už nezajde,« — vychloubal se mladý Pekárek a šel s panem farářem a vedl Věru nahoru do hostinského křídla, »brzy bude Věruška u nás napořád.«

A zvážněv trochu, ptal se kuchařky, jež ze dveří kuchyně vyhlédla:

»Kde je matinka — mešká snad ve svém pokoji?«

Jistý nepokoj ozval se mu jen sotva znatelně ve hlase, ale Katuše ho dobře vystihla. Usmála se trošku škodolibě a řekla sladce:

»Ne — ne, prosím, čeká panstvo v salóně.«

Věře se střídaly ve tváři všecky barvy — tedy už v několika vteřinách bude stát tváří v tvář té pyšné paní.

Ó bože, kde nabere síly k tomu setkání? — Paní Pekárková seděla v salóně, kde bylo příjemně zatopeno, a byť slyšela troubení vlastního auta i hlasy v předsíni, nehnula ani nohou, aby se snad chtěla zvednout a pokročit hostům v ústrety. Obličej její byl zbrázděn vráskami nevole a hněvu.

Tedy přece jen prosadil svou a přiváží si ji — skvrnu a hanbu do počestného domu, v němž sídlila dosud jenom čest a dobré jméno. Bezejmennou, nemanželskou — chudou a prostou.

Hrdá paní hryzla si rty, až zůstávaly bezbarvé a tiskla křečovitě prsty do opěradel svého křesla.

$

283

Kroky za dveřmi, zaklepání a už vpouštěl její manžel hosty do salónu. Bylo v něm temno, neboť elektrické světlo bylo zastíněno rudým hedvábným stínidlem a teplo, prosycené vůní, jíž paní Pekárková jako parfému užívala, zavanulo příchozím do tváří.

Věru to stísnilo ještě více — znala tu vůni, která provázela stále matku Valdemarovu; byla sice drahá, ale těžká — Věru skličovala vždy, což teprve v této chvíli!

Stanula na prahu za strýčkem, který nejevil pražádných rozpaků, ale vešel do pokoje s bratrskou upřímností.

»Pozdrav tě Bůh, Márinko,« vítal se se sestrou a rozhlédnuv se, blahořečil bohatému příbytku, »pokoj domu tvému a zdraví dopřejž ti Pán!«

Teď teprve se paní Pekárková zvedla — tuhé její taftové šaty zašustily, když pokročila od okna jemu vstříc.

Věra zvedla k ní oči ode dveří a setkala se s nejchladnějším, nejcizejším a nejostřejším pohledem, jakým jenom mohou studit lidské oči. Co v něm bylo nenávisti a utajené pýchy! Dívka se zachvěla od hlavy k patě, bylo jí, jako by byla dýkou proklána.

Tedy žádné smíření, žádné ústupky? Strach a bolest jí pronikla do všech kořínků nervové soustavy — byla najednou beznadějná a zhroucená.

Ale vedle ní stál Valdemar — cítila teď jeho rameno za svými zády, bral ji kolem těla a více ji vnesl než dovedl doprostřed pokoje až před matku.

Ta se objímala s panem farářem a vytahovala teď svůj jemný batistový kapesníček, aby v něm ukryla zarosené oči.

»Ó buď pochválen Bůh, bratře,« — šeptala v krajním dojmutí, »že se smiloval nad tebou a vrátil tě do naší náruče. Modlila jsem se za tebe ve dne v noci, mnoho almužny jsem udílela, Pánaboha úpěnlivě prosila. Jsem velmi šťastna, že mne vyslyšel a tebe mi vrátil.«

Farář Doležal odkašlával: »Nu — nu, také jsem tomu rád — toť víš. Ale tady v Praze, to je sláva, to je krása.«

Potřásal sestře rukama a při posledních slovech se na pana Pekárka také obracel. Přitom také pohleděl na Věru a Valdemara a povídal svým bodrým způsobem:

»A co hlavního mne velmi těší — že ty naše dvě děti se vezmou — vezu ti totiž snachu, milá Márinko — dám ti to, co na světě mám nejdražšího, svoji Věrušku. Valdemar ví, čím je mi, ale já

$

— 284 —

chci, aby byla šťastna, a proto jsem tomu velmi rád, že jste k tomu svolili.«

Pan Pekárek byl trochu rozpačit a paní klopila oči s chvějícími se rty. Chladný pohled její úplné již zmizel, teď měla ve tváři plno pokory a stesku jakéhosi.

»Vím, žes nebyla zprvu nadšena volbou Valdemarovou,« mluvil dále pan farář Doležal. Chtěl, aby bylo hned vše vysvětleno a na všech stranách úplně jasno. »Měli jste nárok na bohatou, velmi bohatou nevěstu, chtěli jste snad také dceru ze vznešené rodiny, ale, Márinko, se srdcem těžko hrát. Kdož za to může, že se mu zalíbila právě moje zlatá, prostá schovanka? Ostatně, já jsem to tušil, když jsem vám ji sem posílal, že se mu zalíbí, protože je to takové roztomilé děvče «

»Nezáleží na zevnějšku,« — hlesla paní Pekárková a oči pozvedla ke stropu — »nehledáme krásy ani peněz — ale vlastnosti

— ctnost — čistotu duše.«

»Nu, a tu naleznete nejlépe u toho drahého děvčete,« — těšil se pan farář — »ručím vám všem za to, že přinese štěstí a spokojenost do tohoto domu, jako ho přinesla do chudičké mé fary.«

Paní Pekárková s obličejem tiché trpitelky povznesla oči vzhůru a jako maně ruce na prsou složila.

»Valdemar volil a já jako matka toužím jen po jeho štěstí. Na mém štěstí, na mé spokojenosti nic nezáleží — modlím se vždy jen za blaho svého dítěte!«

Valdemar přešlapoval a odkašlal lehce, ale paní Pekárková pokračovala s nejzbožnějším povzdechem a obličejem nadchnutým pokornou bolestí:

»Snad to je po vůli Všemohoucího, že se takto má stát — a proto já se jí podrobuji — ne má, Pane, povždy říkám, ale Tvá vůle se staň!«

Pan farář byl tichý — znal Márinku a divil se jen, že se nezměnila, že stále zůstala touž, kterou bývala doma.

Potom přistoupila paní Pekárková k Věře a hleděla na ni shora, přičemž musela hlavu v týle úplné vztyčit, neboť byla dívka skoro tak vysoká jako ona sama, a pravila hlasem silně se chvějícím:

»Vítám tě, dceruško, pod naši střechu a prosím tě — měj jen ráda toho dobrého mého hocha!«

Kolik bylo v těch slovech pokory a překonání všeho sebevědomí! Panu faráři se ovšem zase zdálo, že pýcha a pokrytectví hledí

$

285

z nich jako šídlo z váčku, ale Věra nebyla tak vyškolenou znalkyní lidí — myslila okamžitě, že se prve zmýlila a že matce Valdemarově křivdila. Bolest nad tím ji projela — cítila se překonanou. Ó jak jí najednou v nitru odlevilo — kam utekla ta úzkost a strach, co ji prve krušily? Tedy se s ní opravdu matka Valdemarova smířila a chce ji přijat za dceru? Okamžitě klečela Věra před ní na kolenou a přijímala mateřské políbení.

Že bylo chladné a jakoby otrávené? To se snad Věře jenom zdálo!

»Já jsem se rozloučila se vším, co jsem kdysi snila,« pravila paní svému bratrovi — »a vžila jsem se už do té skutečnosti, že rodiče musí pro své děti obětovat vše. Ráda jsem se vzdala všech plánů pro jeho štěstí.«

Věra byla dojata; byla by ráda řekla, že se stane hodnou té oběti, ale nemohla přijít na vhodná slova — mluvil za ni pan farář.

Ale Valdemar se usmíval skoro ironicky. Ó kdyby byli věděli, jaký boj svedl s matkou a jakých zbraní ona užívala, aby ho od úmyslu jeho odvrátila! Zkoušela to s kletbami a hrozbami, s pláčem a okázalými vzdechy. I do mdlob padala, Věře nejhoršími jmény spílala.

Ale on byl dnes vítězem. Byl přesvědčen, jak před cizími se umí matka se vším smiřovat, že se tomu naučí i uvnitř a že bude mít ke konci snad Věru i ráda — vždyť je tak dobrá a milá, čestná a ctnostná! Což by mohli chtít pro něho lepší ženy?

Potom je vedla paní Pekárková do jídelny a zazvonila na kuchařku, aby podávala svačinu. Tam planul veliký lustr mnohými žárovkami a bohatá tabule prozrazovala, že dům Pekárkův oplývá blahobytem.

Ale pan farář byl trochu zamyšlen —

A potom prožívali ti mladí lidé jeden čarovný a nezapomenutelný den. Ruku v ruce, oko v oku toulali se se strýčkem Prahou, opájeli se v kráse, již skýtaly okrášlené Hradčany a snili pohádku o životním štěstí.

Věru trochu jen strašilo, že pan strýček po cestě zase více kašle, že těžce dýchá, že je všecek zsinalý, uchvátí-li ho prudce jeho kašel. Vyslovila tu svou starost před Valdemarem a ten zase otci o ní pověděl.

$

286

Potom se dali všichni do pana faráře, až ho přemluvili, aby šel tu k lékaři odborníkovi a dal se řádně prohlédnout a vyšetřit.

»Ale vždyť máme doma našeho doktora, který je docela dobrý a rozumný,« — mínil prostě — »studoval právě tak jako zdejší bylo by nevděkem běhat tu po doktorech.«

Ale Pekárkovi ho nutili, že tu jsou odborníci, mají po ruce všecky možné přístroje a také léky jsou zde snáze k dostání. A starý pan Pekárek si to vzal na starost a dovedl švagra k profesorovi na vyšetření.

Věra zatím seděla u slečny Strážnické a opájela se rozkoší a radostí ze vzpomínek. Ta ještě obývala malý pokojíček s okny do dvora a viděla v něm Věru tak nestrojeně ráda.

»Věruško,« — povídala jí — »nikdy jsem se nenadála, jak vás přivítám ne jako milou a obětavou družku, ale jako paní v tomto pyšném domě! Věruško, vy děláte partii, vy jste se přece na šťastné planetě narodila! Oh jak jste šťastná, jak jste šťastná!«

Stín smutku byl v těch slovech a v očích Lojziččiných šero závisti — ale byla to taková závist nenáročná, která ví, že nechce nezdaru druhého. Ona přála Věře jejího štěstí — závistí byl jenom stesk který ji uchvátil, i pomyšlení, že ona je nešťastná a povždy takovou zůstane.

»Být ženou našeho šéfa,« povzdychla, »jen rok a pak umřít, bylo by tím nejkrásnějším údělem života. Ale vy budete žít, Věruško, vy budete dlouho žít, protože vás bude živit štěstí a láska po jeho boku.«

A potom dlouze Věře vyprávěla, jak se to brzy domem rozneslo, že mezi ní a mladým pánem byl nějaký poměr, jak se všelijak usuzovalo a všichni že byli jisti, že paní k čemus vážnému nikdy nesvolí, jak ale bylo napětí mezi synem a rodiči velmi nápadné, až konečně se začalo povídat, že milostivá měkne a jihne, že snad svolí, aby z toho mračna byl déšť. Jaké to bylo podivení a také jaké škodolibé úsměvy.

»Všichni jsme to milostivé přáli, že se jí plány zhatily a že vás musí přijat za dceru.«

Věra to poslouchala a byla tak šťastná, hle, jak ji má Valdemar rád, že pro ni tolik bojoval!

Lojzička si poté chválila, že jí dávají záchvaty teď trochu pokoj a že se těší zbavit se toho snad úplně.

»Mám teď dobré užívání,« pochlubila se, »je dražší a dělá mi dobře.«

$

— 287 —

A o Novákové vyprávěla i o kuchařce, která přes všecko, co se po odchodu Věry na její hlavu sneslo, přece tu zůstala a že jí teď notně hřebínek spadl.

A potom se zas těšila, že bude mít kousek protekce, když se stane Věra paní v tomto obchodním domě, že se snad přestane bát věčného vyhazovu, a byla ráda, když ta jí dala slib, že opravdu bude nad ní držet ochrannou ruku.

»Trochu se nad tou novinou, že mladý šéf se žení, zarmoutil Liška,« svěřovala Strážnická, »a špatně se o ženách vyslovil — vypočítavé, zištné — pověděl, nejedná se jim o lásku jako o blahobyt — mne odmítla, že se vdávat nehodlá, ale našeho mladého si bere jako med, protože je majitelem obchodního domu Pekárek a syn, který hnedle bude znít jen Valdemar Pekárek. Bodejť by si nevzala jej raději než hloupého, ubohého Lišku.«

Věru to zabolelo, když jí to Strážnická pověděla.

»Ó to není pravda,« zvolala živě, »já bych Valdemara milovala právě tak, a snad bych byla i šťastnější, kdyby byl písařem u Pekárků a měl maličký plat a chudou matičku.«

Vstoupil právě a poslední slova Věřina zaslechl.

»Tedy ty myslíš, že ti bude na závadu trochu našeho blahobytu? Ó já tě ubezpečuji, dušičko, že ti v něm bude docela příjemně.«

Smál se a sedl si mezi obě děvčata na malou a prostou stoličku. Nechtěl se od Věry odloučit, proto vešel za ní i sem do úzkého pokojíčku. Byl by si ji rád už tady nechal, toužil jen, aby už byla jeho ženou.

Zatím pan farář byl pilně vyšetřován lékařem, odborníkem

nemocí plicních

Do polou těla svlečen stál a seděl, jak lékař poroučel, dýchal povrchně i zhluboka, kašlal a vydechoval.

Lékař byl už starší, s obličejem zcela odpovídajícím svému povolání. A teď se tvářil velmi starostlivě a znovu a znovu se vracel k horním hrotům plic — klepal na ně na lopatkách i na prsou, až u klíčních kostí a zase se vyptával, jak dlouho už trvá ten těžký kašel, na životosprávu a podmínky výživy. A zas bral kostěnou misku, kladl ji na žebra, klepal a sluchátkem bedlivě poslouchal.

Pan farář Doležal nebyl právě klidný, jako nikdo, dávající se vyšetřovat lékařem. Rozčileně mu srdce tlouklo, ale on nebyl nikdy bojácným ani slabým. Chtěl vědět, jaký nález zde byl objeven a zeptal se poté lékaře:

$

288

»Pane doktore, řekněte mi zcela opravdové, jak to se mnou stojí, je-li má choroba vážná, nebo nestojí-li za povšimnutí. Jsem sám a rád bych to věděl.«

»Churavěl jste už někdy delší dobu tak jako teď?« ptal se lékař a starostlivé stále na něj hleděl přes veliké okuláry s kostěným tmavým okolkem.

Farář Doležal se zamyslil. — »Ano, ale to ještě v mladých letech, jako studující bohosloví — bolelo mne velmi na prsou, odkašlával jsem i krvavé hleny — ale přešlo mne to skoro samo.«

Lékař neříkal nic — stále ještě proklepával a poptával se na to i ono a pan farář musil se ještě jednou naléhavě ptát.

»Prosím vás, pane doktore, povězte mi pravdu, je to se mnou zlé, nebo aspoň hodně vážné? Jsme tu muž proti muži — proč něco zamlčovat, nemělo by to ani smyslu.«

To bylo vskutku mužně proneseno a lékař, který byl patrně na všelijaká sdělování zvyklý, podíval se na něho vážně a pověděl, jak to měl na srdci:

»Nu, musím se vám přiznat, že jsem učinil objev nepříznivý. Vaše plíce jsou zachváceny na hořeních hrotech tuberkulózou. K tomu ten silný katar, zachvátivší vaše průdušky, nevěstí mnoho dobrého.«

Malinko jenom zbledl farář Doležal. Sotva znatelně sevřel rty na okamžik — potom však zcela klidně lékaři poděkoval:

»Jsem rád, že jste mi to pověděl. A nemohl byste mi ještě říci, jak dlouho to se mnou potrvá?«

Lékař se usmál: »Jak bych to mohl odhadnout? Budete-li se šetřit, můžete pobýt na světě ještě i deset let — ale nějaké nepříznivé okolnosti mohou vás brzy sklátit. Doporučuji vám silnou stravu, pobyt na svěžím vzduchu a co by bylo nejlepší, nějaké sanatorium pro plicní choroby — teď přes zimu třeba pobyt u moře.«

Vážně pohleděl na kněze ohromnými brýlemi a bylo mu s podivem, proč se usmívá.

Ten by se byl zatím s chutí dal do hlasitého smíchu. Pokoský farář a cesta k moři!

»A dovolte ještě,« — zeptal se, jako by se byl na něco rozpomněl

— »je má nemoc nakažlivá? Může se přenést spolubydlením, hovorem, sdílením jednoho stolu, nádobí a tak dále?«

Upjatě hleděl na lékaře, co odpoví.

»Nu ovšem — tuberkulóza je přenosná nemoc, ale ne každé plí-

$

289

ce jsou jí přístupny. Některé ji vnímají, jiné naopak jsou proti jejím vlivům zcela apatické. — Přijde na to — ale mládí je v tom případě ve větším nebezpečí.«

Více pan farář nepotřeboval. Zaplatil a vyšel k čekajícímu Pekárkovi.

»Nu?« ptal se ten a pátral v klidné tváři švagrové. »Což, jak jsi pochodil?«

»Ale dobře,« usmál se farář Doležal — »katar, nic víc,« — ale šel dlouho tiše a zamyšlené; než však vešli do domu, v němž Pekárkovi bydlili, pozastavil se trochu a řekl odhodlaně:

»Ale víš, švagře, rozmyslil jsem si to, nač vdávat a ženit ty děti až na jaře, jak jsme včera večer ujednali. Nemyslíš, že by to bylo lépe hned z podzimu tak udělat? Mají se rádi, tak nač to oddalovat?«

Mile překvapen podíval se starý pán na faráře.

»To je znamenité!« zvolal a bodře se zasmál, »lepší rozhodně na podzim. Je takové drahé uhlí,« — zavtipkoval — »a jim nebude žádná zima, láska je bude hřát — ušetří!«

Hlučně se smál svému vtipu a farář Doležal tiše se usmíval s ním.

Kostelíček pokoský tonul ve světlech při svatbě farářovy schovanky, jako by o svíčky nebyla žádná nouze. Hořelo jich na oltáříčku dvanáct, bylo rozsvíceno u obrázků postranních, na mariánském oltáři u svatého Antonína zářil světly i lustr uprostřed kostela.

Věra si to tak přála a pan farář vydrancoval úplně svoji zásobu. Znal svou schovanku — měla nesmírně ráda světla, koupala se v nich, bylo-li to možno — už jako malá holčička lezla ráda ke kamnům, napalovala proutky a štípánky a museli mít pozor, aby se nepopálila. O Ježíšku nejraději měla světélka a dostala-li svíčičku do ruky, radovala se vždy nadšenou radostí.

Byl ponurý listopadový den; mlha visela jako cáry a chvílemi drobně pršelo.

Valdemar přijel včera a ubytoval se v hospodě; jeho auto bylo okrášleno zelení a prapUrky a kytice bílých růží, kterou nevěstě přivezl, ležela v něm jemu na kolenou jako kopec právě napadlého sněhu.

$

290

Celé Pokosy byly vzhuru a jak rády, že je svatba na podzim, že není nutno být na poli — že to všichni mohou vidět.

Liduška Šimonová byla za družičku a paní Šimonové ve faře s kuchařkou z fary hlídalovské vařila.

Svatba byla tichá — málo hostů na ní — pan farář byl trochu zklamán, že nepřijeli staří Pekárkovi, ale Valdemar je omlouval — máť že cestování nesnáší právě dobře a otec že je dosud v obchodě.

»Hned zítra odejde také do Bubenče, zůstanu sám šéfem — firma je již přepsána.«

»Tedy celý majetek zní na tebe?« tázal se farář Doležal a byl by se rád poptával, co a jak, ale zdálo se mu to trochu nediskrétním.

»Ano,« odpovídal mladý muž — »dům i s obchodem je mým a je zcela čistý, až na nějakou menší hypotéku — ostatně, který obchodník není dlužen?« usmál se. »Rodiče si odnesli hotové jmění, aby měli z čeho žít,« — a zase se usmál — »všecko nespotřebují, co zbude, je naše dál.«

Pan farář si připadal příliš zvědavým a zeptal se už jenom:

»Tedy jsi existenčně zajištěn, není-liž pravda, milý hochu? Toť víš,« omlouval se, »Věra nemá velkého věna. Tehdy, před dvaceti lety, deset tisíc znamenalo ohromné véno — dnes není ničím.«

»Však to si ponechte vy, strýčku,« pravil Valdemar, »neptal jsem se po něm a nechci nic. Vychoval jste ji a vychoval vzorně — také vy ať máte něco pro stáří — já její peníze si nevezmu.«

Ale farář Doležal se rozhněval.

»Co tě napadá, peníze jsou její, a ať je to málo, je to přece kapitálek. Až peníze stoupnou v ceně, možná že se vám hodí. Já mám svoji službu i svoji penzi — není mi třeba se strachovat!«

»Ale nechte je tady, strýčku, nechte je u sebe,« Valdemar trval na svém a se smíchem dodal: »Kdyby nám bylo zle, teprve si pro ně přijedeme.«

Když jela autem družička pro ženicha do Šimerovy hospody, drobně pršelo. Byla tomu nerada, že jí zmokne napálená kštice a mládenec ji těšil, že to nic nevadí, prší-li nevěstě do věnce, že to znamená hodně štěstí, a proto kozel vezmi ofinu. Mládencem byl řídících syn Sláva, který chodil s Věrou do školy. Byl také již učitelem a učil v Olešnici výpomocné.

Věra byla velmi rozrušena — takže se od rána chvěla a musela jít hned k strýčkovi, aby si u něho upřímně poplakala. Působilo jí hroznou lítost, že ho tak opouští a tak narychlo, vždyť pan farář svatbu téměř hnal, že ho nechá churavého a opuštěného.

$

291

Ovšem, v posledních dnech se mu ulevilo, kašel zvlhl a on ji těšil, že to vše přejde, že se také uklidní, až jenom bude mít po starosti s tou svatbou.

Teď ráno chtěla se mu Věra vrhnout na prsa a na nich se vyplakat, tak nějak jí bylo teskno a úzko, ale on ji jemné odstrčil a tiskl jen její útlé zápěstí.

»Děvče, děvče,« povídal jí, »cožpak se nerado vdáváš, že tak pláčeš, či nemáš ráda svého ženicha? Myslím, že není třeba, abys tak srdcelomně plakala.«

»Pro vás, pane strýčku, pro vás musím pořád plakat. Jste tak dobrý a přitom tak opuštěný.«

»Ale, ale,« — usmíval se jejímu žalu — »což to není zcela přirozeno, žes dospěla a opouštíš staré hnízdo, aby sis založila nové? Ty stále mluvíš o slibu, který jsi učinila nebožce mojí mamince. Já nevěděl, že jste si něco tak dětinského napovídaly, jinak bych ti byl tu bláhovost brzy vyhnal — nu ovšem, tys byla ještě dítětem a maminky už nebylo.«

»Pane strýčku, to je přirozené u vlastních dětí, ale já jsem takovým kukaččiným vajíčkem, které se v cizím hnízdě usadilo, roztahovalo a konečné nevděčně prchá,« horlila Věra a k ruce farářově se tiskla — »takového nevděku jste se nenadál.«

»Nenadál jsem se, že bys mne měla za tak nemoudrého a sobeckého, « usmál se farář Doležal, přichýlil se k děvčeti a opatrněji na čelo políbil.

Věra si nepovšimla ani, že ji od některé doby líbá jen na čelo nebo vlasy.

Tak byla Věra smutná o té své svatbě časně zrána, ale když přijel ženich, který se, mimochodem řečeno, ve vesnické hospodě prašpatně vyspal, zapomněla na svůj žal.

Bylo jí devatenáct jar a ta jí všecka v nitru se rozezpívala a rozjásala. Kvetlo tam hned plno růží a pomněnek, fialek a zvonků, zpívali tam skřivani.

Valdemar byl v salonním obleku — vše na něm novotou a vážnou slavností připomínalo, že je ženichem v náprsence brilantové knoflíčky, jemný řetízek u hodinek na bílé vestě — lesklý cylindr — tak předstoupil před nevěstu a rozechvělýma rukama bral její štíhlé ručky, táhl je na svá prsa a hleděl jí něžně do očí.

Věra měla prosté bílé šaty vlněné byly jako rozlitá smetana, lehce myrtou okrášlené a na nich, jako by jí po šíji krůpěje teplé krve stékaly, matčiny granáty.

$

— 292 —

Mlhavý závoj splýval jí ze stran z malé hlavy a zelený věnec hluboce do čela měla vtisknutý.

Kolem očí měla stopy pláče a Valdemara dojala ta podívaná.

»Tys plakala, Věruško, snad se nebojíš nové dráhy, po které se pouštíš se mnou?«

»Ó ne — jenom pro pana strýčka,« — pravila Věra a ovinula mu ruku kolem šíje. »Budeme šťastni, Valdemare?« ptala se něžné a hleděla k němu prosebně. »Budeš mne mít stále rád?«

Horoucné ji objal. »Budu-li? Věro, jen na tobě záleží, abychom byli šťastni! Věnuješ-li mi svou lásku a své srdce, bude nám to ostatní přidáno.«

A Věra? Zachvívala se slastí — měla ho tak vroucně ráda, byl krásný a ušlechtilý! Uvěřila ráda, že budou šťastni.

Pan farář přišel mezi né, pohladil Věru po hlavě a Valdemara po rameně a povídal trochu chraptivě: »Jen se milujte, mé děti — budete-li se mít rádi, všechno překonáte, všechno snesete a Bůh bude s vámi.«

A potom jim žehnal u oltáře — svazoval jejich ruce štolou, rozechvěle jim předříkával.

Svíčky hořely a pan řídící na varhany preludoval dojemnou melodii, tichou, jímavou…

Kostelík byl pln lidí a ti obdivovali brzy krásnou nevěstu, která sice měla velmi jednoduché šaty, ale vypadala v nich jako květ lilie ještě neutržený.

Valdemarova hrdá hlava líbila se všem ženám k zbláznění a děvčata si povídala, že neviděla ještě tak krásného muže.

Věře všichni přáli, že dělá takové štěstí — vždyť nikdy nikomu neublížila.

A tak se stala ženou Valdemarovou.

Šli z kostela zase přímo do fary, kde už měly kuchařky dobrá jídla nastrojena a stůl prostřený. Věra svou kytici dala do vázy a ta vůní svou, třeba byly růže nepřirozeně na drátkách napíchnuty, naplnila prostou jídelnu.

Pan farář na tu slavnost vynaložil, co se vynaložit dalo. Všechno sehnal, co bylo k dostání. Koupil maso i pivo, i starý morák to životem zaplatil.

Byl ovšem trochu tvrdý, ale paní Šimonová si s ním věděla rady. Máčela ho kolik dní a dnes za to dostala pochvalu. Chutnal všem, nezbylo ho ani kousek.

$

293

Věra sama si dělala svatební dort, na němž dva snubní prsteny ovinuty byly zelenými větévkami.

Starý ubrus, trochu ovšem látaný, který nebožka paní Doležalová na stůl jen při největších slavnostech prostírala, zase se dostal na tabuli, a polévkový příbor, takový starodávný s růžičkami a ptáčky, sloužil hostům a byl jim k obdivu.

Také Valdemar jej pochválil a znalecky jej odhadl na slušnou cenu; »je to starožitnost,« povídal — »a po takových je teď poptávkám

»Ano?« podivil se pan farář a byl tomu nesmírně rád. — »To je dobře, tak si jej Věruška vezme s sebou. Tady tomu málokdo rozumí, tam to všichni ocení.«

Věra i Valdemar se bránili, že nesmějí faru tolik vydrancovat, ale on byl umíněný.

Dá jej novomanželům, dá a dá!

Již včera obstaral s celým úsilím odeslání výbavy Věřiny do Prahy; prádla neměla mnoho, ale peřin plno, celé bohatství za dnešní doby. Teďještě dostatečně chtěl zabalit ten příbor a odeslat ho za tím.

Čím více svatební hosté pili a byli veselí, tím větší úzkost padala na Věru. Již musí strýčka opustit.

Uléhalo jí to na srdce jako ta dnešní mlha na celý kraj. A ta chvíle rozloučení nadešla.

Bylo po obědě a Valdemar pohlédnuv na hodinky připomněl, že nutno vyjet — mají-li ještě dnes být v Praze — a pan farář také souhlasil. Noc je hnedle na krku a ještě aby se jim stala nějaká nehoda!

A tak nadešla chvíle loučení, v níž Věra usedavě plakala, ale pan farář byl obdivuhodně statečný.

Leč jako vše i ona byla překonána a již unášel Valdemar Věru k novému domovu.

Pokosy se ztrácely uslzenému zraku; mlha je brzy zahalila a zbýval jen mlhavý výhled do širého světa…

Auto supalo po klikatých silnicích a stesk Věřin míjel, vylíbán Valdemarovými rty…

$

— 294 —

»Buď mu Drahomírou,« povídal pan farář své schovance, když už do auta vsedala po bok svého nadšeného, zářícího manžela. »Víš, čím byla Dagmar Valdemarovi, dánskému králi? Snaž se, aby v malém tvém království vliv tvůj byl patrný tak, jako v daleké zemi, kam se česká Drahomíra vyvdala.«

A potom stál na návrší u hřbitovních vrat a díval se dlouho a dlouho, dokud bylo slyšet supání moderního vozidla, vidět ho po silnici k Hlídalovu, jak se řítí, zatáčí, zmenšuje a konečně mizí v jeřábové aleji, holé a orvané podzimními větry, zdobené pouze chumáči červených, drobných bobulek.

Kvíčaly s pokřikem ulétaly, aby po chvíli na bohaté jeřáby zpět dopadaly — po pustých polích krákaly černé vrány.

Auto zmizelo a farář Doležal se vracel pomalu k faře. Jak byla najednou smutná! Její štít ovlhal podzimními dešti a vyvstávaly na něm prosáklé skvrny; lipky kolem byly holé — teskné trčely vzhůru. Kdejaký list zbyl, opadával jeden po druhém jako bohaté slzy.

Se sklopenou hlavou vracel se pan farář do fary — byla jako hnízdo, jež opustila vyvedená ptáčata. Nová hospodyně, stará vdova Šimánková, uklízela po hostině a že byla nahluchlá, třískala nádobím, až se to celou budovou rozléhalo.

Na pana faráře se usmála pokorně a vlídně; vždyť mu tolik vděčila, že si ji za hospodyni zjednal a třeba byla tak strašné prostinká, přece vystihla, že má nitro steskem sevřené a byla by mu ráda řekla něco pro potěchu.

»Tak už jich vopustili, důstojný pane — no, dej Pánbůh jen zdravíčko — slečinka se tedy vyvdala dobře, snad to bude šťastný. To není jako třebas naše Marjánka. Vdávala se nahonem — a teď tak zkouší — však vědí, jak to u nás dopadá.«

Pan farář pokyvoval. Jakpak by to neznal, Marjánku oddával s Jakubem Douchovým, známým pijanem a rváčem. Holka lehkomyslná udělala si s ním o muzice známost jen tak pro zábavu, jak řekla, když ji někdo varoval — ale hned zašla příliš daleko

— vdávat se už musila. Jakub se k nim do chalupy přiženil a za krátký čas bylo pod střechou peklo. Nejhůře měla se přitom stará matka, která — chudák — syna ve válce pozbyla a teď jenom neštěstí se dočkala.

Na ni vzpomněl pan farář hned, jak se Valdemar zmínil, že přijel za Věrou s vážným úmyslem. Vzal si ji za hospodyni a třeba chu-

$

295

dák Šimánková neuměla leč bramborovou polévku vařit, nějaké ty halušky, opelky, bosáky a šusterky strojit, přece si liboval, že to s ní půjde.

Teď mu ležel na duši stesk a věděl, že dlouho potrvá, než se ho zhostí — ale těšil se, že Věra udělala štěstí, že je zaopatřena a co hlavního, že přišla od něho pryč — vždyť takové mladé plíce, říkal si, jsou vnímavé pro nákazu a zdraví je nejdražším skvostem člověka.

Ostatně, proč by on byl nespokojen? Devatenáct let radosti a štěstí — kolik lidí má tak skvělý úděl?

Bylo již plně tma a auto Pekárkovo zářilo do noci ohromnými světly, když se mu zjevilo jezero světel. Byla různě zbarvená, zelená, žlutá, bílá, rudá — Věra znala už ten pohled. Jedna jiskřila vysoko, jiná zcela u země, byla ojedinělá, i celé řady jich svítily do noci jako růžence nebo korále — jinde stejnoměrně rozsázené — z večerní mlhy místo hvězd svítilo světelné jezero — toť matička Praha.

Dotěrná listopadová mlha vtírala se všude, zimou by prochvívala unaveného chodce, ale Věře a Valdemarovi bylo sladce v teplých kožešinách a pod střechou, zvláště ona necítila chladna a dotěrného mžení, jež tu a tam ze strany kol okna k nim zafičelo. Náruč Valdemarova ji zahřívala a jeho ramena od nepříjemného vlivu ji chránila.

K tomu byla oblečena v nový, teplý kožíšek, který jí Valdemar dovezl, a na hlavě měla přiléhavou autočapku, z níž jí hleděly jen oči.

»Nevím, Věruško, jak ti to přijde vhod,« pravil, když vjížděli do prvých ulic pražských, »že ti zůstala stará kuchařka — matinka si přála, abychom si Katuši ponechali. Chtěl jsem, aby si ji vzala s sebou do Bubenče, ale nehodlá si tam držet kuchařku a také se silně za ni přimlouvala, abych ji u nás nechal. Když ti to nebude po chuti, můžeš ji kdykoli vykázat.«

Věra byla trochu zaražena. Má mít Katuši, na niž má ty nejhorší upomínky, ve svých službách? Skoro ulekaně pohlédla na Valdemara:

»K čemu máme kuchařku,« řekla nějak nesměle — »vždyť já umím vařit a řekni, co budu dělat celý den?«

$

— 296 —

Zasmál se: »Snad nemyslíš, že si tě vezu, abys u nás pracovala? Budeš jen dohlížet — vyšívat, bavit se, chodit na procházky, pěstovat sport, zalíbí-li se ti, a sedat u mne v pisárně, bude-li ti má společnost milá.«

Věra mlčela — nevěděla, jak se žije v takovém blahobytu.

»A Katuši to patří,« smál se, »lépe nemůže být za vše potrestána než těmito novými poměry. Počkej, uvidíš, jak bude uctivá.«

Věra se chvěla před tím vším, co v Pekárkové domě na ni čeká, ale chtěla být silnou a statečnou, vždyť ji tam vede a čeká láska.

Než se nadála, zabočilo auto kolem rohu a stanulo v ulici ve světle planoucí, tak jak mívala Věra ráda Prahu.

Dům Pekárkův byl úplné osvětlený, a když Valdemar ji z auta vysadil, postřehla prvním pohledem, že je vchod uvnitř chvojí a kvítím bohaté okrášlen.

A prvý byl starý Hlaváček, který stál proti dveřím, podával jí kytici rostlých chryzantém a rozechvěle na uvítanou něco drmolil.

Věra byla dojata, tiskla mu ruku, byla by ráda něco promluvila, ale nevěděla, jak začít a co pronést — děkovala jen a oči měla zamžené.

A čekal tu celý personál z domácnosti i obchodu; prvá se vyřítila Katuše s oběma služkami a plná patolízalství ukláněla se hluboce a nerozpakovala se ani políbit nové milostpaní ruku. Věra se zapálila za ni a připadalo jí, že to je prvý nějaký falešný zvuk v té vší radosti.

Stál tu i Liška, k němuž pozvedla oči trochu provinile — hle, říkala mu, že pro ni není manželství. Ale on na ni popatřil otevřeně a uklonil se hluboce — byla přesvědčena, že ji více snad nepodezřívá.

Katuše zase zmizela v kuchyni, z níž vycházela příjemná vůně zvěřiny a jemného pečiva — od přízemí až po půdu voníval celý dum kávou čerstvé praženou a to vše se smísilo, aby podráždilo chuť příchozích.

Valdemar vedl Věru do salónu, který nebyl ani k poznání. Staré zařízení odvezla s sebou paní Pekárková; on opatřil celý pokoj novým nábytkem, moderním, krásným a jistě v dnešní době až neuvěřitelně drahým.

A mezi okny stálo harmonium místo dřívějšího piana — na prvý pohled drahý a vzácný stroj. Věra vykřikla překvapením.

Vkusný salón paní Pekárkové působil vždy na ni dojmem skli-

$

— 297 —

čujícím — býval temný a přísný ve svém přepychu — dnes se úplně změnil. Měl novou malbu a ráz jeho byl mladistvý a jásavý. Na nábytku byl purpurový povlak, koberec měl k němu tak harmonizující zeleň, že to bylo jako rozkvetlý palouk pod zralými třešněmi — a ten lustr! Kolik na něm bylo žárovek! Věru až oslnila spousta světel. Třikrát tři ramena, na každém vysokých žárovek v podobě svíček po šesti — nahoře až u stropu šest velikých mléčných bání, které byly jemně broušené a všechny jasně, a přece nedotíravě zářily. Ve všech koutech plno jasnosti — zrcadla a mramorové plochy nábytku se leskly.

Některé pokoje zůstaly, jako byly dříve, jenom ložnice, kterou v osvětlené řadě dokořán otevřených pokojů Věra viděla, byla také úplně nová. V ní tlumené růžové světlo působilo podvečerním červánkovým dojmem. Nábytek byl mosazný, třpytivých kontur

— v němž růžové vyložení bylo z lesklého atlasu.

Věře se zdálo, že přišla do pohádky — jaká krása všude a jaké bohatství!

Ale Valdemar se rozhlížel nějak nespokojeně, zazvonil na služky a ptal se, kde jsou staří páni. Sokolím okem přitom bloudil v pokojích a přísně se díval na služku.

Hlásila, že zde vůbec milostivá nebyla a pán odešel po osmé hodině, jakmile se zavřel obchod.

Chmura sedla Valdemarovi na čelo, ale Věra ji ani nepozorovala. Byla okouzlena, oslněna.

»Ještě neodjel Stojsa s autem do garáže?« ptal se a poručil: »Nechť jede do Bubenče a přiveze pány rodiče — že prosím, aby se dostavili k večeři.«

Za chvíli supalo auto podjezdem a Věra v šatně se převlékala k večeři. Něco ji tísnilo — nevěděla sama. Nové-li to jsou poměry, jimž nepřivykla, loučení se strýčkem, nebo únava po cestě? A přece se cítila tak šťastnou — vždyť se uskutečnilo, čemu se věřit neodvažovala — je Valdemarovou ženou a miluje ho tak vroucně.

Než se přestrojil i Valdemar zase do černých šatů, přisupalo auto zpět a přivezlo starého pána.

»Kde zůstala maminka?« ptal se Valdemar a chmura na čele se mu vynořivší zhoustla jako silný mrak. »Proč nepřijela, proč nás zde neočekávala, jak bylo ujednáno?« ptal se, když s otcem se sám i Věra uctivě přivítali.

»Stěžovala si na silné bolení hlavy již odvčera,« povídal starý

$

298

pán a nehleděl na syna ani na snachu — »ulehla dopoledne a nechce již vstávat.«

Valdemar byl zachmuřen, ale brzy se vzpamatoval, aby Věra neviděla, že to naň učinilo veliký dojem. — »Zato tys dobrý, že přijíždíš,« pravil otci a vedl ho do jídelny k prostřenému stolu.

»Nu, to by bylo,« — trochu rozpačitě pan Pekárek se usmíval; »že jsem vás nečekal, stalo se jen tím, že bylo nutno se přestrojit já myslel, že přijedete ještě později.«

A potom se sešel celý dum, tak jak si toho Valdemar přál. Do čela posadil otce, po jeho pravici Věru a po levici usedl Valdemar, vedle Věry starý Hlaváček a služky přinesly slavnostní večeři. Valdemar byl zase spokojen, a když po večeři, která se protáhla bezmála do jedenácti hodin, auto odváželo starého pána, slíbili novomanželé, že zítra nebo pozejtří nejdéle do Bubenče zajedou.

Starý Hlaváček zářil po celou večeři radostí. Něco tak pěkného se ani neodvažoval snít, že by se mladý pán tak brzy oženil a ještě k tomu vzal si toho hodného, roztomilého červíčka. A Věra byla k němu tak laskavá, tolik se naň usmívala a notovala si s ním, jak se to vše s tím převratem a samostatností povedlo, že to předčilo i jejich odvážné a rebelantské plány.

Nyjícíma očima hleděla na novomanžely slečna Strážnická. Spínala ruce pod ubrusem a říkala si plná sladkobolných slz: »Bože, jak je ta Věra štástná, jak je šťastná! Jediný den být na jejím místě a pak hned umřít!«

Ale ti dva zamilovaní nemysleli na smrt před nimi ležel život, celý ztajený v mlhách jako probouzející se ráno. Nevíme ještě, jaký bude den, a přece se naň těšíme, ať přinese slunnou pohodu, nebo divokou bouři a peřeje vod pustošících.

Oni se těšili, že budou žít spolu ve štěstí a lásce — řekli si to a Valdemar uchvátil Věru ohnivě do náruče.

$

299

jimiž by Valdemara rozjařovala. Ozdobit jeho psací stolek jako oltář spoustami čerstvých květin, na neděli udělat nějaký fantastický dort jemu pro radost; vyšívala mu mapu, monogram, ranní střevíce — potom si vymyslila malovat skříňku na těch pár dopisů, jež spolu vyměnili, a postavila ji jako překvapení na jeho noční stolek.

Odpoledne chodívala za ním do pisárny, sedala tichá u okna proti jeho stolu, zapalovala mu cigaretu, chtěl-li kouřit a byla šťastna, když se od práce každou chvíli poobracel a stihl ji pokaždé něžným a jemným pousmáním.

Někdy vešla do obchodu, vzala si kousek nejlepší čokolády, kterou jí obchodvedoucí doporučil, pohovořila se zákaznictvem i Lojzičkou, usmála se na všecky vlídně a zase odešla, aby si v bytě pořádala něco pro radost a ukrácení chvíle.

A večer, jakmile se zavřel obchod a pisárna, čekala už s radostí na chodbě, až se otevřou dvířka zdviže, Valdemar přijede nahoru, popadne ji do náruče a bude ji líbat

Navečeřeli se spolu sami v útulné jídelně vedle kuchyně — požvatlali, zasmáli se, potom se vypravili trochu na procházku, aby

— jak Věře Valdemar sliboval — prohlíželi nekonečně výkladní skříně. Zářily světly ve všech barvách, protože už bylo před Mikulášem a všude ti nastrojení čertíci a andělé dělali báječný dojem. Hlavně na červeno byly výklady dekorovány a Věra se nemohla nasytit té podívané. A pak zase už byl trh předvánoční a to bylo všude nádhery a bohatství! Oči na tom všem přecházely.

A Valdemar se jenom ptal, co se jí líbí, a mrzelo ho skorem, že je tak skromná, že nemá žádných přání, že se chce jenom dívat. Rád ji vedl alespoň k cukráři a chtěl, aby si nakoupila dobrých věcí, aby si vybrala, co by jí chutnalo.

Dvakrát v týdnu šli do divadla. Věra milovala Národní, to se jí dotýkalo nejhlouběji, dojímalo ji a měla ráda drama nebo hry ze života.

Pekárkovi měli svou lóži a Valdemar tam vodil Věru jako na ukázku. Vypadala tak nevinně a mladistvě a on byl pyšný, dívali-li se muži do jeho lóže na roztomilou mladou žínku. Každý poznal, že je z venkova, protože nebylo v ní koketérie, s níž se oblékají všecky městské ženy, ani přehnané elegance. Byla vždy prostá v chování a úplně přirozená; její stříbřivě modré oči byly tak čisté jako lesní studánka tam někde z pokoského údolí, v níž se zhlížejí

$

300

nazelenalé olšové výhonky; pleť její, která neznala líčidla ani pudru, byla bezvadně čistá, mladistvé svěží, šíje, trochu nakloněná, tak oblá a bílá. Protože zářila štěstím, byla i krásná ta drobná tvářička, pořád dívčí a nevinná.

Valdemar ji denně více miloval a škodolibě ji stavěl na odiv bývalým kamarádům, které teď úplně zanedbával.

»Falešníku,« řekl mu jeden z nich, když náhodou se v elektrice setkali, »co máš tak rozkošnou ženušku, stal jsi se nám úplně nevěrným. A ne, abys přišel a svoji milostivou nám představil.«

Teprve po delší době přivedl ji Valdemar do kavárny, kam viděl z divadla jít své přátele. Věra byla trochu rozpačitá nad jejich poklonami a neskrývaným obdivem, ale brzy se obeznámila a hovořila zcela nenuceně.

Pouze jedinou kapkou pelyňku bylo setkání Věřino s matkou Valdemarovou.

Jak byla blahosklonnou před panem farářem, tak se stala opět upjatou a studenou, když poprvé novomanželé v Bubenči ji navštívili.

Slova jenom ukrajovala a trvalo dlouho, než ji starý pán na trochu hovoru přiměl. Potom držela mladým kázání a hlavně Věru nabádala, aby byla Valdemarovi dobrou družkou, jakou byla ona svému choti, hlavně zbožnou a ctnostnou a aby se modlila za svou matku, která jistě byla osobou kleslou a špatnou.

Valdemarovi bylo trapné a také starý pán snažil se převést řeč na jiné pole.

Poptával se syna, jak jde obchod bez něho, stačí-li všemu a bavil se dohady, kdy se opravdu otevřou hranice, aby sem zase zboží ostrovní mohlo plné vnikat.

»Četl jsem,« povídal, »že černoši mají takové spousty kakaa nahromaděné, až jím v kamnech topí.«

Želeli oba, že nemají aeroplánu, aby si jím tam někam pro nové zásoby zaletěli a smáli se a dělali všelijaké vtipy.

Ale dámy seděly upjatě. Věra byla zaražená a paní měla ještě všelicos za lubem, k čemu ji páni připustit nechtěli.

Při jedné návštěvě, před samými vánocemi, ptala se syna jako mimochodem:

»Víš už, že strýc Berger je jmenován v Paříži při vyslanectví legačním radou?«

»Ne, to jsem neslyšel,« pravil Valdemar a vyptával se zcela lhos-

$

301

tejně: »Tedy se postěhují do Francie? Copak tomu říkají dámy?«

»Nu, toť víš, je to velký postup — Ženda prý plesá — je tak vzdělaná a umělecká Paříž pro ni je vytouženým Eldorádem.«

»Ale Štěpánka nepsala právě nadšeně,« namítl starý pán, »nerada se bude tak daleko stěhovat.«

»Nu, Štěpánka je taková tichá, jemná duše,« pravila paní Pekárková, »třeba něco těžce nese, vždy následuje svého manžela a poroučí vše v ruce boží. A počkej, poslali nám též malou fotografii.«

Paní Pekárková pospíchala do vedlejšího pokoje a přinesla malou, amatérskou podobenku.

»To Evženie fotografovala,« — pravila, »pohleďte jen, jak je zdařilá. To děvče umí všechno na světě, je rozenou umělkyní.«

Věře bylo trochu nevolno při té velké chvále, z níž tušila určitý úmysl a přiznávala si, že se paní Pekárková zcela nic nezměnila. Zůstala touž, jakou ji Věra poznala. Obrázek podala Valdemarovi

— ale ten se s ním hned přiklonil k Věře a dívali se spolu.

Pan rada Berger byl vysoký a hubený člověk, měl prošedivělou bradku a oduševnélé, inteligenci ducha prozrazující oči.

Valdemar naznal, že velice zestaral od té doby, co ho neviděl. Věra však prvně hleděla na Evženii; byla krásná — kulatého, svěžího obličeje, oblečena byla jako amazonka a celý zjev byl bujarý, bystrý.

Pohlédla úkosem na Valdemara, ale ten pohleděl právě také na ni a smál se významně.

Ale pak se podívala Věra na paní Bergrovou a u té se pozdržela déle. Jaké měla ta paní dobré a smutné oči — ustrašené, nebo plné starosti? Obličej její byl oválný, mírně povadlý žádná přehnaná móda v jejím obleku, žádná pýcha na rtech. »Ó — žel, že tato paní není matkou Valdemarovou,« blesklo Věře hlavou, »jak by se k té mohla jinak přitulit, jak by ji měla ráda!« Žel — k jeho matce nemohla pohledět s důvěrou. Byla pyšná, chladná, zlá. To byla jediná bolest, která se Věry dotkla v jejím mladém manželství. Ani o pana strýčka se její starost nezvyšovala — psal, že je mu lépe — myslila, že tím potěší tchyni a pověděla o tom, leč paní Pekárkovou to valně nezajímalo, povídala dále, že Bergrovi psali, že strýc se stěhoval v těchto dnech na nové místo, ale dámy že za ním půjdou teprve, až nalezne byt, patrně až na jaře, a to že ještě Prahu navštíví.

»No tak,« pravil Valdemar lhostejně, »to je ještě uvidíme.«

$

302

Když z vily odcházeli, oddechla si Věra pokaždé bývalo to jako vytržení z krásné pohádky, kterou prožívala a teď sami jdouce osvětlenou a bohatou Prahou, spolu se do ní vraceli.

Jaké prožívala Věra vánoční svátky! K blaženosti jí nescházelo než přítomnost milého, tak vroucně vzpomínaného strýčka.

Ten ovšem nemohl přijet, a proto mu vypravili mladí manželé tak bohatou zásilku, že ji služka sotva na poštu dovlekla. Bylo v ní všecko, co v tom čase na venkově naprosto k dostání nebylo a o čem se domýšleli jen zdaleka, že by mu bylo milo.

Sami sobě navzájem připravili také drobná překvapení, ale museli večeřet napřed ve vile v Bubenči. Starý pán sám přišel je pozvolna pozvat a nebylo možno nedostavit se.

Tam ovšem paní Pekárková mimo dobrým jídlem vyčastovala Věru i mnohými bolavými narážkami, ale Valdemar u ní seděl, držel její drobné zápěstí a nedopustil, aby se jí otrávené šípy příliš dotýkaly.

Doma slavili znovu Štědrý večer, a to dlouho do noci. V jídelně planul lustr přes půlnoc — oni si měli stále co povídat. Seděli na malé pohovce u kamen — chvílemi rozsvěcovali svíčičky na stromečku — chvílemi je zhasínali — tulili se k sobě, povídali si zamilované bláhovosti. Valdemar choval Věru v náručí a divže ji nezulíbal k smrti.

— A potom přišel masopust; prvý masopust, v němž zase se mohlo tančit. A bylo také proč křepčit a se radovat. — Ovšem, ještě byly nepokoje na Slovensku, ještě se tam vojsko hnalo, ale to už byly jenom dozvuky hrozné, světové tragédie, z níž se zrodila svoboda a sebeurčení.

Vraceli se legionáři, Praha se koupala ve slávě a hýřila prapory; slavnost byla na slavnost, ovace za ovacemi. Valdemar přišel s radostnou zprávou, že Markovičův syn se vrátil domů s prvými legionáři a povídal Věře zas nějak zahanbeně:

»Připadám si jako dotěrný příživník, který jako trubec jenom v úle se povaloval a ničím nepřispěl.«

Věra však ho těšila: »Vždy můžeš pro vlast dobře činit, jenom když ji miluješ.«

A tak toho masopustu užívali Pekárkovi jako nikdy dosud. Věra

$

303

ještě neužila tance vůbec, ale letos se doň pustila. Valdemar jí koupil dvoje šaty, jaké se jí líbily. Jedny hedvábné růžové, druhé s neurčitým vzorečkem modrým, oboje velmi krásné a Věra žertovala, že si připadá jako Popelka, která rozloupla očarované oříšky. Také provedla svoje svatební šaty a nový vatovaný pláštík s labutinkou, který byl určen čistě jen pro ples a podobné zábavy.

Poprvé jí buchalo srdce velmi silně, když přestupovala práh dvorany na Žofíně. Nevídala tak ohromných sálů a lekala se skorem té hlučné a vířivé hudby, která je vítala. Bylo to jako čarovný sen a na Věru bezmála šla hrůza z té velikosti a připadalo jí to vše téměř neskutečné. Měla široce otevřené oči, bála se pustit ruky Valdemarovy.

A on vyhledal kruh svých známých — samé rodiny vážené, bezmála vznešené a představoval ji.

Připadala si škrobenou a nesmělou, ale všude jí vycházeli vstříc tak zdvořile a příjemné.

Vědělo se už, že se mladý Pekárek oženil z lásky s chudou dívčinkou přes vůli matčinu a kdekdo toho pyšné paní přál.

Hlavně Markovičovi se tomu nekonečně smáli a Věru upřímně zvali, aby jenom k nim na návštěvu přišla.

A Věra se opravdu každému líbila, protože čisté kouzlo, jež z ní sálalo, bylo tak teplé a tak sladké.

Zkrátka, mladá paní Pekárková se všude líbila, a proto na všech plesích, jež navštívila, šla z ruky do ruky. Tančili s ní přátelé Valdemarovi i jiní páni známí jen napolo, ba prováděli ji i ti, kteří nevěděli, že je Věra vdaná, a chtěli u ní lámat kopí. Valdemar, jak již řečeno, měl z toho trochu zlomyslnou radost, ale pokaždé měl toho brzy dosti. V nejlepším ji unášel z plesu, tiskl ji k sobě v drožce a říkal radostně v jejím rachotu: »Nepotřebuji, aby tě ostatní v náručí drželi jsi jenom moje, nepřeji té žádnému. Jsem trochu žárlivým a souží mne, tančíš-li tolik s jinými.«

A Věře to bylo vhod. Jak ráda šla do plesu, tak se i ráda vracela domů nejmilejší jí byla jeho náruč.

A dům Pekárkův pomalu se přestával jí zdát teskným a cizím. Byl teď jejím domovem a v tom byla láska — jak by se jí nezalíbil? Trochu se ostýchala Lišky, který byl nějaký smutný a byť se k ní choval uctivě, nikdy nepohleděl na ni vlídně — musela před ním klopit oči.

S Lojzičkou se stýkala velmi přátelsky, a když viděly služky, že

$

304

paní ji má ráda a nepovažuje ji za hloupou, také trochu jinak na Strážnickou pohlížely. Ostatně obé služky byly tu nové. Bětu si vzala paní Pekárková a Pína odešla, jen kuchařka Katuše tu zůstala, ale ta jako by byla zapomněla, že kdysi tu byla Věra z milosti trpěným sirotkem. Teď jen milostpaní sem, milostpaní tam a nemohla se už chovat ani uctivěji. Věra ovšem k ní srdce nepřiklonila, ale trpěla ji v domě, že to chtěla Valdemarova matka. Jí se Věra pořád bála a byla ráda, jen když často do Bubenče nemusela — a tchyně také velkého domu často nenavštěvovala.

Neměla ani ponětí, že Katuše často v neděli do Bubenče zajíždí a o všem, co se v domě děje, milostpaní referuje. Měla všechno v malíčku — věděla, co denně se vaří, kam mladé panstvo chodí, jaké šaty milostpaní nosí, s kým v domě mluví, kdy chodí k ní slečna Strážnická a kolikrát sešla ona k ní do světničky.

»Všichni mají mladou milostpaní rádi, jenom pan účetní nějak se jí vyhýbá,« povídala jednou — »snad ho ještě starou ránou srdce bolí.«

Paní Pekárková měla s tím hned plno starostí a rokovaly o tom dlouho.

Tak uplynula zima — Věra v postě navštívila pana strýčka a vrátila se potěšena, že je mu lépe a že Šimánková kupodivu do hospodářství se dosti rychle vpravila. Věra byla štástna, a proto viděla všechno růžové.

A jaro dalo se v Praze tušit časně, kdy ještě v Pokosech všude ležel sníh a fičely ledové větry. Zde už děti prodávaly sněženky a petrklíče a všude bylo plno rozpučelých kočiček a jehněd žlutých jako hedvábné třásně. I fialky jí Valdemar přinesl, když za obchodem na Smíchov se pustil a cestou kdesi je koupil. Zavoněly jarem, políbily ji takovým jasným závanem, jako by to až z Pokos pozdrav byl. Dojaly ji skorem. Nedávno byla ještě mladičkým děvčetem, chodila na ně k studánce do koutů, nosila je na mariánský oltářík.

Vděčně, něžné na Valdemara pohlédla a dala je na svůj stolek, na němž psávala dlouhé dopisy strýčkovi a v nich mu celý svůj nynější život líčila a o svém štěstí psala celé pohádky. »Jen matinka Valdemarova kdyby se se mnou smířila,« stěžovala si posledně, »ona mne dosud nemá ráda a při každé příležitosti mi předhazuje nejasný můj původ. Doufám však, že si časem na mne zvykne.«

Teď by však byla ráda napsala něco radostnějšího, jásavého, co

$

305

nosila nějaký čas v nitru jako nejtajnější tajemství, a to bylo tajemstvím jen proto, že to bylo sladké a ona nějak skoupá pochlubit se tím — nepřála nikomu, aby to věděl, mazlila se s tím sama a čekala jen na vhodnou chvíli, kdy by to Valdemarovi pověděla. Strýčkovi se to ostýchala napsat. Milovala Valdemara pořád víc, zvykala mu denně, upínala se k němu jako řeřicha ke kmeni šeříkového keře v rozkvetlé jarní zahradě myslela jenom na něho.

Proto čekala, až přijde taková vhodná chvíle, taková křišťálová nálada, v níž by ho obšťastnila svým sdělením. Byl tak pozorný, něžný za těch pár měsíců, co spolu byli, ještě ji nezranil ani slovem, ani pohledem, a přicházel-li někdy rozmrzelý z obchodu, stačilo jen vyběhnout mu v ústrety a na šíji se mu zavěsit, aby hned zapudil všecky chmury a na všecko zapomněl.

A taková chvíle a nálada se našla brzy. Na Květnou neděli si vyjeli mladí manželé parníkem do Roztok; Věra ještě nejela parníkem. Jeho návrh vzbudil její jásavou veselost. Zatleskala rukama a slibovala si od té vyjížďky mnoho krásného. Měla nový jarní plášť, který jí minulý týden Valdemar koupil, i jarní klobouček s drahou rajkou. Ustrojila se a byla ráda, že se v ní zhlíží, že jí tvrdí, jak jí to sluší, jak se mu líbí.

Jízda parníkem ji zprvu unášela, ale najednou jí bylo nevolno se smíchem si stěžovala, že snad dostane mořskou nemoc. Naštěstí byli hned u cíle a v hotelu, kam zašli k svačině, hned se jí udělalo dobře. S velikou chutí pila kávu se šlehačkou a tvrdila Valdemarovi, že jakživa nejedla tak dobrého pečiva, jako bylo zde. Jemu také chutnalo, byl mladý, měl zdravý žaludek a díval se na apetit Věřin, který ho podněcoval.

Potom se pustili procházkou do přírody — šli dlouho, prošli sady, nažvatlali mnoho sladkých nesmyslů a dali si mnoho hubiček. Věře kvetly tváře, a třeba byla kolem očí nějak přepadlá, byla hezčí než kdy jindy. Konečně mu začala utíkat — on se honil za ní

— mezi břízkami mládnoucích sadů se proplétali; výletníků tu bylo ještě málo, mohli být trochu dětinští. Věra utíkala, co mohla, on za ní — oči se mu smály, byl celý upachtěný. Schoval se jí do housti a čekal, až doběhne. Přidržoval si rukama ústa, aby neslyšela, jak dýchá — smál se úplně až v nitru a těšil se, jak na ni vybafne, a když ji slyšel, jak běží, ostražitě se rozhlíží a skrze větévky viděl, jak i ona smíchem a šelmovstvím září — nastavoval už ruce, aby ji hned do náruče popadl a její leknutí polibky uchlácholil.

$

— 306 —

Opravdově se ho lekla, myslila, že je někde vzadu za ní v ohybu cesty, že se v jejích křižovatkách spletl, a zatím tu vyskočil proti ní, směje se na celé kolo. Zadupal, postrašil ji. Vypískla hlasitě a chtěla se obrátit znovu na útěk, leč on jí nadskočil, chytil ji do náruče, a že byla drobná a lehoučká, vyhodil ji do výše, chytil ji rozpřaženýma rukama a líbal ji s vášnivou bujností. Zavírajíc oči před jeho polibky, bránila se mu.

»Jdi, jdi — tys mne polekal — ale počkej, musím ti říci, že teď nesmíš být tak ztřeštěný, musíš se mnou nakládat velmi šetrně a opatrně.« — a vzala jeho hlavu do rukou, přinutila ho, aby se sklonil a šeptala mu něco do ucha, co bylo krásné a sladké, až jí oči stříbrem svítily a zamžily se několika kapkami rosy.

A potom se mohl Valdemar zbláznit radostí, líbal jí ruce a smál se trochu rozpačitě a dojatě. Cestou k domovu ji opatroval jako vzácný a velmi křehký poklad, až se mu smála, a když jeli elektrikou, pomáhal jí šetrné vystoupit a sestoupit.

Sladké to tajemství nemohl sám unést — byl by se rád někomu pochlubil, svěřil. Nevěděl honem komu, napadl starého Hlaváčka na chodbě a pověděl to jemu. »Starý kamaráde, oživne dům Pekárkův, nezůstaneme sami. Dostanete novou úlohu opatrovat mladého dědice, chystat stromeček, snášet dárky jako kdysi pro mne!«

Oči mu zářily štěstím a stařík, třeba pomalu chápal, pochopil brzy. Držel Valdemara za ruce a plakal; byl by mu rád gratuloval, ale breptal něco nesrozumitelného.

Povědět to otci, matce se pochlubit po tom Valdemar toužil, a třeba Věra ho prosila, aby nikomu ještě nic neříkal, přece ji neposlechl.

Nazejtří odejel autem do Bubenče; vzal si nějakou poradu s otcem kvůli obchodu za záminku, ale jednalo se mu o to, aby pověděl, co se mu v srdci roztahovalo jako zlatoperý pták nedalo mu pokoje.

Pan Pekárek nebyl doma - od té doby, co soukromničil, chodíval dopoledne do vinárny — byla mu doma dlouhá chvíle a také ho mořil stesk po obchodě, po práci; nebýt ženiny umíněnosti, byl by zůstal ve velkém domě, byl by pomáhal v obchodě a pisárně jako dřív, ale tak nemohl vydržet nudou. Navštěvoval tedy vinárny, aby mu chvíle ušla. Byl by také rád zajel alespoň na návštěvu, měl jedináčka Valdemara nadevšecko rád a také k snaše cítil od prvé chvíle vřelou sympatii, ale žena mu nedala.

$

307

Valdemar byl nerad, že otce nezastal, ale dal se matkou uvést do pokoje a přijal i sklenku čaje, který mu dala Betou připravit. Poptávala se, jak jde obchod, přijde-li už brzo zásilka ostrovní kávy a což kakao, je-li už uvolněn dovoz. Jenom mimochodem se zeptala, jak jeho domácnost, jsou-li zdrávi a jak se tuží nové služky.

»Pochybuji, že se teď u vás naučí, jako se naučily u mne,« pravila. »Beta je tak vycvičena, že zcela dobře může zastávat místo kuchařky, a Pína — ta by mohla jít klidně za panskou. Tvá žena ale nu, kdož by jí to zazlíval! Nevyrostla v poměrech, které by ji naučily jednat s čeládkou. Sama skoro sloužila a pak to je již vrozeno.«

»Nu ovšem,« — usmál se Valdemar — »Věra valně neporoučí — je to takový zlatý dobráček, vším je spokojena.«

»To bude chyba,« pokrčila rameny, »bylo by mi líto, kdyby v domě Pekárkově, který vždy slul svou elegancí a noblesou, dosti důstojně se nereprezentovala. — A co, prosím té, drahý Valoušku,« — s největší starostlivostí ztlumila hlas a důvěrně položila jemnou pravici na synovo koleno — »bude to dělat dobrotu s tím Liškou?« Hleděla naň ustaranýma očima, ale Valdemar nechápal.

»Jak to? Co s Liškou?« ptal se. »Je u nás už tak dlouho a já nemám přes něho pracovníka.«

»O to se nejedná,« paní Pekárková těkala očima po tváři synově

— »ale kvůli tvé ženě. Ty víš přece, že za svobodna to byl jakýsi poměr — ne — abych tak řekla jakási beznadějná láska — nu, snad jenom z jeho strany ale přece…«

Valdemar byl nepříjemné dotčen. Zčervenal trochu, zahryzl se do rtu.

»Ty ale víš, matinko, že na tom všem zhola nic nebylo. Věra si ho ani nevšimla, a že on měl nějaké pošetilé plány? Nu, myslím, že nebyl prvým ani jediným, jemuž se Věra líbila.«

Zasmál se prudce a zhostil se ruky matčiny. »Liška už to dávno pustil mimo sebe a chová se k mé paní s největší uctivostí. Že se Věra líbí všem mužům — to mi ostatně lichotí,« — dodal vesele.

Paní Pekárková se usmála shovívavě a trochu nakysle:

»Ach, ty zamilované oči,« — pokyvovala hlavou, »ty vidí vždy až příliš mnoho, nebo jsou úplně krátkozraké.«

»Ale já jsem, matinko, přišel hlavně, abych se vám pochlubil, tobě a otci!« — povídal Valdemar a odstavil prázdný šálek od čaje. »Usmívá se na nás štěstí a já to nemohu přenést přes srdce jako

$

— 308 —

dobrý syn, abych vám to prvně nesdělil,« — a plný radosti znovu podrážděné pověděl, co mu včera Věra svěřila.

Ale zklamal se. Jeho máť se nerozzářila, jak očekával. Zůstala chladná a usmála se jenom zpola, tak jedním koutkem.

»Nu — budeš mít brzy plno starostí,« pravila soucitné — »jak přijde dítě, jsou ruce zavázány, svět zavřený. A není to šik, mít tak brzo rodinu. My jsme tě dostali až za půl třetího roku.«

Valdemar byl zchlazen. Mlčel již o tom a nedočkav se otce, odjížděl rozmrzele. Díval se vzdorně před sebe a nevlídně pobídl šoféra, aby pospíšil, že zbytečně zmrhal půl dne. Zaříkal se, že již podruhé žádnou radost rodičům nesvěří, hlavně pak ne matce.

Ovšem mrzutý byl jen, pokud neuviděl Věry. Vyšla mu vstříc; byla růžová teplem kuchyně, v níž mu strojila nějaké cukrovinky, a vítala ho s úsměvem.

Povídala, že bude psát panu strýčkovi a ptala se, dovolí-li, aby mu poslala trochu kávy.

Jak by nedovolil — běžel s ní do pokoje a připsal mu také pozdrav a to, co učinilo tak malý dojem u matky.

Věděl, že to pana faráře jisté bude zajímat a že ta radost nebude nesdílena.

Pan farář zatím trávil své dny v práci a neměl ani mnoho času, aby po Věře tesknil. Všechno bylo zanedbáno a po válce zas nové okolnosti přinesly mu plno starostí.

Tak shledal, že vojáci, kteří přišli z vojny, hodně zpustli a naučili se tam všeličemus nekalému. Chalupník Zelenka býval doma pořádným člověkem, ale teď žena vedla jediný nářek. Naučil se na vojně pít, žádný likér mu nebyl dosti silným. Práce mu nevoněla, jenom chodit sem a tam, hospody vytloukat. Přišla do fary a žalovala si na to.

U Nováků byl strašný rozbroj v domácnosti, divže vrátivší se Novák ženu i tchyni nepovraždil.

Mělať Novačka v jeho nepřítomnosti dítě s kominíkem z Hlídalova. Žádali hned o rozvod a čekali jen na vyřízení. Že pak měli dvě větší děti, viděl v tom farář Doležal zkázu a nepravost a snažil se, seč byl, aby to vše napravil, aby ženu přivedl k pokání a muže k odpuštění. Měl za to sice jenom nevděk, protože mu Novačka po

$

309

straně vyčetla — ale on se to ovšem dozvěděl — že se mu lehko mluví, když už je starý, ale jaký prý byl zamlada, to že žádný neví. Novák potom se opil a křičel před farou, aby se mezi ně nepletl, on že je dobrý ještě dosti, když tu ničemnici nezabil, a farář že byl asi pěkný, když se takové neplechy zastává.

Ale farář Doležal nedal se mást — když Novák vystřízlivěl, došel k němu dvakrát třikrát, rozmlouval, dokazoval, že právě Spasitel s padlými ženami velmi vlídně jednal, nechal si nohy od jedné z nich mýt — od druhé na své hlavě strpěl vonnou mast — nabádal ho k odpuštění a trpělivosti.

Jinde zas kleslo děvče a zůstalo opuštěno v hanbě — nebylo přece možno nechat je bez pomoci — tak měl plno cizích starostí.

A k tomu ty zvony! Třikrát denně bylo panu faráři líto, když ten skromný poledník tam prostince klinkal a smutně, jako by se mu samému na věži stýskalo. Krásný, veliký zvon Maria ležel kdesi v Přerově na nádraží rozbitý a pan farář zadával na všecky strany, aby byl Pokosům vrácen.

Dají jej znovu ulít — na věž jej vyzvednou, vysvětí. Slíbil to svým věřícím o velikonocích na kazatelně.

»Tak jako našemu národu zazvonilo vzkříšení, tak i ten zvon se k nám vrátí, aby nám znovu vyzváněl a slavné doby připomínal.«

A začal hned slavnou ofěrou vybírat na znovuzřízení památného zvonu.

Konečně bylo Pokosům dovoleno, aby si zvon na onom nádraží vyzvedli a naložili s ním podle svého.

To bylo radosti! Pan farář požádal starostu, aby tam zajel, ale ten se nevypravil. Jarní práce v poli nedala mu odejet a byl jenom rolníkem, prostým vesničanem; měl skoro strach, co a jak by vyřídil, jak by to vše vyjednal a musel-li by mluvit s velkými pány.

Vypravil se tedy sám farář Doležal, aby milovaný zvon vyzvedl a zpět dopravil. Ale nebyla to práce snadná. Ukázalo se, že je velmi těžký, že třeba k tomu kolik lidí, zvláštní vůz atd., takže se tam zdržel dva dny a stálo to plno peněz, než ho do Pokos dostal, které ze své kapsy zaplatil. Aby se o ně hlásil v kostelní radě? Na to byl hrdým a věděl ostatně, že nové ulití zvonu bude vyžadovat zase velkého nákladu. Byltě zvon úplně rozbitý a více než čtvrtina kovu scházela — posíláním a harcováním rozházely se štěpiny. Tak se ve válce se vším hospodařilo.

On ale chtěl stůj co stůj zvon vidět zase na věži, byl to zvon pa-

$

310

mátný — letopočet a nápis na něm měl nemalou historickou cenu nejenom pro Pokosy samé, ale pro celek též, neboť starožitnosti, byť v nejposlednějších vesničkách ukryté, jsou národním cenným bohatstvím.

Začal tedy vybírat — v kostele po haléři, pořádal ofěry, ale lidé, nejsouce zvyklí od svého faráře na takové jednání, durdili se, že ve zlé době, kdy každý má po válce se co hojit a ohánět, mají platit i na zvony. Farář se to dozvěděl, protože Šimánková byla živou kronikou a i kdyby poslouchat nechtěl, přinutila ho, aby každý klípek vyslechl. Zabolelo ho to, ale měl omluvu pro své farníky; opravdu, jsou ujařmeni není možno chtít od nich, aby dávali. Zastavil vše a jal se šetřit sám na sobě. Ušetří ze svého zaplatí od ulití zvonu a zatoužil, aby ozdravěl natolik, co by to dokázal.

Jeho choroba jako by se byla zastavila; kašlal pořád, ale přestal se potit a cítil se lépe. Snad tu bude ještě tak dlouho, než ušetří. Bude-li ukládat každý měsíc sto korun stranou, snad se nějak mine za rok to bude dvanáct set — možná že to na tu výlohu stačí. Nakázal Šimánkové, aby méně mastila, místo tří kostek cukru do snídané aby mu dávala pouze dvě, maso že místo dvakráte v týdnu možno jíst jen v neděli.

Přišlo jarní setí a zas plno starostí. Nutno koupit jetelové semeno, které loni nebylo vypěstováno, sehnat i semínko na řepu a zelí, práce bylo plno a kostelník si stěžoval, že stárne a síla mu dochází.

Tak toho měl pan farář až přes hlavu a často mu sotva zbývalo času, aby napsal Věře psaní. A přece na ni tak vroucně vzpomínal! Někdy mu připadalo, že ani od něho neodešla, že je někde v zahrádce nebo na poli, ale poté se mu zase zdálo, že už je to velmi dávno, co mu odešla a co ji neviděl.

Jak byl šťasten, když přišlo od ní tohle poslední psaní — a v něm od Valdemara taková slavná a radostná douška! Nejenom tu radost čekanou, ale i jeho lásku k ní vycítil a měl sám též radost nekonečnou.

Potom se mu zas radostněji pracovalo a každá tíha povolání snáze se mu nesla.

$

311

»Ale jste šťastna, Věruško, viďte, jste šťastna?« ptala se slečna Strážnická, když jednou v létě Věra seděla v podvečeru v jejím pokojíčku. Valdemar odejel za obchodem mimo Prahu a ona pro tesknotu nevěděla, kam by se poděla.

Strážnickou měla stále ráda, vždy ji ráda vyhledávala. Teď pokyvovala malou hlavičkou a snivě oči k ní obrátila.

»Jsem, Lojzičko, jsem velmi šťastna, Valdemar mne miluje a je tak hodný.«

»Ó věřím ráda,« — šeptala Strážnická a zachvívala se lehce, »povídejte mi něco o jeho lásce a o vašem štěstí,« žádala a s povzdechem dodala: »Jak byste nebyla šťastna po boku takového muže!«

Věřino srdce přetékalo štěstím, ký div, že jím oplývala i ústa. Vypravovala všelijaké drobnůstky, zvláště pěkné a něžné, a pochlubila se též, že pojede o prázdninách asi na měsíc do Pokos k dobrému strýčkovi, který se na ni velice těší.

»Valdemar mi to slíbil,« pravila, »on bude za mnou dojíždět, aby se mně ani jemu příliš nestýskalo.«

»Však to dlouho bez vás nevydrží,« — mínila Strážnická a její oči byly jako vždy, mluvila-li o Pekárkovi.

»Mysleli jsme, že sem přijedou Bergrovi z Vídně,« povídala Věra, »slíbili navštívit nás, než se odstěhují do Paříže, ale tetinka Bergrová je nějaká churavá — tedy mohu snadno odejet.«

»A což milostivá, už se s vámi smířila?« ptala se Strážnická trochu nesměle, ale přece jí to nedalo. Připadalo jí, že si trochu mnoho k paní svého šéfa dovoluje, říkala jí jenom před lidmi »milostivá paní,« mezi čtyřma očima po Věřině přání zůstalo vše při starém, ale měla to na srdci, toužila zeptat se.

Při té zmínce Věra zesmutněla.

»Ne příliš,« — pravila — »naoko se tváří vlídně, ale uvnitř — přestala jsem již doufat, že se smíří s tou mezaliancí, které se podle jejího názoru Valdemar dopustil. Poslední, nač spoléhám, je dítě Valdemar mi slibuje, že pak bude konec vší trpkosti.«

»Paní Pekárková je žena velice zlá,« — pronesla Strážnická zamyšleně, »vezme-li si někoho na mušku, dovede ho uštvat až k smrti. Poznala jsem ji za ta léta, co jsem v domě Pekárkově, velmi dobře. Řekla jsem vám nejednou, že její zbožnost a pokora je jenom maskou, za níž se dobře ukrývá zlomyslnost a pýcha. Že se teď nestalo po jejím a mladý pán se oženil podle svého, to vám ne-

$

312

může odpustit a těžce, přetěžce to nese. Však kdybyste byla viděla ty boje, co spolu sváděli,« — Strážnická potřásala hlavou — »byla byste teprve viděla, jak vás pan Valdemar má rád. Když se začalo povídat, že jste utekla před ním a ze strachu před starou, byl celý dům vzhůru a nikdo nemyslil, že by on prosadil svou — znali všichni milostivou paní. Ale pan Valdemar se ukázal dobře být jejím synem. Slíbil, že odejde z domu, že se dá na vojnu a tak dlouho usiloval, až to prosadil, že řekla: »Dělej si, jak chceš — já ji naoko přijmu za dceru, ale jen naoko — k srdci ji nepřivinu nikdy.«

Věra seděla smutné — bože, jak se to shoduje s jejím cítěním!

»Nu, vám to nevadí,« — usmála se Strážnická — »pan Valdemar se nedá štvát proti vám, má vás příliš rád. Ale jedno bych vám radila: nemějte pod střechou tu falešnici Katuši. Dejte ji pryč!«

»To nejde,« — vrtěla Věra hlavou — »matka Valdemarova si toho přála, aby zůstala u nás, horšila by se na mne, bylo by ještě hůře.«

»Mně ta ženská připadá jako zmije, která se vloudila do vaší domácnosti; jen si všimněte, jak všecko poslouchá a sleduje, má oči baziliščí a je plná pokrytectví.«

Věra mlčela — uznávala, že má Lojzička pravdu, ba připadalo jí, že by se cítila volnější, kdyby byla v kuchyni jiná žena. Leč bála se popudit starou paní.

Obrátily hovor jinam a Strážnická se dostala ve svém povídání až na účetního Lišku.

»Co jste k nám přišla podruhé, je zase smutnější,« pravila s trochou přehnané ženské povídavosti. »Když jste mu řekla, že se vůbec nehodláte vdávat, byl s tím smířen, ale teď — rmoutí ho, že jste s ním nejednala upřímně.«

To Věru sklíčilo. Opravdu, ona se Lišky nějak styděla — vždyť mu tak opravdově dokazovala, že pro ni není manželství.

»Věřte, Lojzičko, to mne opravdově mrzí,« — povídala — »a cítím se před Liškou nějak provinilou. Zdá se mi, kdybych se mu mohla omluvit, že by mi bylo volněji. Ráda bych mu pověděla, že jsem tajně už tehdy Valdemara milovala, ale že jsem se tomu sama vší silou bránila. Kdež by mi bylo napadlo, že i on — «

»Jistě by se Liška potěšil,« — mínila Lojzička — »kdybyste s ním promluvila. Mně je ho líto, je to charakterní člověk a takhle trpí zklamáním a hořkostí.«

»Nu, tak byste to mohla nějak zprostředkovat,« žádala Věra,

$

313

»mohl by třeba za nějakou záminkou přijít sem k vám. Nechci, aby kdo o mně soudil, že jsem byla vypočítavá a Valdemara si brala pro tento pyšný dům. Chci, aby to všichni věděli, že to bylo z lásky.«

Ujednáno. A tak se stalo, že nazejtří stála Věra proti rozpačitému a pobledlému Liškovi a povídala mu s jemným a vážným úsměvem:

»Prosím vás, nedomýšlejte se o mně, že bych byla vypočítavou a neupřímnou. Ne proto, že je Valdemar majitelem tohoto domu a obchodu, ale pro něj samého jsem ho milovala. A protože jsem to nepřiznala ani sobě, nepřiznala jsem se ani vám, a že jsem ho milovala dříve, nemohla jsem slíbit vám svoje srdce. Ostatně, přísahám vám, že jsem neměla tehdy ani nejmenší naděje, a předsevzetí mé sloužit milému strýčkovi až do smrti bylo zcela vážné

— on sám mne toho slibu zprostil.«

»Milostivá paní,« — koktal Liška — »mně přece nepřísluší, abych jednání vaše chtěl posuzovat a nikdo také takového slova ode mne neslyšel,« s lehkou výčitkou podíval se na Strážnickou, ale Věra ho umlčela.

»Jako člověku ano, a mne bolí, vidím-li, že na mne pohlížíte s trpkostí. Já jsem vždy oceňovala váš charakter, ale sám víte, že srdce si nedá poroučet. Byla bych však stejně Valdemara milovala, kdyby neměl nic a byl v Pekárkově domě třeba i posledním skladníkem.«

»Já tomu věřím, milostivá paní,« — zase tak rozpačité se ozval Liška — »a nenapadá mi ani zdaleka, abych chtěl «

»Nuže, je mezi námi jasno, není-liž pravda?« ptala se Věra a s vlídným pousmáním podala mu ruku. »Žádná hořkost z vaší strany. Já bych si přála, abyste byl u nás spokojen,« dodala, když jí ruku lehce stiskl.

»Vždyť já jsem, milostivá paní, a vždycky budu,« pravil Liška, »vám pak přeji samé štěstí a buďte ujištěna, že vám zůstanu uctivě oddaný.«

S tím se rozešli; Věra šla do bytu a Liška do pisárny, aby se ustrojil a z domu odešel.

Věra byla zamyšlena, ale spokojena; tohle jí stále scházelo, toužila domluvit se s účetním, obhájit svou důslednost a teď se jí to povedlo. Sedla nad knihou, ale byla roztržitá. Vzpomínala na minulé časy a zatoužila konečně, aby se jí povedlo získat trochu přízně Valdemarovy matky. Copak otec, ten byl dobrý a klidný — dnes

$

314

přišel dopoledne, aby v nepřítomnosti Valdemarově na kancelář se podíval, a poseděl s ní tak dlouho v jídelně, až by se byl pomalu nechal pozvat na oběd. Cítila to, že ji má rád a sama ho ctila od prvého spatření se s ním — ó proč nebyla taková i paní!

Nikdy se ještě neodvážila oslovit ji matinko — tak se jí bála, a ona ji k tomu též nikdy nevyzvala.

Bylo jí to líto — vždyť to slovo ona nikdy nevyslovila nepoznala ho, aby jí šlo ze srdce — proč nesměla ani k matce mužově mít trochu důvěry? — Uronila nad tím též slzu, až bylo jich víc — prvé slzy, co se provdala.

A vtom kroky na chodbě, ode dveří zdviže — dveře se otevřely a Věra vykřikla radostí. Čekala ho až zítra, zatím je tu již dnes, vyskočila a vrhla se Valdemarovi na šíji.

Ulekl se: »Slzy? Tys plakala? Snad ti někdo ublížil? Urazili tě, pověz — « zvídal a prohlížel její trochu uplakanou tvářičku.

»Ó to nic není, Valdemare,« — usmívala se — »trochu tesknoty mne tu přepadlo, když jsem byla tak sama.«

Odházel automobilové zakuklení a sedl za stůl, zval ji k sobě, bral ji do náruče a sliboval, že se již za obchodem nikam nehne. Tesknota byla zažehnána, jenom mladé štěstí se usmívalo.

Prázdniny strávila Věra vskutku v Pokosech u milého strýčka a počítala je pak navždy k nejlepším ze svého života.

Jak jí tam bylo dobře a veselo! Valdemar ji zásobil penězi i přivezl jí každý týden, čeho potřebovala a pan farář chtěl jen, aby se měla dobře, aby měla pohodlí a dopřála si, čeho ve městě přes veškerý blahobyt postrádá — mléka a čerstvého vzduchu.

Sám se cítil též lépe a byl vesel — těšil se z jejího štěstí. Věra mu zašila, ušila a pospravila vše, co bylo třeba a toulala se také trochu v polích s Liduškou Šimonovou, která byla letos trochu smutná a svěřila se Věře:

»Nevím, co bude s mou láskou. Ivan sice odešel domů, ale zas se vrátil ke mně. Jeho rodiče zemřeli — bratr upadl v ruce nepřátel a rodný statek lehl popelem, co by tam tedy dělal? Ale náš tatínek se o naší lásce dozvěděl a brojí proti ní — hněvá se velice, jak jenom se někdo slovem zmíní. Nevím, jak to bude dál. Kdyby bylo možno, šla bych s ním do Ruska.«

$

315

»A co říká Václav?« ptala se Věra, »je také proti tomu?«

»Václav? Ba skoro taky,« smutně povídala Lidka, »co se oženil, je z něho takový praktický člověk, vymlouvá mi to a lásky necení.«

Věra měla s ní soucit — proč nemá být tak šťastná jako ona?

Jak čekávala na sobotu, až přijede Valdemar! Chodila mu daleko naproti a sedala u Hlídalova nebo i za ním na zelené mezi u hráze rybníka a vyhlížela, až zdaleka se zdvihnou kotouče prachu nebo uslyší v dálce zatroubení auta. Znala už jeho hlas — byl takový ryčný a krátký — a slýchala ho s tolikerou radostí.

Dovedla pak skokem vyběhnout na vysokou stráň nad splavem, kde voda z rybníka střemhlav se vrhala, zvednout ruku s kapesníkem, mávat a běžet autu vstříc. A potom jak radostně vskočila do jeho lůna a vrhala se Valdemarovi na šíji!

Jezdil k ní nějako manžel, ale jako milenec a ona ho také tak vítala.

Pokaždé bylo už hodně kvečeru a po zbledlém nebi poslední zákmity západu se kmitaly nebo vyvstával ohromný měsíc a dumavě zdravil ztemnělé olše a vrby kolem potoka. Příroda byla tu otevřena a vše dýchalo jejím kouzlem — Valdemarovi to bylo vzácné, těšil se na tiché Pokosy a pana faráře, jehož oceňoval denně více a lépe.

Když uslyšel, že sbírá na obnovení rozbitého zvonu, neskrblil sáhl do náprsí a obdaroval sbírku slušnou bankovkou.

Netušil ovšem, že dobrý kněz na sobě šetří a sobě utrhuje, aby zvon znovu budoval, nevěděla to ani Věra.

Ale jednou přijel Valdemar smuten. — Věra to hned viděla, ba ona to tušila, ještě než se jeho lesklé auto na obzoru zjevilo. Ještě než vyrazilo ze zátočky mezi šípkovými keři, z aleje sporých jeřábů a bříz, měla nějaký úzkostlivý pocit, jako by se jí bylo srdce sevřelo — co to asi bylo?

A jak na něj popatřila, už znamenala mrak na jeho čele a stín v očích — nezářily samou láskou jako dnes týden a nebyly ani plné úsměvu, třeba ji sevřely jeho paže stejně ohnivě jako jindy. Věra se ulekla.

»Tys nemocen, Valdemare, nebo někdo u vás doma?« ptala se a cítila, jak se jí chvějí rty bázní.

Byla tak šťastná, tak nevýslovně — bála se o to své štěstí — lekala se mráčku na jeho čele, což aby věštil zkázonosnou bouři?

$

316

Ale on se usmál: »To se ti jenom zdá — snad jsem trochu unaven po cestě. V obchodě bylo celý den nějak neobyčejné rušno a v pisárně také mne třeba, k tomu Strážnická byla celý den nemocná, dvakrát dostala prudký záchvat v krámě, když bylo nejvíce práce.«

Věra se mu tulila k rukám:

»Nezazlívej jí toho, měj s ní trpělivost, prosím tě!«

»Jako bych nevěděl, že je tvojí chráněnkou,« povídal trochu mdle, jak nemíval ve zvyku — »i kdyby nebyla naprosto k potřebě, bude pro ni vždy místo v Pekárkově domě a sousto se na ni dostane také.«

»Tys dobrý, já to vím,« uznávala Věra, »ale pověz, co ještě tě pozlobilo. Jsi přece jen smutný a nezapřeš mi toho. — Snad v Bubenči něco «

»Ó ne,« — prudce odporoval — »tam nic, naprosto nic — nebyl jsem tam ani.«

»Myslila jsem, nestúně-li někdo, třeba tatínek.«

»Nu, má nějaké nepříjemnosti — upisoval plno různých půjček Rakousku, aby mne udržel doma a teď se to propadlo v nic — ale to nemá významu a pro nás smyslu,« povídal mladý muž a že byli u fary, otevřel si dvířka dříve než šofér a pomáhal Věře s obvyklou pozorností, ba ta se stupňovala stále, čím déle spolu byli.

A potom se celý večer bavil s panem farářem a ten nic nepozoroval, leč Věra cítila, že není vše jak obvykle, že Valdemara něco mrzí.

Nechtěla ho omrzet svou dotěrností, ale byla by tak ráda zvěděla, co jej potkalo nemilého.

Vždyť byl vždy tak veselý a roztomilý — dnes jako by byl povadl. Cítila, že to je něco, co ji poraní, a bála se. Toužila, aby byli spolu sami, snad že jí poví, co to je, jaká chmura lehla na jejich štěstí.

Zmlkla proto a také Valdemarovi s panem farářem se přetrhla řeč — navázali ji několikráte — ale strhala se zas. Valdemar si podepřel hlavu dlaní a nemohl jaksi opanovat špatnou náladu, jíž se bránil dosti dlouho. Pan farář myslel, že je unavený a pobídl ho, aby šel spát, on také že se rád uloží.

Tak osaměli manželé v pokoji, do něhož přes bílé záclonky, zastírající okno dopolou, hleděl ohromný zlatý měsíc a stříbřitá oblaka, která rychle po nebi letěla.

$

317

Valdemar byl u konce se svým ovládáním sebe a Věra nejvýše rozechvělá poznala, že už bude sdílnějším. Přistoupila k němu zezadu a vzala do rukou jeho hlavu, na níž byla spousta černých vlasů, jež ve velkých vlnách dozadu byly sehnány. Nahlédla mu do očí a ptala se se strachem v celé tváři:

»Ty mi něco tajíš, Valdemare, cítím to až v srdci, že se něco stalo. Bože můj, nemuč mne a pověz!« Slzy jí šly do očí. — Opravdu nějaká nástraha jejímu štěstí?

A on ji zachytil za ruku, otočil ji proti sobě, vstal a bera jí hlavu do rukou, do očí jí pátravě a upřeně dlouho hleděl. — Byly v nich stříbřité žilky jako na tom dnešním nebi a v černých zřítelnicích viděl svůj obrázek malinký, až směšný, jako by sem byl přikouzlen z trpasličí říše.

Snesla ten pohled — i ona pátrala v jeho očích, co tam až kdesi hluboko cizího a bolestného se vloudilo.

»Ne — ne — to není pravda!« zvolal poté Valdemar — pustil její hlavu — a přešel kvapně dvakrát pokojem. — »Stokrát ne, nevěřím ničemu! To byla jenom zlovůle, aby naše štěstí zakalila. Tys čistá a máš jenom mne ráda!«

Zastavil se před ní a bral její ruce do svých: »Viď, že jenom mne máš ráda a že s Liškou nikdy nebylo poměru mezi vámi.«

Věra ustrnula — krví se zalila až po čelo a potom zbledla — slzy vstoupily jí do očí.

»Valdemare, kdo ti to řekl? Kdo zase obnovil, co té kdysi znepokoj ovalo?«

Chvěla se na celém těle, poznala hned zlomyslný, podlý úmysl.

»Ne kdysi — ale mělo to být nedávno. Věro, matka mi žalovala,« upřímně prozrazoval mladý muž a třeba prve se zcela přesvědčeně usmál, teď prudce hovořil, že bylo patrno, jaký byl jeho dojem při té obžalobě.

»S pláčem přišla, litovala mne — že se doslechla ze spolehlivých úst, jako by ses byla s Liškou sešla, když jsem byl za obchodem mimo Prahu — prý Strážnická to zprostředkovala — a — «

»To Katuše!« zvolala Věra a bolestí i hněvem vybuchla. »Nechali jste mi ji jako zmiji, která má pást po mém srdci, aby je uštkla, já to vím.«

A potom se přiznala, proč se s Liškou sešla a co mu chtěla říci — plakala usedavě, neboť poznávala víc než kdy jindy, že ji matka Valdemarova nenávidí.

$

— 318 —

Valdemar byl všecek nešťastný, vida ji v slzách; prosil, aby mu odpustila, že on nevěřil a nevěří v její vinu, že je přesvědčen o její lásce a věrnosti; smířili se slavnostně a byli zase šťastni, ale Věře zůstalo něco na dně duše, jako bolest od hadího uštknutí a Valdemarovi jako od bodnutí otráveného indiánského šípu.

Byla zase zima a nad Prahou sněžilo se od rána. Veliké vločky padaly z oblohy, jež byla úplně bílá a visela tak nízko vířily vzduchem a zachycovaly se na římsy a střechy i okna domu, padaly na chodníky a věru, metaři měli plné ruce práce, aby se jich nenahromadily celé spousty.

Také na okna růžové ložnice v Pekárkově domě padaly vločky jako veliké, bílé chuchvalce a zachycovaly se na jejich rámech; vítr chvílemi silně zadul a v komíně zasténal.

Volnými kroky, na koberci ztlumenými, přecházel mladý Pekárek — zastavoval se brzy proti oknu a zase před lůžkem, na němž ležela Věra, s hlavou zvrácenou nazpět a nevýslovně trpěla.

Chvílemi si uvědomoval jenom zpola, že taková sněhová prášenice už dávno v Praze nebyla, chvílemi usedal na postranici lůžka a pohlazoval dojatě malou, v pěst nebo v prostěradlo se zatínající ručku Věřinu.

Z jejích úst draly se vzdechy i úpění a čím to vše déle trvalo, tím častěji vyrážel i přidušený, přes moc a její sílu se deroucí výkřik.

U hlavy lůžka seděla asistentka — u kamen s jakousi zledovatělou tváří postával odborník, známý lékař — kterého dnes ráno telefonicky z kliniky mladý Pekárek povolal. Lékař podal nějaké prášky a čekal teď na jejich výsledek. Nebylo mu to ničím novým a nerozčiloval se — zato Valdemar byl zmučený a obracel se každé chvíle na něho pohledem bezmála zoufalým. Mladý muž byl přepadlý a v neholené tváři patrno, že jej nějak opustilo, co bylo dříve jeho druhou přirozeností, péče o pěkný zevnějšek a klidná mysl.

A chvíle se vlekly tak pomalu. Asistentka povzbuzovala mladou paní vlídnými slovy:

»Jenom trpělivost, milostpaní, vše je na dobré cestě — těšme se, že to dobře skončí.«

I doktor tak těšil, přistupoval chvílemi k posteli, skláněl se k trpící mladé ženě — zase se vztyčoval a s rukama za zády složenýma

$

318

pokojem přecházel, svoji bradku pohlazoval a studené oči k lůžku obracel.

Valdemarovi bylo hrozně, stále hůře — šly na něho smrtelné úzkosti — až se mu pot po čele perlil a on nestačil jej utírat, přestože se mrazením zachvíval.

Včera celý den a noc plná muk dnes pak je již po poledni a pořád stejná útrapa.

Vyšel do předsíně a ptal se netrpělivě služky, nepřijelo-li panstvo z Bubenče zavolal Hlaváčka, který se šoural celý roztřesený a doptával se:

»Vyřídil jste to dobře ve vile? Co říkala matinka — nepřijede sem? Vždyť jsem přece dal prosit tak naléhavě.«

»Milostivá paní si stěžovala na migrénu,« povídal Hlaváček a drbal se rozpačitě za uchem — »ale slíbila, že snad — že odpoledne přijede, aby mohla zrovna gratulovat.«

Valdemar stiskl zuby — trpkost mu šla z nitra vzhůru.

»Ale vždyť snad přece mohla přijít — bože — vždyť jsem v takové úzkosti!«

»Povídala, že se vroucně modlí, že vzývá Pána Všemohoucího — že rozsvítila svíci — že — «

Valdemar staříka přerušil netrpělivým máchnutím ruky a hněvivě se zasmál:

»To je pohodlnější, než přijít a potěšit.«

A s trpkostí se vracel do ložnice, kde vše páchlo lysolem a horko až zaráželo.

Sníh se sypal stále silněji a útrapa rostla.

Pomalu se stmívalo a auto Pekárkovo jelo pro druhého lékaře; Věra se držela křečovitě Valdemarovy ruky a obracela k němu utrpením tak změněné oči.

»Valdemare,« — úpěla v nevýslovných mukách — »já bych tak ráda žila — vždyť jsme byli šťastni — «

Nepřemáhal se už — trhal si hlavu oběma rukama a zapřísahal doktory, aby něco podnikli k její záchraně.

Radili se ve vedlejším pokoji a byli oba starostliví — přitom však těšili Pekárka, že to vše dobře dopadne. V samou noc konečně se rozhodli, že by bylo nejlépe odvézt mladou paní do porodnice a Valdemara tím návrhem svorně přepadli.

Věra se ulekla strašlivě a Valdemar se tomu vášnivě opřel. Ne ne, za nic na světě nedá žínku z domu, raději povolá, koho jen na-

$

319

vrhnou, kapacitu na slovo vzatého, ať to stojí cokoliv. Věra plakala byla tak umořená, že chvílemi měla pocit, jako by se o ni pokoušely mdloby.

Ale doktoři jí i Valdemarovi rozmlouvali, že by bylo lepší, že tam je profesor stále nad pacientkami, že tam je celé zařízení pohodlnější než v bytě konečné Věra přivolila a ještě Valdemara povzbuzovala.

Bylo již úplně tma, když auto stálo připraveno a Věra, jen zpola ustrojena, Valdemarem byla v ně vnesena. Třásl se jako v horečce a nemohl ani Hlaváčkovi na roztřesená slova odpovědět.

Vsedl k ní a podpíraje ji ramenem, nevšímal si lékařů a ničeho kolem sebe.

Časné ráno přijela paní Pekárková z Bubenče a jakmile spatřila syna, od večera oblečeného a za tu noc k nepoznání přepadlého, propukla v pláč a vrhla se mu na prsa:

»Předrahé dítě, můj Valoušku — zdá se, že na tebe dopustil Pán krutou zkoušku. Rci rychle, jak se daří — nejsi-li dokonce už vdovcem?«

Strašné slovo Valdemar se proti němu ohradil oběma rukama a matčinu objetí se skoro bránil:

»Matinko co to mluvíš — ne, to by bylo k nepřežití musel bych si zoufat!« — volal zděšeně a hlavu skrýval ve dlaních. »Nu nu,« těšila ho — »musel bys to přežít — Bůh dal, Bůh vzal budiž jméno Jeho pochváleno. Já všecko poroučím jen v Jeho svaté ruce! Kdyby to měla vždy tak zle odbývat bylo by skoro lépe pro ni i pro tebe, ubohý hochu s takovou se nedochováš dědice dům Pekárkův osiří…«

Valdemar byl tak nervózní, že se bezmála rozkřikl:

»Co mi záleží na domě Pekárkově a na všem — chci mít jen Věru, ať třeba — «

»Nu, ovšem, jsi pro tu chvíli zdrcen, ale spoléhej na Boha a poruč mu celou tu starost. I kdyby se stalo a On ve své moudrosti Věru povolal musel by ses smířit — vždyť za dnešní doby takový mladý, zámožný a vzdělaný muž zase nalezne nevěstu, která mimo pevné zdraví by donesla i — «

Nervózní, hněvivý posuněk synův umlčel slova, která měla paní Pekárková ještě na srdci.

$

— 321 —

»Pojedu zase do porodnice,« pravil a ve spěchu bral svůj elegantní kožíšek a povídal bolestně:

»Chtěl jsem tam zůstat, ale nedovolili mi,« a posteskl si upřímně: »Prodělal jsem strašnou noc, nebylo by divu, abych zešedivěl. Kde je tatínek?« zeptal se ještě odcházeje, »myslil jsem, že také přijde.«

»Ale, chtěl — leč — toť víš, má tolik starostí. Co zvěděl, že jsou ty válečné papíry zcela bezcenné, stará se, spekuluje — chodí na burzu, studuje všelijaké listiny — je zdrcen tou ohromnou ztrátou.«

Valdemar netrpělivě máchl rukou:

»Čím jsou peníze proti lidskému životu!« a odkvapil, bera alespoň pět schodů najednou.

Paní Pekárková odešla do jídelny, kde bylo zatopeno, ale žádný jejího tepla neužíval. Sedla si ke stolu a rozčileně chvíli uvažovala

potom jala se modlit. Byla jista, že tím koná svou povinnost vůči synovi, ale přitom si myslila v nejtajnější hlubině všeho smýšlení:

»Co na tom, kdyby Věra zemřela! Valdemar by nějaký čas truchlil, ale potom by se s tím smířil a to už by bylo mou starostí, přimět Štěpánku, aby mu dala svou dceru. Evženie je ze vznešené rodiny a přinesla by do domu Pekárkova plno peněz. Takový diplomat v Paříži má jistě ohromnou gáži — Štěpánka, jak ji znám, ve své skromnosti ušetří velké jmění a mají jenom Žendu.«

To si myslila tajně, že si to slovy ani nevyjádřila — nu, a že už to tak měla ve zvyku, s každým jinak mluvit a jinak cítit, užila toho i proti milému Pánubohu a šeptala mu s nejpokornějším výrazem: »Ó Pane — ne má, ale Tvá vůle se staň!«

A Valdemar zatím, neschopen jasné úvahy, ujížděl probudivším se městem, aby uslyšel buď radostnou zvěst, nebo strašlivý ortel.

Srdce mu tlouklo úzkostí, hrdlo se mu svíralo — ó kdyby alespoň věřil a mohl se modlit — ale bílé nebe bylo hlucho pro něho on byl přesvědčen, že není síly, která by ho slyšela a mohla mu pomoci.

Strachem a hrůzou byl pokleslý jako těžkou nemocí, cítil ji v hlavě i v nohou, probíhala mu páteří, dloubala v žaludku a jezdila všemi vnitřnostmi.

Slova matčina vzbouřila v něm strach a trpkost — jak chladně mluví o možné katastrofě! Ó měl proti matce už půl roku hořkost v nitru a tu si dnes více než jindy připouštěl. Když otec zjistil, že válečné půjčky jsou bezcenné a že jimi přichází o velkou část svého jmění, přišla bezohledně na syna a žádala, aby rodičům splatil

$

322

značný obnos, a když nesměle vyslovil, že se zadluží, pověděla mu bezohledně, že se neměl tak hloupě oženit. Kdyby byl vyženil takovou sumu, na jakou měl nárok, že si mohl jinak stát a vypomoci také jim. Vypukla tehdy v pláč, hořekovala, že nemají z čeho žít, když jim syn povinnou pomoc neposkytne. Úzkostlivě to zatajil před Věrou, vypůjčil si velký obnos a vyplatil rodičům.

Otec sice to přijímal velmi smutné a slíbil pustit se znovu do práce — spoléhal na nynější rychlé vzestupy různých valut a jejich nenadálé obraty, tvrdil synovi, že mu peníze brzy vrátí — ovšem dosud se tak nestalo. To Valdemara skličovalo — mimoto měl několik nezdařených spekulací obchodních, o nichž se rodičům ani ženě nezmínil a všecko dělalo podivné kotrmelce. V této nejisté době bylo třeba rutiny a on přece byl mladý a příliš čestný. A teď ještě tahle slova bezohledná a necitelná!

Bez dechu stál za dveřmi pokoje, kam v noci odnesli jeho Věru

— chtěl naslouchat, ale slyšel jen své srdce a žilobití, jež mu ve spáncích dělalo pravou bouři — slyšel hluk, který působily kroky v poschodí — tramvaje venku — hlasy před budovou, ale co se děje uvnitř, to se mu ztrácelo. Cítil, jak mu zima s horkem po zádech se střídá vtom se dveře otevřely a vyšla ošetřovatelka. Bílé okruží kolem krku a obličeje třpytilo se jí čistotou, černé, tuhé sukně zašuměly.

Pohlédla na pána venku napřed zběžně, ale poznávajíc ho okamžitě, usmála se vážně a nečekajíc na jeho roztřesenou otázku, povídala mu vlídně:

»Chválabohu — už je po nebezpečí — dostali jsme před půlnocí chlapečka.«

Nebesa! Valdemar byl tak omráčen, že se musel zadržet stěny.

»A paní…,« šeptal — »žije — i dítě? A mohl bych dovnitř?«

Měl pocit, že se mu něco v prsou tak rozpíná, až to ani průchodu nikudy nemá.

Kdyby mohl vzlykat!

»Prosím,« dovolila mu — »ale paní spí a děťátko potřebuje mnoho zotavení — bylo napolo zadušeno — dosud je velmi mdlé.«

V pokoji bylo přítmí a Valdemar hned nerozeznával zřetelně předmětů, ale brzy se okoukal a už viděl Věru. Jak byla bledá a umořená, srdce se mu sevřelo, ale zároveň to byla radost, co mu zdvihlo prsa — žije a snad bude zachráněna.

Po špičkách se plížil k posteli — bílého chumáčku v rukou ošetřovatelky si nevšímal ani — jednalo se mu napřed o ni — sáhl jí na

$

— 323 —

malou a bledou ručku, aby se přesvědčil, že žije a v návalu něžnosti a citu přitiskl ji na své rty a čelo. Opravdu, byla teplá a tepny v ní lehounce bušily. Věra však spala tvrdě a spánek její byl zdravý; uhnula hlavu na druhou stranu, oddechla a jala se znovu pravidelně dýchat.

Nechtěl ji budit, obrátil se k ošetřovatelce a trochu bojácně odhrnoval bílý šátek z hlavičky novorozeněte. Jaké bylo červené a jaký mělo zmačkaný, zešklebený obličejíček! Jeho dlouhá hlavička měla jenom pár rusých chloupků jako bledé chmýří — očka byla zavřena a měla opuchlá víčka.

»Je velmi mdlý,« — pravila ošetřovatelka — »dlouho to trvalo, než ho vzkřísili.«

Valdemar byl dojat tím pohledem. Jeho dítě — jeho a Věřino! Byl by je rád políbil, ale bál se, aby je neprobudil a také se před ošetřovatelkou trochu ostýchal.

Vešel lékař a usmíval se ode dveří.

»Nu, tedy — rodičku jsme zachránili — vše je v pořádku, klidně spí — brzy bude schopna transportu,« a přijal vděčný stisk Pekárkovy ruky.

»Pane doktore — a což dítě — bude zachováno při životě?« ptal se Valdemar a starostlivě se díval na bílý chumáček, který byl tak tichý.

»Nu,« povídal doktor a pokrčil rameny — »je velmi vysíleno a zmalátněno. — Bylo příliš velké a paní tak útlá a mladá. Doufejme však, že ho uchováme.«

S takovou nadějí se vracel Valdemar domů a radostně běžel v ústrety otci, který také přijel a starostlivě očekával jeho návratu.

»Věra je zachráněna!« zavolal hned dole, když otce v poschodí uviděl — vskočil do zdviže a nemohl se dočkat, až mu vše poví.

»Máme syna,« hlásal, sotva se s otcem pozdravil — »a lékaři mají nejlepší nadéje.«

Starý pán si utíral oči. »Tedy má dům Pekárkův zase dědice, buď Bohu chvála,« — radoval se — »to musíš přistrojit slavné křtiny a nejlépe by bylo přivézt strýce faráře, aby on obřad vykonal.«

Valdemar byl nadšen. Běžel k matce, aby i jí se pochlubil.

Paní Pekárková se usmívala a utírala si oči.

»Ó já to povídala, že Bůh je dobrý a milosrdný, modlila jsem se tak vroucně a zbožně — raduji se, že moje prosba byla vyslyšena…«

$

— 324 —

Věra už byla zase doma, a třeba bledá a zesláblá, přece zas cítila, že se život hlásí zpět ke svému právu.

Chutnalo jí jíst, sbírala se denně. Valdemara netěšilo nic v pisárně — chtěl být pořád u ní — v rodinném pokoji prodlévat.

Jen synáček byl stále stejný — mdlý, jako uvadlý, spadl se v prvém týdnu, hlavička mu padala ze strany na stranu — pil málo a špatně.

To byla starost, která ji krušila a znepokojovala i Valdemara. Mimoto objevil se ještě hrot, který ho do srdce píchl. To paní Pekárková, když chlapečka uviděla, pokřižovala ho prvně a také svěcenou vodu donesla, aby ho pokropila; starala se, pokud je nekřtěný, aby mu růženec u povijanu nechyběl, ale poté se zachmuřila a řekla Valdemarovi jenom tak jako mimochodem:

»To je zvláštní hra přírody! Podívej se na tu rusou hlavičku! Nikdo u nás nemá světlé vlasy — ty jsi jako ebenový a také Věra má tmavý vlas — odnepaměti jsou u nás sami bruneti.«

Bylo to řečeno jakoby nic, ale stačilo to, aby byl Valdemar znepokojen a poraněn, aby pátravě vbodl oči v obličej Věřin a zas hledal v tvářičce novorozeněte.

Proč mu najednou vyvstala v nitru rusá hlava Liškova?

Ó jedovaté sémě — proč tak bují, že není k vytrhání? Valdemar ho mýtil a přemáhal a snažil se těšit se na strýce faráře.

Poslal pro něj k vlaku auto, musel jet vlakem, neb v horách nebylo možno autem jet.

Věra se těšila nevýslovně — ó drahý strýčku!

Jak mu padne kolem krku, jak mu poví o svém štěstí! Jen chlapeček aby byl čilý — a Valdemar? Cítila Věra, že ji v duši něco tlačí. Viděla na jeho čele chmuru a ta ji bolela.

Ale nebylo času na žádné stesky; pan farář tu byl, přijel v šosáku a měl pod paží bachratý deštník, s nímž tak rádi jezdí vesničtí faráři, třeba ani na déšť není pomyšlení. Věra ho tak nesmírně ráda uviděla — nesměla ještě na chodbu, ale čekala aspoň v předpokoji, leč — prvý pohled na strýčka — ó bože, jak se změnil! Jaký byl přepadlý a jak hluboce měl zapadlé oči! Strach na ni padl a proklál ji naskrz — potom to však přešlo. Když pana strýčka okoukala, nepřipadal jí už tak špatný.

Usmíval se radostně, objímal milou svoji schovanku, pokřižoval chlapečka, políbil ho na hedvábnou karkuličku na hlavince.

$

— 325 —

To byla radost a štěstí a on byl jím úplně ozářen. Necítil už, že má prsa stále jako železnou šněrovačkou sevřená a dech že mu v nich tak těžce a bolestně píská. Co na tom všem záleží? Jen když je Věra tak šťastna — tak šťastna!

Nadšeně křtil robátko; salón Pekárkův byl vyzdobený jako kostel — radost pohledět — a kmotři ve slavnostním obleku. Starý pán ani o své svatbě nebyl tak slavně naladěn — byl kmotrem a těšilo ho to.

Pan farář mladou maminku také zrovna uváděl a měl k ní pak ohnivě nadšenou řeč. Rozplakali se všichni a nejvíce starý Hlaváček a Lojzička.

A potom byla hostina pro celý personál — paní Pekárková ji aranžovala a byla pyšná, jak hrdě a krásně vše bylo vypraveno; ó — ona uměla reprezentovat paní domu — kdyby Věru pozlatili od hlavy až k patě, myslila si, nedokázala by toho.

Valdemar byl trochu zamyšlený. Poprvé v životě počítal, co to vše stálo a myslil si, až přijde vše do starých kolejí, Věra bude zdravá a nebezpečí i od hošíčka zažehnáno, že musí jí svěřit: nutno trochu vydání omezit — šetřit trochu — viděl, jak je skromná, že toho dokáže a nebude jí ani líto panujícího přepychu.

U tabule byl i Liška a ten tu Valdemara popuzoval — zazdálo se mu prve, že naň při obřadu hleděl posměšně, že jeho blahopřání znělo nějak ironicky. Bylo by to pravdou, či má fantazie tak velké a pošetilé oči?

Druhého dne odjížděl pan farář domů a byl tak vesel! Líbilo se mu v mladé domácnosti a zdálo se mu také, že sestra Márinka se s Věrou úplně smířila. Děkoval za to Bohu a chválil si, jak se v Praze potěšil.

Doma, koho potkal, každému vyprávěl o štěstí své schovanky.

A netušil, že nad ním stahují se mraky, že její blaženost je ohrožena temnými chmurami.

Zpočátku se zdálo, že malý Leošek se zotaví, ale po dvou týdnech svého života zemdlel hošíček ještě více.

Přestal pít, hlavička mu malátně visela, teplota tělesná byla velmi nízká. — Věra plakala a domnívala se, že synáčka udrží svou touhou, svou péčí.

$

— 326 —

Valdemar přivolal několik lékařů, sháněl pomoc u dětských profesorů, ale děťátko bylo stále slabší. Několik dní leželo jako bez života — smutná, modrá očinka se zavírala — vypadalo jako ptáčátko k životu neschopné. Scházela mu životní síla.

Stará paní Pekárková přijížděla denně a litovala, ne mladičkou matku a zmírajícího hošíčka, ale svého syna — plakala nad ním.

»Ubohý hochu, zůstaneš bezdětek. To už je vidět. Věra nebude mít nikdy zdatnějšího dítěte! To se projeví hned poprvé. Je příliš slabá a kdoví — konečně z jaké rodiny. Nevíš, co je psáno o hříších otců? Často jsou trestány až v sedmém koleni. Ó proč jsi nás neposlechl a nevzal sis dívku ze zajištěné řádné rodiny? Kdyby to byla na jejím místě Evženie!«

Slova ta mučila Valdemara. Byl popuzen a nešťastný a poprvé nevlídně pohleděl na Věru.

»Proč nehledělas, abys byla silnější,« řekl jí s výčitkou, »abys byla zdatnější!«

Viděl, že ji poranil — pohlédla naň s úzkostí a v očích měla tolik bolesti. Ulekl se svých slov, chtěl ji potěšit, ale v ní už zůstal utlumený pláč…

Ten propukl v plné síle, když maličký Leošek umřel. Stalo se to za tři týdny po jeho narození. Tu poznala Věra, že je v životě mimo lásku také mnoho — mnoho žalu

Jak loni v masopustě mladí manželé tančili, veselili se a hýřili štěstím a láskou, tak byli letos smutni.

Seděli doma nad prázdnou kolébkou, již dal Valdemar ještě dlouho před radostnou událostí Věře ze skladu nábytku donést. Vystavit ji na půdu, k tomu neměli síly ani jeden, ani druhý a doma byla jen bolavou upomínkou utrpení a bolesti. Ó co Věra vystála při narození toho děťátka a zatím vše přišlo v nic…

A Valdemar? Slova matčina ležela mu přetěžce na duši. Zůstaneš bezdětným — Věra je příliš útlá a pak — hříchy otců mstí se na dětech. Dříve se takovými myšlenkami nezabýval, nezáleželo mu na tom, čí byla jeho žínka dcerou, miloval ji — ale dnes, dnes by byl za to hodně dal, aby to věděl. Z jaké byla rodiny, kdo byli její rodiče? Úzkostlivě se vyhýbal, aby Věra neviděla jeho zamyšlené tváře a jeho domyslů, ale její oko bylo bystré, viděla, že netíží Valdemara jenom bolest pro mrtvé dítě, že má i jiné nepříjemné pocity. Paní Pekárková nebyla ostatně tak útlocitná, aby před ní o tom nemluvila a častěji se zmiňovala o tomto předmětu.

$

— 327 —

»Kdyby se vůli Všemohoucího zalíbilo poslat vám zase znovu dítko — ale kdož to ví — « říkala a oči vzhůru obracela — »kdybyste věděli, jací byli rodiče Věřini — stále se obávám, nebyl-li některý z nich příliš hříšný, příliš špatný — «

Ó ta zlá slova, kolika noži bodala Věru do duše! A nemohla se bránit, nemohla hájit své rodiče! Bylo jí trapno, bolno, a což kdyby věděla víc, kdyby věděla, jakého hada zasadila paní Pekárková Valdemarovi do duše svými dalšími a ještě horšími domněnkami!

Mladý Pekárek zanevřel na Lišku. Choval se k němu v kanceláři sice stejně zdvořile, ale odpadla každá srdečnost, byl k němu úplně chladný a často, zvedl-li účetní náhle hlavu od práce jakoby něčím přitažen, viděl, že na něm skrze černě ovroubený skřipec utkvívají šéfovy zraky jako zlé šípy. Zachmuřeně hleděl Valdemar na něho a pátral mu v obličeji.

Mimoto měl Valdemar stále těžší hmotné starosti, které ho krušily a konečně vyústily ve slovech, která k Věře jednoho zimního večera pronesl:

»Musíme se, Věro, trochu omezit. Nerad to říkám, ale okolnosti mne nutí, abych ti pověděl pravdu.«

Mladý muž těkal očima kolem po koberci a nehodlal se ženě ani do očí podívat. Vždyť jí sliboval ráj na zemi a největší blahobyt, zatím však je nucen říci jí, že se jeho poměry změnily. Ó — což se všecko proti němu spiklo?

Jak byl rozladěn a rozmrzelý!

Věra však pozvedla od ruční práce oči — neboť co umřel malý Leošek, sedal Valdemar vedle ní zamlkle a přestal ji líbat, takže mohla po večerech něco pracovat — a řekla zcela klidné, jako by se to samo sebou rozumělo:

»Tomu jsem právě ráda, Valdemare; chci tě beztoho snažně prosit, abych směla propustit kuchařku. Co jsi vypověděl Katuši, nemáme právě nejlepší sílu a já bych tak ráda vařila sama.«

Měla teskné oči, když to povídala a jej nějak dojaly, ač do nich pohleděl jenom letmo. Jak rád by byl přisedl blíž, vzal ji do náruče a pověděl jí o všem, co ho tíží: »Viď, jsme teď smutni — daří se mi hůře — děťátko nám umřelo — a tys tolik vytrpěla!«

Ale nebylo mu to možno — což měla-li opravdu ráda Lišku, jak matka tvrdí, má-li ho ráda dosud a schází-li se s ním ještě u Strážnické jako tehdy — nebo vzala-li si ho, Valdemara, jenom proto, aby byla paní v bohatém Pekárkově domě? To byly strašné

$

— 328 —

myšlenky — Valdemara bodaly jako vosy. — A proč měl ten chlapeček takový rusý pramének vlásků?

Věra netušící ty hrozné myšlenky pozvedla k němu zas modré, černě zastíněné oči a všecka oživlá chystala se: »Také mohu omezit to vytápění celého bytu. Ve dne to stačí, zatopí-li se v jídelně a teprve večer dám vyhřát ložnici. V knihovně, v salóně a v mém pokoji není třeba vytápět. A také možno vynechat pradlenu, žehlířku, které stojí do měsíce hrůzu peněz. Vyprat dovedou služky a žehlení — nu — žehlívala jsem kostelní prádlo a bylo pěkné dovedu žehlit zase.«

Odhodláním zářily Věře oči. Dokud byla úplně šťastna, dovedla lenošit, ale teď, kdy na ni dolehl žal, zdálo se jí, že by práce byla něčím slastným a milým.

Bránil jí mdle: »To se nehodí pro tebe — až by to uviděla matinka, bylo by zle,« — ale když stála na svém, utichl a upadl zase v zadumané snění. — Bolelo ji — hleděla na něho teskně — ó bože

což vše už vyžili, vylíbali? Už nebudou spolu laškovat, či ji přestává mít rád?

Bolest jako déšť lila se jí na duši. O co by měla, kdyby ztratila jeho lásku?

A proč — vždyť si nebyla vědoma ničeho zlého — což bylo hříchem její štěstí a její láska k němu?

Věra zesmutněla, oči jí zapadly.

Vstala, nemohouc se již přemoci, přešla k němu kolem stolu, brala ho kolem krku a ptala se hlasem bolestí sevřeným:

»Ty jsi smuten proto, že nám Leošek tak záhy umřel? Nermuť se tolik — snad nám sešle nebe nové děti — a dostaneme jich hodně, aby starý dům Pekárkův oživl. Já bych chtěla — «

»Jenom zdali — « usmál se trpce a slova matčina zněla mu v mysli: »Kdoví z jaké je rodiny, jací to byli lidé, nebyli-li zatíženi strašlivou nemocí?«

Sundal Věřiny ruce a sklonil hlavu do dlaní.

Plna nevýslovné bolesti odvrátila se Věra — zahlodala se jí do srdce jako upír — zdálo se, že ji snad zardousí…

Ponořila se ve svoje vyšívání, ale nebyla s to počítat křížky a stehy — ó cítila, že je veta po jejím štěstí…

Mladou duši její zaplavoval niterný pláč…

$

— 329 —

Farář Doležal se také zarmoutil, když mu napsali, že první děťátko, z něhož měli tolikerou radost, tak brzy se světem se rozžehnalo, ale těšil mladé manžely důvěrnými slovy:

»Jste ještě mladí,« psal jim, »celý život leží dosud před vámi. Bůh vám může dát ještě pět i více dětí. Ony vám budou požehnáním a oporou pro stáří. Protože prvé děťátko vám umřelo, můžete a budete mít ostatní zdravé a zdatné. Mějte se jenom rádi a snášejte spolu tuto bolest, která snad bude jedinou ve vašem životě, poznáte, že ji unesete lehce.«

Byl by ty mladé lidi rád navštívil nebo k sobě pozval, ale nebylo mu možné ani jedno, ani druhé.

Celou zimu silně churavěl. Na prsou mu ležely celé hory olova, úporný kašel vstal a rdousil ho jako nikdy předtím. Nechtěl, aby ho tak viděli; cítil, že je-li Věra smutná, byla by ještě smutnější.

A on to cítil, že je velmi vážně nemocen. I lékaře si zavolal a žádal ho, aby mu pověděl zcela otevřeně, co o jeho nemoci soudí.

»Jsme tu muž proti muži,« povídal mu, jako kdysi profesorovi v Praze, když se lékař dlouho zabýval proklepáváním a vyšetřováním jeho plic — »jaký by to mělo smysl, abyste mi něco tajil? Jsem sám a mám tak mnohé ještě zařídit.«

Doktor byl vážný muž, s farářem se znal už dlouho, nejednou se sešli u nemocného. Proto teď seděl tiše a nehleděl na něho. Farář Doležal byl velmi vyhublý a horečka, která jím už kolik dní prochvívala, byla špatným znamením. A přece podle jeho přání bylo nutno mluvit pravdu. S úctou doktor na faráře pohleděl a řekl skoupě:

»Nu, když to chcete slyšet — notně se to pohoršilo od poslední mé návštěvy, ale já myslím — nu — «

»Vydržím to ještě — tři měsíce?« ptal se farář Doležal a lehký úsměv mu tváří pohrával. »Ty právě potřebuji, abych — «

»Nu — nu,« doktor rychle mžikal a ztuha odkašlal, »vy byste byl příliš skromný. Ale bylo by třeba, abyste měl dobrou ošetřovatelku — kdyby takhle paní schovanka vaše — ta měla hedvábné ručičky.«

Ale poslední slovo bylo přeťato posuňkem páně farářovým. Zvedl ruku přímo výhrůžně.

»Nikdy bych ji sem nevolal,« vykřikl skorem, »je zesláblá po nemoci, mnoho-li takové mladé plíce potřebují, aby se nakazily? Bůh uchovej, za žádnou cenu ji tu nechci k delšímu pobytu.«

$

330

A usmívaje se po tom výbuchu jakoby unaveně, pověděl klidněji: »Šimánková je dobrá žena — ona to už obstará.«

Ač se cítil velmi unaven, měl plno práce a vrhal se do ní horečně.

Manžely Novákovy už smířil natolik, že od rozvodu upustili — padlé děvče, kterého se ujal s vynaložením největším a až vysilující výmluvností, provdal za jejího svůdce. Opilství ve vsi spoutal zas jako v pohádce udatný princ nesmrtelného Kostěje — ukoval je na řetěz a postavil před ně jako zámek devátých dveří přísné boží přikázání — jenom mu zbývalo ještě zaplacení zvonu. Visel už ve zvonici, lesknoucí se, nově ulitý a hlaholil tak dojemně zas a zvučně jako kdysi, že až k srdci to zvučelo — ale vázl na něm dluh — ještě šesti set korun. Ty chtěl stůj co stůj zaplatit, aby odevzdal budoucím zvon čistý.

Tři měsíce si rozpočítal na to zaplacení — každý měsíc dvě stě. Bylo to dosti, tak mnoho, že proto jedva dýchal, ale chtěl to zastat. Jaká to bude krása, že ho zaplatí sám a ze svého — že farníci nebudou doplácet a nebudou reptat. Měl z toho radost, která byla vznešená a čistá a opíjela ho - — zvonilo-li se Marií, šel vždy na dvůr, díval se do věže přes zeď a kochal se pohledem na houpající se kovové srdce.

A druhý úkol byl — umístit někde Ivana — Rusa, o němž se už vědělo, že chce Lidušku. Staří Šimonovi vášnivě bránili — na takovou se chce dát to děvče nejistou budoucnost? Ne, ne, nikdy ne, nikdy toho nedovolí — vzít si Rusa, který tu ničím není a nic nemá!

A tak pro něj se pan farář staral o nějaké místo poklasného nebo šafáře někde na velkostatcích. Obracel se na známé a vlivné osoby v tom ohledu, by vydal se kvůli němu i do města, ač ho unavovaly až hrůza cesty do školy. Rád by byl Lidušce pomohl, zvláště když k němu přišla a tolik plakala.

Ty dvě věci mu těžce na srdci ležely, pro ně špatně spal a pro ně též se uskrovňoval, pro ně přemáhal slabost nevýslovnou a horečku, která se stupňovala a třásla ho stále železnými kruhy. Nechtěl odejít od vinice nedoorané. Hlas mu nesloužil, ale on každou neděli ještě kázal a snažil se, aby vše, co na srdci má, farníkům svým také do srdcí uložil.

Ale jednu neděli v časném jaru, kdy bylo plno mlhy a drobný déšť po oknech kostelních se řinul, poznal, že mluvil k ovečkám svým naposledy —

Rozkašlal se totiž při závěrečných modlitbách tak úporně, že

$

— 331 —

vyházel plný kapesník krve a zůstal úplně ochraptělý a vyčerpaný.

Smutně ohlédl se na svou kazatelnicí a podpíraje se těžce o rámě kostelníkovo, belhal se do fary.

Byl nucen ulehnout.

»Vila v Bubenči dostane vzácné hosty,« povídala slečna Strážnická účetnímu Liškovi, když šli jednoho březnového dne na procházku do Stromovky, »přijedou ty dámy Bergrovy. Povídala posledně milostivá, že už mají v Paříži jistý byt a pojedou za panem legačním radou. Chtějí se prý ještě s Pekárkovými rozloučit a pozdravit matičku Prahu.«

»To jsou ti,« ptal se lhostejně Liška, »co chtěli s jejich dcerou oženit našeho šéfa?«

»Ti — ti,« svědčila Strážnická, »a já jsem přesvědčena, že chce stará milostivá mladou notně poškádlit touto návštěvou,« — a pohrozila pěstí v neurčito — »ó já ji znám — ta je falešná jako zmije! A věřte mi, mám o mladé štěstí našeho panstva vážné obavy.«

»Jak to?« nechápal Liška a klepal holí do drobného štěrku na cestě. »Snad nemyslíte, že by náš mladý — ne — od takových žen, jakou je paní Věra, nejsou mužové nevěrní.«

»Ó to ne — « zvolala Strážnická a zrůžověla celá — »já považuji šéfa za vysoce charakterního muže — ale stará je zlá, tak děsně zlá, že si už nalezne příčinu, aby to mladé štěstí rozvrátila!«

Tak si povídal služebný personál Pekárkův, zatímco paní v Bubenči konala velké přípravy k uvítání vzácných hostí. Co na tom, že se jejímu manželu nepovedla odvážná spekulace na burze, po níž byl všecek sklíčen a nejméně naladěn pro přijímání hostů! Ona se nevýslovně těšila, ne ani tak na sestřenici, která pro svou trpnou povahu vždycky jí byla málo zábavná a skromná, ale pro to vše ostatní, co přijde s nimi. Příjemné vzrušení, novota, zábava. A pak ukáže Věře, jaké štěstí mohl udělat Valdemar, kdyby ho byla nechala na pokoji a šla mu úplně z cesty, jakou by byla paní Ženda proti ní, jakou je elegantní dámou velkoměsta, jaké má vzdělání a vystoupení. A Valdemar? Nu, snad také nebude hluchý a slepý! Ó kdyby se tak rozmyslil a počal želet — bože, vše by se ještě napravilo. Což jsou teď něčím vzácným rozvody? Dítě tu není

$

— 332 —

a Věra v majetku Pekárkové nemá nic — bylo by to zcela lehké.

A dokázat jí, že byla jednou nevěrná — ani ta alimentace by nebyla tak zlá. Nechťby si šla ošetřovat nemocného strýce — pro to je dosti dobrá.

Takové měla paní Pekárková myšlenky a usmívala se při nich blahosklonně. Sice jí něco v nejtajnějším nitru zvedalo hlas a ohnivý prst s varováním: Co Bůh spojil, člověk nerozlučuj! — ale paní Pekárková se tomu cynicky zasmála:

»Bůh? Ale toto, tohle nespojil Bůh — jenom rozmar jejího syna

— nu, a ten brzy povolí.«

Co takto myslila, dohlížela na velkolepé uklízení a poroučela, jaké polštáře a jaká prostěradla se potáhnou na hostinské postele. Všechno se skvělo pořádkem a čistotou, nikde ani prášku, všude jako v kostele.

A paní Pekárková chodila tím vším jako královna, udílela rozkazy, plísnila a zařizovala, kde a co bylo třeba.

Také bylo všelijakého pečení a tu se rozpomněla na snachu. Upřímně řečeno, vzpomínala při tom všem hlavně na ni — ale teď se rozjela do Prahy a oblažila ji svou návštěvou.

»Přišla jsem tě o něco žádat,« pravila, když ji Věra uctivě, ale s těžce utajenou bázní přivítala. To také paní Pekárkovou zlobívalo, že jí Věra málokdy líbá ruku — že se jen hluboce a chladně uklání ta však se neodvažovala přistoupit blíže a také ani nemohla překonat odpor, který ji před matkou mužovou nikdy neopouštěl. A Věra neznala přetvářky a neupřímnosti.

»Budeš zajisté tak dobrá a vyhovíš mi,« děla dále blahosklonné, »potřebuji nějaké dorty a pamatuji se, že se zvláštní zálibou jejich výzdobou ses zabývala.«

Věra byla zcela ochotna — ptala se, z jaké mají být masy a přislíbila do určitého dne je odvézt vlastnoručně do Bubenče až na místo.

»Jeden čokoládový, druhý kávový a třetí třeba oříškový,« určila paní a ptala se na syna. Věra telefonovala do pisárny a byla ráda, když slyšela šumot zdviže a klapnutí dveří. Bylo jí úzko a trapno o samotě s chladnou tchyní — nevěděla, co s ní mluvit, cítila tíhu a úzkost na prsou — nemohla se přemoci.

Valdemar se vítal s matkou, zval ji, aby šla do salónu, leč Věra musela ho upozornit, že není vytopen.

»Ne?« podivila se matka a přeměřila Věru káravým pohledem

$

— 333 —

— »to u vás panuje podivný pořádek! Za mé vlády byl salón vždy k dispozici. Ovšem — vy nepřijímáte návštěv, na nichž záleží.«

Valdemar byl mrzut — což opravdu upadl docela lesk Pekárkova domu? Skutečně Věra nepěstuje vznešených styků?

»Co dělá obchod?« ptala se ho máteř a on jí mdle odpovídal, věděl, že se ptá, jen aby měla co říci. Nikdy se nezajímala vpravdě o hmotné poměry; byla zvyklá na blahobyt a oba páni ho obstarali.

»Měl jsem tam teď mladíka, který nastoupí po Liškovi,« pravil Valdemar mimochodem — »přijal jsem ho.«

Paní Pekárková zrovna zčervenala.

»Tak? Liška půjde pryč? Tedy jsi se přece odhodlal?« a oči její úplně změněné a oživlé stihly číhavě Věřin obličej, který byl v tu chvíli velmi překvapený.

Pohlédla na Valdemara a ptala se též:

»Opravdu Liška odejde?«

I Valdemarovy oči se upřely na Věru zpod obočí a on neodpovídal chvíli. Teprve pak řekl chladně a lhostejně:

»Ano, je třeba, aby si hledal lepšího místa, u nás na to stačí mladík po absolvování obchodní školy.«

»Těším se, že k nám v neděli přijedete,« pravila paní Pekárková, když po chvíli mladý párek opouštěla, »v sobotu přibudou Bergrovy dámy, jistě toužíš, Valouši, také je uvidět.«

»Nu — « pokrčil rameny — »domníval jsem se, že je přivezeš prvně k nám — Věra už něco chystala pro jich uvítání.«

»Ale to by nebylo pěkné,« mínila jeho máť a kárala ho, »snad nechceš, aby teta tobě se přišla poklonit? Rozhodně potom sem také přijedeme a udělá-li tvá domácnost na ně dobrý dojem, jistě sem častěji zajedou.«

»Proč by neudělala na ně dobrý dojem?« mínil Valdemar trochu nakvašeně, »vždyť to máme docela pěkné a — «

» — Nu ano, ovšem, máte. Ale toť víš, takové dámy z velkoměsta, ze vznešené společnosti!«

Paní Pekárková nasadila si lornět a rozhlížela se po jídelně, která byla vskutku vkusná a útulná; hlavně stojan s květinami před oknem téměř jásal vkusem a vlídností a zveseloval celý pokoj.

»Obávám se, že si s Verunkou ani neporozumí,« dodala poté, když vše ostrému pohledu podrobila, a pak se k překvapenému a útlému zjevu mladé ženy vrátila — »a nerada bych, aby ji příliš

$

— 334 —

často obtěžovaly. Toť víš, Ženda je vysoce inteligentní a je tak těžko stačit jejímu duchu.«

Věra se odvrátila a mlčela — ruce měla svislé podle těla — oči i všecka bledá tvářička nyly v hořkosti.

Valdemar si hryzl rty a řekl nevrle:

»Nu — nu, naposledy se s ní ani nedomluvíme,« a ušklíbl se ironicky.

Paní Pekárková odcházela a on s ní zároveň sešel dolů — Věra v jídelně osaměla.

S rukama stále tak mdle svislýma zašla k oknu a dlouho pohlížela do ulice, v níž byl tak rušný život a zdálo se, že samá veselost. Věře však bylo úzko — až k smrti úzko.

Přijedou a přijedou právě teď, kdy ji přestává Valdemar milovat. Ó pozná-li opravdu přednosti Evženiny, co se stane s ní, Věrou?

Což by měla znovu dům Pekárkův opouštět?

A teď by to bylo daleko — daleko bolestnější — jistě by umřela hořem, než by jeho práh překročila.

Přišla neděle a bylo nutno přijat pozvání, které ještě jednou tlumočil v domě pan Pekárek, když včera sem zajel. Věra se od rána třásla jako v horečce. Srdce se jí svíralo, v hlavě tepalo kladívky. S úzkostí pozorovala Valdemara, který se oblékal bezvadně a pozorně a také sama si brala nejlepší šaty — černé hedvábné, které byly zhotoveny jen pro návštěvy a dosud tak málokdy upotřebeny. Splývaly ze štíhlé postavy v měkkých záhybech a jejich úzký střih činil ji ještě štíhlejší. Kolem očí měla temné kroužky, v nichž vynikala nápadně stříbřitá modř jejich duhovek.

Věra však nevěděla, že je tak hezká a zajímavá, až Valdemar, který už připravený po pokoji přecházel, po ní se už potřetí se zájmem ohlížel.

Plna úzkosti hleděla na sebe do zrcadla a strachovala se, aby ani jediný vlásek jí nikde nesprávně neodstával, aby vše bylo bezvadné — rmoutila se nad ubledlou tvářičkou svojí a bezbarvými rty, které od rána byly tak bezkrvé a chvěly se strachem. Srdce jí bušilo úzkostně a nepravidelně. Ještě šla ke skříňce, v níž měla nějaké šperky — otevřela ji a hledala, čím by se měla přikrášlit. Vzala granáty, které jí byly památným a drahým šperkem a chtěla už je zapínat na šíji — ale zazdálo se jí, že k černému obleku se nehodí tak dobře, že celkový dojem by byl až příliš ponurý. Odložila je a vzala svatební šperk, který dostala od Valdemara.

$

— 335 —

Musela nad ním zadržet bolestný vzdech. Ó — bože — jak jinak jí bylo, když jí jej v prostinkém pokojíčku v pokoské faře daroval!

Připjala si na živůtek špendlík ozdobený mnohými rubíny a tyrkysy — na ruku vzala náramek, do uší zatkla bohaté náušnice. Byly pomalu delší než celá pod černými kučerkami ukrytá ouška a Valdemar se jim často smával — teď však Věru nějak tížily.

»Jsi připravena?« ptal se Valdemar a bral na sebe zimník, ochoten jsa pomoci jí do pláště.

Odvrátila se od zrcadla a stihla ho tesknýma očima.

»Já bych raději zůstala doma,« zašeptala úplně ustrašená a rozrušená. Ó kdyby se mu mohla vrhnout na prsa a vyvzlykat se — leč nebylo času a on nechápal její nálady, neboť se zasmál a povídal:

»Blázínku! Já zase už nemohu dočkat, abychom tam byli. K svačině jsem pro pilno v pisárně nepřišel a teď mám notný hlad. Jen aby měli oběd připravený!«

V předsíni je potkal Hlaváček a usmíval se, jak uměl nejuctivěji. Valdemar ho přešel lhostejně, ale Věra naň pohlédla okem tak výmluvným, teskným, že to věrný stařík ucítil až hluboko v srdci.

»Chuďátko,« myslil si, »vlekou ji tam jako na popravu. Mohu si to představit — stará milostivá ne a ne se s ní smířit. A zatím je to takové dobré kuřátko.«

Kudy jedou, Věra nevěděla, všecko jí míhalo a kmitalo se před očima.

Ó bože, jaké to cesty — jak nenáviděla ty ulice, kterými se jelo do Bubenče! Vždyť si tudy jezdila pro urážky a ústrk co ji čeká dnes? Jaká bude ta paní Bergrová a což slečna Evženie? Zdali ji také ztrýzní pyšnými a tvrdými slovy?

Zatím ve vile u Pekárků se už prostíralo k obědu a dámy seděly spolu v salóně.

Slečna Evženie prohlížela nějakou knihu a obě starší dámy měly si mnoho co povídat. Neviděly se léta a ký div, že bylo o čem hovořit.

»Nejedou dlouho,« povídala Evženie, která měla zdravý žaludek a chuť ji již popouzela — »obávám se, že vůbec nepřijedou.«

»Nebylo by to nic divného,« děla paní Pekárková a vyhlédla z okna, »paní snacha je hodně tvrdohlavá a zanic se nechce nikde pokořit.«

»Pravíš tedy, že se Valdemar nedobře oženil?« ptala se paní Ber-

$

336

grová a sledovala pohled své sestřenice — »a přece to bylo, jak jste psali, z horoucí lásky.«

Evženie nechala prohlížení knihy a přisedla blíže své matinky.

»Z lásky!« usmála se paní Pekárková a ohrnula opovržlivě ret. »Přijde na to, jak kdo lásce rozumí. Ona — bohužel, milovala Valdemara proto, že je bohatým velkoobchodníkem a že se jí zalíbil Pekárkův cenný dům. Proto mu nadešla a toho nešťastného hocha do svých sítí zapletla.«

»A ona u vás sloužila, tetinko?« ptala se Evženie se zájmem a modré oči se jí rozšiřovaly.

»Bohužel — přijala jsem ji do služby z milosrdenství — byla doporučena mé dobročinnosti. Chtěla jsem, aby se u nás něčemu naučila — ale bohužel — hřála jsem na srdci zmiji.«

»Je to tedy docela sprostá osoba?« — ptala se Evženie a byla v nitru pohoršena. Jak se mohla opovážit pohlédnout tak vysoko?

»Nu, jakýsi nátěr ona má — ovšem jenom povrchní, jako by se uměla slušně pohybovat ale v nitru, ó tam je to velmi ubohé! Věř, drahá sestřenko, nesu to neštěstí svého jedináčka hrozně těžce.« Paní Pekárková vyňala kapesník a utírala si oči.

»Nu, není třeba zoufat,« pravila paní Bergrová a úzkou, malou ručkou, bledou a povadlou pohladila rámě paní Pekárkové, »není třeba se rmoutit, Márinko. Třeba se přizpůsobí a vedle Valdemara získá inteligence. Vždyť to tak bývá v mnohém případě — uvaž jenom u nás obou — není-li tomu tak.«

Úsměv paní Bergrové byl vždy trochu mdlý, ale proto ji přece velice krášlil. Měla úzký obličej, a třeba už přešla čtyřicítku, byla ještě krásná. U očí sice měla drobné čárečky a také na čele jí vráskami rýhovatělo — ale stín smutku, který jí na tváři stále tkvěl, byl velice sympatický a ušlechtilý. »Vždyť uvaž, jaké my jsme měly vzdělání! O nic lépe nebyly jsme na tom než Valdemarova žena.«

Paní Pekárková sebou mrzutě zavrtěla.

»Nu — přece — « řekla skoupě a potom rychle se rozpovídala:

»Ale kdyby si toho alespoň vážila, že přišla do tak dobré rodiny, ona si však myslí, že nám nějakou milost prokázala — ba, bože můj, srdce mi krvácí, mám-li to vyslovit — ale tobě se svěřit mohu

— drahá Štěpánko! Ona mu byla i nevěrná — za Valdemarovými zády udržovala poměr.«

Paní Pekárková zalomila rukama a potom si zakryla oči.

$

— 337 —

Paní Bergrová vrtěla hlavou, Evženie se zarděla vzrušením.

»Nu, za to je opravdu špatná,« zvolala — »a z jaké je rodiny, prosím tě, tetinko?«

»Nu, rozumí se, že z velmi špatné,« — udýchaně povídala paní Pekárková a zase si oči utírala — »je nemanželská a jistě její rodiče byli velmi špatní — neboť,« — ztlumila hlas a oddychujíc těžce, srdce dlaněmi tiskla — »jejich dítě bylo dědičně zatížené — umřelo, chudinka, na nějakou strašnou nemoc.«

Evženie zrovna zbledla a paní Štěpánka litovala rodiče i syna. »Ubohý Valdemar, tedy je špatně odměněn za svou velkou lásku.«

»Ó — už želí a lituje — a my — totiž já, přáli bychom si, aby došlo k rozvodu. Dnes to je dosti obvyklé a on by byl tím vykoupen.«

Zasupání auta v této trochu tiché čtvrti bylo zcela zřetelno hosté byli tu.

Paní Pekárková otevřela dveře a čekala je s bolestně a trochu i povýšeně naladěnou tváří — paní Bergrová pouze vstala a vyčkávala jich na svém místě.

Zároveň s mladými vešel i pan Pekárek a představoval je. Valdemar se tvářil zcela vesele a dvorně políbil ruku paní Bergrové i své matce, k Evženii pak přistoupil a také se s ní galantně vítal; ona však mu rukou kamarádsky potřásla a dala mu upřímné políbení.

Věra byla tak rozechvělá, že nevěděla, co říci — políbila ruku paní Pekárkové, která jí ji nastrčila a také k ruce paní legační radové se hluboce schýlila.

Pohlédla na ni ulekanýma a prosebnýma očima, jako by jí chtěla říci: »Ó prosím, neurážej mne, já za nic nemohu.« Ale hned pocítila jakési ulehčení.

Paní Bergrová na ni zkoumavě pohleděla dlouze a pátravě — potom stáhla svou ruku níž a přinutila Věru, aby se vzpřímila, načež se přiklonila zcela blízko a políbila Věru na tváře, jež se trochu zruměnily.

»Vždyť jsme příbuzné,« pravila tak upřímně, hlasem nízkým a nehlučným — »sluší se, abychom se políbily,« že Věry se to dotklo až na dně duše. Zato slečna Evženie pohlédla na Věru studenýma a pohrdavýma očima, a když Věra vztáhla ruku, aby jí ji podala, tvářila se, že toho nevidí. Uklonila se jen letmo a řekla, že ji to těší.

Valdemar toho nepozoroval — jej zaujalo něco jiného. Jak se

$

— 338 —

totiž paní radová obrátila plnou tváří ke světlu, přišlo mu podívat se na ni velmi pozorně a zpět na Věru, znovu a znovu.

Leč jeho matka zvala už ke stolu a zazvonila na kuchařku, aby nosila jídlo.

Mezitím se také odstrojili a paní Pekárkovou zajímalo pozorovat Evženii, jaký dojem na ni Valdemar učinil. Byl v salonním obleku pravým elegánem a ušlechtilá jeho hlava honosila se tak krásným, vlnitým vlasem, že byl opravdu mužem velmi hezkým. Byla jista, že Evženii jeho zjev okouzlí a posadila je zúmyslné vedle sebe.

Věra přišla po bok starému pánovi — naproti slečně Bergrové, aby měla stále před očima její krásný, elegantní zjev.

Skutečně, Ženda byla krasavicí a Věru zabolelo srdce. Jaké měla pyšné a sebevědomé vystoupení!

Její tmavá hlava měla obličej kulatý a svěží, s pletí úbělově čistou — na tváři kousíček černé náplasti ještě její bělost zvyšoval a vlasy měla ostříhané, což v tom roce bylo ještě dosti neobvyklým. Na šíji sice měla trochu silné žíly, ale to bylo jenom znak její síly a vpravdě důsledkem různých sportů, jimž ta mladá dáma náruživě holdovala.

Vyprávěla teď Valdemarovi, že lyžuje, bruslí a sáňkuje, že měla loni vyvrtnutou nohu a musela pobýt v nemocnici, v létě že vesluje a plave tak dobře, až se zúčastnila i závodů na Dunaji. Lituje jen, že dámy nesmí kopat a boxovat, ona že by se toho ráda zúčastnila, a také rohování že se jí velice líbí.

Obdivovala se, že Valdemar už sportů zanechal a skoro mu toho zazlívala — se soucitem pak na něho pohlédla, když s úsměvem pravil, že za jedno obchod a za druhé ženuška ho zajaly zcela.

Paní legační radová se bavila mezitím s panem Pekárkem a vyprávěla mu o poměrech vídeňských Čechů za války. Rozpovídala se o tajné a vlastenecké činnosti svého manžela, jaké měl známosti a čím byl prospěšný odboji proti Rakousku.

»Díky bohu, že to netrvalo dále,« pravila s jemným úsměvem »sice by se byl zcela jistě dostal do žaláře. Byl sice velmi opatrný, ale také odvážlivý.«

»Jako můj strýček,« — ozvala se Věra, která se zájmem byla jejímu milému hlasu naslouchala a nevěděla, je-li tak dojata jejím vypravováním, nebo působením nehlučného toho hlasu. »On také je tak vlastenecký a také proto přemnoho trpěl, když — «

$

— 339 —

»Posluž si, milá Štěpánko,« zvolala do Věřina povídání paní Pekárková tak hlučně, až to strhalo i nit hovoru Valdemarova s Evženií — »vezmi si majonézu — a nezdržuj se, prosím tě, v jídle. Zvěřina se musí jíst hezky horká. A pověz, prosím, také děláš doma majonézu? Paní prezidentová Markovičová jednou u nás byla u večeře a tvrdí, že na moji majonézu nemůže zapomenout.«

Přitom pohled, který vrhla na Věru, byl tak zlý a výhrůžný, že umlkla a sklopila oči ke svému talíři.

Paní radovou by bylo zajímalo slyšet něco více od Věry, ale hostitelka už ji ke slovu nepustila. Tím nastalo nějaké trapné napětí, které panovalo po celý oběd. Věře se svíralo srdce při pohledu na Žendu, jak nenuceně se s jejím mužem baví a strach ji všecku drobil. Paní Pekárková to pozorovala a zlomyslná radost rostla v ní stále výše.

»Žasneš — trneš,« říkala jí v duchu, »dobře na tebe, já tě naučím, drát se mezi takové panstvo!«

A aby toho bylo ještě více, poptávala se, nebude-li Žendě smutno v Paříži a dorozumí-li se tam ve společnosti záhy a bez obtíží.

Ženda se smála, ona že franštinu ovládá a tu vyzvala hostitelka ji i Valdemara, aby spolu v tom jazyku mluvili:

»Je tak libozvučný a ušlechtilý — nu, právě jazyk džentlmenů.«

Valdemar se smál. Měl sice velmi všestranné vzdělání, cestoval a studoval, ale tomu, aby ovládal francouzskou řeč tak daleko, aby se mohl v tom jazyku plynně bavit, připadal si přece hodně slabým. Leč Ženda už zašvitořila, jak si tetinka přála a on se tedy držel, aby jí trochu stačil.

Věřiny oči nyly plny stesku a paní Pekárková cítila se štástnou jako nikdy.

Když odpoledne se mladí manželé vraceli do Prahy, seděla Věra v lůně auta úplně skláceně a Valdemar se chmuřil. — Ó ta matka, ta matka! Viděl Věřin stesk a bylo mu jí líto — nebýt té můry, která ho tolik tlačila, jak by byl přisedl k ní blíže a zlíbal ubledlé a smutné její tvářičky!

Ale matka si ho prve vzala stranou a ptala se ho jako mimochodem:

»Nuže, tys dal Lišku skutečně pryč? To ti chválím, drahý hochu,

— běda tomu, skrze koho pohoršení povstává — praví Písmo svaté a dále — strom, který špatné ovoce nese, vytát a na oheň vržen bude.«

$

— 340 —

Proto nemohl Valdemar přisednout k Věře a vy líbat stesk z očí jejích.

Hleděl mrzutě oknem a byl rád, když auto u domu zastavilo.

Věra teď nevycházela z rozčilení. Co dámy Bergrovy byly v Praze, žila jako v horečce. Paní Pekárková si přála, aby ji mladí provázeli do divadla a na různé vycházky a nedbala toho, že je Valdemar mrzut a jít se mu ani nechce.

On počínal počítat, cítil, že jeho obchod uvázl, měl plno ztrát a vše ostatní ho rozčilovalo. Ale ona byla neúprosná, ba naznačila mu, že je dámám milejší, provází-li je sám, že nemusí Věru pokaždé s sebou tahat a do rozpaků ji uvádět.

»Prosím tě, uvaž, jak je pro ni zlé — svým duchem jim rozhodně nedostačuje — měj s ní soucit a nech ji doma,« tak mu radila a usmívala se jenom shovívavě, když jí tvrdil:

»Nevím, proč by jim nedostačovala. Tetinka je velmi prostá a skromná, nu a Ženda — neslyšel jsem také dosud od ní žádnou šalamounskou filozofii; ovšem ve sportu se jí Věra rovnat nemůže

— ale umí zase jiné věci, o kterých Ženda — «

»Ovšem,« zasmála se paní Pekárková ostře — »Evženie neumí mýt nádobí a vařit bramborové škubánky — o to je tvá žena vzdělanější,« a dala hlasitě propuknout svému smíchu.

»Matinko!« vykřikl Valdemar, do krajnosti popuzen a výhrůžně se postavil. — »Nech Věru na pokoji, ona je dobrá a jemná a já ji mám rád!«

»A což teprve ona tebe,« zlobně se paní Pekárková usmála a umlčela syna vznešeným posuňkem.

Několikráte byl Valdemar s dámami na vycházce a v koncertě, jeli autem do Chuchle a na pouť ke Svatému Matěji. — Ženda byla unesena krásou a čistotou Prahy, básnila nad jejími věžemi a toužila dlouho zde zůstat; paní radová pak byla často zamlklá a všelicos by byla ráda zvěděla od Valdemara o jeho mladé žínce, leč paní Pekárková střežila hovor jako saň a vždy se do něho vložila, zpozorovala-li, že je Valdemar naladěn o Věře se rozpovídat.

Také o svého bratra faráře valně nezavadila a řekla panu Pekárkovi jednou v ústraní:

$

— 341 —

»Nemusí vědět, že byla Věra schovankou u mého bratra. Čítala by ji jaksi větším právem do rodiny a konečně — na bratra by to mohlo vrhnout špatné světlo. Toť víš, svět je zlý a brzy hodí blátem

— hlavně pak na kněze.«

Pan Pekárek tomu nerozuměl, ale bylo mu to celkem jedno; věděl, že by se ženou neobstál, kdyby jednal proti její vůli a měl ostatně jiné starosti. Těžce na něj dolehly poslední události na burze — vsadil mnoho a lekal se, že také mnoho ztratí, hlava mu div nezbělela a měl se bavit se ženskými o všelijakých hloupostech.

Teprve po týdnu ohlásila paní Pekárková, že se dámy Bergrovy odhodlaly oplatit mladým návštěvu.

Vzkázala to Věře a také přitom jí dala instrukce, jak asi má vypravit oběd, aby se nezahodila a jak vůbec zařídit vše k jejich důstojnému uvítání.

Věra se všecka chvěla strachem a úzkostí, když vařila se služkou ten slavnostní oběd. Pustila již kuchařku a děvče nebylo právě zapracováno. Bylo tu teprve od patnáctého a nevědělo ještě, co kde stojí a leží. Být to doma ve faře, neměla by Věra žádného strachu — tam se jinak vařilo a chystalo, třeba její spíže bývala tak světlá a skromná. Ale pan strýček byl se vším spokojen a byť třeba to byla vizitace, dovedla Věra vařit všem ku spokojenosti. Zde však věděla, aťse přičiní jakkoliv, že tchyni neuspokojí, ta že ji dovede vždy snížit a vždy pohanět — i Valdemarovi náladu proti ní podpíchnout.

Proto ten strach a ta sklíčenost. Kdyby přišly ty dvě vídeňské dámy samy, nelekala by se tolik; paní radová jí připadala velmi jemná a shovívavá — nu a slečna? Snad ani s ní by nebylo tak cize a studeně, kdyby tu nebyla paní Pekárková.

Valdemar byl v obchodě — měli v kanceláři uzávěrku, protože bylo před prvním a Liška před svým odchodem dělal bilanci, kterou Valdemar sám revidoval. — Slíbil přijít nahoru, až hosté přijedou — do té doby se tu neukázal.

A k tomu dostala Věra včera ráno dopis, který donesla Strážnická a jenž ji velice rozrušil.

Nebylo v něm sice nic závažného, ale ji přece rozbolnil.

Měla ho v psacím stolku a zněl následovně:

$

— 342 —

»Milostivá paní!

Jak ráčíte vědět, dostal jsem výpověď a odcházím. Šťastně jsem dostal jiné a skoro výhodnější místo. Nelze mi však odejít jenom tak bez rozloučení se s Vámi. Vím, že Vám nic na mne nezáleží, že je Vám zcela jedno, bude-li ve Vaší pisárně Liška nebo někdo jiný. Já však to o sobě říci nemohu, neboť jsem Vás, milostivá paní, vroucné miloval — a kdybych se nebál té smělosti, řekl bych, že dosud miluji. Proto mi bude lépe, když odejdu, a musím sebe plísnit pro zbabělost, že jsem tak neučinil hned, když jste podruhé do domu Pekárkova přišla, a to jako jeho paní. Šel bych klidně a rád, ale nemohu pro některé věci, jež tu vidím a jsem přesvědčen, že nejsou v pořádku.

Bojím se o Vaši spokojenost, milostivá paní, která se mi v poslední době zdá vážně otřesenou. Jsou tu různé živly, které pracují proti Vám. Je to především stará paní Pekárková, která pana šéfa proti Vám štve — byla to Katuše, která z Vaší domácnosti každou podrobnost do Bubenče donášela a teď zase má krámskou Klečkovou, jež je jí na ruku. Byl bych rád, abyste byla šťastnou, a proto Vás před těmi lidmi varuji, přeji Vám mnoho štěstí ze srdce, protože jsem sice poražený, ale ne zklamaný.

Vy jste mi nikdy nedala ani brvou najevo, že bych měl nějakou naději a več jsem doufal, to bylo jenom mojí pošetilostí. Vím, že odcházím kvůli Vám, že byl pan šéf poštván a pojal jisté podezření a věřte, nebolet mne přitom srdce, zasmál bych se rád. Kdyby věděl, jakou jsem tu hrál úlohu, nežárlil by na mne — nu, ale trochu mi to alespoň lichotí.

Buďte šťastna, milostivá paní — loučím se s Vámi navždy, ale právě tak dlouho zůstávám v hluboké úctě Vám oddaný

L i š k a. «

Ubohý Liška! Věru ten dopis dojal. Hle, záleží mu na jejím štěstí, varuje ji. Srdce se Věře svíralo.

Tedy je pod dozorem — ta pyšná, tvrdá matka Valdemarova má plno detektivů, kteří ji střeží — a Valdemar? — Ó přestává ji milovat — vidí to i ten odmítnutý Liška.

To byla bolest nejvétší a jeho účast bolela ji v duši až hluboko, úplné na dně.

Projevil se jí teď jako přítel — snad by bylo radno odepsat mu…

$

— 343 —

Poděkovat za účast a vyvrátit mu tu domněnku, že není šťastna…

To byl kus Věřiny hrdosti. Každá žena to tají, že ji muž více nemiluje, protože to je nejstrašnější porážka, která se stejně jako srdce dotýká i cti.

Pozítří bude prvního, Liška odejde, dlužno si popílit. Včera večer si pro něho dopis předepsala, počala pak psát na čisto, ale jakmile zvěděla, že přijedou dnes dámy Bergrovy k obědu, ztratila zájem o všechno — schovala psaní pod podložku a věnovala se jenom kuchyňským povinnostem.

A potom bylo hned poledne a hosté tu byli, Valdemar přijel s nimi ve vytahovadle a uváděl je do bytu, v němž je čekala až na kost trémou prochvělá Věra.

Vzala si tmavomodré vlněné šaty a k pasu malinkou, vyšívanou zástěru, vlasy měla jednoduše dozadu sčesané a v uzel smotané, kolem očí ztemnělé kroužky.

»Jako kuchta,« — usmála se u sebe paní Pekárková a Ženda zvědavě si mladou paní prohlížela.

»Hezká je,« uvažovala u sebe, »škoda že je tak nevzdělaná a špatná, jak tetinka pravila.«

Opovržlivě na ni hleděla, neb sama byla nevinná a nikým tak nepohrdala jako špatnými ženami. K tomu, je-li to pravda a je zatížena nějakou dědičnou nemocí, není ani radno podat jí ruku.

Pouze paní legační radová usmívala se na mladou paní vlídně a jemně a zase se s ní pocelovala.

Bože, proč bylo Věře přitom tak hezky a proč nesměla zůstat s tou laskavou a jemnou paní jen půl hodiny o samotě? Cítila, že by si jí postěžovala, že by jí vše důvěrně vypověděla.

Zasednuto ke stolu a Věra sama se služkou hosty obsluhovala. Paní Pekárková sice byla bez sebe opovržením, ale paní legační radová stále se ohlížela po mladé žínce, jejíž štíhlá postava ve tmavých šatech byla tak vysoká a útlá a šíje tak půvabně nakloněná.

A jaká nosila ta malá kouzelnice jídla! Venku dnes ještě poletoval sníh, ale ona po mase přinesla pravé české švestkové knedlíky, v nichž byly švestky jako ze stromu utržené a tvarohový poprašek na nich voněl a máslem provlhal; potom přišla třešňová piškotová bublanina a konečně kávový dort s máslovou růží nahoře, jako by ji byli od zahradníka před půl hodinkou donesli.

I Ženda byla u vytržení a ptala se bratrancovy ženy už nějak vlídněji, od kterého cukráře ten dort objednala.

$

— 344 —

»Vy jste jako kouzelnice,« divila se, když Valdemar pospíšil povědět, že Věra sama má v těchto věcech zálibu.

Po jídle přála si paní Štěpánka vidět byt novomanželů a dala se vést do salónu, ložnice a ostatních místností. Všude se jí něco zalíbilo, zvláště v knihovně vyšívaná milieu na stole — práce to vskutku velmi pracná a jemná. Několik druhů prací na ní bylo — od bílé madeiry až po husté paličkování, pletená krajka a háčkované motivky zcela originální, pozornost budící všech žen, které se o ruční práce zajímají.

Paní radová se tomu velice divila, upozornila na to Evženii a doptávala se, kde se mladá paní naučila těm krásným pracím. Věra měla radost — otevřela prádelník v ložnici a přinesla plno kapesníků, k nimž si loni kraječky háčkovala. Jeden byl lepší druhého, srdce se na ně smálo. A potom viděly ještě barevné vyšívání — národní ornament na červeném hedvábí, prazvláštní podušky, potom neobyčejné lambrekýny pod okny, na nichž byli tak podivní ptáci s fantastickými křídly, a přece tak podobní živoucím tvorům, že byla u vytržení nejenom paní radová, ale i Ženda.

Valdemar, jako každý muž, nerozuměl těm věcem a teď teprve si povšiml, že jsou vskutku velmi krásné. Nějaká pýcha ho plnila a cítil, jak se mu lepší nálada.

Ženda se zastavila před zasklenou skříní a prohlížela si názvy knih. Dala si otevřít a prohlížela hřbety a vazbu. — Knihovna byla bohatá, přestože paní Pekárková při svém stěhování lepší knihy vydrancovala. Věra si přinesla nějaké knihy z domova, jiné si loni nakoupila a měla tu krásnou sbírku pohromadě. Ovšem i Valdemar měl ještě za svobodna svoji knihovnu a teď to vše sneseno dohromady dalo celé papírové bohatství. Ženda zkoumala autory a ptala se po chvíli Věry trochu povýšeně:

»Ale tyhle knihy vy nečtete? Jsou to mnohá těžká díla — a já — , nu, proč bych to neřekla — mnohé z nich ani neznám.«

»Ó — čtu,« — usmála se skromně Věra, »a hlavně teď, co nám umřel Leošek, četla jsem daleko více. Ve čtení je spása a útěcha.«

»A kdo tu hraje na harmonium?« divila se Štěpánka, hladíc rukou desku krásného nástroje — »zdá se, že u vás bývalo piano? To asi ty, Valdemare, stal ses takovým žalmistou?«

Ale on se usmíval. »Ó ne — to Věra si hraje na svatou Cecílii.«

Věra se zdráhala, byla všecka zruměnělá, ale když spatřila, že i Valdemar si toho přeje, poslechla — sedla k nástroji a jala se hrát

$

345

nějakou vážnou a dumavou fantazii. Zvuky byly lahodné a plné velebnosti — paní legační radová přisedla blíž a divila se, že hraje bez not. Valdemar pověděl, že je její nadání takové, že se naučila sama a že si komponuje různé fantazie, které nepíše, a přece nezapomíná.

Dámy se divily a chtěly, aby hrála ještě — jen paní Pekárkovou to nezajímalo, byla tu jako na řeřavém uhlí odšustěla do vedlejší Věřiny pracovničky a prohlížela si fotografie po stěnách i nad psacím stolkem.

»Vy jste byla vychována u příbuzných, nebo snad v nějaké učitelské rodině?« — ptala se paní Bergrová a se zájmem nevšedním hleděla na Věru.

Ta se mírně zarděla a hlesla upřímně:

» — Ne — ve faře — milostpaní.«

»Ve faře?« podivila se paní radová a všecka se pohnula, leč už tu byla paní Pekárková, brala sestřenici za ruku a pobízela ji, aby se vrátily do jídelny, že je tu citelně chladno, že by Evženie mohla nastydnout a vedla je kvapně řadou pokojů. Její oči se studeně leskly, na rtech měla zlý a tvrdý úsměv.

A potom se povídalo ještě všelicos a dohromady nic, jak to už bývá při návštěvách, které jsou dosti cizí a neupřímné.

Valdemar se počínal nudit a vzpomínal na svou práci v pisárně a starý pán litoval svého odpoledního spánečku.

Oba rádi uslyšeli, když paní Pekárková povídala, že čas je vrátit se domů, Beta že bude čekat s kávou, a Valdemar dal připravit auto, které za chvíli supalo s panstvem do Bubenče.

Věra si oddechla.

Pan farář se měl opravdu velmi špatně. Šel ještě několikrát do kostela, aby sloužil mši, ale potom přišly deště a mlhy a bylo stále hůře.

Ulehl a věděl, že více nevstane.

Vzkázal do Hlídalova faráři a zařídil všechno, čeho třeba, oznámil svou nemoc na patřičné místo a potom ležel bez pohnutí kolik dní — jen kašel ho bouřil a horečka jím chvěla. Byl by rád spal, ale kašel mu nedal, přitom pak měl pocit, že někoho čeká a někam spěchá, ustavičně se ohlížel na hodiny i dveře, a přece věděl, že ni-

$

— 346 —

kdo nepřijde a nemá, kam by chvátal. Šimánková byla ustrašena a radila, aby poslal pro doktora a telegrafoval pro mladou paničku

— leč on rozhodně odmítal.

»Doktor mi nepomůže a pro Věru — ještě ne, musela by tu čekat

— ještě ne, až později.«

Doktor však slyšel v Hlídalově na faře, že pokoský farář »dělá zlou«, měl skrz cestu a stavil se. Pan farář ho vítal horečně rozšířenýma očima, a když doktor usedl na židli proti posteli, usmál se na něho.

»Už je se mnou konec, milý příteli, cítím to na sobě sám. Pojďte, poslechněte, jak mi to tady vrčí a ochabuje,« ukázal si na prsa a snažil se usednout, a když ho doktor vyšetřoval, ptal se chraptivě: »Co myslíte — potrvá to ještě nějaký čas? A kolikátého, prosím vás, je?«

Lékař na něho nehleděl, když odpovídal, že dvaadvacátého a že snad se to ještě protáhne.

»Byl bych rád, kdybych vydržel přes prvního,« povídal farář Doležal, když unaveně zpět do peřin se zvrátil, »mám ještě nějakou záležitost, která mi leží na srdci.«

Byl to zvon, který nebyl dosud úplně zaplacen. Minulý měsíc nebylo panu faráři možno splátku poslat, protože odjížděla chudá žena Karásková s dětmi za mužem do Ameriky a stěžovala si, že nemá dosti na cestu. Kartu na loď že jí muž sice zaplatil, ale jak se dostane k přístavu? Měl už připraveny peníze na zvon, ale poznal, že zde je pomoc nutnější. Zvon sice byl krásný a pan farář k němu upínal veškerou péči, leč byl to jenom zvon, ale Karásková měla živé srdce a to se svíralo starostí.

Teď však se mu přece o to jednalo, aby byl zvon čistý tak, jak čistou chtěl mít svoji památku.

»Dejte mi, prosím vás, něco, abych to pár dní ještě vydržel,« žádal lékaře — »abych se zdánlivě posílil.«

Doktor byl rád, když byl již venku. Copak u takových pacientů, kteří svému stavu nerozumějí, u těch není lékaři těžko, ale tu, kde inteligentní souchotinář zná postup své choroby!

S povzdechem odcházel z fary.

A potom se ty dny vlekly jako nekonečná řada strastiplných okamžiků. Ve stísněných prsou bylo stále tíž a pak přišla jednou do rána záducha, která hrozila nemocného při každém dechnutí zardousit.

$

347

Vydechoval s nesmírnou obtíží, prsty zatínal do peřiny — uvolnil si límeček košile a rozdíral ji rukama ve snaze ulevit si.

Šimánková mu vařila to i ono, dávala teplé obklady — pryskyřici na plotnu dala vařit — ale marně.

Tíha se stupňovala, děsná úzkost hleděla z očí farářových. Nevěděl, že smrt je tak hrozná — ač se s ní u nemocných tak často stýkal — jemu se teď jevila daleko horší a neúprosnější…

»Pro Ukřižovaného — pomozte mi,« prosil každého, kdo vešel,

— seděl zkroucený, vysoce založený peřinami a odhazoval všechno, co jej zdánlivé tížilo — »vždyť se zadusím — jen mi někde ulevte, alespoň trošičku.«

Chytal úzkostlivě dech, znavený na smrt a spínal ruce v úpěnlivé prosbě. — Hleděl vzhůru, dovolával se Boha, ale bylo mu ještě hůře.

Šimánková nad ním plakala, plakala i paní řídící, která přicházela, aby se na nemocného podívala a říkala venku každému, koho potkala:

»To je hrozné, co pan farář zkouší — bože, takový dobrý člověk a tolik musí trpět! Kdo ho připravil na takové konce, ten bude těžce zodpovídat. Nebýt toho vyhnanství, byl by ještě dnes zdráv.«

Celé Pokosy byly sklíčené — bylo jim jako stádu, které ztrácí svého pastýře.

Pan farář se chtěl modlit — hledal svého Boha v těsném prostoru setmělého pokoje, ale aby byla míra jeho utrpení dovršena — nenalézal Ho. Jako když Kristus na kříži pněl a plameny kruté útrapy ho krušily, poklesal na mysli a lidské zoufalství vynutilo mu malomyslná slova: »Bože můj, Bože můj, proč jsi mne opustil,« tak i na pana faráře šly zkoušky ze všech posavadních nejtéžší a nejhorší — přepadly ho pochybnosti a z nich čiré zoufalství.

Snad měl pravdu Valdemar, když tvrdil, že není osobního Boha, snad jenom strašlivý velikán, vládnoucí neústupnou důsledností dějin a přírodou, jež nevybočuje nikdy ze svých kolejí a neupouští od svých práv — jenom železný osud, který přede své náhody a šlape lidské životy? Velikán, který vládne vesmírem — řídí vznik a zmar světa, pády hvězd a divý vír tvořících se těles — snuje tresty národů a zdvihá ty, co byli v podnoží — leč žal a utrpení jednotlivců. Pouze spadlé, strhané listí servaných topolů, vzdech mravence, který zašlápnut umírá — krůpěj rosy spadlá do moře, když ještě včera na stožáru pyšné lodi, plující přes oceán, ve slu-

$

348

nečních paprscích se třpytila — zoufalé utrpení opuštěného člověka

Uděšeným zrakem hleděl na hvězdy, které k němu do pokoje svítily. Jak je míval rád — jak o nich hloubával, o nich tolik myslíval — dnes jenom chladné světy, věčně záhadné — o proč musel tolik trpět a proč tak těžké zkoušky?

Neuvědomoval si v té trýzni, že má velkou duši a na takové že jsou sesílány velké zkoušky.

Šimánková utíkala do síně, aby se na okamžik zbavila hrozné podívané a zas se vracela, modlíc se polohlasně — konečně jí napadlo rozsvítit pod křížem — který proti posteli visel, aby se pokoj trochu zveselil.

Byla u jeho paty červená lampička — přinesla z kuchyně kousek sádla, napěchovala ho do skleničky, zastrčila knot a rozsvítila. —

Červené světélko zablikalo a ozářilo mdlým přísvitem zmučené tělo na kříži.

Pana faráře zaujalo — vzhlédl vzhůru a pozastavil se na krucifixu. Hle, Kristus — a on na něj ve své hrůze a zoufalství zapomněl. Díval se na rány a zmučenou hlavu, na otevřený bok a zsinalou tvář. Co asi vytrpěl při té strašlivé smrti, jíž nebylo v lidských dějinách rovné?

A proč to vše podstoupil — vždyť On to podstoupil dobrovolně. Ano — už se rozpomíná — podstoupil to proto, aby svou smrtí dal pečeť učení, jež hlásal, aby ho dokončil — potvrdil. Umřel pro své přesvědčení Umřel z lásky — jeho učení bylo láskou. —

Farář Doležal ve svém utrpení jal se obírat Kristem — vzpomněl na slova jeho záslibná: »Začkoliv budete prosit Otce mého jménem mým, dá vám.«

»Ó upros ho — upros toho vládce osudů lidských, aby se nade mnou smiloval,« jal se modlit a v těžkém dechu úpěnlivě vydechoval, »aby mi ulehčil!«

Ale z toho se ulekl a pokáral. Ó jak je pojednou malicherným! Což na tom záleží — bude-li trpět o den déle nebo méně — umře-li klidně, nebo v mukách? On také nelitoval sebe, neželel svých mužných třiatřiceti let — nebál se útrapy ohavné smrti — podstoupil to vše rád a z lásky! A proto je také dlužno myslit na lásku a dobro —

Pan farář se vztýčil, zavolal na Šimánkovou.

$

— 349 —

»Papír, péro,« poručil, a sbíraje vyčerpaný dech a lapaje kolem sebe jako umírající chabé ptáče, podpíral se na loket a napsal několik řádků pro Věru.

Potom na druhý papír krátké poručenství:

Svršky aby dali Šimánkové, z měsíční služby vypravili pohřeb a doplatili na zvon — nic víc a nic méně — toť závěť úplně opuštěného člověka, konajícího vždy jen dobro

K ránu přijel doktor, pro kterého pan řídící na svou pěst poslal. Rozechvěle se zastavil nad nemocným a povídal měkce:

»Proč jste nevzkázal, že tolik trpíte — byl bych přišel hned zvečera — dám vám něco pro ulehčení.«

Ale pan farář už překonal, co v něm bylo lidského a slabého — ukázal na kříž a povídal ve stupňující se záduše sotva srozumitelně: »Také trpěl — a já přísahal následovat Ho.«

Doktor mu ale dal injekci, kterou odůvodnil slovy: »Já také přísahal a to dle svých sil ulehčovat trpícím, přejte mi, abych také měl nějakou zásluhu.«

Sedl si u lůžka a mlčel v teskném a posvátném zadumání — když injekce neúčinkovala, zdvojnásobil ji a veza vzkaz hlídalovskému faráři, aby přišel s posledním pomazáním, odjížděl domů.

A potom přišlo ulehčení, ale vědomí se zastíralo. Pan farář byl při sobě jenom chvílemi — spal většinou a mluvil polohlasně, čemu nikdo nerozuměl.

Liduška Šimonova ho přišla navštívit — vlastně přišla mu poděkovat.

Ivan Nikolajevič Tachom byl už na novém místě, k němuž mu pan farář Doležal dopomohl a Šimonovi dali své svolení, aby ho tam Liduška následovala. »Když nechceš jinak, Pánubohu poručeno,« — řekl jí tatínek — »když myslíš, že budeš šťastna, udělej srdci kvůli.«

A to chtěla Lidka ještě říci panu faráři. Stála nad jeho lůžkem, v němž ležel na samém kraji, jak se v útrapě předešlých dnů k němu sešinul — hlavu měl až na vedle stojící židli, rukama ve spěšném kvapu po peřině hledal.

Když promluvila, vzhlédl, vyslechl pozorně, co mu povídá, jak mu děkuje a usmál se úzkými, promodralými rty. Takový to byl úsměv jako už z jiného světa, a přece dobře pochopil, co mu dívka s pláčem povídá.

»Tak vidíš — « šeptal a malinko pokyvoval — »to jsem rád —

$

— 350 —

jenom buď hodná a — miluj! Vidíš — « ukázal jí očima na kříž — »také miloval — a proto se stal člověkem. V člověčenství láskou vnesl božství — království boží na zemi,« ale potom se nějak zmátl

— usmál se znovu a povídal jiným tónem: »Pláčeš? Márinka ti ubližuje? Oh Márinka — vždy byla taková — ale ty ji láskou odzbrojíš — neplač, Věruško «

Lidka plakala usedavě.

»A Novák ti odpustil?« mluvil znovu a zavíral unaveně oči —

»nu, vidíš — to je láska a zvoní — Maria — slyšíš? Vrátil se do

věže — to je krása!«

Lidka šla z fary s usedavým štkáním. Koho potkala, každému povídala, že pan farář už mluví z cesty, že to jde rychle ke konci, brzo že vydechne svou duši…

»Můj synáčku, dítě drahé, Valoušku, jak jsem nešťastna, že zase já, jenom já musím zranit tvé srdce,« — tak promluvila hlasem srdcervoucím paní Pekárková ke svému synu, když u něho slyšení mezi čtyřma očima si vyžádala.

Ubledlý stál proti ní — ruce měl v kapsách, ale byl to klid jenom líčený — ve skutečnosti v něm bouřilo vše, jak jenom mu máť řekla, že má něco vážného na srdci.

Věděl už napřed, že se to týká Věry. Teď byl odhodlán vášnivě ji hájit, ale strnulo v něm všechno, když matka sáhla za ňadra, vyňala sbalený papírek a držíc jej v dlani, s pláčem jemu povídala:

»Ohavné stvoření, neváží si tvé lásky a blahobytu — za tvými zády pořád udržuje hříšný poměr. Řízením božím domakala jsem se důkazu zcela pravdivého — zde viz,« — dala mu lístek a s obličejem úplně bolem staženým zůstala stát poobrácená.

Zamračeně, oddychuje prudce staženým hrdlem, sáhl Valdemar po lístku. — Opravdu, byl to dopisní papír bledě zelený, který užívá jeho žena. Rozvinul a přelétl očima — leč neviděl na řádky, snad rozčilení mu tančilo v černých kruzích před očima — snad skla se mu zapotila — poodstoupil k oknu a sebrav všechnu rozvahu, jal se číst pozorně. Pouze prvá stránka byla popsána — list dosud nedopsaný, nehotový.

»Ctěný příteli!« — psala Věra — Valdemar znal dobře její drobné, stojaté písmo, které bylo dosti zvláštní a jenom Věře vlastní.

$

— 351 —

»Psal jste mi velmi vroucně a já se přiznávám, že mne dopis Váš i Vaše oddanost opravdově dojala. Máte pravdu, že jsem v tomto domě osamělá a vím také, že mnohými zbraněmi je proti mně bojováno. O našem setkání u slečny Strážnické zvěděl můj muž, sotva se z cesty vrátil a byť se tomu brání, přece chová proti mně podezření. Žel bohu, lituji všeho, co se stalo — neboť je správné…“

Valdemar dočetl a ruku s dopisem malátně pustil k boku — strnule zůstal stát a hleděl před sebe na koberec malého kanceláříku, v němž prodlévali.

»Tak vidíš,« řekla paní Pekárková, přistoupila blíž a po rameně ho pohladila — »že jsi se zastával nehodné!«

»To ještě nic neznamená,« — zamumlal Valdemar sevřenými zuby, »nevíme, co mělo být dál — a — «

»Dál? Buď rád, že nedopsala! Možná že by ses byl dozvěděl ohavné věci k své hanbě.«

Valdemar mlčel, svíral psaní v pěsti a tiskl je tak silně, jak silně zuby svíral.

Dělo se v něm něco strašného — co paní Pekárková pozorovala a v duchu se těšila.

»Má ubohá hlavičko,« povídala a k němu přistoupila — chtěla jej políbit — »konečně uvěříš své matce, že její oko vidí více než oči zamilované! Co ti teď zbývá, nešťastný hochu,« pokračovala, zatímco mladý muž byl jako v mramorový sloup proměněn — »co ti teď zbývá jiného než rozvod? Vidíš, jak té zneuctila? Tvého podřízeného zvolila si za svou hračku a tebe «

Valdemarovo zasupění bylo jako poraněného zvířete, které vyvedli na jatky a špatně zasáhli. Daleko odhodil v pěsti zmačkaný list — zuby zaskřípěl a vyběhl z pokoje.

Paní Pekárková ho slyšela, jak po schodech běží, jak skáče přes tři najednou. Nepoužil zdviže jenom proto, že by těch několik chvilek klidně neposeděl.

Usmála se radostně: »Nu, tedy přece se mi podaří strhnout její škrabošku. K rozvodu ho přiměji a potom Evženie — lesk Pekárkova domu se vrátí, bohatství i čest!«

Jindy se jí jednávalo především o vnější lesk celé domácnosti; nebyla by dopustila, aby někdo viděl, že u Pekárků není vše takovým, jakým se to navenek jeví; ale teď toužila po skandálu — bez něho nedocílí povolení k rozvodu. A ostatně, rozvody jsou dnes v módě a v nejnóblejších rodinách je jich nejvíce. Bude to senzační

$

— 352 —

— »mladý Pekárek se dal rozvést,« — a stane se krásný mladý člověk tím zajímavějším.

Valdemar vřítil se do pokoje, v němž Věra dlela, jako smyslů zbavený.

Byl uchvácen hněvem, bolestí a pohanou tak, že nebyl s to uvažovat. Myslil, když nahoru běžel, že se na ni vhrne, že ji bude bít — ale když vpadl do pokoje a spatřil ji tak klidnou a zpola dětskou, jak zalévá květiny na stojanu proti oknu, na nichž si slabý sluneční svit jemně pohrával — byl zaražen.

Bolest ho proklála naskrz jako vražedné kopí, rozlévala se v něm jako rozstříknutý jed, ještě neviděl Věry tak hezké jako právě nyní, když s konévkou v ruce měla melancholický svit v očích, s nímž obcovala mluvě květin. Byla jemná a něžná, a přece proradná?

Postoupil do středu pokoje a vypadal jako těžce nemocný, když na ni pohleděl a chraptivým hlasem jí zavyčítal:

»Věro — cos mi to udělala! Tys mne přece jenom klamala — dnes jsem se o tom přesvědčil.«

Hrozné leknutí ochromilo Věru. Jediný pohled na něho jí pravil, že se stalo něco zlého. Vždyť byl všecek změněný, a když pohlédla lépe, viděla, že se mu ve tváři všecky svaly chvějí.

»Valdemare — pro milosrdenství boží, co se stalo?« zvolala a spěšně stavíc konévku k němu pospíchala.

Ale on vztáhl ruku proti ní a nedovolil, aby blíže přistoupila.

»Jdi pryč ode mne, já jsem se přesvědčil, že jsi žena špatná a lehkomyslná,« zvolal prudce — »tvůj vlastní dopis té usvědčil — moje matka přece jenom měla a má pravdu!«

Kolik hořkosti a žalu v tom zvolání — a to vše se rychle přelilo i do Věřiny duše.

Zvedla ruce k hlavě; nechápala hned, co ta krutá slova znamenají, ale byla přesvědčena okamžitě, že jsou smrtící ranou jejímu štěstí.

Nalíčili ošemetnou past, do níž ona se chytila.

»Valdemare, Valdemare!« zaúpěla jako na smrt raněná a chtěla se chopit jeho ruky — leč on prudčeji odrazil, že zavrávorala a díval se na ni vyjeveně ztrhanými zraky.

»Cos psala Liškovi, mluv!« zasoptil a mezi sevřenými rty drtil nesrozumitelná slova.

Chytil ji přitom za ruku a tak jí ji zkroutil, že padla na zem

$

— 353 —

a zůstala mu u nohou sedět. Opřela se oběma rukama o koberec a zakvílela sevřeným hrdlem jako Strážnická, když ji přepadl urputný záchvat.

Nevěděla co říci, aby se ospravedlnila, neb poznala, že se všecko vzbouřilo a spiklo proti ní. Co si tu počne mezi všemi, kteří ji nenávidí? Ó byla si jista, že to jsou jen záminky, aby ji zapudili. Rozčilení posledních dnů vzbudilo v ní přesvědčení, že přivezli proto Evženii, aby vyrvali jí Valdemara a té ho dali.

A to bylo strašlivé domnění, v němž byla tímto výstupem utvrzena.

Proto neodpovídala a nebránila se.

Přešel kvapně, do krajnosti rozčilený, kolem ní jednou, dvakráte po délce pokoje — potom se zastavil před ní a kolenem ji lehce a opovržlivě udeřil.

»Mlčíš — tedy se přiznáváš ke všemu? Tak jsi se ovšem odsoudila sama.«

Věra seděla na zemi, i když jeho kroky na schodech dozněly — opírala se pravicí o zemi — levicí tiskla oči, z nichž slzy se řinout nechtěly a přece nitrem otřásal zoufalý a trhaný pláč.

Věra byla přesvědčena, že je veta po jejím štěstí, že jí z něho, závratného a bouřlivého nezbylo leč zoufalství a zhrzení horší než smrt.

Teprve po drahné chvíli těžce vstala — vlekla se ke stolu a dopadla na židli jako vysílená a sklácená. Veta po všem, veta! I kdyby se teď Valdemar smířil a dal se přemluvit, uvěřil znovu a shledal, že jí ublížil — zda se nebude totéž opakovat po čase opět a v míře daleko ještě horší?

Jeho matka nepovolí, nesmíří se, neodpustí!

A Valdemar ji přestal milovat. Přestal! Jaký to strašný význam toho slova, jaká bolest, jaký žal, potupa a hanba! A že by ji tu strpěl alespoň i bez lásky? Ne — ne — pohrdají jí pro nejasný její původ, pro její sirotu, pro její chudobu — a to se nikdy nezmění, nikdy nevypátrá, kdo byli její rodiče

Čirá beznaděj a pravé zoufalství ji ovládlo.

Jak to, že venku tolik svítilo březnové slunéčko a po římse okna poskakovali veselí chocholouši? A bylo to možno, že tolik žalu přišlo v předtuše jara do lidské duše?

Hodiny odbíjely — kolik, to nevěděla a také nepočítala, jak dlouho tu nečinně sedí a uvnitř krvavě pláče.

$

354

Prvé stíny už zkalily sluneční jasnost vlídného pokoje, ptáčkové ze římsy někam odletěli.

Vstoupila služka a podávala jí něco sbaleného.

»Milostpaní — telegram,« povídala a zvědavě pohleděla na ztrhaný obličej mladé ženy.

Telegram? — Věra si neuvědomila významu toho slova.

Bezmyšlenkovitě ho otevřela a právě tak četla načmáraná slova, fialovým inkoustem spěšně nanesená.

»Pan farář umírá — přijeďte okamžitě.«

Pan farář — jaký pan farář? — Věře se v mysli něco zastavilo — nechápala smyslu přečtených slov — až najednou

»Kriste Ježíši — můj strýček!« To vykřikla již hlasitě — a už pádila do šatny. Kdy jede vlak — jaké bude mít spojení, jak se dostane ze zastávky do Pokos — to jí bylo jedno a úplně vzdáleno — jen rychle se obléci — vždyť pan strýček, ten dobrý, milý, jediný její přítel — umírá, opouští ji navždy

Jak se spěšné oblékala, myslila jen najedno a jen tím se zanášela. Jak mu zatají, že je tak nevýslovně nešťastná? Jak dokáže lhát mu o svém štěstí?

Svěřit se mu a říci o svém zoufalství — ne — za nic na světě mu neztrpčí poslední chvíle.

Zavolala na služku a ptala se jí mdlým hlasem:

»Nevíte, je-li pán v pisárně?«

»Není, prosím. Viděla jsem, že odcházel z domu,« zněla odpověď.

»Tedy, až se vrátí, dejte mu tenhle telegram a řekněte, že jsem jela,« povídala a běžela ze schodů.

Divže nezapomněla vzít peníze — jinak nepamatovala na nic.

Jak jí srdce tlouklo, jakou měla slabost v nohou a jaké svírání v útrobách! Proč tolik bolesti najednou?

Kde se vzala a odkud přišla — kde vzniklo tolik utrpení?

Dojela na nádraží a ptala se, kdy pojede na tu stranu nejbližší rychlík.

»Právě se k němu nastupuje,« odpověděli jí — »ale to máte nejvyšší čas!«

Bez lístku vlétla do vozu a padla na sedátko jako sklácená — odjíždí už podruhé, prchá z Pekárkova domu.

Vrátí se ještě?

Či se ten velký, pyšný a přece tak drahý dům zavře pro ni navždy?

$

355

A kam se poděje, umřel-li pan strýček?

Nejenom bolest srdce, která byla tak dravá jako nejrozjizvenější rána, ale i otázka existenční na ni padla — sotva mohla vydechnout.

Svírala ruce na klíně — prsty do dlaní, až klouby bělely — vstávala a sedala zas — hrůza a bolest, úzkost a strach — ó jaká to byla dlouhá a nekonečná cesta!

A taková nekonečná byla také tato noc pro stařenu v pokoské faře, která seděla u lože farářova a modlila se polohlasně i potichu.

Nemocný byl vzhůru, ale mluvil samé zmatené věci.

Bavil se nekonečně s Věrou, se všemi, co k němu v poslední chvíli chodili — i se svou maminkou a otcem měl plno povídání.

Jen jednu jasnou chvilku měl — to se protrhl ze svého blouznění a ptal se zcela jasně, bude-li už zítra prvního.

»Dnes ho bylo — důstojný pane,« povídala stařena a vzchopila se, aby mu posloužila. Litovala ho tolik, byla mu vděčna a také se těšila, že po něm zbudou peřiny a pár kousků nábytku, které jí slíbil. Neměla nic, byla tak ubohá — jak by jí to nepřišlo vhod?

»Už?« oddechl si — »podejte mi ze stolku — poukázku — péro — tak,« — a usilovné se opíraje o loket, psal trhaně a skoro nečitelně poukaz pro závod, v němž ulili znovu jeho zvon. Potom padl zpět do polštářů a zašeptal ulehčeně:

»Dokonáno!«

Během včerejška se mu ulehčilo, dech už dělal dobrotu — že je jen v hrdle a prsa zcela nehybná, to už si neuvědomoval. Také ho nestudily ledové nohy — bylo mu dobře. A měl tolik řečí — dávno, dávno už tolik nemluvil.

Chodily k němu osoby, o nichž se domníval, že před lety zemřely. Měl z nich velké potěšení — a také Věra — ta byla pořád kolem.

I po tom napsání se pohodlně schoulil a mluvil se všemi — měl jim tolik co říci — i kázání si složil.

A potom viděl Ježíše, jak vstává z mrtvých a jemu kyne

Šimánkovou přemohla dřímota — — nespala už kolik nocí a byla také stará.

Lampička pod nohama Ukřižovaného mdle blikotala a šepot pana faráře byl vždy tišší — myslela si, že trochu si hlavu opře o pelest postele, zatím usnula a procitla teprve, když prvé paprsky vyšlého slunka vnikly do okna pod bílou záclonkou.

Leknutím vyskočila — pan farář byl tichý — spal tak klidně?

$

356

Kvapně na přestydlých nohou popošla k posteli — leč poznala hned, že všecko propásla.

Veliká duše v nestřežené chvíli uletěla

S pláčem a v svaté hrůze šla a otevřela okno a že právě šel kostelník po lávce k faře, zakývala na něho, aby šel zvonit hodinku, že

se pan farář se světem již rozžehnal —

Takový byl konec velkého, dobrého a osamělého člověka

V březnovém, ponurém ránu šla Věra od vlaku v Pazdeří. Bylo přímrazí, ač jaro nesměle už prohlédalo zelenýma očkama mezí ze spoust zpola roztátého sněhu a volalo hukotem rozvodněného potoka, který se pod lávkou, u samé pokoské fary přes kamení vrhal. To jak se ledy na rybnících hnuly pod Babou a na Vysokém, uhánělo to jako celý příboj a hučelo jako rozpoutaná bouře.

Pod Babou byl umělý jez, že tam pila a mlýn na potoku stály, a proto takový ryk a spěch.

Věru to pozdravilo jako kus zašlého dětství. Vždy to ráda slýchávala, na lávce vydržela dlouho stát a dívat se na peřeje vody, jak skákaly přes balvany a upalovaly potom kolem fary dolů k Svatonicům.

Bohužel, dnes jí ten hukot tak smutné připadal, až jí duši kolem naruby obracel; hřmělo to jako pohřební hudba jejímu štěstí, jako loučení se s bývalým domovem.

Pan strýček umře a jí nezbude, co by tu pohledávala. Nějak se jí ztajil dech — cítila těžkou únavu — zastavila se na lávce a oddechovala zhluboka.

Vše ztraceno. Pokoská fara přestane jí být hostinným útulkem a Pekárkův dům v Praze nepřijme ji více jako svou paní.

Zda není opuštěnější dnes než před dvaceti lety, když na prahu zdejší fary tak maličká, bezmocná a opuštěná ležela?

Ó tehdy ji alespoň nebolelo srdce tak hrozně, jako ji bolí dnes!

Vlekla se k faře, ale otevřené okno v kaplance, kterou strýček taková léta jako svou ložnici obýval, zdaleka povědělo jí příliš zřetelně, že přichází pozdě.

Ó — jak se jí chtělo plakat, jak se v prsou svíralo nesmírným žalem! Ale byla jako stisknuta železnou rukou, nemohla si pláčem ulevit.

$

— 357 —

A potom stiskla kliku u domovních dveří — tak známou, že by ji mezi tisíci jinými poznala — a vstoupila na chodbu, vždy se hemžící psem, kočkami a často i drůbeží ze dvora — dnes úplně pustou a prázdnou a potom — s utajeným dechem, s nohama jakoby do země vrostlýma, které musila násilím vytahovat, stála na prahu kaplanky, otevřela dveře a jediný pohled jí pravil, že se nemýlila

Na posteli proti oknu, pod bílým prostěradlem leželo natažené tělo, třeba celé přikryté, přece dobře znatelné — kde kopeček byl vyšší, tam hlava páně farářova a nad rameny se rozšiřoval.

Hrůzou a posvátnou bázní jako ochromena stála Věra na prahu; připadalo jí v tu chvíli, že prožívá jenom strašný sen, ze kterého se probudí nějakým kvapným a prudkým pohybem. A ona se chtěla probudit a zbavit se kruté tísně a šílené úzkosti.

Udělala ten pohyb — přiskočila k loži a jediným prudkým trhnutím odhodila prostěradlo — leč nebyl to jenom zlý sen, strašná, příšerná skutečnost

Pan farář tu ležel natažen jako svíce, oblečený v úzkou kleriku s řadou drobounkých knoflíčků od krku až dolů, s rukama na prsou složenýma. Tvář jeho zažloutlá měla přísný výraz — oči zpola přimknuté jako by se dívaly na mosazný křížek, který v rukou držel.

Věra stála nad ním s očima stopenýma v hrůze a s rukama pozdviženýma ke skráním.

»Pane strýčku, pane strýčku!« zakvílela hlasité a tak srdcelomně, divže ho nevzbudila — »proč jsem musela přijít pozdě, proč jsem vám nesměla posloužit?« A potom klesla na kolena u postele a štkala tak křečovitě, divže přitom nezemřela. A zase vstávala, brala studenou hlavu jako do rukou, hledala ve tváři dřívější jeho podobu.

Přišla Šimánková a vidouc Věřin nesmírný bol, stála bezradně nad ní. Nevěděla, že Věra oplakává nejenom dobrou duši svého pěstouna, která pryč uletěla, ale také vše ostatní, co ji na světě blažilo.

Dlouho to trvalo, než byla s to se stařenou se pozdravit a pozeptat se na poslední chvíle strýčkovy. Přijala židli a sedla vedle lůžka, pohlazovala mu studené ruce, urovnávala láskyplně záhyby ošumělé kleriky.

Tiše naslouchala všemu a propukla pak zase v bolestný pláč,

$

— 358 —

který byl slaný jako mořský příliv a prudký jako potok, který venku tak ryčné hlučel.

Potom přistoupila k jeho stolku a prohlížela poslední, co napsal.

Poukázka pro továrnu zvonů znovu ji uvedla v pláč a obdiv zároveň.

Přišel právě pan řídící, aby se na zemřelého podíval a Věru pozval, aby u nich vzala zavděk přístřeším na těch několik dnů, co se tu musí zdržet. I on prohlížel poukázku a nemohl se ubránit dojatým slovům:

»Ne — tací lidé neměli by umírat! — Tohle byl skutečné kněz podle slova božího!«

A potom Věra zase osaměla a všecko, všecko panu faráři požalovala.

Jej to už nebolí — i zdržuje-li se tu ještě jeho velká duše, on již na vše jinak pohlíží — může si mu postěžovat!

A tak tu Věra plakala celé odpoledne; seděla nad ním, prohlížela jeho písemnosti na stole a konečně přišla na čtvrtku papíru, na níž jí předevčírem napsal poslední, co jí říci chtěl. Jaký to člověk byl ten pan farář! V nejtěžším utrpení vzpomněl na báseň Sládkovu a té použil jako posledního vzkazu svému miláčkovi.

Býval duší vzletnou a ten vzlet ho neopustil ani ve chvíli umírání, v nejtěžších hodinách tělesného utrpení.

{Až přejde den a budu spát, přijď na můj hrob se podívat, jen podívat a neplač moc, kdo usnul, spí už každý rád, a svatá je ta tichá noc, když přejde den.

Měl jsem tě rád a ty to víš, jak sladilas dnes velkou tíž, co setřelas mi slzí z řas; jen přijď a řekni:

»Ty už spíš, však někde na mne čekáš zas, vždyť měls mne rád.«}

Věra oddechnout nemohla — ale plakat více nechtěla. Poslouchala ho vždy, i teď chtěla jednat, jak jí tím veršem poručil.

Políbila mu ledové čelo — přikryla ho prostěradlem a vyšla trochu do farské zahrady.

$

359

Pozdě večer vracel se domů mladý Pekárek.

Zase jednou po dlouhé době si zaflámoval. Zapadl do klubu, kam za svobodna mezi kamarády rád chodíval; zastal tam mnohé, s nimiž se už dávno neviděl.

Staří studenti, pražští zámožní synáčkové, uvítali ho s jásotem a vidouce, že sem přišel zapít nějakou bolest nebo urputný vztek, obskakovali ho a doporučovali plzeňské i všelijaká vína pro zlepšení nálady a utopení žalu.

Konečně ho přiměli i k tomu, aby s nimi zpíval starou pijáckou:

{Když mne osud trápí, starost nedá spát, zajdu do hospody, sednu ke korbeli — to je moje radost jediná!}

Objímali ho a zvali, aby jenom častěji přišel a konečně ho i na ramena zvedli jako ztraceného a opět nalezeného přítele.

Ale Valdemar nemohl zcela utopit svoji bolest a pohanu — svěřit s ní se styděl a umlčet také ji nedovedl. Zpočátku mu lahodilo několik sklenic ležáku, ale když na jeho účet přinesli šampaňské, ucítil po jeho požití, že je namol opilý a že bolest neodlevila — naopak se vrací a dloube v něm jako zběsilá.

Poručil si ještě koňak na spravení chuti a pak, nedav se žádnou mocí zdržet, vracel se domů.

V podvědomí zbyla mu přece jasná myšlenka. Byl rád, že je tak opilý — ukáže se Věře a poví jí, že to takhle bude teď denně, aby viděla, co z něho udělala svou nevěrou a špatností. Když ona tak tedy on zase takhle!

Že zmaří obchod — jmění a svůj vlastní život — co na tom? Beztoho to vše za nic nestojí, čím dříve to vše přijde v nic, tím lépe!

S tak pošetilými myšlenkami otevřel dveře domovní a že už byla tma po chodbách — elektrika svítila teprve v poschodí — tápal kolem stěny až ke zdviži — vsedl a vyjel nahoru. Točila se mu hlava, když stanul v osvětlené chodbě nahoře a mířil k ložnici, v níž jistě hodlal nalézt Věru.

Ale potkal tu Hlaváčka a neznamenav jeho starostlivé tváře, zastavil se před ním.

»Je paní v ložnici?« ptal se a stavěl se zeširoka, aby nalezl lépe těžiště, které mu nějak vrtkalo.

$

— 360 —

Stařík se zrovna ulekl. Kdypak už neviděl mladého pána napilého a dnes — propánaboha, copak se to stalo?

»Ó — není, prosím, mladý pane,« povídal a honem mu otevíral vedlejší dveře, aby ho ukryl před zraky zvědavých služek — »jdou dál a udělají si pohodlí,« — pobízel ho. »Milostpaní, prosím, musela nakvap odcestovat. Přišel jí telegram — moc smutná zpráva byla chudátko jako podtáta.«

Nechápavě na něho hleděl Valdemar. Sedl si, jak byl ve svrchníku, na židli, natáhl nohy a klobouk pošinul do týla. Jak přišel zvenčí do místnosti, teprve se v něm všechno rozkládalo — cítil, že hloupne každým okamžikem.

»Co — jaká zpráva?« ptal se a vypoulenýma očima na Hlaváčka hleděl.

»Rozstonal se její pan strýček — pan farář v Pokosech — prosím, musí s ním být zle — tuze zle — telegrafovali, že umírá.«

»Co — strýček Doležal v Pokosech?« — zvolal Valdemar a vyskočil tak prudce, jak mu to jen dovolovala hlava, jež táhla příliš kupředu.

Třeba měl chápání obestřené, přece si uvědomil, že umírá ten dobrý, velký člověk, který vychoval jeho Věru a jemu ji s tolikerou důvěrou dal. V prsou mu vstávala pro něho lítost — chtěl už říci, že pojede do Bubenče, aby zpravil o tom matku, leč vtom si zase vzpomněl, jak se dnes s Věrou rozešel, co zpozoroval, o čem se přesvědčil. Zase to byla vlna bolesti, která ho zaplavila.

»Tak ji ten strýc vychoval?« řekl si a rozhodil rukama, jako by říci chtěl: »Nechť jenom umře!«

Hlaváček vida, že s ním není moudré řeči, nabídl se, že ho doprovodí do ložnice a šel už, aby tam rozsvítil a trepky mu připravil.

Valdemar však si staříka nevšímal — sedl zpět ke stolu a ponořil se v mlčení, které vypadalo jako dřímota.

Starý Hlaváček byl všecek neštástný, ale s ostražitostí starého lišáka odešel, aby se blízko zdržoval a svého pána opatrně střehl. Nechtěl ho vydat napospas a posměch slídivé čeládce.

Valdemar dlouho seděl u stolu s rukama na stole opřenýma a hlavu v nich. — Opravdu by ho byla ovládla dřímota, kdyby mu červ, který jako červotoč mu v srdci hlodal, dal na chvilku pokoje. Leč bolest ta nebyla takového druhu, aby se dala v alkoholu utopit nebo zaspat. Na ni neplatilo žádné omámení, byla pořád stejná a živá.

$

— 361 —

»Zpronevěřila se mi, hned přede mnou měla jiného — bezectná

— bídná,« — to bylo jediným výkřikem jeho nitra.

A byl by rád věděl víc, všelijaké podrobnosti, chtěl se dopátrat, psali-li si častěji s Liškou a jak byli daleko. Jak to bylo jenom možno, že ji neprohlédl, nepoznal dřív, že jí tak věřil a tak ji miloval?

A jako když nás bolí zub, popouzí nás to, abychom v něm rýpali a bolest tu zvyšovali, tak se odhodlal Valdemar hledat teď v její nepřítomnosti v celém bytě nějakých důkazů k potvrzení její viny.

Vstal těžce a vrávoravé šel do pokojíka, který se salónem a knihovnou sousedil — takový modravý, malý pokojíček, plný všelijakých ženských prací a potřeb.

Šicí stroj a psací stoleček, květiny v oknech a teď vynesena sem prázdná, bělostná kolébka. Při pohledu na ni bodlo ho v srdci tak mocně, až zaúpěl. A to vše, co mu matka povídala a tak určitě tvrdila!

Oběma rukama chytil se za hlavu, v níž to hučelo jako ve mlýně. A potom vrávoral ke stolku, na němž elegantní psací náčiní bylo jeho dárkem, fotografie pana faráře z jedné a Valdemarova z druhé strany byly jedinou okrasou se svými bohatými, malovanými rámečky.

Pak tu byly nějaké časopisy, všelijaké vystříhané stati z různých novin, které Věru zajímaly, kalendář a krabička per.

Vytrhl zásuvku — tu plno dopisů. Jako lačný tygr vrhl se na ně

— rozsvítil si k tomu stojací elektrickou lampu s krásným, vyšívaným stínidlem a přebíral je. Nenalezl však nic závažného. Dopisy od pana faráře, které všecky znal, hned jak došly — psaní od Lidušky Šimonovy, nějaké stvrzenky dobročinných podniků — zaplacený účet od švadleny. Kde nic tu nic.

Jedna zásuvka byla zamčena — tam to asi bude. Dobýval se do ní a že nechtěla povolit, vstávala v něm zuřivost a neurvalý vztek. Vyndal z kapsy nůž a takovou silou se pustil do prostého zámečku, až byl vytržen a zásuvka se otevřela.

Nervózně se třesoucíma rukama pustil se do jejího obsahu. Několik uschlých růží, kytička fialek, pramének rusých chloupků s hlavičky Leoškovy, svázaných růžovou nitkou, pohlední lístky, které jí on, Valdemar, z poslední své cesty za obchodem poslal.

Rozzuřil se — vyhodil zásuvku na koberec a slídil dále po stolku. A ještě tu byla mapa, z níž nějaké papíry vyhlédaly. Popadl ji a vyklepal — vskutku — linkovaná podložka, sací papír a mezi tím tužkou načrtnutý dopis.

$

362

Napřed musel očistit skla, která se mu zapotila — potom se poobrátil ke světlu.

Skutečné, náčrtek k osudnému dopisu, který nedopsaný matka mu dnes s takovou vítězoslávou přinesla. Byl by zajásal, kdyby zuřivý pocit znovu vzbouřené urážky a ponížení novou bolestí nebyl mu v prsou zarýval.

S očima vyvalenýma opřel se celou tíhou o stolek a vnořil se ve čtení:

»Ctěný příteli! Psal jste mi velmi vroucně a já se přiznávám, že mne dopis Váš, Vaše oddanost opravdově dojala. Máte pravdu, že jsem v tomto domě osamělá a vím také, že mnohými zbraněmi je proti mně bojováno. O našem setkání u slečny Strážnické zvěděl muj muž, sotva se z cesty vrátil a byť se tomu brání, přece chová proti mně podezření. Žel bohu — lituji všeho, co se stalo — neboť je správné — «

Valdemarovi mocně bušilo srdce; byl přesvědčen, že se teď dozví o jejím hříchu, o jejím úpadku — přistrčil papír až k samé lampě a četl s utajeným dechem dále:

» — co se píše o tchyních. Chce-li matka mužova snachu trápit, že si důvody k tomu vždycky najde. Lituji opravdu všeho, co se stalo že jsem nezůstala u milého strýčka v klidu a skromnosti. Tam mi bylo blaze. Ale stalo se už, jsem ženou Valdemarovou a chci Vás ubezpečit, že s ním samým jsem šťastna, neboť ho nekonečně miluji. Kdyby se všecky mocnosti proti mně vzbouřily a kdyby mne i matka jeho z domu vypudila, nepřestanu ho nikdy milovat. Vám, milý příteli, děkuji za všecku účast a vzácnou oddanost. Neříkejte, že jste tu hrál smutnou úlohu. Já cením Vaši povahu a vážím si Vás jako dobrého člověka. Buďte o mne bez starosti. Já spoléhám na svou lásku, která všechno překoná a pýchu paní Pekárkové zlomí, neboť láska přemůže všecko a konečně přece jenom vítězí!

Přeji Vám hodně zdraví a štěstí v dalším životě.

Věra Pekárková«

Valdemar dočetl — stál — poulil oči a připadalo mu, že něco se mu v hlavě jasní a trhá — že se zvedá nějaká šedá clona a pod ní je plno slunce a jasnosti až oslnivé.

Ale najednou v tom vyjasnění také něco hlasitě a bouřlivě vykřiklo a to bylo jeho srdce:

$

— 363 —

»Ukřivdils jí hanebně!« zvolalo a šlehlo ho palčivým bičem přes hlavu zrovna do mozku.

Chytil se za ni, proběhl pokojem a kupodivu nebyly už jeho kroky kolísavě vratké. Vystřízlivěl pojednou.

Běžel do ložnice a vracel se, aby na druhou stranu do salónu se pustil, leč vtom si uvědomil, že Věra odjela a — pan farář umírá.

Ó — poví-li mu Věra, co jí tady udělali, jak jí ublížili, jak ji pošlapali!

A on strýci přísahal, že ji obsype jenom štěstím a láskou! Bude pan farář umírat s míněním, jako by byl Věru dal podlému lháři a jak otrávená bude jeho poslední chvíle

Jistě byl úplně střízlivý, když mohl takto uvažovat! Kvapně vyběhl Valdemar na chodbu, zavolal Hlaváčka a vyptával se podrobně na telegram a odjezd Věřin. Hlaváček byl udiven. Toť byl podivuhodný obrat — za mladých let také si někdy vyhodil z kopýtka, ale držívalo ho to kolik dní — tak brzy mu opička nikdy nevyprchala.

»Prosím vás, dobrý Hlaváčku,« žádal ho Valdemar a k žalu nad urážkou, jíž se proti Věře dopustil, i k bolesti pro strýčka družila se nějaká tajná, hurónská radost. Ten dopis, ten dopis! — »Drahý Hlaváčku, pošlete pro Stojšu, ať chystá auto — pojedu za ní — a vy nařiďte, ať mi donesou vodu hodně studenou — nebo lépe,« měnil rychle rozkazy, »půjdu do koupelny!«

A za chvíli vpravdě stál pod sprchou a pouštěl si ji přímo na hlavu a záda, nastavoval jí tvář i prsa — chtěl být úplně střízlivým a schopným jasného uvažování. Krůpěje vody se po něm rozstřikovaly, bodaly ho svou chladností a stékaly mu po pleti — tryskaly shora, tak jako jeho radost, která také na mnohé dílečky se rozstřikovala a zase se spojovala v jediný velký celek.

Byla to radost z toho prostého dopisu, který mu zřetelně objasnil poměr, jaký byl mezi Liškou a jeho ženou a její celé cítění. Jak to bylo krásné a ohromující:» — i kdyby mne jeho matka z domu vyšívala, nikdy ho nepřestanu milovat.«

Jenom nepřestala-li opravdu — jenom odpustí-li mu, smíří-li se s ním? A odpustí-li mu i pan farář?

Valdemar se vracel do ložnice, aby se kvapně oblékal, ale nejvážnější obavy plnily jeho hlavu, stále se stupňujíce, čím jasnější měl vědomí, čím rychleji mu napilost z ní vyvětrávala.

Nerozhodně stál u zrcadla a oblékal se — nevěděl vůbec, jak do

$

364

Pokos přijede, jak před Věru předstoupí i před pana faráře. Co jim jenom řekne, jak se omluví, jak ospravedlní to hanebné jednání matčino?

Kdyby měl někoho, kdo by dělal prostředníka mezi ním a Věrou, kdo by se za něj přimluvil a na jeho příchod ji připravil.

Jako štítu zachytil se myšlenky na Strážnickou.

Ona je důvěrnou přítelkyní Věřinou, mají se rády, snad by bylo možno obrátit se k ní — vzít ji s sebou a dát si od ní cestou ještě vysvětlit vše, co mu v poslední době bylo záhadou.

Předsevzetí stalo se činem. Valdemar běžel dolů a klepal na pokojíček slečny Strážnické. Kvapně jí vypověděl vše.

»Zemře-li pan farář, bude třeba Věře silné útěchy a vy jí tak dobře rozumíte!«

Strážnická byla tak rozechvělá, že to jedva tlumila, slibujíc mu, že tedy pojede.

Vracela se zpět, s horečným kvapem se oblékala a tisknouc ruce k bouřícímu srdci nemohla ani uvěřit tomu, co na ni čekalo. Má jet sama se šéfem v uzavřeném autě, má vedle něho sedět a pádit temnou nocí?

Jak přišla k tolikerému štěstí, k tak velké blaženosti? — »Ó Valdemare, Valdemare, kdybys věděl, jak tě miluji!« — šeptala v duchu a přece — jak to bylo pošetilé!

Věděla to dobře, vždyť on štván láskou k Věře za ní chce uhánět!

Melancholicky se usmívala — věděla dobře, že je jednou z těch žen, jimž je dána touha, ale nikoliv její splnění.

A přece byla pro tu chvíli tak šťastna!

— »Ráno povězte v Bubenči, co se stalo,« pravil Valdemar, když do auta již vsedal po bok slečny Strážnické a věrný Hlaváček se služkou podávali šátky a kabáty.

U auta planula světla a noční chlad věstil, že večer již se mění v noc.

»Do rána budeme v Pokosech,« pravil Valdemar a napomenul šoféra: »Jeďte opatrně, Stojšo, aby se nám nepřihodila nějaká nehoda!«

»Dosud jsem neměl ani té nejmenší,« — usmál se šofér — »jenom že zadní brzda mne trochu zlobí.«

»Nu — při opatrnosti to snad půjde.«

— A za chvíli už míjeli osvětlené ulice pražské a vyřítili se ven z města — světla řídla kolem, tu a tam ojedinělé stavení a konečně

$

— 365 —

minuli i ta a jeli jen čirou nocí po lehce zmrzlé silnici. Chvílemi vystříklo bláto až na okna a svist vody, která jen lehce byla umrzlá, rušil rachot stroje.

Strážnická tiskla se do koutka vozidla, v němž se tak pohodlně a lehce ujíždělo, a hleděla jen úkradkem na profil Valdemarův, jevící se tak zřetelně na stíně u okénka. V autě hořelo spoře světlo a Lojzičce to vše připadalo tajuplným a záhadným. Proč ji s sebou bere, což se stalo něco mezi ní a Věrou?

Protože Pekárek mlčel, ani ona nezačínala mluvit. Ostatně bylo jí takhle lépe, vypravovala si v duchu pohádku, jako by byla ona Věrou a on ji unášel někam ven z ruchu velkoměsta; představovala si Věřino štěstí a nechtěla si ani uvědomit své nešťastné já, které bylo tak ubohé.

Včera zas dostala záchvat nad jiné silný a strašlivý. Potloukla si hlavu — byla plná modřin. A k tomu stonala už delší dobu maminka — byla už stará, zedřená a Lojzička byla jista, že ji brzy ztratí. Co jí potom zbude?

Měla pustý život a věru často se ptala, co učinila a zač je tak krutě navštívena. Nemít víry, která ji ujišťovala, že to je zkouška, z níž má vyjít zocelená a silná její duše, byla by snad reptala a si zoufala.

Dnes však se cítila velmi šťastnou a oddávajíc se pohádkovitému snění, přála si, aby ta jízda do Pokos trvala hodně dlouho, aby se vlekla bez konce a na jejím konci někde ukrytá aby číhala smrt.

Milovala Valdemara blouznivou láskou, obdivovala ho, sepřádala o něm celé romány.

On byl tichý vedle ní, jen se prve zeptal, nebude-li ji to obtěžovat, zapálí-li si a potom kouřil a hleděl sklem do tmy, v níž se mihlo jen tu a tam nějaké světélko.

Teprve když jeli skorem hodinu, poobrátil se k ní a zeptal se beze všeho úvodu:

»Vy tedy také víte, že nebylo mezi Věrou a účetním nižádného poměru? Byla jste, myslím, do všeho zasvěcena?«

Strážnická sebou trhla, pohlédla na něho plaše. Vytržení z libého snu. — Nejede s ní na svatební cestu, má plno myšlenek na svou ženu. Ale hned se pokárala z těch bláhových a sobeckých myšlenek. Přisvědčila horlivě a rozpovídala se, jak s Věrou cítila živou sympatii, hned když prvého dne se spolu setkaly, jak k sobě přilnuly, připomněla sobě i jemu Věřinu šlechetnost a obětavost.

»Neštítila se mne a mých záchvatů jediná z celého domu,« poví-

$

366

dala měkce — »spala se mnou bezmála na jedné posteli. Jak bych ji neměla ráda a k ní nepřilnula?«

A přitom ho zkoumala víc pocitem než očima a hned usuzovala, že se zas něco mezi mladými těmi lidmi událo, co snad Věru do Pokos zaneslo a hádala dobře, že on ji stíhá, aby se zase usmířila.

»A Liška, co ten? Hodně se jí za svobodna dvořil? Přenášela jste nějaké dopisy, vzkazy, zprostředkovala jste setkání?« — ptal se s velikým zájmem a omlouval se zároveň: »Já vím, že je Věra čistá a že mezi nimi nebylo nic důvěrného — ale tak rád bych to všechno věděl. Řekněte mi pravdu — jí neublížíte.«

Strážnické ho bylo líto — viděla, že něco zlého prodělal a snažila se odpovídat mu nejen pravdivé, ale také aby ho potěšila.

»Ó — buďte jist, že bych ji neomlouvala i přesto, že je paní mého šéfa,« povídala a temně se zardívala — »protože bych považovala za hřích příliš veliký a smrtelný klamat a zrazovat vás. Paní Věra je však čistá jako lilie, a milovala-li kdy koho, byl jste to jedině vy!«

Strážnická hleděla na něho zářícíma očima, ač ji rozpaky a bolest zalévaly.

Přitom však ji něco hřálo v duši, a ať byla venku tma přímo egyptská, ona viděla ve tmě hvězdy — nebo to byly boží oči? Ale to byly jiskřičky z její vlastní duše, v níž se zahřálo dobrými slovy, pronesenými v pravou chvíli pro obhajobu přítelkyně. To jsou dobré skutky, které září a hřejí jako rádium.

Valdemar byl potěšen a věřil jí, neboť neslyšel ještě takovou řeč ženy na obhajobu ženy druhé. Jeho matinka viděla vše povždy černě, ani jediná žena nebyla v jejích očích bezúhonná a počestná, mimo ni samotnou.

A tak dlouho povídali jenom o Věře, až se Valdemar hodlal přiznat, proč tak o překot jede a proč ji s sebou veze, že mu má být tlumočnicí a přímluvkyní — když šofér zastavil a hlásil na otázku, okénkem vyslovenou, že ho ta zpropadená brzda zlobí, že vypovídá úplně a přední že je už také stará a vychozená.

Bylo po půlnoci a jak jeli k horám, bylo citelnější chladno a jasnilo se. Tu a tam hvězdička na nebeském stropě se zakmitla.

Drahnou chvíli stáli — i Valdemar vystoupil a svítil šoférovi, aby chybu poopravil.

»Byl bych rád, abychom jeli alespoň prostřední rychlostí,« povídal starostlivě, když zpět do auta vsedal a nohy si balil do žíhané pokrývky.

$

— 367 —

Zeptal se také Lojzičky, není-li jí chladno a mnul si ruce, v nichž drahnou chvíli držel svítilnu.

Jeli dále a Strážnická mu vypravovala vše o Věře, jak utíkala tehdy z Pekárkova domu a jak se jí v poslední chvíli přiznala, že ho miluje, jak růže od něho opatrovala a s sebou pak vzala.

Valdemar to poslouchal jako rajskou hudbu a spílal si, vzpomenuv, že prve ty růžičky ze zásuvky surově na koberec vyhodil.

Že přitom auto pádí jako šílené, zprvu neznamenal, teprve když nárazy stroje byly stále zběsilejší a divokost jízdy až zarážela, vztyčil se kvapně, pootevřel malé okénko vpředu a zavolal na šoféra:

»Stojšo u všech ďasů — co tropíte — vždyť jedete jako do pekla!«

Ale hlas šoférův byl tak úzkostlivý, že okamžitě i Pekárek pochopil vážnost chvíle.

»Brzda vypověděla nadobro — nevím, co se stane!«

Patrně jeli z kopce, že byl let tak šílený a nezadržitelný. Oni uvnitř neviděli nebezpečí, ale Stojša

»Neztrácejte hlavy,« zavolal na něj Valdemar a padl prudce zpět vedle Lojzičky, jak přes svodnici na silnici divoce se přenesl. On na to nepohlížel tragicky, protože byl jist šoférovou znalostí. Dojedou-li na rovinu, myslil, let se sám zmírní a budou spravovat znovu. Za hovoru prve nepozoroval cesty, nevěděl, jak ubývá a kde asi jsou. Bude nutno dostat se alespoň do města a tam zřídit čeho třeba.

Ale Stojšovi bylo hůř, ba daleko a stokráte hůř, protože tu tušil někde trať železniční a s tou by mohlo přijít neštěstí. O řízení stroje nebylo, ale o to, co již nebylo v jeho moci.

A tu — reflektor ozářil nejbližší okolí — Stojša znamenal jen spuštěné závory na trati a nic víc. Strašlivý náraz byl tak prudký a tak ostrý, že se jím ani auto nepřevrhlo, ani neodletělo stranou, zahlédl jen, jak se na stroji předek probořil a ze stran odletěla dvě dřeva z přeražené závory — řinkot skla a hned zase druhý náraz, už slabší, ale tím jadrnější. Stojša byl vymrštěn ze svého místa a sletěl nazpět do živého plotu mladých smrčků kolem trati.

Světla rázem zhasla, auto vrženo dozadu, zůstalo sice stát, leč naklonilo se k jedné straně, patrně mu uletělo přední pravé kolo.

»Stojšo, pro všecko na světě, Stojšo,« volal Valdemar — »co se stalo, jste živ — Stojšo, slyšíte?«

$

— 368 —

Rozbitým oknem prostrčil ruku a snažil se otevřít, ale nadarmo

— klika byla uražena, zámek zaskočil.

»Slečno Strážnická, jste živa?« doptával se a ve tmě hmatal kolem sebe.

»Pro Krista ukřižovaného — co se stalo?« — ozývala se — »nejste zabit, pane šéfe — buď bohu chvála — mně se nestalo nic — jen tuhle ruka trochu — ale to nic neznamená.«

Šofér se ozýval: »Tu jsem a žiju, ale noha - nemohu se postavit

— snad ji mám vyvrtnutou nebo naposled zlomenou,« ale vtom vykřikl tak pronikavě a zoufale, že to Valdemara proniklo uvnitř jako pravé zděšení.

»Jede vlak — pro všechny svaté — pane Pekárku — vystupte rychle — ale rychle, jenom rychle — auto poručte bohu!«

A Stojša s napětím všech sil belhal se k autu a snažil se kvapně dvířka jeho otevřít.

Marně, na obou stranách byly zámky spáčené — ne a ne, byť oba v hrůze stále se stupňující namáhali se sebevíce. — A vlak supal — slyšeli ho vždy zřetelněji. Několik chvil smrtelné úzkosti

— Valdemar v jisté duchapřítomnosti snažil se vyskočit rozbitým okénkem, ale to bylo úzké pro jeho statná ramena. Po pás se dostal ven, ale pak uvázl a musel zpět — šaty na něm praskaly a zuřivost, s níž chtěl se prodrat, činila z něj obra. Lomcoval dvířky, bil do nich celým tělem.

Strážnická zdvihla ruce vzhůru a jala se volat o pomoc jako smyslů zbavená.

Ne o ni, ne o Stojšu, ale o Valdemara se jí jednalo.

»Rodičko boží!« — volala ve zmatené hrůze.

Nárazy vlaku byly stále zřetelnější — pískal, přejížděje lesní jakousi cestu a zase se řítil blíž a blíže.

Lojzička podnikla poslední — sama vyhodila nohy oknem a za nimi celá se vyřítila — vypadla — cítila, že se zranila krvavě na nohou i snad v obličeji — ale nedbala nic. Zachránit ho — zastavit vlak — to bylo jediné, čím jí pracoval mozek.

S rukama nad hlavu vzpřaženýma pustila se po koleji, která se leskla ve sporém svitu hvězd, proti kolosu, svítícímu červenými světly a řítícímu se už z poslední zátočky.

Viděli jste v pasti chycenou myšku a její hrůzou vytřeštěné oči? Umí-li taková myš uvažovat a myslet, pak je smrtelným hříchem chytat myš do pasti. Takové oči měl Valdemar, takovou hrůzou byl proniknut až do morku všech kostí.

$

— 369 —

Smrt! Stála před ním neodvratná a neúprosná. A jak mu letěly myšlenky! Netrvalo to leč několik vteřin, ale on vzpomněl na Věru, která teď zůstane sama a opuštěná na světě — nezůstane jí na celém světě jediný přítel — a dík jeho lehkomyslnosti ani její existence nebude nikterak podepřena, protože se nestaral, aby jí na domě Pekárkově nějaký podíl zajistil. Děti nejsou — a on zná svou matku — vynaloží vše, aby Věru odbyli co nejhůře. Kam se vrhne, co bude z ní — snad ještě ráda přijme ruku Liškovu — ovšem, bude-li on to myslet vážně s chudou vdovou — a — strašné zoufalství se zmocnilo Valdemara. Hlavou i celým tělem bil do urputného

svého vězení nebo co venku počínal — ohnivými kruhy

plnilo se mu vše před očima šupot vlaku byl blízký a bezprostřední najednou pronikavý pískot

Strážnická vyskočivši z auta pádila proti vlaku — byl to osobní a tu z kopce notně pospíchal. Myslila, že ji strojvůdce uvidí a běžela, volajíc o pomoc úpěnlivě.

»Zastavte — zastavte!« volala bez dechu a obě ruce zvedala — leč v mlze neviděl ji strojvůdce a její hlas zanikal v rachotu vlaku

— smrčky kolem mizely v bílém kouři — v poslední chvíli uznamenal ji strojvedoucí — ale ona byla jista, že ji nevidí a neslyší šílená myšlenka ji napadla — postavit se ohromnému kolosu v cestu a oběma rukama se mu o prsa opřít, zadržet ho.

Bílé ruce vzhůru zdvižené se zakmitly, ale symbol pokroku ani si jich nevšiml. Zhltl překážku a chtěl se řítit dále jako smršť vše uchvacující. Jako saň z pohádky, která sežrala princeznu.

Strojvůdce však už viděl, že se stalo neštěstí. Dal zpáteční páru a vyrazil úpěnlivý, zděšený hvizd, druhý a třetí.

Vlak těsně před autem zastavil. Křik a poplach — strojvedoucí netušil takovouto překážku; myslil, že zdvižené ruce před strojem patřily sebevražednici, jež se pod vlak vrhla.

Zřízenci vyskákali, jedni běželi k autu, druzí hledali o sto kroků dále nešťastnou oběť.

Nějakou pákou vyrazili dvířka u auta a tak se Valdemar dostal na svobodu. — Jeho šofér byl omdlel hrůzou a teď ho právě odnášeli stranou, aby mohli auto odklidit.

Valdemar cítil, že je zachráněn — ale místo radosti vstával v něm žal a úzkost pro Strážnickou. Na to ji vylákal s sebou, aby svůj život položila? A to pro něj? Pustil se za zřízenci a brzy ji uviděl. Ležela na trati a v šeru se nezdálo, že by jí bylo ublíženo —

$

— 370 —

teprve když přišel až ke skupině a bylo na Strážnickou posvíceno, byl strašným pohledem připraven o veškerou sílu.

Kola jí přejela hruda rozdrtila úplně plíce — také obé nohy měla zlomeny — visely jenom v punčochách.

Vykřikl strašlivě a zakryl si tvář. To pro něj, to pro něj! Ale Lojzička ještě měla snad jiskérku života a v mozku poslední myšlenku, protože její oči, tak jímavé a tmavé, utkvěly na jeho tváři takovým oduševnělým pohledem.

Uchvácen nevýslovnou lítostí a vděčností přisedl k ní a vzal její hlavu do rukou — opravdu, poznala ho, pohnula rty.

»Slečno Strážnická — bože můj — to pro mne a pro Věru — « povídal hlasem tak rozechvělým a uděšeným, že nebyl ani k poznání

— »vy jste mne zachránila, jak se vám odměním?«

Chtěl si ji naložit do náruče a odnést, ale její hlava mdle klesla nazpět, oči se jí zavřely.

Rozbolněn jako nikdy dosud, přiklekl k ní na zmrzlou zemi a skloniv se, políbil ji lehce na čelo.

»Děkuji, děkuji vám za svůj život — « mluvil k ní — »i za svou Věru.«

Malounko pootevřela oči a lehounký úsměv zvlnil její rty

potom bylo po všem

Auto odtaženo a vlak supal dále; Stojša přišel k sobě a Valdemar, sotva na nohou se držící, kvapil do blízkého města, aby přivolal lékaře, četníky, aby sepsali protokol a odklidili zničené auto.

»Ó bože, jsi-li jaký — « modlil se Valdemar cestou — »spas její duši a oplať jí všechno za mne!«

A poprvé mu vážně připadalo, že není možno, aby nebylo posmrtné odplaty a není-li, pak že je to vše v obrovském vesmíru nedostatečně, bídně a nespravedlivě zařízeno

Dlouho se procházela Věra v zahradě mlčky a smutně, teprve když jí začala provlhat obuv, vrátila se do fary a bezradně zůstala stát ve dveřích strýčkova pokoje.

Byla bolem tak sklácena, že nevěděla, čeho se zachytit a kde hledat alespoň trochu rozptýlení.

Bylo třeba starat se o pohřeb a jeho důstojné vypravení, leč neměla nějak žádnou sílu k tomu všemu.

$

— 371 —

Nevěděla, zda více ji ničí smrt strýčkova, nebo Valdemarova nespravedlnost a ztráta jeho lásky.

Obé drobilo její duši na kousíčky a slučovalo zas v jednu velikou, ohromnou bolest. Cítila, že stojí ve světě úplně opuštěna a že nemá ani jedinkého srdce, k němuž by se mohla přitulit a na něm svou bolest vyplakat.

Přišla pro ni paní Šimonová. »Pojďte k nám, miláčku,« zvala ji — »zotavíte se trochu — a jistě za vámi přijede pan manžel nebo někdo, kdo by se staral o pohřeb a o všechno ostatní. Chudinka pan farář — to byl mučedník, co vytrpěl a to všecko proto, že miloval pravdu.«

Věře bylo trapno a úzko až k zalknutí. Co řekne — že nikdo nepřijede? Ó jistě nepřijedou ani na pohřeb, aby se s ní nemuseli setkat. Najednou byla zcela bezradná a úplně osamělá.

Ale nechala se vést k Šimonovům. — Bylo skoro poledne a slunce březnové a tak vysoké svítilo jasné; sníh, kde jaký ještě ležel, zhrubl a rozplýval se. Přes cestu všude zurčela voda ve stružkách — potok se valil ryčněji než ráno.

Statek Šimonův byl omoklý, za lomenicí ještě sedělo plno sněhu, ale kolem vrat na rozblácené cestě stály louže vody a pod okny prorážel sněhem svěží trávníček.

»Budu vám povídat hodné o panu faráři, a což teprve Lidka — té pomohl pan strýček, že si bude brát svého Ivana. — Bože, byl to dobrý kněz — Bůh mu dej věčnou radost!«

Liduška Věře vyběhla v ústrety, políbily se, vedly se spolu do stavení — i Václav jí vyšel naproti, ale Věra neměla nálady k povídání, ani myšlenky, které by soustředila. Unikaly jí stále vracela se k panu faráři stále v myšlenkách — do Prahy ani vzpomenout nesměla, a když se ptali, jak se jí daří a na nový domov její, cítila přitom nesmírnou trýzeň.

Pozvali ji k obědu, leč ona nebyla s to pozřít sousto, všecko jí v hrdle rostlo — chvíle se vlekly tak pomalu. Ale Liduška švitořila čile a rychle, nevěděla ve svém štěstí, že jsou nálady, v nichž není člověk schopen myšlenky a že ho děsně unavuje bezvýznamné povídání.

Odpoledne pozvala Věru, aby s ní šla nahoru do podkrovní světničky, že v ní má složenou výbavu, že jí vše ukáže, jak jí maminka pěkné prádlo i šaty pořídila. Unaveně šla Věra nahoru ó co jí záleželo na pěkném prádle a všem ostatním — pro ni ztratilo cenu všechno.

$

— 372 —

Ale Liduška toho nepozorovala. Švitořila o Ivanovi — o Vénovi i jeho mladé ženě, o chystané svatbě a litovala jen, že se toho pan farář nedočkal, že je nebude oddávat. Brala kousek prádla po kousku, roztřásala je, vysvětlovala, kdy háčkovala které ty kraječky, které motivky si obdělala od paní řídící a které od slečny učitelky, jež sem na ruční práce z Hlídalova chodí, kdy kroužkovala tyhle živůtky a odkud měla střih na moderní spodky.

Člověk je sobcem a tím byla i Liduška. Sama se těšila na nový život po boku milovaného člověka — nahlížet do nitra své družky, to jí v té chvíli nenapadlo.

A Věra — ani ona se nedovedla teď radovat z radosti milé Lidušky. Tak je zajímaly každou jen vlastní zájmy a Věra tak nekonečně trpěla.

Zdálo se jí, že má poraněnou duši, z níž jí ustavičně krev kape.

»Paní Pekárková — Věruško,« — volala zdola paní Šimonová a hleděla nahoru, slyší-li ji — »jsou tu pro vás, prý je ve faře nějaký pán.«

Pán? Věře se zatočila hlava. Aby tak Valdemar — srdce se jí rozbušilo. Ale ne — jak je pošetilá! Vždyťby přijel autem, byla by slyšela jeho šupot, a on nepřijde — vždyť se rozešli úplně. Bolest, bolest! Kdo tam čeká, kdo ji zase bude unavovat bezvýznamnými slovy? Unaveně šla ze schodů dolů a pomalu po návsi k faře.

Slunéčko svítilo stejné jasně, ale ona dnes neviděla nic, jen svou ránu.

Dveře u pokoje, v němž ležel pan farář, byly otevřeny — tedy příchozí je u něho. Byla jista, že to je farář z Hlídalova nebo učitel ze Svatonic a chystala si slova zběžné zdvořilosti, aby ho přivítala.

Stanula mezi dveřmi — ale leknutí ji ochromilo — podivný pocit zamrazil jí v celém těle — úzkost, naděje i žal.

Host stál zády ke dveřím s hlavou skloněnou u postele, na níž ležel strýček, s prostěradlem z hlavy odhrnutým — držel v ruce čepici a byl asi tak zamyšlen, že ani kroků na chodbě nezaznamenal.

Věra tiskla ruce k bouřícímu srdci šíleným zmatkem. S jakou se k ní obrátí — přijel také kvůli ní, nebo jenom kvůli strýčkovi?

Snad uslyšel její srdce, neboť dech tajila a nemžikala ani — neboť se poobrátil a zůstal nepohnutě okamžik u mrtvého stát.

Dva páry očí se setkaly a vzdech, který Věře unikl, zašelestil tichem úmrtního pokoje. Valdemar odhodil čapku na židli a pokro-

$

— 373 —

čil Věře vstříc. Byl ve tváři tak bledý a přepadlý, že si toho povšimla i přes své strašlivé rozčilení. Zaťala zuby do rtu a stála nepohnutě — ale on mlčky k ní přistoupil a podával jí obě ruce.

Co říci, to naprosto nevěděl — setkání s mrtvým strýcem, události dnešní noci a zjev Věřin, to vše na něj působilo tak mocně, že se nedalo nic z toho všeho vyjádřit slovy.

Ani Věra nepromluvila — ona pouze si zakryla oči a rozplakala se tak srdcelomně, že to jí celou otřásalo. Ona oplakávala mnoho, mnoho najednou.

»Věro,« — šeptal jí a bral ji do náruče vážně a jemně, přivinul ji k sobě, její hlavičku na sebe přitiskl a podržel tak dlouho, dokud ji nepopustil prvý záchvat pláče.

»Věruško — řekni,« — ptal se potom rozechvěle — »můžeš mi odpustit? Vím, že jsem ti velmi těžce ublížil a tebe urazil — ale přesvědčil jsem se, že to vše byla strašná křivda, mýlka, úskok a utrhání. Řekni — nepřestalas mne úplně milovat? Odpustíš mi?«

Hledal její oči — čekal na její vlídná slova, ale Věra plakala zcela bezútěšně na jeho prsou, pro ten okamžik jí bylo dobře, mohla se k němu přivinout, ale zůstala přece úplně beznadějnou.

»Zas bude dobře,« sliboval jí, »uvidíš, že všechno napravím, přísahám ti to zde u mrtvoly velkého člověka, který mi tě s tolikerou láskou a důvěrou odevzdával — budeme sami, jenom spolu — zpřetrhám všecky příbuzenské svazky, neboť tebe mám rád — tak vroucně, však ty to víš. Z velké lásky jen vyprýštila má žárlivost.«

Její usedavý pláč ho bolel. »Věř mně, Věruško, že budeme zase šťastni,« mluvil k ní rozechvěle — »a třeba je mé jmění notně otřeseno, doufám, že se blahobyt k nám vrátí zpět — a — «

»Blahobyt?« usmála se mdle — »nejedná se mi o něj, Valdemare! Byla bych ráda chudou a dovedla bych se nekonečně uskrovňovat — ale nenávist tvé matky, ta nepomine nikdy, ta nikdy nezkrotne, až nás úplně otráví a nás rozvede.« Všecek vzhled Věřin projevoval beznadějnost, jíž se vzdávala.

»Po čase se to všecko vrátí, budete mnou nakonec přece jenom pohrdat,« — s nářkem dodávala.

»Uvidíš, Věruško, že se všechno změní,« — sliboval vzrušeně — »zamezím své matce přístup do naší domácnosti a budeme zase šťastni. Jenom mi pověz, že je pravdou vše to, cos psala Liškovi.«

Udiveně k němu vzhlédla.

»Ano — nalezl jsem pod podložkou na tvém stole věrný předpis

$

— 374 —

toho psaní. — Řekni, je-li pravdou vše, cos psala, že mne nikdy nepřestaneš milovat.«

Neodpověděla, ale objavši ho kolem krku, vroucně se k němu přitulila.

A potom se starali o pohřeb a Valdemar se v duchu obával, nepřijede-li i jeho máť snad s paní Bergrovou, ale marně.

Teprve k večeru pověděl Věře, co se mu přihodilo cestou, proč nepřijel autem a co se stalo s Lojzičkou.

Věra se zděsila, že nebyla sebe mocna. Vylíčil jí vše věrně a byl znovu hluboce dojat a rozechvěn.

»Nebýt té ubohé dívky, byl bych teď rozsápán na kusy — nebyl bych se ti omluvil, nebyl bych učinil pokání. Ubohá Lojzička!«

Věře bylo jako ve snu — takové hrozné obraty a stále větší rozčilení. Cítila, jak se jí chvěje v těle každá žilka, každý nerv.

Celou noc nespala — chodila panu strýčkovi poopravovat světélko a zatímco Valdemar po únavě a rozčilení klidně spal, klečela u mrtvoly strýčkovy a vroucně se k Bohu modlila. Za něho, za Lojzičku a v dík za zachránění Valdemarovo.

Ty zvláštní náhody nešly jí do hlavy.

Jak podivné jsou cesty osudu! Zdaž bude i nadále k ní milosrdný a popřeje jí alespoň síly k další cestě po boku milovaného člověka?

$

— 375 —

Listonoš ho tam nechal s novinami a několika brožurami, přišedšími na pana faráře Doležala.

Valdemar otevřel onen dopis, na němž vytištěna byla firma jemu neznámé tiskárny — četl zběžně, ale potom se vrátil a četl pozorněji, až se ke konci trpce a ostře zasmál.

»Tiskárna, která ve válce se zdráhala vydat Doležalovy dětské modlitbičky — Ze srdéčka k nebi — teď ho žádá velmi zdvořile, aby laskavě onen rukopis poslal, že se kojí nejlepší nadějí vypomoci mu pro něj povolení konzistoře. Tak vida, vida, ocenění, uznání, čest,« — povídal trpce a hluboce se zamyslil.

Připadalo mu zas, že by bylo velmi pošetilé a nejisté spoléhat jenom na to, co dá člověku svět.

Pan farář se toho nedočkal!

A potom se Věra loučila s drahým místem, které jí bylo klidným a teplým domovem a loučila se s ním navždy.

Pokoská fara osiřela a pro Věru se zcizila — více nebudou pro ni otevřeny těžké dveře — nikdy už nestiskne její starodávné, černé a tolik známé kliky, nikdy nevkročí do její dlážděné a vyšlapané chodby. Nemá více domova, nemá útulku, na který dosud vždy směla spoléhat.

»Což není dům Pekárkův tvým domovem,« zavyčítal Valdemar k jejímu pláči, »jsi mu zvyklá a zdomácníš v něm navždy.«

Přisvědčovala, opřena o jeho ruku: »Vím, vím — jsem tam doma, po tvém boku je moje místo — ale — «

Šli pěšky na nádraží a Věra se stále ohlížela. Pokoský kostelíček stál na svahu a kolem něho malé domky a chaloupky, tu a tam selská usedlost — každá zvlášť a po stráni rozlezlé jako kozičky. Mezi nimi všude plno stromoví, ovšem ještě holého, a že včera a dnes lehce mžilo a přimrzalo, ověšeno bylo ledovými třásněmi, které tvořily nejkrásnější výzdobu těm chudým jeřábům a olším. Na obloze bylo plno chmur a chladný větřík tak čile povíval.

Vedle kostelíčka choulila se fara. Byla taková střízlivá a chudá

— měla omoklý štít a místy omítku opadalou; ale co v ní spalo poezie dívčího mládí, jeho smělé sny tam obcházela. Pan farář umřel, ale ona zůstala. Za kostelem svaté pole stoupalo tak příkře vzhůru po kamenitém svahu; místem ležel mezi hroby sníh, místem už křoví vylézalo z tohoto bílého zakuklení a také některý hrob už se drnem zelenal. Hrob páně farářův byl uprostřed a hnědl se čerstvou prstí. Bože, co v ní bylo kamení a štěrku, byla tak pís-

$

376

čitá a chudičká — leč jemu se to asi leželo dobře a nic ho netlačilo.

Věra mu mávala a posílala poslední pozdravy a poslední díky rozplývala se v slzách a znovu a znovu se ohlížela.

Snad by se byla až k horečce uplakala, tak na ni působilo to loučení s drahým domovem a hrobem strýčkovým — ale jako by k ní promluvil, tak si připomněla poslední slova, která jí v upomínku napsal a vzchopila se.

{… jen podívat a neplač moc;

kdo usnul, spí už každý rád,

a svatá je ta tichá noc,

když přejde den.}

Toho rozčilování bylo trochu mnoho.

Potom pochovali Strážnickou a vzali Stojšu do domácího ošetřování — starali se o rozbité auto, měli potahování s úřady, že snad nejeli dost opatrně a obezřele. Věra se i nad Lojzičkou mnoho naplakala a mnoho, mnoho jí děkovala.

»Domnívala jsem se, že o Valdemarovi blouzníš jenom z rozmaru a dívčího žvatlání — ale tys ho milovala hluboce, když jsi dovedla pro něho tak statečně umřít.«

Přitom stál Valdemar za ní a povídal, vyrušiv se z ponurého zadumání:

»Nevím, nezazlíš-li mi, ale chci se ti přiznat ke všemu. Když jsem viděl, že Lojzička umírá a to pro mne, držel jsem ji v rukou, nevěděl jsem, jak bych jí naznačil své díky — políbil jsem ji proto na čelo.«

»Jak to tak přijde,« — podivila se Věra, »že se jí vyplnilo, co mi jednou v rozmarné, ale pravdivé chvilce pověděla? Řekla mi tehdy plna romantiky a melancholie zároveň: »Nechtěla bych nic — než aby mne jen jednou políbil a pak hned umřít!«

»Opravdu,« — usmál se vážně a pokrčil rameny — »osud je někdy až příliš důsledný a splňuje naše přání doslova.«

Nakupili hlínu na Lojzičku a naložili na ni krásné věnce. Valdemar slíbil postavit jí pomníček a podporovat její nemocnou maminku.

Komu to slíbil, nevěděl, ale cítil se jí být velkým dlužníkem. —

Když druhého dne po návratu do Prahy přijali návštěvu starého pána, ptal se ho Valdemar se špatně tajenou výčitkou:

$

— 377 —

»Proč nepřijela matinka na pohřeb strýce faráře? Vždyť to byl vlastní její bratr!«

»Nediv se,« — vymlouval mu otec — »měla tak podrážděné nervy, že nebyla toho schopna. Štěpánka sice měla sto chutí — dokazovala nám, že znala bratrance Jana ještě jako bohoslovce a vždy k němu vzhlížela jako k charakternímu a dobrému člověku

— ale matinka — nu — nechtěla ji pustit.«

»A jak ty, prosím tě,« — ptal se, když Věra do kuchyně pro nějaké občerstvení odběhla — »jak to u vás vypadá? Naše dámy zvedly pravé pozdvižení pro nějaký dopis, který matka našla ve vašem bytě a mluvily jen o rozvodě. Buď tak dobrý, neukvapuj se, v manželství je nutno mnoho odpouštět, velmi mnoho zapomínat.«

A tu Valdemar se nemohl už přemoci a vychrlil všecku trpkost, která v něm proti matce byla nahromaděna.

»Usiluje o naše neštěstí, chce nás s Věrou rozvést — ale nepodaří se jí to. Byl bych ostatně nejradši, kdyby po nějakou dobu k nám vůbec ani nejezdila.«

Starý pán seděl sklíčený — rozuměl dobře svému synu, a přece měl nad tím vším žal. Ó kdyby byla jeho Márinka jiná, mohli zůstat dohromady, on by byl v krámě, v pisárně, ve svém živlu a Valdemarovi by také bylo snáze.

»Ale, musíš prominout Štěpánka chce přijít dnes odpoledne tvé ženě kondolovat. Nedá za jinou, musíte je přijat.«

Toho se Věra nezalekla; k paní legační radové ji něco mocně táhlo, a proto se na ni skorem těšila.

Ráno si vybrala ve skladě domácí černé šaty a ty teď oblékala — dala zatopit v salóně a očekávala tetinku Valdemarovu.

Byla tak smutná — dva drahé hroby a před ní nejasná budoucnost.

Ó kdyby to mohla paní Bergrové všecko vypravovat — snad by se jí ulehčilo!

Oba Pekárkové měli spolu dlouhý rozhovor a Valdemar i starý pán stejně byli rozčileni a sklíčeni. V obchodě byly značné ztráty a také Pekárek starší utrpěl spekulacemi veliké rány.

Rodinné jmění se notně ztenčilo; nejvážnější obavy krušily tyto dva muže velmi značně.

»Je to přece jenom chyba, že ses lépe neoženil,« povídal starý pán jako závěrek celé konference: »kdybys byl vyženil tak dvakrát sto tisíc, bylo by ti snáz.«

$

— 378 —

S tím se pro dnešek rozešli.

Odpoledne skutečně přišla očekávaná návštěva. Ale paní legační radová nepřijela sama — přivezla i Evženii, která se tvářila k Věře dosti chladně a ruku jí jen taktak podala.

Zato paní radová jí tiskla drobné ručky obě a políbila ji pak na ubledlé líčko skoro mateřsky.

»Doslechla jsem se teprve včera, že jste byla schovankou u bratra Márinčina, pana faráře Doležala. Byl to asi velmi dobrý a velký muž,« a jala se povídat, jak se s ním někdy vídala a jaký činil vždy na ni dobrý dojem.

Také tlumočila Valdemarovi pozdrav jeho matky a vzkaz, že třeba nebyla na pohřbu, přece duchem stále dlela u milého Jana a modlila se vroucně a odevzdaně k Všemohoucímu.

»Jako vždy,« — pousmál se Valdemar ironicky — »naše matinka každou nemilou záležitost odevzdává milému Pánubohu a sama se z ní nejpohodlněji vyzuje.«

A že byl plný elektřiny, musil se vybít.

Zdlouha jal se tetě líčit, jak jeho máť zanevřela na Věru, jak je jí trnem v oku, že chudá a bezejmenná dostala se do jejich pyšného domu — jak na ni sočí, jak jejich štěstí už skoro úplně rozvrátila. Jak Věře nemůže odpustit, že nemá rodičů, vyčítá jí nízký původ a ještě daleko horší důsledky.

Evženie to poslouchala udiveně, nemohouc si v mladé hlavě vše rychle srovnat, ale paní radová měla nad tím vším veliký zájem a s Věrou živý soucit. Viděla, jak klopí víčka, tmavými řasami lemovaná, jak zpod nich kutálí se jí do klína slza za slzou.

»Neplačte, dušinko,« — chtěla ji těšit a vstala, aby k ní blíže přistoupila — »uvidíte, že po čase se s vámi smíří a konečně vás bude mít také ráda, jako každý, kdo se s vámi stýká.«

»Ó nebude,« odporovala Věra smutně — »nebude mne mít ráda, protože můj původ se nevyjasní — moji rodičové se nepřihlásí, a proto — «

Paní legační radová chtěla se k ní blíže sklonit a hledala proto vhodná slova pro útěchu, ale najednou zmlkla a strnula — hledíc na Věřinu bílou, mírně nakloněnou šíji.

Mladá paní totiž byla sice v hlubokém smutku, ale památného šperku, granátů, jež jí byly do peřinky uloženy a s nimiž za kruté noci na prahu pokoské fary byla nalezena, neodložila. Co strýček umřel, měla je zvláště stále na krku — byly jí něčím drahým, jako by byly ne mateřským, ale strýčkovým odkazem.

$

— 379 —

I teď měla granáty pod šatem, ale vzadu jí na bílé šíji seděla zlatá sponka a jako krůpěje perlící se krve kupředu za živůtek rudé korálky se vinuly.

Paní radové umřela slova na rtech — nachýlila se níž — vytřeštěně četla na sponce vyrytá písmenka — sáhla si na čelo — zhluboka vzdechla a zase a zase na sponku hleděla.

»Pro rány boží — Věruško,« šeptala hlasem, v němž se zračilo celé jezero nevýslovného zděšení, hrůzy a bolu — »od koho máte tyto granátky? Kdo vám je dal, nebo — kde jste je,« přitom chytila Věru za ruku a tiskla ji křečovitě, až se prsty její vrývaly do Věřina masa — »kde jste je nalezla?«

Udivená, z míry přivedená a taktéž polekaná Věra vstala a bojácně od paní radové ustupovala.

»Já — milostpaní — já dostala jsem je od strýčka a ten — nu —

přišly se mnou kdysi na farský práh « koktala Věra a drahý

šperk svůj rukou ohmatávala — »dala mi je s sebou má neznámá maminka. Pan strýček se domníval, že mne podle nich zase jednou nalezne — ale bohužel,« — dodala trpce — »zapomněla asi na mne!« —

Paní legační radová chtěla něco říci, ale otvírala jen naprázdno ústa — potom vztáhla po Věře ruce, ale nedosáhla ji — klesnuvši ve mdlobě k zemi u jejích nohou.

Taktak, že Valdemar přiskočil a zachytil ji —

»Valdemare, buď tak laskav — zprostředkuj to — matinka snažně prosí tvou ženu, aby ji okamžitě navštívila.«

Tak promluvila Evženie, když udýchaná ráno po oné události do Pekárkova domu přiběhla. —

Tváře jí hořely kvapem a velikým rozčilením.

»Nu,« — ptal se mladý muž, který z pisárny Hlaváčkem vyvolaný vyšel a před sestřenicí se zastavil — »jak se tetince daří — včera se velice polekala.«

Skutečně, paní radová padala z jedné mdloby do druhé — museli nakvap objednat auto a odvézt ji do Bubenče, neb Evženie, plná leknutí a nedůvěry k mladé paní Pekárkové, nechtěla přivolit za žádnou cenu, aby matinku u Pekárků uložili.

»Mohlas jít přímo nahoru,« pravil a trpký úsměch mu zvlnil rty — »a domluvit se s Věrou přímo sama.«

$

— 380 —

»Ale — ty to lépe ztlumočíš,« — hlesla Ženda a poobrátivši se, hryzla spodní ret. Byla paní Pekárkovou příliš proti mladé ženě popuzena a zaujata. Zakládala si na své pověsti i celé rodiny a považovala každého, kdo se tak čistým jménem nemohl honosit, za daleko nižšího a nehodného, aby s ním obcovala. Demokratický duch jejího otce naprosto v ní nesídlil a pan rada jí často káravě říkával: »Tys celá babička. Také byla taková pyšná, tvrdá, matinka neměla ani jediného jejího vlasu.«

Teď krčila rameny v rozpacích a žádala znovu:

»Prosím tě, Valdemare, pojď se mnou nahoru a řekni to Věře.«

Jeli tedy vytahovadlem, vstoupili do salónu, v němž po ránu bylo citelně chladno a Valdemar šel, aby Věru přivolal. Byla dosud v županu a uklízela trochu, protože propustila v poslední době i druhou služku a nechala si jen jednu.

Evženie stála zatím ve studeném pokoji, do něhož okny vnikal úzký pruh sluneční, jak přes protější vysoké štíty sem jenom slabě vnikalo.

Věra se ulekla, když uslyšela, že paní radová po celou noc nespala, že jí bylo velmi špatně, jako křeče, že ji chvátil přes tu chvíli hysterický pláč. Od půlnoci pak že si přála, aby šli pro mladou paní Pekárkovou a teprve k ránu trochu usnula.

Z opatrnosti nebo šetrnosti nepověděla Ženda, že matinka mluvila jen o Věře a paní Pekárková že hrozně na mladou paní laje, že jen neštěstí do jejich domu přinesla a že musí být nějakým cikánským dítětem, může-li mít na někoho takový vliv.

Být méně uvědomělou, jistě by se byla paní Pekárková ani nerozmýšlela nazvat Věru děckem divou ženou podloženým.

Na Věru padla nějaká hrozná úzkost.

Rty se jí zrovna zkroutily — oči hleděly ustrašeně, když uslyšela, že má jet sama do Bubenče před tvář mužovy matky. Prosebně pohlédla na Valdemara a potom poodešla do své garderoby, aby se připravila.

Valdemar byl tím vším rozrušen, nevěděl a nemohl si domyslit, co by to vše znamenalo a nejfantastičtější dohady byly by ho rády opanovaly, kdyby se jim ve střízlivém rozumu nebránil.

Všecka ustrašena objevila se Věra v malé chvilce, byla oblečena v jarním plášti a malém kloboučku a Ženda, třeba proti ní silně zaujatá, nemohla se ubránit dlouhému pohledu, s nímž se na ní zastavila. Věra nebyla sice přepjatě elegantní, ale bledý obličej

$

— 381 —

s tmavými obloučky pod očima byl neodolatelné zajímavý, postava její pak štíhlá a mírně nachýlená vypadala téměř panensky.

Rozhlédla se pokojem a řekla Žendě, která u stolku sama seděla a roztržitě si album s podobiznami prohlížela:

»Tedy můžeme jít, aby paní legační radová dlouho nečekala.«

Oblékla si rukavice a pouštěla Evženii před sebou, když se na schodech objevil Valdemar v převlečníku s kloboukem v ruce.

»Doprovodím vás,« povídal a na Věru se významně pousmál. Zaradovala se, oči jí zjasněly, byla mu tak vděčna, že jí porozuměl.

Jeli elektrikou a Evženie jevila o matinku plno starostí. »Nevím, měla-li bych telegrafovat otci do Paříže, že matinka vážně onemocněla, nebo ještě vyčkat?«

»A co říkal lékař?« zvídal Valdemar, stojící nad dámami a držící se rukojeti u stropu.

»Že to jsou velmi silné srdeční křeče a že potřebuje co nejvíce nervového utišení. Dal jí několik injekcí a poručil naprostý klid.«

Co to znamená? Věra se chvěla od včerejška jako v horečce. Jak souvisely se srdcem legační paní radové její prosté granátky? Předtucha něčeho velkého a neslýchaného rozrážela ji mrazením.

V Bubenči museli od elektriky pěšky notný kus, neboť vila Pekárkova stála až na zdravém povětří, ústily k ní sady a byly skoro o samotě. Věra sotva nohy vlekla; rozčilení posledních dnů — smrt strýčkova a Lojziččina, lítost a zármutek, to vše v ní zanechalo slabost a vysílení tělesné.

Ženda běžela křepce, měla sportem vycvičené a otužilé svaly a uměla pochodovat jako voják. Teď pak ji hnala úzkost o matku a také trochu zvědavost.

Valdemar vzal Věru pod paží a šeptal jí, když zůstali trochu pozadu:

»Jenom buď statečná, Věruško, já nedopustím, aby tě urážely.«

Byl překrásný březnový den a nad tou čtvrtí pod blankytnými nebesy zpíval už skřivan. Neviděli ho, ale slyšeli jeho jemné a zvonivé trylky. Jako by je z výšky sypal.

Kolem Pekárkovy vily stálo plno lip a břízek s bílými tílky a v těch zpívali v létě i kosi. Hvízdávali až radost a byli krotcí, že jim starý pán mohl pohodlně drobty házet. Dnes ovšem stromoví teprve rašilo — mělo plno velikých, nalitých pupenců — a že tu stály i jívy, visely na nich zažloutlé, dlouhé jehnědy. Jaro vonělo odněkud zdaleka čerstvou prstí.

$

— 382 —

Po bílých žulových schodech šla Věra těžce — nemohla unést nohy, dech jako by jí docházel. Zastavila se, ohlédla se na Valdemara a srdce si musela podržet; ale potom vykročila statečně a už stála v pokoji, kde ležela paní legační radová.

Byla to úzká, hostinská ložnice s temným nábytkem a bělostnými přehozy na postelích.

Paní Štěpánka od včerejška byla zestárlá a přepadlá — Věra zaraženě stála před lůžkem a těkala očima nepokojně brzy na bledou paní, brzy na svého muže. Paní radová totiž nebyla mocna slova — mdlým posuňkem přivolala Věru až k sobě a ukázala na okraj lůžka, aby se posadila.

»Blíž — blíž ke mně,« šeptala a vztáhla ruku, aby se zmocnila ruky Věřiny.

»Také sedněte!« pokynula oběma mladým lidem, kteří rozechvěle zůstali nad lůžkem stát.

»Opakujte mi ještě jednou, dítě moje, kde jste přišla k těm granátům — a prosím vás, ukažte mi je, půjčte mi je do ruky.«

Třesoucíma se rukama svlékla Věra rukavice, plášť a klobouk, aby mohla vytáhnout památný šperk, rozepínala sponku a konečně podávala granáty churavé paní.

»Byly přibaleny při mém prádélku, když mne někdo neznámý položil na práh strýčkovy fary,« povídala a měla zcela bílé rty — »s nimi přišel i dopis i peníze — deset tisíc korun.«

»Máte ten dopis?« šeptala paní radová a ruce na peřině křečovitě tiskla.

»Mám — ovšem doma,« kývala Věra a Valdemar s rozšířenýma očima a mrazením v těle povídal, že přivezla Věra svou knížku a dopis v ní z fary, když pan farář umřel — ale bylo-li by třeba, že rychle se pro něj vrátí.

Paní legační radová byla pro to. »Kdybys byl tak dobrý, můj milý hochu, vděčila bych ti velice.«

Vrhl na Věru významný pohled, který pravil:

»Buď klidná, vrátím se za chvilku,« — a již se oblékal a opouštěl pokoj.

»Co je v dopise psáno?« ptala se paní radová a Věra povídala, jak ho znala téměř zpaměti.

»A kdy jste přišla na farský práh?« doptávala se paní Bergrová dále bez dechu a oči se jí stále horečněji leskly.

»Bylo to dvacátého třetího ledna roku osmnáct set devadesát

$

383

osm, v takový bouřlivý večer, jak pan farář vyprávěl — sníh se sypal nejenom shora, on tekl vodorovně a stáčel se v šíleném víru jako zběsilý. Tehdy mne někdo neznámý — patrně to byla má matka — odložil na schod u prahu pokoské fary.«

»Ó to nebyla vaše matka,« zvolala paní Štěpánka a v jejím hlase bylo mnoho bolesti a snahy matku v očích Věřiných očistit — »to byla vaše babička, která to učinila — nebo někoho k tomu si zjednala — ne vaše matka — vaše matka ne!«

Tak úpěnlivě zněl hlas paní Bergrové, že Věra třeštíc oči k ní přisedala a srdce své v uších zcela zřetelně slyšela a také Evženie, až do všech útrob rozčilená, k ní chvátala a snažila se matku chlácholit.

»Matinko, ty blouzníš,« mluvila k ní a studenou ruku svoji na čelo jí kladla — »nevím,« vyčítala, »proč jsi tu paní Pekárkovou chtěla a právě dnes. Snad by ti bylo lépe — kdyby — «

»Ne, ne — Žendo — ona tu zůstane!« rozhodně a hlasem ve štkaní tak změněným paní radová volala a po mladé paní pevněji sáhla

— »ona tu má takové právo jako ty, dítě — ba snad — ještě mnohem větší!«

Zdálo se, že znovu omdlí a Ženda byla úplně bezradná a uděšená; ale Věra měla pocit, že jí něco v prsou roste a nějaká šedá mlha, která její nitro jedenadvacet let halila, tím se trhá a zdvihá.

»Sedni, Evženko, sedni,« pobídla teď paní Bergrová dceru a žádala po chvilce, když dechu nabrala a svírající se srdce alespoň částečně ukrotila — »a vyslechněte mne, děti — budu vám povídat svoji pohádku — nebo lépe řečeno — drama svého života, smutný román.«

Skoro zdráhavě usedla Evženie u hlavy matčiny a hleděla rozpačitě, ba skoro vzdorně na malou nožku Věřinu, před ní o zem pevně opřenou.

Strach a hrůza byly v ní a pýcha se bouřila, aniž věděla proč. Věra ani nedýchala, jen srdce jí bilo slyšitelně. Jaké to zas nové, nade vše větší rozčilování! — Třáslo se jí všecko nitro, každý nerv v jejím těle vedl svou jako zběsilý…

»Byla jsem mladým a také trochu hezkým děvčetem,« počala paní Bergrová a spustila se zvolna nazpět do peřin — položila ruce vedle sebe a oči přivírala, jako by si ty obrazy všecky před zrakem vybavovala, »myslím, že jsem vypadala jako tuhle Věruška — štíhlá jako prut, s hlubokýma, modrýma očima. Rodiče mne peč-

$

— 384 —

livě vychovali, zvláště tatínek byl jemný a dobrý a nikdy nám dětem neřekl zlého slova. Vynaložil vše na mé vzdělání — ostatně, dařilo se nám dobře — mohl mnoho obětovat. Maminka byla horší

— nerozuměla mi, nelaskala se nikdy se mnou, nedávala mi svou lásku najevo a její pýchy jsem se skoro bála. Chtěla, abychom si dávali na sobě záležet, abychom se nebavili s družkami, které byly o jeden stupínek na společenském žebříku níže, snila jen o vysoké kariéře pro bratra a pro mne o skvělé partii. Dokud žil tatínek, držel její pýchu na uzdě, ale jak náhle umřel a zanechal nám jmění i vysoké pojištění, tu zpychla ještě více a ohlížela se brzy po dobré pro mne partii.

Netrvalo to dlouho. Obchodní přítel otcův měl syna ve Vídni, ve státní službě — jmenoval se Berger a byla to rodina zámožná i spořádaná. Přáli si vřele, abychom se vzali — peníze, čest, přátelství a nevímco všecko v tom hrálo úlohu, jak to již v takových případech bývá.

A já jsem zatím byla zamilována do mladého báňského úředníka. — Jak víš, Evženko, pocházím od Příbramě. Byl tam v dolech v kanceláři — měl malý plat a špatné vyhlídky, ale byl krásný a měl vřelé srdce. Poznali jsme se na plese a hned zahořeli k sobě láskou. Byla tak vroucí, jak se jenom mladí lidé milovat dovedou.«

Paní radová zápasila s pláčem. Vzpomínky byly živé — bolely ještě po letech. Věra seděla nepohnutě a také Ženda ani nedýchala. Bože, čeho se dozví, co uslyší? Litovala nějak otce, ač dosud nevěděla, oč se jedná. Byl tak dobrý a čestný!

»Ty také miluješ, Věruško,« — pravila paní a sahala znovu po její ruce — »pochopíš mne snad… Ty pak, Evženko, také jednou lásku poznáš…«

Věra se zachvěla jako osikový list — proč jí najednou tak důvěrně tyká? Cítila přitom, jak jí ruměncem tváře planou.

»Když jsem poznala, že matka má pro mne ženicha, byla jsem zoufalá. Znala jsem ji, věděla jsem, že nepovolí, že se nesmiluje a měla jsem povahu nesamostatnou, trpnou, ubohou.

Vystoupit samostatně a rázně, toho jsem nikdy nedokázala — bála jsem se jí a skrývala se svou láskou, aby nic neznamenala. Ladislav Korál, můj milovaný hoch, byl zoufalý a zapřísahal mne, abych matce o naší lásce pověděla a ji prosila, aby mne alespoň do jiného manželství nenutila. Já však jsem byla bezradná a zbabělá. Plakala jsem bezútěšně na jeho srdci, ale trpěla jsem, aby mladý

$

— 385 —

Berger přijel a u nás se představil. Byl vážný a na mne neučinil špatného dojmu, leč srdce jsem mu dát nemohla — to bilo jen pro Korála.«

Při vyslovení toho jména se paní legační radová zajíkla a zakryla si rukama tvář.

Věra pak bezděčně se spustila na kolena a zůstala tak klečet u lože churavé paní.

»Byla bych se ráda svěřila bratrovi, ale ten se lásce posmíval, nerozuměl jí. Dědil otcův závod a byl pyšný jako matka. V té době také u nás prodlévala paní Pekárková, tehdy Márinka Doležalová, má sestřenice — a ta s matinkou mojí proti mně byla spiknuta, domlouvala mi denně, abych nechala ubohého písaře a vzala si mladého diplomata, který už tehdy byl nadějným politikem.

Ale to byl jenom olej do ohně; čím více se lásce brání, tím více srdce po ní touží a vzpírá se.

Silnice od Krásné Hory ku Příbrami — ta by mohla mnoho povídat, jaké byly naše vzdechy a slzy a jak také jsme si přísahali, že nikdy na sebe nezapomeneme a nikdy se milovat nepřestaneme. A když už bylo prohlášeno moje zasnoubení a mladý diplomat mi dal snubní prsten, scházeli jsme se tím více a v zoufalství a beznaději chtěli jsme vyžít z lásky a života, co se zachytit a vyžít dalo. Byla jsem lehkomyslná,« — šeptala paní Bergrová a prosebnýma očima na Žendu se ohlížela — »ale byla jsem mladá a nešťastná. Omluvte mne tím, moje děti — byla jsem nešťastná a myslila jsem, že nikdy ani jediný paprsek štěstí ke mně nezabloudí — ký div, že jsem na nic nemyslila a žila jen přítomností.«

Ženda vzlykla a poodešla k oknu. — V jejím nitru se odehrával bolestný boj. Válčila tam rodová pýcha a čest s citem — pojem matčiny cti a hnutí srdce.

»Bohužel — následky se ukázaly brzy,« — pokračovala paní Bergrová, když nabrala dech i sílu — »tajila jsem se nějaký čas a pak jsem chtěla přimět drahého hocha k sebevraždě. Tak jsem byla bezradná a malomyslná. V té době mi dal tyto korálky, koupené v dolech a sponku mi dal vytepat, jako bych byla už jeho ženou — Štěpánka Korálová.«

Věra zaštkala a lezla blíže po kolenou, potom se chopila malátné ruky paní radové.

»Ale než k něčemu došlo, přišla má matka na hrozné tajemství, které jsem tak úzkostlivě skrývala.

$

— 386 —

Myslila jsem, že bude hrozný rámus, křik, kletby, že mne vypudí snad z domu, ale nic takového se nestalo. Zůstala ledová a chladná, její ruka byla železná a vůle jako z ocele. Ovládala mne pohledem

— natož, poručila-li. Především poslala z domu Márinku, aby se o ničem nedozvěděla a snad to nevynesla, a potom zařídila další. Zpočátku mne chtěla dovléci k lékaři, ale že byl stav pokročilý, vypravila mne na venek. Bratr byl do všeho zasvěcen a ten mne tam vezl. Bylo to v Jarmíně u Olešnice, kde byla provdána moje bývalá kojná, později snad vyučená porodní asistentkou a konečně vdaná za hajného. K té mne zavezli, zaplatili notně a drželi mne jako ve vězení.

Co se stalo s mým dobrým Korálem, dlouho jsem se nedověděla.

Tam jsem po nějaké době dala život dcerušce — stonala jsem mnoho a těžce — nepamatuji se na nic z těch hrozných dnů. Nikoho ke mně nevolaly, ani lékaře ne, aby se nevyjevilo, že někoho v hájovně přechovávají — jenom matka přijela a dítě mi sotva ukázaly. Taktak, že mi pověděly, že to byla holčička a dovolily, abych je políbila.

,Je bídná a nevyžije,‘ — řekla mi hajná — ,pokřtíme ji doma. Jakpak byste jí dala říkat?‘ — Měla jsem horečku a byla jsem tolik zesláblá. Navrhly, že bude brzy svaté Veroniky — že třeba tedy Veronika. Blábolila jsem v tom vysílení — ,Věra — Věruška Korálová‘. Ale potom jsem blouznila a bylo mi velmi špatně. Když jsem pak procitla opět k vědomí, řekla mi má matka, že děcko umřelo a že je již pochováno. Sotva jsem se mohla sebrat, už se mnou jela domů a držela mne zas jako ve vězení. Zvěděla jsem úkradkem, že na matčino podplacení byl můj hoch propuštěn z místa a dále jsem o něm nevěděla. Mou poštu matka kontrolovala, moji společnost sama sestavila. Byla jsem jako v žaláři a skoro vysvobozením se mi stalo pozdější provdání. Musela jsem matce přísahat, že neřeknu nikdy Bergrovi o svém poklesku.«

Vrátil se Valdemar. Byl upachtěný rychlou chůzí a rozčilením mu tváře planuly. Odhodil klobouk a svrchník na židli a podával své tetince dopis a knížku.

»Pospíšil jsem si, není-li pravda?« — usmál se a hleděl s účastí na uplakanou Věru, klečící u lůžka a na Evženii, která krajně vzrušena po pokoji přecházela.

Bohatá ňadra se jí vlnila kvapným dechem, na tvářích měla po rudé skvrně.

$

— 387 —

Vtom také vešla druhými dveřmi paní Pekárková a přelétla pátravým okem skupinu u lůžka a jako by ji had uštkl, tak se zarazila nad pozicí Věřinou.

»Co to znamená?« zvolala nemohouc se ubránit pohoršení a jeho výbuchu. Byla oděna v hlubokém smutku pro bratra, ale její pýcha byla, možno-li, ještě vyšší než jindy.

»Zdá se, že zase něco prasklo, v čemž má prsty moje paní snacha.«

Ale Valdemar už stál u Věry a zvolal přísně a popuzeně: »Ani slova, matinko, možná že se za chvíli dozvíš věci příliš vážné, leč Věřina čest zůstane nedotčena!«

»Buď tak dobrá, Márinko,« žádala paní radová mdle — »nech nás o samotě a nevyrušuj nás. Zavolám tě později a také se vše dozvíš.«

Pohled plný hněvu vrhla paní Pekárková na sestřenici a odšustěla do vedlejšího pokoje.

»Než jsem se provdala, prosila jsem matku svou na kolenou a zapřísahala jsem ji, aby mi pověděla, co se stalo s mým dítětem. — ,Buď klidná,’ — řekla mi snad přece trochu dojatá mým žalem je v dobrých rukou. Je na vychování na jedné zastrčené faře a peníze, které jsem mu s sebou dala, mu zajišťují bezpečnost a existenci.’ Více mi neřekla — později pak, až už jsem byla vdaná a ubohého Bergra jsme tak hanebně ošidily, řekla mi, že děcko umřelo, abych se více o ně nestarala. Patrně se bála, že bych přece pátrala a že by tím byl můj blahobyt otřesen. Tehdy už měl Berger vynikající postavení a matka se ráda chlubila partií, kterou jsem udělala. — V té době umřel můj bratr, byl raněn mrtvicí a byl svobodný — celý majetek připadl mně a můj ubohý muž si pochvaloval, jak dobře se se mnou oženil. Byla jsem vždy tichá a trpná a ctila jsem ho už jako charakterního, vzorného muže a otce druhého dítěte svého — Evženky, narozené v blahobytu a v manželství.

Nemohla jsem však snést této chvály — překypělo moje vědomí a také jednou byl konec mlčelivé trpělivosti. Vyznala jsem se mu, jakou nevěstu si pod závojem a v myrtě od oltáře vedl. Dojalo a vzrušilo ho. to, ale když jsem mu s pláčem pověděla vše, byl ochoten smířit se s tím a odpustit. —

,Ani já jsem nebyl bez úhony,’ řekl mi vlídně — ,žil jsem ve světě a nevím věru ani, kde jsem ctnost svou promarnil. Ale, dlužno je,

$

— 388 —

starat se o dítě — vskutku-li umřelo, nebo někde zašantročeno bídně žije.’ — Na mou matku zanevřel.«

Paní Bergrová těžce oddechla a přivřela malátné oči. Valdemar sice neslyšel vše od počátku, leč domyslil se trochu, chodil tiše po pokoji a teď se na Žendu roztržitě usmál.

»Psali jsme matce, psali i hajné, co jsem u nich byla, ale nedopátrali jsme se ničeho. Matka právě těžce onemocněla a psala jen, abych přijela, že mi musí mnoho říci — žel bohu, než jsem dojela, nežila více. Umřela a neulehčila svému svědomí. Z hájovny pak přišel dopis zpět, že hajný umřel a vdova se odstěhovala neznámo kam.

Psali jsme na obecní úřad v Jarmíně, ti nás poukázali na obec Julianov, leč tam ^jistili, že hajná zemřela před rokem též.«

Přitom paní legační radová otvírala dopis a nořila v něj zrak.

»Písmo je důmyslně nalepované,« povídala poté, »ale ze slohu poznávám svou matku. Ona uměla vše velmi krásně říci — ale srdce — srdce měla z kamene — Bůh jí budiž milostiv,« — odmlčela se, jenom zadržovaný pláč jí prsa zvedal. Evženie váhala — stála opodál a chvěla se všecka.

»A ty granáty — matinko — poznáváš je dobře?« zeptala se konečně prudce a vzala šperk, aby ho u okna zkoumala.

»Zdali je poznávám?« usmála se bolestně paní Bergrová. »Kdyby zde bylo tisíce šňůrek s granáty, poznala bych ty svoje mezi všemi. A sponku s monogramem tepaným ve zlatě — z obou stran miniaturní půlvěneček z růží — pohřešila jsem je brzy po odložení dítěte, ale že je vložily do obálky k dopisu a penězům, toho jsem netušila. Snad to učinila hajná, aby dítě mělo něco na památku po své matce. Byla hrubá, ale v srdci také měla trochu citu.«

Věra štkala, nejsouc mocna slova — hrozná bouře jí svištěla v prsou, taková, jako tehdy v přírodě, když ji na práh pokoské fary odložily. Držela ruku paní Bergrové a tiskla na ni své rty.

»A co se stalo s otcem?« hlesla, když první křečovitý záchvat povolil.

»Nešťastný Korál dostal se do uhelných dolů v Moravské Ostravě. Nevěděla jsem o něm léta ničeho. Zvykla jsem Bergrovi a naše manželství na úctě vybudované bylo opravdu spokojené. Oplakávala jsem svůj hřích a své dítě a snažila jsem se být mu věrnou a oddanou ženou — i vděčnost často se zaměňuje láskou a srůstá léty k nerozeznání. Ale potom byla na Ostravsku nějaká důlní

$

— 389 —

katastrofa, zahynulo tam mnoho lidí a mezi jejich jmény četla jsem v novinách i jedno, kdysi velmi drahé — Ladislav Korál. Svěřila jsem to svému muži a on tam dopsal — vyptal se na toho člověka a zvěděli jsme, že tam byl správcem, že při katastrofě velmi obětavě také se podjal pomocných a záchranných prací. Pětkráte se dal spustit dolů a vynesl asi dvanáct horníků, kteří by byli zahynuli; sám se však otrávil uhelnými plyny a umřel do týdne. Byl neženat.«

Věra usedavě plakala a paní radová teď zaštkala a ukryla tvář do podušek.

Valdemar byl bledý pohnutím a přistoupil, aby Věru přiměl k povstání.

Objal ji těsně a povídal víc Žendě než jí: »Potom se divme, žes byla vždy ochotna obětovat se a být hrdinkou, máš to již vrozeno.«

Evženie byla úplně zmatena. Nerozhodně stála u okna a hluboké pohnutí i zbytek odporu zápasily v ní krutě.

»Nevím,« pravila paní radová a opřela se znovu o loket — »odsoudíte-li mne, moje děti — budete-li mnou pohrdat, nebo odloučíte-li se ode mne. Byla jsem slabá a milovala jsem — toť můj hřích. Ale děkuji Bohu za velikou milost, kterou mi udělil — našla jsem své dítě — snad mohu ještě napravit křivdu spáchanou na něm.«

»Tetinko, buď dlouho zdráva za to přiznání,« zvolal Valdemar a nesmírná radost v něm vstala, »teď padnou všecky předsudky a všecka pýcha!«

»Měj ji jen rád,« šeptala paní Štěpánka úplně vysílená a že Věra znovu klesla u ní na kolena, hladila její hlavu a sáhla i po Valdemarově.

Sklonil se a přijímali tak oba mateřské požehnání. Opožděně sice, ale tím vroucnější.

Starý pán přišel k obědu a nalezl svou choť v horečném rozčilení. Pobíhala jídelnou a byla polomrtvá. Co to vše znamená a k čemu ta dlouhá konference s mladými lidmi?

Odhodlala se vejít znovu a že její pokrytectví bujelo vždy čerstvě a bujené, hned měla hotový plán. Pozve děti k obědu, řekne, že po nich zatoužila a tím se vše dozví.

Provázena svým chotěm, který byl rád, že je tu i Věra a že se

$

— 390 —

všechno zase smíří, vstoupila do hostinské ložnice, ale ustrnula při spatření té podivuhodné scény.

Valdemar i Věra klečeli na kolenou a Štěpánka jim žehnala. Polední slunce svítilo plnými okny do pokoje a oblévalo nejenom nemocnou, ale i hlavy obou manželů.

A Ženda — jak ta vypadala — pane králi! Na tvářích rudé skvrny

— na řasách slzy — nerozhodný výraz ve tváři. — Bylo jí z toho úzko i vztek ji chytal. Jaká nová komedie s tou

Vzniklým ruchem vyrušený, vzchopil se Valdemar a spatřiv rodiče, byl uchvácen zvláštním pocitem. Byla to radost a zadostiučinění — hle! Už nebude máť pohrdat Věrou; je ovšem nemanželským dítětem, ale dcerou Štěpánky, již matka povždy vynášela za vzor ctnosti, za nejvyšší honoraci na světě.

Škodolibý úsměv zvlnil mu rty. A také hněv to byl, který mu stoupal k hlavě. Tak na ni sočila — tak a bezdůvodně! Jaké ohavnosti sváděla na její rodiče — a on málem by byl uvěřil. Konečně z toho byla i lítost.

Vyskočil na nohy, odstoupil od postele a hledě planoucími zraky na matku, zvolal: »Velmi jste Věře křivdila! Hle, má již svou matku, je jí zde paní teta. Co tomu říkáte? Usmíříte se s ní, či hodláte ji dále pronásledovat?«

Chrliv tato slova stál Valdemar jako ocelový a z matky a otce zraku neodvrátil.

Uleknutá Věra se vzchopila trochu a přisedla vedle své matky na lůžko.

»Valdemare!« šeptala prosebně a potom: »Mamičko!« — Oh jak sladké to slovo! Ještě je nevyslovila, co živa byla — a jak po něm toužívala!

»Co to má být?« zhrozila se paní Pekárková a chytala se ruky mužovy. »Valdemare — Štěpánko — já nerozumím ničemu!«

Leč vtom již přistoupila Evženie ke své matce a s pláčem se k ní vrhla — potom podávala ruku Věře a objala ji prudce:

»Odpusť mi — špatně jsem na tebe pohlížela — ale všechno se napraví — jsme sestry!«

Paní Pekárková chvíli váhala — ale byla bystrá a pochopila brzy. To bylo pro ni hrozné, ba strašlivé — a proto, aby tomu všemu ušla — zavrávorala, ucouvla k pohovce a padla na ni ve mdlobách.

$

— 391 —

»Jenom bych rád věděl, jak k tomu přišel švagr Jan,« povídal starý pan Pekárek téhož dne odpoledne, když mu vše řádně vysvětlili. »Proč zrovna na práh jeho fary bylo to nemluvně položeno?«

A sám se toho domyslil.

Matka Štěpánky znala faráře Doležala jako člověka čestného, dobrého a šlechetného. Byl z přízně a myslela si, snad že přece jenom jí dítě zůstane v dohledu. — Vrtěl nad tím vším hlavou, a když paní Márinka přišla zase k sobě, když viděl, že se jí nic nebezpečného nestalo, byl tomu v nitru rád. Velice ho mrzelo, že Věra je u jeho ženy v ponížení a že by snad měla být skvrnou rodiny. A také jedno mu zalahodilo ve sluch. Štěpánka promluvila něco o věnu, které je Věře dlužna a které snad u manžela svého pro ni vymůže. — Bergrovi stáli si dobře a sama Ženda tvrdila, že se musí Věře věna dostat. Ba sama hned sedla a psala tatínkovi o tom všem do Paříže obsáhlý dopis.

»Znám tatínka,« povídala, »a vím, že bude mít z toho shledání radost.«

Věra žila jako ve snu. Byla tak rozčilena nad tím vším a přitom tak dojata, že ustavičně slzela a cítila se neobyčejně znavenou. Bylo v poslední době těch dojmů mnoho a jeden ostřejší druhého.

Chtěli už odejít domů, ale paní Bergrová držela ty mladé lidi u sebe po celý den. Věra musela sedět u její postele a vyprávět stále o sobě i o panu strýčkovi a nejenom ona, i Ženda pilně poslouchala. Konečně odjel dříve Valdemar, aby na svůj obchod dohlédl a Věra tam zůstala. Líbala nekonečně ruce paní Štěpánky a že málokdy nacházela slova pro své city, byla dnes tichou, jenom oči jí zářily modravou našedlostí a v nich stříbrné skvrnky leskly se takovou milou a tichou září.

Ó žel, že se toho všeho pan farář nedočkal!

Potom, když paní Pekárková dala Věře najevo, že tu již není společnost její milou a Věra byla úplně rozvrácena ve svém nitru, nevědouc, jak se teďke všem chovat a co mluvit, rozhodla se i paní legační radová a dala se převézt do starého domu Pekárkova. Chtěla být nablízku své dcery.

Věra vedla se s Žendou pod paží a ta jí povídala s vlastní svou povídavostí a rázností:

»Myslíš snad, že na tebe žárlím, protože sis vzala Valdemara?

$

— 392 —

Chraň bůh, já o něho nikdy příliš nestála. Mám jinou lásku, dosud tajnou, těším se však, že mi rodiče dovolí, abych milovala, co se mi líbí.«

A jako by byly poslední ledové mosty popraskaly, spřátelila se s Věrou upřímně.

Valdemar byl tím vším velmi rozechvělý a pohnutý, ale na dně duše měl velikou radost, že jeho Věra je očištěna a povýšena.

Starý Hlaváček, když to vše uslyšel, vytáhl modrý kapesník a utíral si dlouho oči.

»Já to povídal, že to není jenom ledajaká slečinka,« — povídal a pokyvoval starou, stříbrnou hlavou — »že je to jaksepatří dáma. To bylo hned na ní vidět.«

A aby dodal svému pohnutí důrazu, zafrkal tak mocně do svého šátku, až se to celým domem rozlehlo

Do roka po smrti pana faráře čekali u Pekárků opět radostnou událost. Po celodenní nevolnosti Věra konečně ulehla a odevzdána do vůle boží čekala, co se bude dít.

Čekala tak, jako příroda při ženoucí se bouři v náhlém ustrnutí čeká zuřivý náraz větru.

Domnívala se, že to nebude tak zlé, jako poprvé a modlila se v duchu o sílu a statečnost. Valdemar hodně zestárlý a dneškem přepadlý samou starostí seděl u jejího lůžka a úzkostlivě vyčkával příchodu pomocnice. Prodělal hodně za ten rok; obchod jeho, mnohými ztrátami ochablý, hrozil téměř úpadkem, ale pomoc mu poskytl legační rada Berger, který dovolil své choti vyplatit Věře slušné věno. Byl dobrým a čestným mužem a jistě si tím i úcty své choti poznovu získal.

Tím si Valdemar pomohl a také starému pánovi se podařilo nabýt novými spekulacemi alespoň část ztraceného jmění. Ale chodil pak stále do závodu synova; ve spraveném autě jezdil denně a pomáhal mu vést značný obchod.

Věra se ukázala a uplatnila jako výborná hospodyně, takže i stará paní musela konečně umlknout. Ovšem, zachovávala až dosud zdrženlivý chlad, leč přece pomalu se počínala smiřovat se ženou synovou. Často zdvihala oči k nebesům a říkala Valdemarovi zbožně: »Byla to vůle Nejvyššího, té je nutno se podrobit.« — A s nestoudností, kterou se honosí všichni pokrytci, odkazovala svému choti: »Však jsem nikdy nereptala a nikdy se proti Jeho svaté vůli nestavěla.«

$

— 393 —

Starý pán už tomu tak byl zvyklý a věřil všemu sám, Valdemar se však skrytě a trochu ironicky usmíval.

Teď seděl ustavičně u lůžka Věřina a měl rozšířené zornice strachem. Cítil, že je třeba žínku povzbuzovat a těšit, ale potřeboval obojího sám až přesmíru. Položil proto čelo na její malou ručku a zeptal se s posledním stínem pochyby:

»Ty jsi tedy přesvědčena, Věruško, že člověk po ukončení tohoto života žije život nový a že láska pozemská trvá dále, i když všechno tělesné pomíjí? Víš to jistě, že bychom se zas jednou setkali, i kdyby nás teď smrt rozvedla?«

A cítil palčivou bolest pro to, co jedva vyslovil. Miloval Věru stále více — byla mu nejenom milenkou, ale i kamarádem, přítelem, důvěrnicí a družkou po svízelné pouti pozemské a také ještě něčím větším — byla mu duchovním vychovatelem a polovicí niterného jeho života. S ní počínal věřit tomu, čemu se dříve bezmála posmíval a byl na nejlepší cestě ze Šavla se stát Pavlem i v ohledu náboženském.

»Buď klidný, Valdemare,« — usmála se jemně a trochu sevřeně

— »my se nikdy nerozloučíme. Bůh je láska — a jako On trvá věčně, tak ani láska neumírá — a máš mne přece rád?«

Zlíbal její ruce, nemohl pro strach a pohnutí ani odpovědět.

Věřil všemu a odcházeje ještě na okamžik do pisárny, aby nutnou korespondenci vyřídil, vroucně se v duchu modlil — byl úplně sklíčený a potřeboval pevné útočiště.

Rychleji však než jeho vytahovadlo přiběhl nový světoobčánek. Kde se vzal — byl tu — vrněl a vřískal, hlavičkou kroutil, a když ho vyjevenému Valdemarovi do náruče podaly, pootevíral modrá očinka a vyplazoval červený jazýček.

Ve vodě sebou mrskal jako mřínek a měl se vůbec k světu. Byl drobnější než zemřelý Leošek, zato ale ta čilost!

A měl rusý pramének vlásků po temínku — leč Valdemar se tentokráte nad tím nepozastavoval.

Seděl u Věry na postranici lůžka, líbal ji nekonečně a mluvil mnoho moudrých i pošetilých věcí.

A když potom přišli staří Pekárkovi, zazářila Věra upřímnou a pravou radostí. Donesla stará paní plno pletených a háčkovaných drobností — důkaz to, že se usmířila a na vnoučátko se těšila.

Vděčně jí Věra políbila ruku a významně se pousmála na Valdemara.

$

— 394 —

Jarní slunce se dívalo do okna a tančilo v růžovém zapadání po peřině na lůžku mladé paní — líbalo i její čelo a přeskakovalo na kolébku s nemluvnětem.

»Škoda, že už nežije strýček,« povídal Valdemar a zamyslil se — »jak rád bych proň dojel, aby k nám přišel vykonat slavný obřad. A jakou by měl radost, kdyby o všem věděl!«

»On o tom ví,« pravila Věra a odmlčela se v důvěrném zadumání. Hovořila s ním…

Hrob dobrého pana faráře Doležala se zelená. Roste na něm svěží pažit s několika keříčky barvínku, zjara mochny se na něm žloutnou a v létě červenají se slzičky.

V Pokosech se všecko změnilo.

Farář tam přišel zase hodný — ale lidé, uvyklí na dřívějšího faráře a jeho zvyky, nemohli mu nějak porozumět. Alespoň v prvé době ne. Stále si říkali: »Škoda pana faráře Doležala, takoví lidé by neměli umírat. Konal jenom samé dobro.« Že těžce mu kdysi přivykali, když do Pokos se dostal a usilovně neřesti z nich vyvracel, dávno již zapomněli.

»Ale dobrý strom nese dobré ovoce,« praví Písmo a tak i setba faráře Doležala nepřišla nazmar. Zazelenala se, dozrála a přináší sklizeň mnohonásobnou.

Konec

$

— 395 —

REDAKČNÍ POZNÁMKA

Román Granáty vyšel poprvé někdy po první světové válce v nakladatelství Františka Šupky v Hradci Králové. Přesné vročení je bohužel nezjistitelné, neboť nebylo nikdy uvedeno.

Naše redakční jazyková a pravopisná úprava textu pro čtenářské vydání respektovala některé autorčiny jazykové zvláštnosti, zejména v oblasti výrazové, větného členění a interpunkce.

Text jsme upravili v souladu se současnou pravopisnou normou v jednotlivostech týkajících se např. zakončení infinitivů na — ti, předložek s, z, psaní spřežek a velkých písmen, slov cizích a přejatých, kvantity a kvality hlásek.

Redakce

$

Vlasta Javořická

GRANÁTY

Obálka a typografická úprava Oldřich Pošmurný Vydal Československý spisovatel v Praze roku 1991 jako svou 6 154. publikaci Odpovědné redaktorky Hana Jánová a Lenka Ščerbaničová Výtvarný redaktor Pavel Hrách Technický redaktor Václav Oulík Fotosazbu z písma Excelsior zhotovily a vytiskly Tiskárny Vimperk, s. p.

AA 26,14, VA 26,78. Stran 400 (mirv1). Vydání v ČS první 13/33. 22-052-91