VLASTA JAVOŘICKÁ

HLAS KRVE

I. DÍL

Pantáta Borovců vyšel po ránu před stáj a rozhlížel se po nebi, zda se teď po bouřce udělá hezky, či zůstane-li zataženo. Vždyť se chystají na sena!

Vlaštovky na římse vesele štěbetaly. Sedmihlásci se hašteřili v korunách hrušek a špačci na javoru pronikavě hvízdali.

Oblaka spěchala po nebi ve dvou vrstvách. Ta, jež plynula výše, byla bělostná jako křídla racků. Nižší, rychlejší mračna byla našedlá. Valila se v celých kotoučích k západu.

Na východě těmito spoustami mraků probleskovalo slunce, tak krásné, jako by právě vyšlo z rukou Stvořitele. Vzduch byl ještě prosycen vůní nočních fial, které se po bouřce rozvoněly tak silně, že se zdálo, jako by tu kdosi rozsypal plný pytel vonného koření.

Pantáta učesal koně a nyní jim nosil v putýnkách čistou vodu. Současně se u pumpy umyl a studené čúrky mu ještě stékaly po tvářích.

Panímáma s děvečkou už dojily. Mléko crčelo do plecháčů, jak se nádoby plnily, zvuk dopadajících pramínků byl stále tišší a tišší.

Také pantátova dcera Zuzanka, šátek uvázaný „na kačenku“, již čile pobíhala po dvoře a chystala se do práce. Srp a hrábě si připravila na šejstroku a nyní se zapřahala do trakaře.

„Sama na trávu?“ zeptal se pantáta s laskavým úsměvem. Zuzanka byla milá a každý, kdo na ni promluvil, se začal usmívat.

„Venku je to tisíckrát lepší než v maštali, tam štípou mouchy. A Mařku bolí pata, tak pojedu pod Březiny sama!“

$

„Jeď, ale aby tam někde nečekal Frantík!“ pohrozil pantáta žertem.

Zuzanka pohodila hlavou:

„Já myslela, že tomu přejete, tatínku! Slyšela sem, že ste už se starým Vojtou smluvený!“ pohlédla trochu vzdorně na otce a pak zastínila modré oči řasami.

„Ale kvůli tomu se s Frantíkem ještě nemusíš u lesa slízat a … odpověděl pantáta trochu popuzeně.

„Buďte bez starosti, to by musel přijít jinší chlapík - a ještě by mu dalo moc práce, aby mě přemluvil! Na nějakýho Francka já se ani neohlídnu!“

Rázně si nahodila popruh trakaře a vyjela.

Pantáta zlostně zvolal:

„Jen aby ses ještě ráda neohlížela! Frantík je moc hodnej kluk a jeho statek taky není k zahození! Kdyby ti dali půlku…“

„Ani kdyby mi dali čtyři půlky! Já ho nechci! Má křivý nohy a ještě k tomu…

„Aby ti jednou někdo s rovnejma nohama nenakopal!“

Co tatínek křičel dál, to už Zuzanka neslyšela. Pohodila hlavou jako poprvé zapřažené hříbě, vyjela za humna a svižně si za trakařem vykračovala cestou mezi zahradami do polí.

„A jak koktá! Než se dokoktá k tomu, aby mi řekl o hubičku, už si to po střechách cvrlikají vrabci!“ durdila se.

Cesta vedla pořád do kopce, a když dívka dojela až na vršek za vesnicí, musela se zastavit a trochu si oddechnout.

Přisedla na trakař a rozhlížela se po probouzející se krajině. Bože, ty kopce porostlé modravými lesy! Ta rozkvetlá, pestrá a porosená luka! A ty břízky s hedvábným listovím!

Zuzanka byla tak ráda na světě! Čekala od života jakési obrovské zázraky, celé náruče štěstí! Myslela si, že již brzo přijdou místo všedních dnů samé dny sváteční. Na lásku čekala jako na čarovné ráno a byla přesvědčena, že se pro ni kdesi narodil někdo velký a krásný a že už brzo…

$

A oni by jí chtěli vnutit Frantíka, jehož křivé nohy zakopávají jedna o druhou. O tom koktání raději nemluvit. S takovým člověkem by měla Zuzanka žít? To by nedokázala! Vždyť ona sama je tak čisťounká jako běžící voda, vždyť se stále myje a koupe, stále na sebe pere a žehlí, prádlo má proložené vonnou mateřídouškou a mátou… Za nic na světě! Ani kdyby měl Frantík dům velký jako zámek.

Pravda, má ji rád. Zuzanka si dobře vzpomíná, jak jí nedávno řekl:

„P - po - podívej se, Zuzanko, j - já - tě mám tak r r - rád! Možná že tě ještě b - bude mít někdo rád, ale t t - tak jako j - já už nikdo!“

Zuzanka tenkrát vypískla smíchy a Frantík měl hned v očích slzy. Když teď na to vzpomínala, bylo jí ho líto a v nitru pocítila jakousi výčitku - tu si ale nechtěla připustit. Zkrátka, Frantík se jí nelíbí - a dost!

Vstala, přehodila si popruh a už si křepce vykračovala po návrší.

Z brázdy vyletěl skřivan a rozezpíval se jí nad hlavou. Vznášel se stále výš a výš, až se proti stoupajícímu slunci třpytil, jako by byl ze zlata. Jeho zpěv se ronil z výše jako neviditelný diamantový prach.

Zuzanka se usmála:

„Ty to krásně umíš! Kdybych já mohla tak vysoko vylítnout jako ty, to bych se, panečku, mohla rozhlídnout po tom krásným světě široko daleko!“

Jak se zaklonila, aby viděla skřivana, smekl se jí červený šátek a spadl na cestu. Hodila ho na trakař a vlasy nechala volně splynout na ramena. Byly rusé, připomínaly barvou lískové oříšky a kolem čela se jí samy od sebe čtveračivě kadeřily. Mívala vlasy zapletené v copy a ovinuté kolem hlavy, ale teď se jí uvolnily a zaplavily jí ramena.

Byla jen tak na boso. Kožené pantofle jí pleskaly na nohou a kartounová sukně poletovala kolem štíhlých nohou.

Blížila se k lesu. Už jí dýchl vstříc sytou, pryskyřičnou vůní,

$

už k ní doléhalo šumění stromů. Bylo tiché, a přece tak výmluvné. Jako kouzlo, jako utajená láska… Zuzanka se napřímila a napila se toho všeho plným douškem.

Za chvíli už stála na louce, v místech, kde byl ještě stín. Rosa se třpytila na každém stéble.

Dívka si namočila brousek a začala brousit srp, zpočátku jen pomalu a volně, ale potom stále rychleji a rychleji. Brousek přímo výskal a zvonil. Ozvěna ten jásavý zvuk přijímala a vracela ho, až se celý kout rozlehlého borového lesa naplnil zvoněním.

Z mlází vyskočil zajíc a pelášil po svahu pod lesem, až zmizel v jetelišti, hustém a sytě zeleném, vonícím rozkvétajícími paličkami. Také kopretiny a heřmánek už kvetly.

Zuzanka sekala hustou trávu na mezi. Pod srpem padaly zvonky, rozrazil i zlaté pryskyřníky. Žába se tak tak zachránila a prchala ke stružce, v níž plynula třpytivá voda.

Zuzance šla práce pěkně od ruky. Slunce stoupalo a už už na ni pohlíželo přes vrcholky borovic. Paprsky dopadly na Zuzančiny vlasy a zbarvily je do zlata. Na její pleti vykouzlily teplé odstíny. V tu chvíli jako by z jejího čela i hrdla vystupovaly červánky.

Zuzanka byla velmi hezká, ale ani o tom nevěděla a nestarala se o to.

Přemýšlela o pouti, která se blíží, a o nových šatech, jež jí maminka na tu pouť slíbila.

Při vzpomínce na matku si Zuzanka povzdechla. Panímáma Borovcová měla velmi chabé zdraví. Nemohla si však příliš oddechnout, protože práce bylo stále dost. Pantáta byl přísný a někdy vůbec neměl uznání. Často bručel a huboval na maminku, kolik že už stála její nemoc peněz. A stále se to nelepší!

Mamince to bylo líto, ale nikdy si neposteskla. Občas se tak roznemohla, že proležela i několik týdnů. Chodila neustále s ovázanou hlavou. Kdyby tak Zuzanka mohla své dobré mamince udělat nějakou radost! Matka často říkala:

$

„Kdybych tě aspoň viděla, že seš dobře zaopatřená, bylo by mi líp! Kéž bys dostala hodnýho a mírnýho člověka!“

A stále zaváděla řeč na Frantíka, kladla Zuzance na srdce, že je to hoch pořádný a hodný, že má statek čistý od dluhů a takovou spoustu polí!

Nad tím se Zuzanka jen útrpně usmívala, vždyť ona čeká na někoho jiného… Snad na selského syna z některé sousední vsi, možná na myslivce… nebo dokonce na četníka?

Tatínek sice huboval na selské dcery, které se celé třásly na pány a braly si je za muže, ale Zuzanku tím nepřesvědčil. Jen se červenala a klopila oči.

Sekání pěkně pokračovalo. Zuzanka si přibrousila srp, a protože ji už začínala bolet záda, rozhlížela se, zda by nasekaná tráva do zítřka postačila. Při hrabání si zanotovala: „A já půjdu do háječka, zelená se tam pěkná travička…“

Náhodou se podívala k lesu, tam, kde břízky u potoka tvořily půvabné zákoutí.

Vykřikla leknutím. Seděl tam jakýsi člověk v širokém klobouku, před sebou měl stojánek - nebylo pochyby - stojánek s napnutým plátnem. Maloval.

Panenko nebeská! Maloval ji, Zuzanku!

Zuzanka by byla nejraději nechala stát trakař a utekla. Jenže se nemohla hnout z místa. Její nohy jako by do země vrostly či co. Pouze se chvěla a srdce jí vynechávalo.

A pán u plátna ani nemukal. Hleděl na ni a zas na plátno, slova neřekl a maloval.

Nechápala, že je mu to vhod, když ona tak nehnuté stojí. Teprve za drahnou chvíli se vzpamatovala natolik, že se dokázala pohnout. Odvrátila se, rychle hrabala trávu a nakládala, jak jen mohla nejrychleji. Ani v tom spěchu však nezapomněla pečlivě shrabat zbytky. Kdyby sem dnes náhodou přišel tatínek a viděl, že je nepořádně shrabáno, to by dostala! Honem naházela na trakař poslední hrsti trávy. A už dávala popruh na ramena a chystala se pelášit ke vsi.

$

„Slečno, sečkejte malý okamžik!“ uslyšela za sebou a pán se k ní blížil vysokou trávou.

Zuzance se rozbušilo srdce. Ani se neohlédla, opřela se do trakaře a chtěla se s ním co nejrychleji vyškrábat na cestu. Ale trakař byl vysoko naložený a nešlo to tak rychle.

Malíř už stál vedle ní a uchopil ji za oblý loket.

„Slečno, dovolte, pomohu vám. Naložila jste si příliš mnoho!“

Popadl trakař a bez námahy ho vyvezl na cestu.

„Chci vám, slečno, poděkovat a poprosit vás, abyste se nehněvala. Poskytla jste mi krásný námět k obrazu. V Praze se bude líbit a pomůže mému štětci ke slávě. „

Malíř mluvil ohnivě. Teď, když viděl svůj model docela zblízka, líbil se mu ještě více než z dálky.

Zuzanka byla tak rozpačitá, polekaná a rozrušená, že nedokázala utéci. Ať chtěla nebo nechtěla, musela se posadit na trakař, protože jí kolena úplně změkla.

Ostatně - snad to ani nebylo slušné, aby cestou necestou pádila pryč jako nějaká hloupá holka. Ale co by měla dělat a říkat, to netušila. Hleděla na pána v širokém klobouku a snažila se své rozpaky aspoň tlumit.

Klopila oči a zase je pozvedala a tváře jí hořely. Vysoukala ze sebe:

„Co - co vás to napadá, chtít na mně obrázek! Vždyť já Na co by to bylo? Takovejch tady je! To by v Praze měli co obdivovat - takovou vesnickou holku!“

„Obdivovali by vesnickou krásu, čistou krásu našich hor! Ve vás, slečno, je zhuštěna krása české ženy! Odpusťte mi, že jsem si dovolil malovat vás bez ptaní! Bál jsem se, abych vás nepoplašil, abyste mi neuprchla dříve, než vůbec začnu! A pak, chtěl jsem vás vidět přirozenou, nestrojenou, takovou, jakou jsem vás prvně spatřil!“

„Ukažte, jak ste mě namaloval!“

„Ještě toho moc neuvidíte. Mám teprve hrubé obrysy.

$

Potřebuji, abyste mi stála ještě zítra a pozítří. A možná ještě…“

Malíř otevřel desky, v nichž měl složeny papíry i napjaté plátno.

Zuzanka široce otevřela oči a nakoukla…

Poznala se! Ano, byla to skoro ona! Tady šáteček, přes ramena rozpuštěné copy, také halenka, zástěra…

Usmála se, až se jí na levé tváři udělal dolíček. Modré oči se zatřpytily a celý obrázek nadšeně pojímaly do sebe.

Malíř se na plátno nedíval. Hleděl na model a v jeho očích bylo vidět oheň. Krása tohoto prostého venkovského děvčete ho přímo okouzlovala. Zachvěl se - viděl, že toto krásné stvoření je ženou.

Řekl Zuzance, že této chvíli žehná a že jí bude blahořečit celý život. Rozpovídal se, jak ten obraz v Praze vystaví a jak mu ho budou všichni závidět, i ti, kteří jsou snad slavnější než on.

Zuzanka tomu ani nerozuměla. Slyšela pouze ten hlas, který plynul z malířových úst jako píseň. Panečku, to byla jiná řeč než ta, kterou k ní promlouval Frantík! Napadlo ji, co všecko ti lidé z měst znají, oč jsou lepší než vesničané!

Dlouho nedokázala odtrhnout oči z malířovy tváře, ale nakonec se přece polekala svých myšlenek, kvapně si nahodila popruh a naoko lhostejně pravila.

„Musím jet. Nemám čas, nemůžu se tady omeškávat.“

„Doprovodím vás ke vsi, pomohu vám s tím nákladem,“ nabídl se a chtěl odložit stojan a desky.

„Ne!“ zvolala polekaně. „Chraň pánbůh, kdyby nás tak lidi viděli! Přišla bych do řečí!“

„Chci vás poprosit, abyste zítra zase přišla. Zítra, určitě! Musím přece svůj obraz dokončit.“

„Zítra? Kdyby to naši věděli,“ koktala zmateně, ale cítila štěstí.

„Není na tom přece nic zlého, slečno. Bojíte se snad, že by mi záviděli mé umění? Přece by jistě sami měli radost,

$

že se jejich dceruška ukáže v Praze na výstavě.“

„Na výstavě!“ hlesla celá popletená.

„Ano! Copak nevíte, že příští rok bude jubilejní výstava? A já tam také budu vystavovat svá díla!“

„To tam budou vaše obrazy vyložený?“

„Ano, budu pro ně mít ve výstavním paláci svůj sál!“

„A to tam bude napsáno, že sem to já?!“

„Ne, napíši k tomu třeba… Luční víla nebo Kráska z hor.“

„A co po výstavě?“

„Možná ten obraz draze prodám, možná také ne.“

„A co byste s ním dělal, kdybyste ho neprodal?“

„Pověsil bych si ho nad postel, denně bych se na něj díval a povídal mu všecko, co bych měl na srdci.“

„Vy mě jen tak balamutíte.“

Malíř se zasmál:

„Proč bych vás balamutil? Řekněte mi raději, zda mohu zítra čekat. Přijdete zase ve stejnou hodinu? „

Zuzanka si v rozpacích prohlížela své upracované ruce. Úkradkem vzhlédla a řekla:

„Tak já třebas přijdu.“

„Třebas? Ne, já musím mít jistotu! Mám tamhle naproti rozdělány ty břízky. Když nepřijdete, seděl bych z druhé strany toho mlází a pracoval.“

„Tak já přijdu jistě. Na mou duši přijdu.“

„Na shledanou, slečno. Podáte mi ruku?“

„Ne, já mám ruku ošklivou, od práce. Já se svejma rukama nebudu radši chlubit.“

A Zuzanka uhnula, když malíř nastavil svou jemnou bílou pravici.

„Proč byste se nemohla chlubit?“ tázal se káravě. „Vy se naopak můžete chlubit svou prací. Práce přece člověka nehanobí. Slečno, podejte mi ruku, nebo mě urazíte!“

Urazit ho Zuzanka nechtěla. Ne, to za žádnou cenu! Rychle tedy položila trakař a podala mu svoji ruku. Malíř ji přijal

$

a vřele ji stiskl. Měl dlaň jako hedvábí a cosi z té dlaně přecházelo do Zuzančiny ruky jako čarovný proud.

Dívka se začervenala, rychle ruku vytrhla a vykřikla:

„Já už opravdu musím jít! Nezdržujte mě, koukněte se, kde už je sluníčko!“

„Nebudu koukat na sluníčko, když se mohu koukat na vás,“ zažertoval.

„Maminka bude hubovat.“

Zuzanka se vzchopila a ujížděla po cestě k vesnici. Všecko v ní hrálo. Srdce jí tančilo kvapík, na tváři svítil úsměv, až se jí nadělaly na tvářích i na bradě samé dolíčky. Div že neměla dolíčky také na čele.

Kdyby to tak holky věděly! Kdyby to věděli kluci ze vsi! Že ona bude v Praze! Na výstavě!

Paničky a páni tam budou chodit kolem a budou se na ni koukat a říkat si:

„Copak je tohle za děvče? Odkud je? Jestlipak už má hocha? „

Zuzanka se smutně pousmála. Kdyby tak viděli Frantíka, který se, hlupák hloupá, opovážil Do hloubi duše se zastyděla. Ne, Frantík není a nebude jejím hochem!

Myšlenky se jí v hlavě hemžily a vířily jako kolotoč. Zdalipak je ten malíř svobodný? Má-li nějakou holku? Má-li ho ta holka ráda? Co když ho nemá ráda? Cosi Zuzance říkalo, že bez děvčete malíř určitě není. Je přece hezký, hezký… Při té myšlence jí srdce rychleji zatepalo.

„Vypadá jako nějaký svatý na obrázku,“ přemítala dále. „Má dlouhé vlasy; a ty oči! Konečně - proč by nemohl být bez děvčete? Takovej malíř kouká jen na stromy a na kytky, hledí si motýlů a ptáčků, kdo ví, zda si vůbec všímá děvčat. „ A něco v ní vykřiklo. Zatoužila, aby byl sám. Až se toho lekla, taková hloupá, bláznivá myšlenka! Pán z Prahy - a Zuzanka Borovcová z Lukova!

Byla už u samé vsi. Zahnula mezi stodoly na cestu k domo-

$

vu, když tu proti ní náhle vystoupil Frantík. V usmolené košili, v níž zřejmě i spal, v modré zástěře, jež mu plandala mezi koleny.

Zuzanka měla k mužským zástěrám zvláštní, snad přímo vrozený odpor. Už od dětství nemohla muže se zástěrou prostě ani vidět.

Frantík jí dal „dobrýtro“ a jeho kulatá, otevřená tvář zazářila jako sluníčko:

„T -1 - to budu mět štěstí! Na lačnej žaludek po - po -potkat Zu - Zuzanku. To už jdeš z trávy?“

„A cos myslel? Že snad někde hniju? Ty snad teprve vstáváš?“

„J - já? Já už byl na jeteli. „

„A ještě si nesnídal? „

„Č - času dost!“

Mladík by byl rád postál a porozprávěl, ale Zuzanka řekla, že spěchá, opovržlivě pohlédla na jeho nohy a pokrčila nos. Ani se neohlédla, spěchala pryč, i když za ní ještě volal.

Doma shodila trávu na mlat a všechny práce jí šly od ruky, jako kdyby si jen tak hrála.

Celý den myslela pouze na malíře a na zítřejší ráno. Kéž už by byl večer a mohla si jít lehnout, aby ji už nikdo nerušil a mohla se v klidu obírat svými myšlenkami! Na plátně namalovaná! V Praze vystavená!

Kdyby to tak věděla maminka! Něco Zuzanku ponoukalo, aby se matce svěřila, aby se jí pochlubila. Třeba by se maminka také zaradovala! Ba ne! Maminka je sice dobrá, laskavá, ale je ještě ze starého světa a chce, aby Zuzanka byla také taková.

Zuzančina maminka byla tuze bohabojná a pobožná a vedla dceru ve víře a zbožnosti. Ovšem to už si nepamatovala, že za svého mládí se také stále nemodlila, že velmi ráda tancovala, smála se a pokukovala na hezké, veselé kluky.

Pro Zuzančinu dnešní příhodu by neměla žádné pochopení. Zalekla by se takových novot a hned by si pomyslela,

$

že ten malíř je kdovíjaký člověk! Řekla by, že je to všecko světská marnost a pýcha, zkrátka, že je to hřích. Vždyť chudák maminka se nedávno nechtěla dát ani vyfotografovat! Prohlásila, že je to světáctví! Co by teprve řekla o malování?

Zuzanka to mamince říci nemohla. A tatínkovi také ne, tisíckrát ne!

Musela si své tajemství nechat pro sebe a živit ho sama v sobě. Ale i tak byla po celý den šťastná a už svůj obraz viděla ve výstavním paláci.

Palác! Ten asi hýří přepychem! Procházejí se tam krásné dámy s klobouky na hlavách, ve vlasech mají diamantové spony a šustí hedvábnými šaty.

Toho dne bylo u Borovců hodně práce a maminka Zuzanku pobízela k většímu spěchu. Zítra půjdou mužští na sena a Zuzanku vezmou s sebou, tak ať je dneska vypráno a všecko ať je do zítřka hotovo!

Zítra na seno? To Zuzanka nemohla potřebovat. Ještěže se nechystají do Březiny, začnou prý v Úlehli, pak půjdou do Vršků a na Palouky. Tráva v Březinách se letos nechá na krmení, je tam mokřina, seno odtamtud je kyselé a koně to pak nechtějí žrát.

Zuzanka si řekla, že než se muži dostanou k sekání na Paloukách, odkud je k Březinám vidět, bude už ona dávno vymalovaná.

A tak klidně stála u necek, prozpěvovala si a prala tak horlivě, až se pěna rozstřikovala. Maminka si pochvalovala, jak to ta holka hezky umí a jak se prádlo pěkně bělá.

Pantáta štrachal po domě a občas se zastavil na zápraží. Divil se, jak ta holka pěkně zpívá!

Byl otcem tří dětí, ale Zuzanku měl nejraději, byla nejmladší. Anda, ta se vdala do Vídně, byla už dávno z domu a jaksi se mu odcizila. Jak by ne, vždyť vídeňská teta se jí ujala, sotva Anda vyšla ze školy. Přijela tehdy babičce na funus a přemlouvala pantátu, svého bratra:

„Dovol Anince, aby se podívala do Vídně! Co tu má za ži-

$

vot na té vaší venkovské samotě? Až ji to u mě omrzí, pošlu ti ji domů.“

Sama děti neměla, a proto si Andu moc oblíbila. V té době byla panímáma Borovcová ještě zdravá, a tak se za Andu přimlouvala. Teta ji tedy vzala s sebou - a Anda se už nevrátila. Brzy se tam provdala a udělala štěstí! Považte, vzala si konduktéra od elektriky! Byl to člověk hodný a spořádaný.

Syn Nácík, dědic statku a pantátova velká pýcha, byl teď na vojně. Vzali ho hned při prvním odvodu, protože to byl chlapík jako jedle, celý otec. Nechali si ho tam na tři roky.

A tak doma zbyla jedině Zuzanka, otcův miláček.

Pantáta měl rád všechny děti, ale Zuzanku méně trestal než ty druhé. Vždyť byla od malička taková příjemná a roztomilá! Přímo se v ní viděl a sliboval si, jak ji učiní šťastnou. Kdyby se dostala na statek k Vojanům, to by si sedla pěkně do teplého a on, pantáta, by ji navíc velmi dobře vybavil. Už si maloval, jaký jí koupí nábytek a co všecko pro ni obstará.

Proto se teď na dceru díval s velkým zalíbením, poslouchal její zpěv a usmíval se.

Den uběhl a Zuzanka se dočkala chvíle, kdy směla jít spát. Jindy chtěla večer aspoň chvilenku číst a sváděla s maminkou vždy velký boj, protože panímáma tvrdila, že je škoda petroleje a že to čtení mate holce hlavu. Vždyť to ani nejsou skutečné příběhy ze života, to si prý jen tak lidé vymýšlejí a ty výmysly tisknou, aby ostatní lidi bavili nebo šálili. Zuzanka se těm názorům smávala.

Dnes však o čtení nestála. Ani ta nejkrásnější kniha by ji dnes nemohla zaujmout a také by žádná kniha nemohla vylíčit její náladu a dobrodružství, které ji potkalo!

A tak ležela na posteli s rukama za hlavou, oči upírala do tmy a v nitru všechno prožívala znovu.

Jak to bylo báječné, když malíře spatřila! Když se mu tak pěkně předvedla!

Vzpomínala a hladila si své bohaté vlasy, sahala si na svá

$

hebká líčka a ptala se měsíce, nahlížejícího do její světničky, zda je skutečně tak hezká, jak to ten pan malíř povídal. Přála si být aspoň na chvíli všemohoucí, aby se mohla podívat, aspoň oknem, kde pan malíř bydlí a zda na ni také v tuto chvíli vzpomíná.

Kdyby ho tak přistihla, jak sedí u stolu, má hlavu v dlaních a bez hnutí se dívá na ten rozdělaný obrázek! Jaká by to byla radost, jaká rozkoš, jaké štěstí!

A při těch představách Zuzanka konečně usnula.

Ráno! Bylo takové krásné, božské, snad jenom pro Zuzanku schválně udělané.

Už zase jede s trakařem a na šejstroku má srp a hrábě jako včera, jenomže to už není ta Zuzanka jako včera! Včera jela lhostejně, ještě ospalá, předtím se jen omyla v korytě a ani se neučesala před zrcadlem. Ale dnes! Dnes je pečlivě upravená, ruce má kartáčem vydrhnuté, halenku si oblékla čistou, bílou jako padlý sníh.

Pod halenkou se vzdouvala panenská hruď a tlouklo rozčilené a nadšené srdéčko.

Jen aby ho něco nezdrželo, jen aby přišel!

Zvonilo klekání, hlas zvonku jásal v čistém letním vzduchu. Včely už pilně poletovaly, také pestrý otakárek zašustil Zuzance kolem čela, a když jela kolem sádky, spatřila dvě oslnivě zelené vážky.

Obloha byla čistě modrá, jen na východě ještě doznívaly růžové červánky, přecházející do fialových pásů. Bylo krásně.

Dívka už spěchala po hrázi nad loukou, už klusala ze svahu a tajila dech.

Je tu? Je?

Nepřišel? Opravdu nepřišel?

Snad ještě přijde, opravdu přijde, vždyť to slíbil. On by přece nelhal.

Postavila trakař, vylezla z popruhu, naplivala na brousek a počala brousit srp.

$

Zřetelně cítila bít svoje srdce. Bušilo úzkostlivě a jeho údery přímo bolely.

Chvíli pracovala a pak se vztyčila, aby se nadechla a rozhlédla. Vždyť to věděla, že on přijde! Už se blížil!

Šel k ní po protějším svahu, pod paží si nesl své nářadí a byl dnes prostovlasý. Jeho světlá kštice vlála v mírném větru. Byl oděn do černé sametové kamizoly, zdobené lesklými prýmky, a do čistých, bílých kalhot.

Zuzanka rychle opřela srp o ňadra a brousila ve snaze zakrýt rozpaky. Ale běda! Řízla se. Ostří srpu zavadilo o palec a už se perlila červená, teplá krev.

Mistr přišel právě k té nehodě.

„Pořezala jste se, slečno? Ukažte! Malá, ubohá ručička!“

Vyňal svůj kapesník, stíral jí krev a jemně ji vedl k potůčku.

Vida, jak bylo dobře, že se poranila! Nebýt toho, nemohl by o ni tak pečovat. Ta slast, když namáčel svůj šátek, otíral krev a promlouval k Zuzance něžnými slovy!

Poklekli spolu u potoka mezi pomněnky, máchali poraněnou ruku ve vodě a chvílemi si pohlédli do očí.

Když rána přestala krvácet, dostali se teprve ke své práci: Zuzanka žala a on postavil stojan, díval se na ni a maloval.

„Pojďte se podívat,“ zavolal, když na okamžik ustala v práci a šla si pro hrábě. „Víte, kde teď jsem? Na vašem čistém čele! Jsem teď šťasten jako nějaký žluťásek!“ A po chvíli pokračoval: „A teď, Zuzanko, maluji vaše rozkošné chrpové oči. Co myslíte, je můj štětec tak mocný, aby vystihl jejich nebeský jas?“

Šel k ní, vzal její drobnou hlavu do dlaní a zkoumal její oči.

Zarděla se, zmatená a-rozechvělá. V krajních nesnázích se zbavovala jeho rukou:

„Nechte mě, musím sekat. Už sem tu moc dlouho!“

Ale zároveň toužila, aby ji nenechal, aby jí stále držel hlavu v dlaních a ještě, ještě se jí díval do očí.

$

Když se vracela s trakařem plným trávy, bylo slunce již hodně vysoko a trávy bylo jaksi méně než včera.

Matka už na ni čekala a hubovala:

„Cos tam dělala takovou dobu? Tatínek se bude zlobit, že nejdeš za nimi na sena. Čekají na snídani, a ty nikde.“ „Já sem se pořezala,“ zašeptala Zuzanka se sklopenýma očima. „Nemohla sem zastavit krev.“

Matka se lekla a hned bylo po hněvu:

„Ukaž! Bolí to moc? Dám ti na to arniku, chceš?“ „Nechci, jdu za tatínkem. Kafe je hotový? Tatínek bude chtít taky fajfku, dejte to sem, tak. A zůstanu tam!“

Zuzanka byla ráda, že to tak dobře dopadlo, popadla brašnu a konev s kávou a upalovala znovu za ves, na druhou stranu.

Muži pilně sekali. Byl tu pantáta se starým Brabencem a čeledínem Vincou. Pokládali řadu za řadou, rovně jako podle pravítka. Radost se podívat. Pantáta Borovec vedl, stál první, pevně rozkročen, a vážně se oháněl kosou, až to syčelo. Tráva pod kosou klesala a bílé kopretiny, kohoutky a pryskyřníky zmíraly.

Zuzanka se však dala do smíchu, protože pantáta měl na sobě Široký kabát a modré podvlékačky. Vinca jí nestál ani za pohled, jelikož měl na sobě zástěru.

Postavila konev i brašnu a vyňala hrnky. Když sekáči postoupilli blíž, pozdravila je a omlouvala se, že jde tak pozdě. Pořezala se!

Brabenec ji měl rád, a tak odvětil, že je přece času dost, ačkoli měl už velký hlad i žízeň. Ani otec nehuboval, naopak, pochválil měkký chléb a liboval si, že tráva je samá rosa a že je radost ji pokládat.

Všechno dobře dopadlo a Zuzanka byla plna naděje.

Když příštího rána přijížděla k Březinám, uviděla malíře

$

už zdaleka. Seděl uprostřed louky na kameni. Klobouk odhodil do trávy. Rozhlížel se kolem sebe, pozoroval les i nebe.

Zuzance zaplesalo srdce, jako když vypustíte ptáčka z klece na svobodu.

Mistr jí už spěchal v ústrety, bral ji za ruce, tiskl je a vyslovoval taková krásná slova, že ani ta nejpěknější písnička, kterou pan řídící hrál v kostele, nebyla tak sladká a lahodná. Zuzanka ta slova poslouchala jako zmámená…

Malíř pak maloval a žertoval a ona žala a nežala…

Když se rozcházeli, bylo jí smutno, přímo do pláče. I malíř byl smutný. Říkal, že se mu bude celý den zdát, že slunce zapadlo, a najednou Zuzanku uchopil kolem těla, přivinul ji k sobě, přitiskl si ji na prsa a dvakrát ji políbil. Jednou na líce, podruhé na ústa.

Zuzance se zatočila hlava. Celý svět se s ní zamotal. Nohy jí podklesly a tak tak, že se na nich udržela. Roztřásla se jako březový lístek, sklopila oči a připadalo jí, že se koupá ve své vlastní krvi. Byla to slast a hrůza - všecko dohromady.

Mistr to viděl. Přiskočil znovu a líbal ji ještě a ještě. Přitom něco krásného povídal, Zuzanka však z toho vnímala pouze to, že prý je hvězdičkou na jeho pozemské pouti a jedinou bytostí, která ho kdy tak mocně očarovala.

A když skončili a Zuzanka s trakařem zase vyjela na cestu, stál malíř na svahu a mával jí rukou i kloboukem. Ještě na ni zavolal. Ale tak, že neodolala! Odhodila popruh, rozběhla se k němu, přímo letěla, padla mu na prsa a objala ho oběma rukama kolem krku. Políbení, jež následovalo, bylo tak dlouhé a mocné, že po něm hořely rty - a hořela i hlava.

Tentokrát už se maminka trochu pozastavila nad dceřiným pozdním příchodem:

„Co tam, děvče, tak dlouho děláš? Jindy máš trakař naložený za chvilku, ale teď ti to trvá div ne půl dne.“

$

„Když ono mi to s tím pořezaným prstem jde hrozně pomalu!“

„Tak bude na trávu jezdit Mařka a ty budeš dojit, při tom ti ten prst nebude tak vadit.“

Zuzanka se polekala. To by tak scházelo! Mařka by poznala, kdo na Zuzanku čekává! A nebyla by tam malíři nic platná, takovou Mařenu přece nebude pan malíř malovat!

Děvče teď bylo opatrnější. Ať ji malíř zdržoval jak chtěl, sekala o překot a spěchala i tehdy, když ji sevřel do náruče. S tím ale mistr nebyl spokojen. Obrázek už byl skoro dokončen a nebylo teď třeba, aby se na svůj model stále jen díval!

O dívání se teď už nejednalo. Byl by chtěl Zuzanku stále držet v objetí a jen ji líbat a líbat.

A zítra bude neděle, to se na trávu nejezdí! Když to Zuzanka malíři řekla, byl mrzutý a dal jí to najevo. Prý to nevydrží, vůbec ji nespatřit. Nic by ho prý netěšilo, kdyby se s ní nesetkal. Proto jí navrhl, aby si v neděli odpoledne vyšla někam na procházku. On na ni počká a prožijí spolu hezké chvilky.

Zuzanka toužila udělat to tak, jak říkal, ale ještě se zdráhala. Připadalo jí to příliš odvážné. A co kdyby je někdo spolu viděl? V neděli je přece v lese plno lidí. Ne, odpoledne to není možné. Vymluvila se, že v neděli odpoledne chodívá za kamarádkami. Nepustily by ji.

„Ale já bez vás nebudu, můj andílku,“ zvolal mistr a jeho obličej vyjadřoval takovou bolest, že se Zuzanka zarazila. Nemůže ho přece tak trápit! A srdce jí zaplesalo novou radostí. Chytře prohlásila:

„Třeba bychom se mohli sejít dopoledne?“

„To by se mi hodilo, Zuzanko, všechno se mi hodí, co vy určíte. Jak chcete vy, tak to bude, jen když vás budu moci vidět. „

Bože na nebi, bylo kdy nějaké děvče tak silně milováno? Bylo kdy nějaké děvče šťastnější než Zuzanka?

Přišla ona neděle a pro dívku byla tím největším svátkem. Zdálo se jí, že ještě nikdy nebylo nebe tak modré a štěpy

$

v zahradách tak zelené. A jak bzučely včely a jak zpívali ptáci! Kdesi vyhrávala i muzika. A to vše jistě Zuzance na počest, to vše pro její radost!

Vstala toho dne velmi brzy a šla se vykoupat za humna do sádky. Myla se dlouho, ruce i nohy si drhla pískem a mydlila se a mydlila. Potom se dlouho česala. Dokonce si tajně, aby to maminka neviděla, nahřála v kamnech želízko a vlasy, splývající kolem obličeje, si pečlivě natočila.

Připravila si květované batistové šaty s volánky - ty jí slušely nejvíce ze všech šatů. Dostala je na Boží tělo, ale protože bylo deštivé léto, měla je dosud sotva párkrát na sobě. Dnes ráno je vyžehlila tak, že byly rovné a tuhé jako list.

Když si připínala na krk řetízek a brala si modlitební knížku, v nitru ji jako nůž bodla výčitka. Vždyť klame maminku. Lže. Tváří se, že odchází do kostela, a zatím…

Zaváhala. Že by přece jen opravdu šla na kázání? Malíři by se mohla zítra omluvit. Není její lež příliš velký hřích?

Ale pak stiskla rty a pohodila hlavou.

„Pánbůh je mocnej a je moudřejší než já,“ řekla si. „On uzná, že to dělám z lásky. A konečně, vždyť to dělám z jeho vůle! To on mi přivedl pana malíře do cesty. Vždyť bez vůle boží ani vlas z hlavy nespadne!“

Aby se ještě více ujistila, že si počíná správně, slíbila si, že do kostela půjde někdy jindy a že tak vše napraví a vynahradí.

Rozloučila se s rodiči a běžela humny a zahradou, až jí podpatky klapaly. Vzala si pěkné střevíčky, křížem šněrované, se širokými, hedvábnými vázankami. Na pěknou obuv si velice potrpěla. Dá se říci, že byla vůbec velká parádnice.

Za zahradou, co čert nechtěl, potkala Frantíka.

Chlapec se na ni usmál a zajíkavě se jí ptal, kam spěchá tak brzy po ránu a co vůbec dělá tady za humny.

„Musím se stavit u Budařů,“ odpověděla Zuzanka, „tatínek tam má ňákej kšír, tak se musím zeptat, jestli už je

$

hotovej.“ Frantík hned navrhoval, že půjde kousek cesty s ní.

„Třeba ano,“ souhlasila skoupě. „A můžeš u těch Budařů už zůstat!“

Přidala do kroku, jako by ji někdo honil.

František se vracel do statku, ale ještě se po ní ohlížel. Kdyby jí to dovedl hezky říci, jak ji má rád! Bylo mu z toho smutno, ale nikdy neztrácel naději.

Zuzanka však nešla k Budařům. Doběhla k úvozu, který vedl do polí, a zde už byla v bezpečí. Byla skryta. Lidé ze vsi ji už nemohou vidět. A ti, kteří tudy jdou ze Zvoníkova do kostela? Hm, těm do toho nic není, ostatně si mohou myslet, že má cestu do některé okolní vsi nebo do záleského mlýna kvůli mletí.

Zálesí! To byl skutečně zapadlý kout tohoto kraje. Lesy, samé lesy a mezi nimi schované vesničky, téměř odříznuté od světa. Pokrok sem ještě nezavanul. Ženy tu dosud nosily pestré, hedvábné zástěry, kacabajky šůskem navrch… Muži si tu ještě potrpěli na napjaté koženky. Děti dostávaly své první boty, když šly k svatému přijímání. Většinou se chodilo v dřevácích.

Samozřejmě zde dívky, jako byla Zuzanka, neměly ani ponětí o nějaké svobodě!

Na Zálesí se mělo uskutečnit setkání s malířem.

Zuzanka už vešla do lesa a kráčela jeho svatou tišinou. Vzduch voněl pryskyřicí a zralými jahodami. Ty se červenaly všude okolo v trávě a Zuzanka je po cestě sbírala do kytičky. V podrostu zpívali ptáci. Mezi nimi vynikali kosové. Ti uměli své písničky zazpívat tak, že byla radost poslouchat. Z dálky se ozývalo tlučení datla. Mravenci pospíchali do svého mraveniště.

V mokřině u potoka rostly celé spousty kapradí a voda zpívala a pěnila se při svém úprku přes balvany. S jekotem se rozstřikovala na tisíceré kapky. A vzápětí se klidně vinula mezi modro jasnými pomněnkami.

$

Z tohoto krásného obrazu vystoupil malíř.

Dnes však neměl desky s plátnem a byl jinak oděn než jindy: byl celý v bílém. Měkký vlněný oblek i plstěný klobouk - vše bylo bílé! Zuzanka ještě nikdy neviděla muže oblečeného do bílých šatů a byla tak okouzlena, že nemohla ani promluvit, pouze na malíře hleděla nadšenýma a obdivuplnýma očima.

Mlčky k ní přistoupil, vzal ji za ramena, pak za ruce, počal ji líbat a tisknout k sobě víc a více.

Pak jí sňal šátek z hlavy.

„Chci vidět a líbat tvé krásné zlatoplavé vlasy. Rozpleť si je, andílku!“

Poslechla. Rozhodila si vlasy po ramenou ve volných proudech. Byly jich spousty a on je čechral, vážil v rukou a rozebíral na jednotlivé pramínky. I ke rtům si je přikládal a hladil si jimi tváře.

Potom vzal dívku kolem pasu a odváděl ji hlouběji do lesa. „Pane malíři,“ napomenula ho, „nemůžeme chodit tak daleko. Musím být v poledne doma.“

„Neříkej mi pořád tak stroze, miláčku. Jmenuji se Hvězdoslav.“

„Hvězdo - jak? Takového svatého já ani neznám.“

„To je slovenské jméno. Kdo slavil hvězdy, mohl přece být svatým. Tebe já také slavím, ty moje zlatá hvězdičko!“

„Je to krásné jméno.“

„Doma mi říkali Slávek.“

„Jaký máte domov? „

„Nemám už domov, rodiče mi zemřeli. „

„A kde ostáváte?“

„V Praze.“

„Je mi vás líto, že už nemáte maminku. To musí být smutnej život. „

„Zvykl jsem si. A teď, teď mám přece tebe!“

Přitiskl ji k sobě a líbal tak, že Zuzance docházel dech. Byla omámena tou něhou a horoucností. To už seděli v mlází

$

na mechu a splývali v polibcích, o jakých se Zuzance do té chvíle ani nesnilo.

V poledne se milá Zuzanka vracela k domovu. Zvonek na zvoničce už začal cinkat a od městečka sem doléhal hlahol velkých zvonů. Lidé se vraceli z kázání a Zuzanku zdravili. Děkovala a klopila oči. Měla hrozně pomačkané šaty. A v mlází zapomněla modlitební knížku! Co udělá, jestli se bude maminka po knížce ptát?

Provinile vklouzla do své světničky, právě tak, jako když byla malá a neuhlídala husy nebo nepřišla včas k pasení. Ano, tehdy také tak pro klouzávala, aby unikla maminčině březové metle nebo otcovu pásku.

Rychle svlékala šaty a věšela je do almary, docela dozadu, aby byly ukryty za maminčinými faldatými sukněmi. Nikdo nemusí její zplihlé a od trávy ušpiněné šaty vidět.

Za chvíli už byla v pracovních šatech a v pantoflích a měla se k úklidu a k dojení. Služka už seděla pod krávou a divila se:

„Kdes byla tak dlouho? Ani sem tě dneska neviděla v kostele.“

„Kdo ví, po kom si koukala,“ odbyla ji Zuzanka. „Já sem seděla v lavici akorát za tím praporem, co je na něm svatej Alois. Uhni, Strako!“

„Já jen, žes nešla ani s Andou, ani se Stázou!“

„Zdržela sem se s mladou Šindelářkou. Povídala mi o dětech.“

Zuzanka sama nad sebou žasla, jak hned umí lhát. Trochu sebou za ty lži pohrdala, ale teď nebylo kdy na dlouhé uvažování. Byla naplněna dnešními událostmi, srdce jí zpívalo a na rtech ji ještě pálily malířovy vášnivé polibky.

$

Zuzanka začala snít podivný, pyšný sen.

Kdyby tak ten nádherný pan malíř… Ne! Kdyby tak její drahý Hvězdoslav řekl:

„Pojď se mnou do Prahy! Budu malovat a ty mi budeš sedět modelem. Udělám tě svou ženou. „

Kdyby se to vyplnilo! Kdyby se s ní oženil! Chodila by po Praze oblečená jako paní, nosila by klobouk se závojem a také slunečník! Lidé by ji zdravili a vyprávěli by si:

„Podívejte se, to je paní toho slavného malíře, ano, ta, co je na výstavě vymalovaná na obrázku!“

Hvězdoslav by přicházel domů a líbal by ji takovými žhavými polibky jako dnes a obdivoval by se jejím vlasům, díval by se do jejích očí a stále by podle ní maloval nové obrázky.

Zuzanka slýchala a čítala, že než se malíři propracují k tomu, že se jejich obrazy kupují za drahé peníze, mívají bídu. Teď jí to přišlo na mysl, ale nikterak se nad tím netrápila. Co na tom, že by měli nedostatek. Ona by také pracovala, z lásky k Slávkovi by všecko podstoupila! Ani jedinkrát by si nepostěžovala.

Takové myšlenky v sobě živila, když pilně jezdila na trávu -a když čekala na Hvězdoslava; pokud už nečekal on na ni.

To byla rána, to byly podvečery! Ano, teď se scházeli i navečer, v úvoze nad vsí. Nebylo to ani jinak možné, copak by vydrželi až do zítřejšího rána? Copak by vydrželi nevidět se celých čtyřiadvacet hodin?

Při návratu pak vždy běžela. Tváře jí hořely, poškrábané jeho vousy. A jeho krásná slova se jí perlila v paměti jako stříbrné peřeje nejčistších vod.

Až jednou, jednou se vracela pomalu a tiše. Nezpívala si popěvek, nesmála se skřivánkovi, který se tolik snažil nad její hlavou. A nevšímala si ani motýlů, ani včel bzučících na květech.

Vjela s trakařem do stodoly velmi rychle a honem honem ho převrhla na mlatě, aby snad někdo nezačal zkoumat, proč veze tak málo trávy.

$

Před matkou klopila oči a bála se, že maminka něco pozná; zdálo se jí, že matka jí vše přečte přímo na čele, zdálo se jí, že všecko na ní musí být patrné. Stala se s ní dnes velká změna. Už neměla svůj zelený věnec - dala ho Hvězdoslavovi.

Co jiného, co lepšího mu také mohla na rozloučenou dát? On napřed říkal, že si na památku ustřihne prstýnek jejích zlatistých kadeří, pak chtěl řetízek, který nosila na krku to byla památka na zemřelou babičku. Potom vyžadoval sliby a přísahy její věrnosti a nakonec -

Všecko mu bylo málo! Jakým důkazem jsou ustřižené vlasy? A stříbrný řetízek? Vždyť vlasy znovu dorostou, řetízek se dá znovu koupit. Ale panenský věnec znovu nevyroste a nekoupí se! Ten se jí už nikdy nevrátí. Proto byl Zuzančiným největším pokladem, proto ho musela Hvězdoslavovi dát. Proto, aby viděl, jak ho miluje a jak je mu oddána.

Neptala se v té chvíli, co jí za ten nesmírný dar dá, neptala se, zda ji za to učiní svou ženou. Na nic se ho neptala, vždyť jí slíbil, že na ni nikdy nezapomene.

Slíbil to, proto mu věřila. Jeho krásné, planoucí oči jí ten slib potvrzovaly, jeho ústa to zpečetila žhoucími polibky. Jistě by nelhal.

Bez přinucení, bez násilí to Zuzanka udělala. Vzdala se mu, jako se denně vzdává tisíce žen.

Myslíte však, že si připadala jako všecky ty ostatní? Ne, ona se mu přece darovala z lásky a z nadšení! Byla přesvědčena, že s takovou radostí jako ona se ještě žádná žena nikomu nedarovala.

Uvažovala o tom, když teď seděla na mlatě v zelené, vlhké trávě.

On se s ní rozloučil. Řekl, že musí zpět do Prahy, do svého ateliéru, za svým povoláním.

Poslední polibky, poslední objetí, tak horoucí, že Zuzanku div nerozdrtilo. A co teď? Jak bude žít bez Hvězdoslava? Co si počne sama samotinká tady v té prosté vesnici, jak jí bude, až zas přijde do Březin, až se rozhlédne po lese?

$

A kdy ho zase uvidí? Slíbil jí, že zase přijede, že si přijede pro ni! Ale kdy? Brzy? Na to se ho nezeptala. Vždyť pro pláč nemohla ze sebe dostat slovo.

Když se Zuzanka připlížila do světnice, neodvažovala se na maminku ani pohlédnout a se sklopenýma očima se rychle chopila práce, která se naskytla.

Maminka byla zase nemocná, a tak si dcery příliš nevšímala. Stěžovala si na bolavé nohy, na svoji starou hlavu, na to zlověstné hryzání v břiše, které ji už jednou přivedlo až na operační stůl.

Zuzanka se jejími nářky trochu poděsila a přestala myslet na sebe. Vyčítala si, že si v poslední době počínala jako uhranutá, že mamince jen málo pomohla při její těžké práci. Teď jí to však vynahradí a maminka si trochu odpočine. Hvězdoslav bude jistě často psát, potěší Zuzanku svým slovem, atak jí každá práce půjde dobře od ruky.

Pantáta byl kvůli nemoci své ženy velmi mrzutý. Měl panímámu rád, i když se s ní příliš nelaskal. Ale byl jí věrný a ani si nedovedl představit, že by ji měl ztratit.

Panímáma byla churavá už od posledního porodu. Žádný doktor si s ní nevěděl rady. Moc tím trpěla, vždyť pořádná selka musí být první na nohou a poslední na loži!

Sena byla v plném proudu a s pomocí odjinud se tedy nedalo počítat. Jedno z děvčat muselo zůstávat doma, aby pomohlo panímámě s těžší prací. Dokázala sice jakž takž uvařit, ale nosit prasatům a obsluhovat telata, mísit těsto a sázet chléb do pece, to už nemohla. Cítila, že by ji těžká práce brzy usmrtila.

Zuzanka pracovala s tatínkem na louce. Pomáhala jim Trávníčková, chudá ženská, která celá léta nádeničila u sedláků. Nakládala a Zuzanka pohrabovala kolem kopišťat, podávala a uvazovala pavuzu.

$

Čekala na psaní.

Byla si jista, že Hvězdoslav brzy napíše, ano, jistě napsal hned, jakmile se dostal do Prahy. Možná už po cestě jí napsal! Každý večer toužebně a radostně běžela do stavení, hleděla na stůl a mísník, za zrcadlo i na „kost“, zda už přišel vytoužený lísteček.

Ale brzy přišla na to, že by se stala chyba. Vždyť by se přece musela přiznat, od koho to psaníčko přišlo, a všechno by se prozradilo!

Hrůza pomyslet, co by udělal tatínek!

Vlastně je dobře, že se Hvězdoslav ještě neozval.

Nazítří pustila na sena služku a sama zůstala doma. Vyčíhala si „posíláka“ a dala mu korunu.

„Pane Smrček, kdyby mi něco přišlo, dejte mi to třeba do toho okýnka u sklepa! Já si to tam vezmu. Za každý psaní vám dám korunu na pivo.“

Uvažte, že koruna, to byl tenkrát nějaký peníz!

Smrček se zasmál a odpověděl:

„Sakulente, to ať chodí psaníčko každej den!“

Zuzanka pak opravdu každý den čekala, každý den se chodila dívat ke sklepu, vyhlížela Smrčka a běhala mu naproti. Zpočátku se zatajeným dechem, s blaženou jistotou: dnes, dnes!

Sena byla sklizena, začaly jetele. Mamince už bylo lépe, Zuzanka mohla do pole. Teď už běhávala večer domů se sevřeným hrdlem. Dnes už přece jistě -

Cestou domů se i modlívala, aby psaní přišlo. U každého kříže se zastavila, vzdychala a vzhlížela na něj prosebnýma očima:

„Bože, dej, aby si na mě vzpomněl! Nebo snad stůně? Nebo se snad srazily vlaky a on se zabil? Nebo mi někdo jeho psaní krade a pálí?“

Hrozná tíže ulehla na Zuzančinu hlavu, svázala její nohy těžkým řetězem, sevřela jí hruď a obrala ji o chuť a sílu k práci.

$

Nastaly žně. Zuzanka byla jako zchvácená, práce se jí zdála nezvládnutelná, protivná, zlá. Vedro ji sužovalo, bolela ji hlava a klasy tolik štípaly a sekaly do rukou!

Tatínek na ni vrčel, pobízel ji, honem, honem, ať prý to ubejvá! Hádal se s ní, že pozdě vstává, že se jí nechce do práce. Co je to za mladou holku, která není už ve čtyři hodiny ráno na nohou!

Parné dny byly bez konce a Zuzanka už ztrácela naději. On nebude psát, nebude. Svedl ji a opustil. Bože, to tedy není jen v písničkách, to falešné milování? To nejsou jen vymyšlené příběhy, aby rodiče postrašili své dcery?

Představovala si Hvězdoslavovy oči, jeho čisté, krásné, drahé oči. Copak je možné, že by byl lhal? Muselo se mu něco stát. Možná ho někde zabili!

Po večerech ve své komůrce plakala, klečela u postele a spínala ruce. Svíjela se v mukách a prosila všemohoucího, aby jí vrátil jejího Hvězdoslava, jediné potěšení jejího života.

Ale nic se nedělo; psaní nepřicházelo.

Čas se vlekl dál a léto se chýlilo ke konci. Už fičel vítr ze strnisek a kluci pekli brambory, už bylo vidět báby, jak se s motykami ubírají na pole.

Toho roku byla už na svatého Václava taková zima, jaká jindy bývá v listopadu; nať brambor už docela pomrzla a bylo na čase, aby se brambory sklidily do sklepů.

Zuzanku v té době rozbolely zuby. Otekla jí celá tvář a tak ji potkal Frantík. Jel orat. Vítr mu nadýmal špinavou košili.

„C - c - copak, Zuzanko, bolejí tě zuby?“ ptal se a pomáhal si při řeči pohyby hlavy i celé hrudi, aby slova ze sebe rychleji vyrazil.

Odsekla a ani se na něj nepodívala.

Začal ji litovat. Kdyby prý tak mohl vzít tu její b - b - bolest na sebe, hned by to prý udělal!

I po ruce ji chtěl pohladit, ale Zuzanka uškubla a řekla, aby

$

jí dal pokoj. Šla od něj se zaťatými zuby, plna vzteku a žalu. Prý - její bolest! Její bolest! Tu přece nikdo nemůže vzít na sebe! Ona sama ji musí vydržet; pokud pod ní neklesne.

Byla zima. V hospodářství nastal klid.

Borovcovi už měli vymláceno a panímáma připravovala peří na draní. Měla je v kolika pytlících a ukazovalo se, že bude co dělat až do Vánoc. Když se potkala u mlíčníku nebo u pumpy se sousedkami, zvala je na dračky:

„Bude veselo a my vám to pak oplatíme. „

Slíbily rády, vždyť draní, to je taková ženská radost, povídá se při tom, všelicos přijde na přetřes …Au Borovců bylo vždy tak útulno. Panímáma večer co večer přinesla na stůl plnou slaměnku křížal, neboť jejich zahrada byla ohromná a jablek a hrušek byly na zimu spousty. I čerstvými jablky mohla posloužit. A co teprve chléb! Ten mívali u Borovců velmi povedený, běloučký, voňavý. Na doderky uvařila panímáma kafe a buchet byl plný stůl.

Toho roku se ve vsi udály různé zajímavé věci. Starostova dcera si brala sedláka z Kopanin, za chalupnicí Štěrbovou tajně chodil hajný z Březinky a Vojta Stračků chtěl Pepičku Stárkovou. To bylo novinek! Než se to všecko pořádně protřepe a rozebere, budou svátky na krku a bude dodráno.

Teď už se brzy stmívalo, peří bylo připravené a tetky se začaly trousit k Borovcům. Vodily s sebou také své dcery, ale i dospělí synové přicházeli. Dívky měly rády Zuzanku a také hoši byli rádi v její blízkosti - jenže o ně nestála, i když bývala veselá a hezká, opravdu krev a mlíko!

Všichni se tedy těšili, že u Borovců i letos užijí zábavy a všeho pěkného. Zuzanka se tak ráda smávala a její jazyk, ten byl jako meč, kluky jím sekala, že jí sotva stačili odpovídat. A právě to se jim líbilo, to je lákalo.

I Frantík Vojanů se těšil na draní. Doufal, že se dostane do

$

Zuzančiny blízkosti a že s ní promluví pár důvěrných slov. Vždyť ona ani netuší, jak ji má rád. Už od dětství se ohlížel jen po ní, a sotva začal rozum brát, toužil ji mít na svém statku jako hospodyni. Však i starý Vojan s tím počítal a často Frantíkovi nakazoval:

„Musíš se k ní mět a pěkně si ji předcházet. Co by to bylo za holku, aby tě nevyslyšela, když jí začneš povídat o lásce?! A rovnou jí řekni, že bysme jí dali polovičku statku a že máme všecko čistý, bez dluhů! Výměnek bych si udělal přijatelnej, abysme vám moc neviseli na krku.“

To se to lehce řekne, ať jí vyzná lásku! Proč však Frantíka nenaučili lépe mluvit? To je pak těžké, říkat někomu slovíčka lásky!

Pantáta Frantíkovi radil, ať si ta slovíčka nachystá předem a ať se při řeči na Zuzanku nedívá. Jistě to pak půjde dobře! Starý Vojan pociťoval velké výčitky svědomí. Měli Frantíka poslat někam do ústavu, aby se naučil správně vyslovovat. Teď už bylo pozdě.

„Až budeš chtít,“ řekl Vojan Frantíkovi, „promluvím se starým Borovcem sám. Když to nedokážou mladí, pustíme se do toho my staří. „

„R - radši ne, tatínku, Borovců pantáta je zlej, on by Zuzance poručil, aby si mě vzala, a to já nechci,“ odpovídal syn. Ve chvílích, kdy na jeho řeči příliš nezáleželo, hovořil docela plynně. A uměl také - jako většina koktavých - krásně zpívat. Ale běda, když přišel mezi lidi! Už jste slyšeli, jak to pak dopadlo. A když se ubohý hoch setkal s někým úplně cizím, zrudl jako rak, pitvorně zkroutil obličej, lapal po vzduchu a bylo to opravdu trapné, žalostné a směšné.

Jinak byl Frantík hezký chlapec. Urostlý byl jako jedle a jeho kulatý, bodrý obličej kvetl zdravím a zářil dobrotou. Vojanovi měli několik synů, ale Frantík byl z nich nejpěknější.

Draní u Borovců už bylo v plném proudu, když tam Frantík přišel prvně. Skromně si sedl ke kamnům mezi hochy,

$

kteří začínali dovádět a házeli na děvčata ohryzky z jablek. Dívky se jim na oplátku všelijak pošklebovaly, aby si snad tetky nezačaly domýšlet, že je mezi nimi a kluky něco více než to škádlení.

Ženské seděly na jednom konci stolu u velké lampy, aby na tu nimravou práci dobře viděly. Lampu postavily na obrácený kastrol, aby byla výše, a pantáta Borovců co chvíli povytáhl knot. Zatímco ženy draly, pantáta dělal štípánky nebo špejle, jindy si jen tak listoval v kalendáři. Ale vždy si přitom hleděl své fajfky. Ta byla jeho nerozlučnou družkou, celý den ho všude provázela.

Mladá děvčata obsadila druhý konec stolu a drala při světle menší lampy, která začínala čadit, sotva jí zkusily povytáhnout knot. Ale tetky řekly, že děvčata mají lepší oči, a když by prý neviděly, ať si vezmou oči do hrsti!

A tak ty mladé obličeje ozařovalo jen matné světýlko a hoši se dívali a posuzovali. Vojtovi Stračků se nejvíce líbila Pepička, ale ostatní hoši se shodovali na tom, že se žádná dívka nemůže vyrovnat Zuzance.

Ve světle lampy vynikala více než jindy pravidelnost jejích rysů a její sametová, bledá pleť. Bohužel, letos jako by Zuzance došel humor. Marně čekali, že bude jako jindy štěbetat a hádat se. Byla jako pěna.

Utahovali si z ní:

„Copak tak spěchá s tím draním? Asi se bude brzo vdávat! Jen se podívejte, jak do toho vejrá, jako husa do flašky! Ona snad ta peříčka i počítá!“

Při takových poznámkách Zuzanka zvedla hlavu, jako by ji smích hochů přivolal odněkud zdaleka, a dívala se kolem sebe polekaně a nechápavě. Nejapně se vymlouvala, že ji bolí zuby, a proto prý jí není do řeči.

„Co ty to pořád máš s těma zubama?“ smála se děvčata. „Kdes tu nemoc chytla? „

„Asi ji ve stodole ofoukl průvan,“ mínila panímáma a starostlivě se ohlížela na dceru.

$

„Napařujte jí to,“ radila stará Budařka. „Dejte do hrnka silnej strus, vřelou vodu, a až se z toho bude pářit, ať dá holka nad to hlavu, teplej šátek přehoďte přes ni, aby pára nešla jinam. Uvidíte, že se jí uleví. Jo, zuby, to je neřád!“

Mladá Mařínková se ozvala:

„Když sem čekala děcko, zuby mě bolely celý dni…“ „Slyšíš to, Zuzanko?“ uchichtla se Vávrova Mařka. „Kdoví, co ty to vůbec máš za nemoc!“ A foukla do peří, až se rozletělo.

Zuzanka plaše vzhlédla, zrudla a ruce jí klesly.

Tonička Budařová se jí zastala:

„Takhle nemluvte, vždyť Zuzanka není taková! U ní nemusíme mít žádné obavy.“

„Však já vím,“ omlouvala se prostořeká Mařka. „Zuzanka je jak jeptiška, kdepak ta! Spíš se nám všem něco takového přitrefí než jí!“

Tetky na druhém konci stolu neposlouchaly, co si děvčata špitají, protože měly jiné starosti: tuhle viděli ponocného, jak zašel k vdově Prchalové! Panečku, to je sousto pro jejich nevymáchaná ústa! Na Prchalku měly všecky zlost, protože se na svůj věk strojila až příliš pěkně a bylo vidět, že má jakési nevysvětlitelné příjmy. Ženské se leccos domýšlely, a teď ta novinka! To byla voda na jejich mlýn!

Panímáma Borovcová neměla takové řeči ráda, protože byla skutečně pobožná, a bylo by ji spíše těšilo, kdyby si ženy zazpívaly nějaké svaté písničky. Tak, jak tomu bývalo za jejího mládí, kdy se v době adventu v každém domě pilně modlívali růženec nebo četli životopisy svatých. Nad těmi se mohlo přemýšlet, kdežto tyhle klepy Omladina si zatím povídala, kdo půjde na Mikuláše za čerta. Vezmou s sebou i kobylu? Kobylu umí nejlépe zahrát hajný z Březin, kdežto Vojta je nejlepší čert; ty jeho blýskající oči!

Frantík si zatím přisedl k Zuzance. Kouřil a malé obláčky se mu vinuly kolem hlavy. Dívka se nespokojeně pohnula.

$

Frantík se jí snažil šeptat slůvka lásky. Začal plynule, ale brzy se jeho řeč zase zadrhla, a tak ztichl. Chystal si další věty, které se pokusí vyslovit.

„To sou marný řeči,“ odbyla ho Zuzanka krotce. „Nic pro mě udělat nemůžeš, ale to bys přece moh udělat, abys šel s tou cigaretou dál, vždyť to tak smrdí!“

Frantík ihned zhasl oheň a cigaretu schoval do kapsy:

„Já nevěděl, že to nesnášíš. Už nikdy kou - kou - kouřit nebudu. „

„Jen si kuř, ale já to prostě nemám ráda.“

Hoch se jí šeptem ptal, proč je tak smutná. Obrátila se k němu:

„Frantíku, já pojedu do Vídně. Ráda bych se podívala k Andule.“

Ubohý hoch se tak polekal, že ztratil řeč docela. Vysvětlila mu, že se zase vrátí - možná po Novém roce, možná až na jaře. Děvčata to zaslechla a vyptávala se:

„Snad se tam nechceš vdát jako vaše Andula?“

Borovec se rozčileně vmísil do řeči:

„Tak to ne! To bych ji tam ani za nic nepustil! Dost na tom, co nám provedla Anda!“

„Ale pantáto,“ napomenula ho Budařka, „vždyť každej říká, že se má Anda dobře a že si vzala hodnýho člověka!“ „Němce!“ usykl Borovec.

„A Němec snad není člověk? A žít ve Vídni, to je něco, panečku! Říká se, že tam vaše Anda dělá paní a že nosí klobouk!“

Další tetka dodávala: „Však sme slyšeli, jakej tam má Anda pokoj! Prý po zemi samej tepich a na oknech záclony. Sama nosí prsteny a hedvábný šaty. „

Panímáma Borovcová se zarděla radostí:

„Ba, Anička se má dobře. A Schwarz je opravdu dobrák (digr v1). Jenže mu nerozumíme a on nerozumí nám!“ rozkřikl se Borovec. „Mluvíme na něho, ale on kouká, jako by spadl z višně! Děcka už pomalu česky nebudou umět!“

$

„Ale vždyť ta německá řeč je taky pěkná, „ namítla Bártová. „Prý se s ní všude po světě domluvíte.“

„Ste hloupý,“ utrhl se Borovec. „My sme ale národ! Hanba mluvit, hůl na vás vzít - „

Ženy pantátovo rozčilení nechápaly. Vždyť už tolik holek přišlo ve Vídni ke štěstí!

Ale mnohá tam přišla i do záhuby…

Děvčata se vyptávala, zda je možné v té Vídni spatřit císaře pána.

Hoši se pustili do hádky s pantátou. Mladý Prokeš řekl, že ve Vídni jsou přece i české školy a rodiče do nich mohou své děti posílat. Měla by to být přímo povinnost všech Čechů, kteří tam žijí. Frantík by byl zase rád vyprávěl, jak se dočetl, že ve Vídni mnozí zaměstnavatelé svým dělníkům netrpí, aby děti posílali do českých škol. Možná ani Andin muž nemůže své děti do takové školy poslat, i kdyby chtěl. Jenže ubohý Frantík se bál, že se zase zakoktá, a tak raději mlčel, ačkoli byl ze všech nejchytřejší a nejvíc toho přečetl. Ta prokletá vada ho o vše olupovala! A teď ještě ke všemu odejde Zuzanka! Ztratí ji!

Dívka vycítila jeho stesk a kupodivu, dnes s ním měla soucit. Šeptem ho poprosila:

„Zazpívej nám, Frantíku! Ty to tak hezky dovedeš!“ Hned bylo Frantíkovi blaze! Umí něco, Čím se může Zuzance zavděčit!

Začal zpívat potichu, jakoby jen pro sebe. Znal opravdu hodně písniček, dokonce si je zapisoval.

Chasa zmlkla a poslouchala. Všichni se divili, kam se najednou podělo to nešťastné koktání. A jaký měl ten hoch pěkný, čistý hlas!

Zuzanka mlčky drala a zpěv ji podivně dojímal.

$

Na Mikuláše bylo ve vsi plno smíchu a taškařic. Mládež tehdy ještě nebyla vším tak přesycena jako dnes. Tehdy ještě nebyly v každé vísce mikulášské zábavy s pestrým programem a nerozdávaly se nákladné dárky!

Zato si mladí užili radosti s nastrojenými Mikuláši a čerty, kteří pobíhali v obrácených kožiších. Děvčata se dosyta vydováděla a hoši se mohli ukázat v celé své obratnosti a ostrovtipu.

Mikuláši a čerti přicházeli i ze sousedních vsí a všichni se na ten svátek těšili tak, jako se dnes lidé těšívají na plesy.

Hajný z Březin opravdu dělal kobylu. Uměl to znamenitě, takže báby přímo pištěly, sotva se někde ukázal ve dveřích.

Zuzanka se na to všecko dívala s útrpností. Ne a ne se rozveselit. Musela se přímo hrdinsky ovládat, aby nevyšla najevo její bolest a krutá lítost. Se strachem a hrůzou se dívala na svého otce. Už od dětství se ho bála.

Pantáta byl dobrý člověk, ale dovedl být i prudký a prchlivý a nikomu nic neodpustil, ani vlastním dětem ne. Malý přestupek, malá neposlušnost - a už tu byl obrovský výprask, přímo nelidský. Syn Nácík býval bit tak hrozně, že se až válel po zemi, mezi otcovýma nohama, a řemen maloval na jeho těle krvavé, nalité pruhy. Ani dcery nebyly bití ušetřeny. Snad jen pro tu otcovu přísnost odešla Anda do Vídně. Zuzanka byla při tom, když otec řekl Andě na rozloučenou:

„Varuj se přijít mi dom s hanbou! Jako hada bych tě rozšlapal!”

Zuzanka byla sice trestána nejméně a ti starší sourozenci na ni žárlili, ale přesto - když na slovo neposlechla nebo když jí zašly husy do ječmenu, vedlo se jí zrovna tak jako Nácíkovi. Leda s tím rozdílem, že na ni tatínek nebral řemen, ale svázal si pořádnou březovku a tak děvče zmrskal, že se nemohlo kolik dní ani posadit.

Ten strach! Nedal teď Zuzance ani vydechnout a ona toužila, aby byla co nejdříve ve Vídni. Potom ať už se stane cokoli, třeba ať umře, to by bylo nejlepší! Měla by ode všeho

$

pokoj a zbavila by se všech starostí, celého toho bídného života, který za nic nestojí.

Ale co bude s maminkou? Je už celá průhledná a tak ubohá; jak by jí mohla Zuzanka způsobit další bolest? Vždyť by ji ten žal usmrtil.

Panímáma chodívala ráda na roráty, ale teď už jí to její vetché zdraví nedovolilo, a tak posílala Zuzanku samotnou: „Jdi, modli se k Panně Marii. Ona vyslyší každýho, kdo se k ní ze srdce pomodlí.“

„Vás už snad taky vyslyšela?“ optala se Zuzanka hořce. „Vy ste přece na tom světě neměla ještě nic dobrýho!“ Panímána zbledla:

„Jak si na to přišla, nešťastný dítě? Já mám přece vás, hodný děti! A mám tatínka.“

„Tatínka!“ zasmála se ostře Zuzanka. „Je na vás zlej a na nás taky. Vy se jen dřete „Prací je člověk živ! Milé děvče, práce je božím požehnáním. A náš tatínek je přeci hodnej! Stará se o nás, není mi nevěrnej a nebije mě - co může ženská chtít víc?!“ Zuzanka zalomila rukama:

„Ale copak je ženská otrokem? Má snad muž právo, aby ji bil?“

„Víš, Eva svedla Adama, a teď musí ženy za ten hřích trpět!“

Ne, takovým řečem Zuzanka nechtěla rozumět. Užasle a bolestně zírala na matku…

Vánoce! Jejich kouzlo ovládlo celý svět. Proniklo i do našeho zapadlého horského koutku, do Lukova. Naopak, v takovém odlehlém místě bylo snad té poezie ještě více než jinde.

Zvony zněly, hvězdy svítily, všude ležel bělostný příkrov sněhu, připomínající ubrusy na štědrovečerní hostině.

$

V každé chaloupce už měli malý stromeček nebo alespoň svíčičky a sváteční jídla voněla z každého obydlí.

Borovcův Nácík dostal na Vánoce dovolenou a přišel se trochu ohřát u rodinného krbu. Dorazil na Štědrý den dopoledne. Celou cestu od vlaku se musel brodit hlubokým sněhem. Chvátal. Domů, pod rodný krov, k maminčině srdci. To víte, na vojně neměl žádný med, kdežto doma bývalo tak dobře. Už se těšil na „caltu“, na maminčin výborný štrůdl a na rybu! Borovcovi měli svůj rybník a maminka uměla kapry udělat s výbornou černou omáčkou, o níž se Nácíkovi snilo už půl roku předem.

Když spatřil Zuzanku, zarazil se:

„Holka, vypadáš divně! Ztloustla si, ale v ksichtě si tak přepadlá! Stonala si?“

„Zuby mě bolely,“ odvětila skoupě a honem odešla za kamna.

Rodiče se velmi radovali ze synovy návštěvy. Nácík byl teď náramně pěkný kluk a muselo se uznat, že ho na vojně trochu obrousili k lepšímu: stál před tatíkem tak rovně a sebevědomě! Dříve se před ním krčil.

Pantátovi se ta změna zamlouvala, takové už jsou některé povahy: přehnaná podřízenost je popuzuje, často jsou na lidi právě kvůli ní krutí a bezohlední. Ale když jim někdo ukáže sebevědomí a odvahu, hned se dovedou zkrotit a mají k takovému člověku úctu.

Vždyť i žena někdy udělá dobře, když se muži postaví. Je to jako se zlým psem, když před ním utíkáte, žene se za vámi přímo zuřivě. Ale když zvednete ze země kámen, zavrčí a zaleze. Panímáma Borovcová ovšem nebyla takové vzpoury nikdy schopna a zůstala ustrašenou putičkou.

Po celé svátky si pak oba Borovcové - starý a mladý - spolu pěkně povídali, už ne jako bezohledný vládce a úzkostlivý poddaný, ale jako otec a dospělý syn, budoucí hospodář.

Ženy měly plno práce s vařením. Panímáma se těšila z vánočních pobožností a docházela do kostela několikrát denně;

$

ještě že se udělalo pěkné počasí, nesněžilo a cesta byla dobře prošlapaná. Tak si panímáma i při svém ubohém zdraví mohla do kostela zajít. S jakou radostí zpívala vánoční písně! Nácík je živ a zdráv a Zuzanka se jistě už brzy umoudří a vezme si Frantíka, který ji tolik miluje a má statek čistý a bez dluhů…

Pantáta, ten zase chodil se synem do hospody a přímo se jím pyšnil - Nácík měl na výložkách první hvězdičku!

A tak doma zůstávala jen Zuzanka, ztrápená úzkostí a zklamáním. Seděla ve světnici nad knihou, ale nečetla, hleděla do prázdna.

Nastal den, kdy Zuzanku vypravili do Vídně. Tatínek stále bručel, co to ty ženské zase napadlo. Zbytečné výlohy!

Ale když si to dcera tak vroucně přála a když se za ni maminka přimlouvala, souhlasil.

Maminka se těšila, že jí Zuzanka po návratu podrobně vypoví, jak se má Anda, co dělá, jak jí rostou děti, jak to má doma zařízeno…

Zuzanka už měla připravený koš a ranec, v nichž se ukrývala vajíčka, máslo, a dokonce i celá husa, už měla na sobě novou blůzičku a loučila se s kamarádkami.

I Frantík jí na rozloučenou podal ruku a koktavě jí připomínal, aby si nenamlouvala Němce!

„Z-Z - Zuzanko, vrať se taková, jaká jedeš! Prosím tě!“

Neubránila se - zaslzela při těch slovech.

„Ty hloupej, co bys z toho měl?“ řekla drsně. „Namluv si Toničku Budařovu, ta je hodná a bere na tebe. Ta je lepší než já!“

A utekla vyjevenému chlapci domů.

K vlaku ji dovedl sám tatínek a nařizoval:

„Ne abys to udělala jako Anda! To bys nám dala velkou ránu! Já na tebe spolíhám! Provázej tě Pánbůh!“

$

Když Zuzanka vystoupila na vídeňském nádraží, zatočila se jí hlava z toho množství lidí, z hlaholení cizí řeči, z celého toho mraveniště, které se před ní rojilo.

Cestu snášela špatně. To kodrcání, ten šílený let krajiny za oknem! Myslela, že to snad nepřežije.

Ještě si připadala jako opilá, a navíc měla strach, že na ni Anda nebude čekat. Co by si počala? Ovšem, adresu má napsanou na kousku papíru, ale koho by se měla zeptat? Vždyť kolem jsou sami Němci! Nikdo by jí nerozuměl ani slovo.

Táhla svá zavazadla a bezmocně se rozhlížela na všechny strany. Dav ji uchvátil a vlekl ji k východu; jestli se ztratí, určitě tu zahyne!

Ochromoval ji velký strach, i když si stále připomínala, že ať už se s ní stane cokoliv, stále je to lepší, než kdyby zůstala doma!

Konečně spatřila Andu, svoji milou sestru, kterou už tolik let neviděla. Objaly se a políbily. Anda se divila, že rodiče Zuzanku pustili do světa tak samotnou.

„A kde máš děti, Ando? A nezlobí se ten tvůj, že vás budu vyjídat?“

„Rudolf není takovej, on je přející. Můžu si pozvat, koho chci.“

„Ale nebude mi rozumět!“

„Už se něco málo naučil.“

Sestra se podivila, když uslyšela, že Zuzanka chce pobýt jen krátký čas. To tu nechce zůstat nadobro, vdát se tu a mít se dobře? Vždyť ona, Anda, by jí už někoho dohodila!

Zuzanka se hořce usmála. To by jí tatínek dal! Vždyť se ještě nesmířil se ztrátou starší dcery!

Vyšly na hlavní třídu a velkoměsto je pohltilo.

Kočáry, auta, motorky, pouliční dráha, všecko to troubilo, zvonilo a řvalo, koňská kopyta dusala, těžké vozy řinčely, až z toho Zuzanku bolela hlava. Křečovitě se držela sestřiny ruky.

$

Dlouho jely tramvají a Zuzančin žaludek mocně protestoval. Nakonec přece jen dorazily k domu, kde Anda bydlela. Až ve třetím patře, představte si to! Anda se smála, že má aspoň blíž k nebi.

V předsíni je přivítal Andin muž. Hlaholil německy a hezkou švagrovou objal. Zuzanka se styděla a cosi drmolila, přesvědčena, že jí stejně nemůže rozumět.

„Zuzanka! Hezký holka!“ vykřikoval švagr a nutil se do češtiny. „Moc, moc hezký holka!“

Anda přivedla Rudýnka a mladší, pětiletou Margaretu. Potom zavedli Zuzanku do pokoje. Opravdu byl moc krásně zařízen. Ty záclony! Přehoz na postelích!

„To nemají ani u řídících, ba ani na faře!“ vykřikla Zuzanka.

Pohostili ji kávou a Anda sestře překládala, co Rudolf povídá.

„Proč doma nemluvíte česky?“ posmutněla Zuzanka. „Tatínka to moc mrzí, že tvoje děti neznají naši řeč.“

„Rudolf je hodný, ale tohle by nedovolil. To víš, je to Němec; a pak - němčina je přece jen panská řeč a děti se s ní všude domluví.“

Zuzanka raději nic nenamítala, i když ji to vše zabolelo. Anda se divila, jak sestra zesílila. Ale sluší jí to, opravdu! Ty boky! Poplácala ji po kyčlích:

„A proč se tak šněruješ? Na cestu sis neměla brát takovou vysokou šněrovačku! Sundej si to, vždyť takhle se nemůžeš ani pořádně najíst!“

„Já jsem na to zvyklá,“ začervenala se Zuzanka.

„Jak chceš. Spát budeš vedle - máme tam ňáký krámy a peřiny do foroty.“

Anda pak svému muži německy vyprávěla novinky, které jí Zuzanka sdělila, a vyřídila mu pozdrav od svých rodičů. Dětem se nová „tante“ moc líbila a tázaly se, zda se také naučí německy, aby jim mohla vyprávět, jaké je to na Moravě a jak žijí jejich „grosfátr“ a „grosmutr“.

$

V tom ruchu bylo Zuzance jakž takž dobře, ale když se začal sklánět večer a stíny padaly mezi nesmírně velké domy a na bezpočetné střechy, sevřel ji nesnesitelný stesk. A také hrůza z toho, co chtěla sestře říci a co jí musela říci - když by tu měla požívat jejího pohostinství.

Děti se uložily ke spánku, Schwarz odešel do služby a Anda ho šla vyprovodit.

Zuzanka zůstala sama a vše na ni padlo jako těžký mrak. Ta Vídeň je taková strašlivá, cizí, necitelná!

Z okna viděla, že po ulicích teď jezdí ještě více kočárů než ve dne; vezly dámy nastrojené v kožešinách a nádherných pláštích, pány ve vysokých kloboucích, jaké Zuzanka ještě nikdy neviděla. Být to jindy, byla by se o to vše velmi zajímala, těšila by se z té podívané a hádala by, kam asi jedou ti páni ve směšných kloboucích - na plesy, nebo za jinými radovánkami?

Ale dnes jí všechno připadalo hluché a protivné. Zdálo se jí, že všichni ti páni jsou hrozně zlí a necitelní, že v jejich prsou nemůže bít lidské srdce a kolovat teplá krev.

A co řekne Anda, až se jí Zuzanka svěří? Co na to poví Rudolf? Možná ji vyženou… Je ten zdejší Dunal dost hluboký, aby ji celou skryl ve svých vodách - a s ní také její hanbu a bolest?

Když se vrátila Anda, našla sestřičku v slzách.

„Stejská se ti, že? Blázínku, zvykneš si! Zítra už to bude lepší, půjdeme na trh a podíváme se po městě. V neděli nás Rudolf vezme do Prátru. A na tancovačku tě zavedeme, kdy budeš chtít!“

„Nechci,“ vzlykala Zuzanka, „já sem tak nešťastná!“

„Vždyť sem si to myslela!“ zvolala Anda. „Nešťastná láska? Já vím, selská dcera je v tom ohledu učiněný chudák. Sama si moc dobře pamatuju, jak o mě stál Pepa Sadílků. Že neměl statek ani chalupu, nebyl pro moje rodiče ani člověkem. Dali mě sem, abych zapomněla. A teď ještě tatínek lamentuje, že sem se mu odcizila. Vždyť má, co chtěl.“

$

Zuzanka usedavě plakala.

„Když to by ještě nic nebylo - „

„Jen se mi svěř.“

A tak Zuzanka - za mohutných vzlyků - vypravovala, co ji potkalo. Jak do ní ten malíř hučel, jak jí sliboval věčnou lásku, jak si ji nakonec celou přivlastnil.

Anda už začínala tušit.

„Co si počnu?“ štkala Zuzanka. „Přišla sem tě prosit o radu, seš moje jediná naděje. Jinak musím skočit do Dunaje.“ „On si tě nevezme? Nepíše ti?“ vyptávala se Anda. Užasla, když slyšela, že Zuzanka nezná ani adresu svého svůdce, ba dokonce ani jeho příjmení!

„Mně nezáleželo na příjmení,“ vysvětlovala Zuzanka. „Věřila sem mu. Pro mě to byl Hvězdoslav. Myslela sem, že mi o něm všecko vyjeví hvězdy.“

„Hvězdy!“ soucitně se zasmála Anda. „Na hvězdy není, holka zlatá, žádný spolehnutí! Mělas bejt chytřejší. No, řekneme to Rudimu. Neboj, on tě nevyžene, je to dobrák, určitě něco vymyslí. „

Uplakaná, a přece s maličkou, novou nadějí uléhala Zuzanka k spánku a ráno jí už bylo trochu lépe.

To už Schwarz od Andy všecko věděl. Řekl, že měli Zuzanku k sobě vzít dávno, že by tu byla udělala štěstí. Takhle prý má zkažený život. A začal podnikat různé kroky; napsal do Mokrých Luk, kde byl malíř - podle Zuzančina sdělení - ubytován. Jeden dopis poslal dotyčnému hostinskému, druhý starostovi obce, přiložil i známky na odpověď.

Ta přišla až za dva týdny, dozvěděli se z ní, že malíř se jmenoval Háj. Ale adresu nikdo neznal. Rudolf však byl rozumný člověk a obrátil se na pražský magistrát. Sliboval si od toho dobrý výsledek, domníval se, že malíř, člověk vzdělaný, studovaný, jistě dostojí své povinnosti a zachová se, jak se na slušného člověka patří. Svoji nešťastnou švagrovou ujistil, že může zůstat tak dlouho, dokud se její milý neozve a nevezme si ji.

$

Zuzanka byla prostá a dobrá duše a tomuto plánu ze srdce věřila. Možná Hvězdoslav dosud ani psát nemohl, ale na Rudolfovu výzvu jistě přijede. Znovu se chvěla touhou a láskou. Kéž už by byl tady! Kéž by mu už mohla padnout do náruče!

V sídelním městě si už začínala zvykat. Anda ji všude brala s sebou a také Rudolf se snažil, aby se nějak zabavila.

I do divadla zašli, dopřáli si procházky kolem bohatých výkladů a do kostelů.

Zuzanka se brzy osmělila a chodila s dětmi na procházky sama. Zašla vždy do některého kostela, klekla na studenou dlažbu a prosila Boha, aby jí vrátil to, co ztratila.

A doufala.

Jenže pak přišla z Prahy odpověď. Žádný malíř toho jména v Praze není a nikdy nebyl.

To byla rána přímo do srdce. Rudolf bez okolků řekl, že malíř byl podvodník. Dohodli se, že Zuzanka zůstane zde, svoji těžkou hodinku si odbude v porodnici a bude. Ale co s dítětem? Rodiče se nesmějí nic dozvědět! Maminku by to zabilo a tatínek Rudolf znovu osvědčil svou dobrou, až příliš dobrou povahu. Navrhl, že by si Zuzančino dítě ponechali, dokud Zuzanka své rodiče na celou věc pomaličku nepřipraví. Ostatně se může časem vdát i s dítětem.

Zuzanka nemohla dojetím ani promluvit, když jí to Anda tlumočila. Bylo to od švagra skutečně šlechetné.

„To víš,“ pokračovala Anda, snad aby svou a mužovu velkomyslnost poněkud zmírnila, „zadarmo bysme to dělat nemohli. Až ti dá tatínek věno, zaplatíš nám výdaje.“

„Ráda!“ zvolala Zuzanka bez rozmýšlení. „Ať vám to Pánbůh všecko nahradí!“

Anda byla mazaná. Napsala rodičům, že jim moc děkuje za máslo a za husu, ó, ta prý byla znamenitá! A Zuzanka se má čile k světu, Anda ji hned tak domů nepošle, potřebuje ji tady. Anda totiž znovu čeká dítě a nějak prý nemůže na nohy. Zuzanka místo ní leccos vyřídí, všecko oběhá.

$

Zuzanka si dopis přečetla a hrozila se těch lží. Vždyť je to hřích!

Anda se zasmála.

„Inu, jeden hřích se už stal a s ním ruku v ruce jdou pak ty ostatní. S tím musíš počítat. Nebo snad chceš být od tatínka bita jako žito a chceš utrápit maminku? Já teď vlastně hřeším s tebou. Víš, podle přísloví: spolu krást, spolu viset!“ Anda se o sestru dobře starala a nedovolila, aby se v pase stahovala. Řekla:

„Copak chceš přivést na svět mrzáka? Vždyť tomu děcku nemůžeš dát nic, jen ten život a zdraví.“

Na Zuzance byl její stav hodně vidět. Ženské, které bydlely se Schwarzovými na jedné chodbě, si ji zvědavě prohlížely a vyptávaly se Andy, zda je Zuzanka vdaná, proč je tady, s kým to má, zda ji nechal a co to bylo za lumpa. Andě to bylo nepříjemné, a tak si rychle vymyslela pohádku, že to byl jeden moc studovaný a bohatý pán, ale že je teď na vojně. Až se vrátí, Zuzanku si vezme.

A tak se Zuzanka zařadila do statisícového zástupu svedených děvčat, které se staly obětí své lásky a důvěřivosti.

„Ničeho se neboj! Vydrželo to tolik ženských, vydržíš to taky! Kdyby něco, ať mi telefonuj ou! Ale stejně sem budu každej den chodit. Buď ráda, že si tu, doma bys takovou péči neměla, podívej se, co se tu hemží doktorů!“

Zuzanka se křečovitě držela sestřiny ruky.

„Radši bych byla u tebe, radši bych to porodila jen tak…“ „Blázínku, tady budeš mět pohodlí. Viďte, sestro?“ Ošetřovatelka byla starší Češka, která dlouholetým pobytem ve Vídni trochu pozapomněla rodnou řeč.

Anda odešla. Zuzanka zůstala sama v červeném domě, prosyceném pachem lyzolu, utrpení i nadějemi.

Ale jakou naději mohla mít ona? Co bude, až to všecko

$

vytrpí, až to přestane bolet a z jejího lůna povstane nový život? Nechápala, jak se jiné ženy mohou na tuto chvíli těšit. Slýchala, že matky milují své děti už tehdy, když jsou ještě v jejich lůně. Ona sama cítila jen strach a odpor. Vždyť toho tvora nechtěla, netoužila po něm! Jak k němu vlastně přišla?

Slýchala také, že ženy ve svém dítěti milují svého muže. Jak by ho ona mohla milovat? Podvedl ji a opustil a teď na ni čeká už jen nekonečná starost, práce a soužení.

Ošetřovatelka dostala od Andy spropitné, a proto se na Zuzanku přívětivě usmívala. Ale nejen proto. Sestra Agnes byla soucitná a měla své svěřenky ráda. Kolik jich už viděla za ta léta! Těšila Zuzanku, že jsou zde výborní lékaři, kteří si vědí rady s každou potíží.

„Mně je to jedno, kéž bych radši umřela, hlavně aby mě nic nebolelo,“ odpovídala Zuzanka.

„Trochu to musí bolet. Bez bolesti není žádná radost,“ usmála se sestra Agnes.

„Já nebudu mět radost ani bez bolesti, ani s bolestí,“ řekla Zuzanka malomyslně a vzdorně.

„Vy ste svedená? Takových tu je více než těch provdaných. Ale netrapte se. Budete mít radost aspoň z děťátka.“ „Kdyby se to radši narodilo mrtvý! Aspoň by to mělo hned pokoj. Vždyť na to nečeká nic dobrýho!“

„Jak se můžete tak rouhat?!“ napomenula ji Agnes. „Kdybyste viděla tady vedle na pokoji jednu paní, jak se bojí, aby jí to zase neumřelo. Už jich měla kolik, ale pokaždé jí to umře. Leží tu už hodně týdnů a ani nechodí, jen aby si neublížila. „

Zuzanka však ve svém soužení nebyla schopna chápat cizí starosti.

Agnes však osud oné paní z vedlejšího pokoje velmi zajímal a nazítří Zuzance zase vyprávěla:

„Je velmi bohatá. A vidíte, co je jí to platné? Kdoví, jak to zase dopadne.“

Ženy, které ležely na všeobecném oddělení porodnice,

$

musely podle svých možností vykonávat různé pomocné práce, a tak se stalo, že Agnes Zuzanku poslala, aby té bohaté paní zanesla čistou vodu.

Byla to ještě mladá žena, s krásnými černými vlasy, jež jí volně splývaly na polštář. Četla si, ruku za hlavou. Zuzance vlídně poděkovala, a protože dívka se už naučila pár německých slovíček, mohla lámaně odpovědět i na její otázky.

Někdy Zuzance připadalo, že je to vše jen strašný sen. Že je stále dívkou, jakou kdysi bývala. Ale pak se podívala na svoji znetvořenou postavu, zahlédla v zrcadélku svou zohyzděnou pleť, plnou skvrn…

Jednoho dne nastala Zuzančina těžká chvíle. Křičela, volala Boha i Pannu Marii. Přišel lékař, řekl, že je vše v pořádku. Hodiny se líně sunuly a Zuzanka trpěla.

Zároveň s ní trpěla i bohatá paní ve vedlejším pokoji. U ní se soustředilo několik lékařů i sám primář. Paní prý je velmi úzká v bocích a je možné, že plod je už zase mrtvý.

V té době vrcholilo Zuzančino utrpení. Ještě několik rozrážejících bolestí, šílený, srdceryvný výkřik - a náhlé ulehčení.

„Vida, děvčátko. Malé jako rybka, ale jak sebou mrská!“

Zanedlouho se i vedle narodila slaboučká holčička. Museli ji křísit, aby vůbec začala dýchat.

Zuzanka nyní ležela bez hnutí. Hvězdoslav sem nepřijde a nevezme to nebožátko do náruče, jako to včera udělal muž tamté chudé ženy ležící v koutě! Ani sem nebude denně telefonovat jako muž té bohaté paní z vedlejšího pokoje! Jak by pak měla Zuzanka své dítě ráda! Ale takto? Obě jsou opuštěné a čeká na ně smutný život. Teskně se dívala na robátko, jež klidně spalo.

Sestra Agnes bděla u novorozené holčičky ve vedlejším pokoji. Byla nesmírně slabá a její ubohá matka se neustále modlila k Bohu, aby ji zachoval při životě. Nakonec vysílením usnula.

V pokoji bylo ticho, ale sestře Agnes se náhle zazdálo,

$

že nastalo ticho ještě větší: jako by se něco zastavilo. Zastavil se dech novorozeněte.

Agnes vyběhla na chodbu, aby přivolala pomoc. Padla přímo na asistentku.

„Jezus Maria, co si počneme?!“ šeptala jí. „Bejby umřelo! Co řekne primář, že jsme ho včas nezavolaly?“

„A co ta nešťastná paní? Povídala, že by raději sama zemřela, jen aby svému muži dala dítě.“

Obě ženy bezradně hleděly jedna na druhou.

Najednou sestru Agnes něco napadlo. Šeptaly si, pak šly k Zuzance.

„Spíte?“

„Jen tak napolo. Nic nepotřebují,“ odpověděla Zuzanka.

„Té paní vedle bejbátko umřelo. Tiše, chtěla bych vám něco navrhnout. „

A sestra šeptala přímo do Zuzančina ucha: „…bylo by o ně postaráno, jsou to boháči. Navíc jsou hodní. Co vy mu můžete dát? Jen ústrky zažije a chudobu!“

Zuzanka váhala sotva okamžik:

„Jenže by se to poznalo!“

„Nepoznalo! Nebojte se. Neprozradite-li se sama…“

Zuzanka si představila život svého dítěte. Nějaký čas by vydržela u sestry, pak by se musela vrátit do vsi. Maminčin pláč, tatínkův hněv… Celá ves by se jim pošklebovala, dítě by odstrkovali, ano, tak jako odstrkují Aničku Prchalovou, která také nemá otce. A Zuzanka by byla navždy v opovržení.

Dívka se naklonila ke svému dítěti, udělala mu na čelo křížek a políbila je.

A pak se jen tupě dívala, jak sestra Agnes dítě rychle převléká a odnáší.

Ostatní ženy na pokoji tvrdě spaly, nikdo nic neviděl.

Zuzance se zdálo, že by měla vykřiknout, vzchopit se…

Ne. Tím by vše pokazila.

A už se vracela Agnes a nesla mrtvolku. Oblékla jí chudé

$

prádélko, jež prve stáhla ze Zuzančina děcka, a vložila ji Zuzance do postele.

Jak byla ta mrtvolka strašná a studená!

„Buďte se mnou,“ šeptala Zuzanka, „já se bojím!“

Lékaři nad mrtvým dítětem pokrčili rameny. Vždyť bylo stejně odsouzeno k zániku: nemanželské dítě!

Zato robátko ve vedlejším pokoji se mělo čile k světu. Primář byl nadšen. Bohatá paní zářila a jásala, když se jí dítě poprvé přisálo k prsu.

A co teprve, když přijel její muž a obě je přivinul k sobě! Asistentka mu zalichotila, že je mu dítě velmi podobné, a pán se cítil v sedmém nebi. Co na tom, že by měl raději syna, hlavně že je to zdravé!

Brzy přišla na návštěvu Anda. Když uslyšela, že Zuzance se narodilo mrtvé dítě, byla dojata:

„Chudinka, vědělo asi, že je na tom světě nic dobrého nečeká, a tak raději odešlo rovnou do nebe.“

Vyprávěla pak doma Schwarzovi, jak je Zuzanka otupělá a netečná. Ani slzu neuronila; to ona, Anda, si poplakala: vždyť se na to děťátko docela těšila!

„Jen jestli se to stalo samo od sebe,“ zapochyboval Schwarz. „Jestli ona tomu děcku něco neudělala!“

„Zuzanka není taková,“ odpověděla Anda vyčítavě. „Byla tak jako já nábožně vychovaná.“

„To já vím, já jen slyšel, jak pořád říkala, že by byla ráda, kdyby umřelo a ona s tím.“

Tak muž Andě nasadil brouka do hlavy. Když mělo nekřtěňátko pohřeb, šli oba manželé do porodnice a Anda Zuzanku stále pozorovala. Ta ještě nemohla vstát, a tak se jen tupě dívala, když malý průvod odcházel. Bezmyšlenkovitě se modlila otčenáš a zírala před sebe. A tak bylo vše odbyto.

Anda si pak ještě promluvila se Zuzankou a pátravě jí přitom hleděla do očí.

„Teď si zase volná a svobodná jako dřív. Vrátíš se dom a nikdo nebude nic vědět.“

$

„Jen já to budu vědět, že už nejsem taková, jako sem byla dřív.“

„Je mi to líto, mysleli sme, že si to děcko necháme u nás.“ „Necháte?“ zasmála se Zuzanka. „Leda na chvilku. Pak by vás to omrzelo - a z čeho bych vám platila? Nakonec by se to naši stejně dozvěděli. Všichni by na mě plivali…“ Zuzanka měla v té chvíli zlé oči. Žal někdy člověka zatvrdí.

Anda se opatrně zeptala:

„Takže ty si ráda, že se to tak stalo?“

„Ba, skoro. Má - má to pokoj. A já taky.“

„Zuzanko,“ zašeptala Anda zděšeně, „já mám velkou ouzkost! Neudělalas tomu něco?“

Anda v té chvíli slyšela své vlastní srdce bít.

Zuzanka se vzchopila a opřela se o loket:

„Co si o mně myslíš? Jako je Pánbůh nade mnou Anda viděla, že Zuzančiny oči jsou čisté, že v nich není provinění, a tak uklidnila i svého muže a řekli si, že všecko zlé je k něčemu dobré. Kdoví, jak by to bylo jinak dopadlo!

Zuzanka měla po porodu hodně mateřského mléka, a nyní z toho dostala horečku. Primář jí radil, aby šla někam za kojnou. Vždyť jiné ženy mají mléka nedostatek, třeba zrovna tady ta bohatá paní vedle! Takové panstvo by jistě velmi dobře platilo.

Zuzanka zaváhala, ale pak se její oči rozšířily a rázně řekla:

„Nechci!“

„Měla byste se tam dobře. Takovou službu nikde nenajdete!“

„Já sloužit nemusím,“ pohodila hlavou.

Zuzančina prsa se zanítila. Děvče mnoho zkusilo a teprve za tři týdny mohlo odejít z nemocnice, změněné k nepoznání, vyhublé… Vždyť nesnáze se zanícenými prsy jsou kolikrát horší než celý porod.

Při odchodu z porodnice Zuzanka poprosila sestru Agnes,

$

zda by ještě mohla vidět své dítě. Bohatá paní byla totiž také nemocná a dosud ležela ve vedlejším pokoji.

Když sestra Agnes viděla ten smutek v Zuzančiných očích, zašeptala:

„Já to zařídím, ale nesmíte se prozradit! Jezus Maria, to by byla katastrofa! Já bych to odnesla!“

Agnes zavedla dívku do onoho pokoje, kde ležela bohatá paní, a řekla jí, že tohle je ta dívka, která současně s ní rodila. Paní byla velmi dojata. Hle, jak ona sama je šťastná proti tomuto děvčeti, které odchází z červeného domu bolesti s prázdnou náručí! Podala Zuzance ruku a přála jí hodně štěstí; vždyť je tak mladá a krásná! Hovořila lámanou češtinou.

Zuzanka byla kdoví proč náhle šťastná, že paní umí česky. To dříve netušila. Jen těžce přemáhala pláč a chtěla se podívat na dítě.

Paní jí radostně ukázala miminko, doslova utopené v samých krajkách a hedvábí. Zuzanka nikdy neviděla tak nastrojené dítě. Paní se láskyplně obírala svým pokladem a Zuzanka se zatajeným dechem přihlížela. Ta podoba! Celý Hvězdoslav! Žalostné vzpomínky jí sevřely hrdlo. Sklonila se k děťátku a udělala mu křížek. Obě matky byly velmi dojaty. Bohatá paní pravila, že je jí velmi líto, že se i Zuzanka nemůže těšit ze svého děťátka.

„Bydlíte ve Vídni?“ tázala se Zuzanka a hleděla na dítě.

„Chtěla byste se na nás přijít podívat?“

Paní jí napsala adresu. Rozloučily se a Zuzanka se ještě ohlédla na miminko.

Byl jarní den, všecko bylo jarem provoněné. Stromy na ulicích měly koruny sestříhány do tvaru koulí. Jejich hedvábné listí bylo tak šťavnaté a osvěžovalo při pouhém pohledu. Obloha vysoko nad střechami, komíny a věžemi se modrala a po chodnících vál teplý větřík. Sluneční záře se odrážela od dlažby a líbala Zuzančiny líce, zežloutlé utrpením. Ale kolem hřměl život a hned si získal Zuzančino srdce.

$

Jak jí bylo zase volně a dobře! Vždyť jako by se ona sama znovu narodila! Snad ani nebylo žádného Hvězdoslava, žádného zklamání, červeného domu a utrpení v něm. Nebylo snad ani odloženého děcka. Bylo pouze mládí, které se znovu hlásilo o svá práva.

Anda měla radost ze sestřina návratu.

„Ani by nikdo nevěřil, žes měla děcko!“

„Nepozná to žádnej?“ ptala se Zuzanka s obavou. Přes všechny tvrdé a smutné zkušenosti zůstala nevinná a nezkušená.

„No - na pohled to nikdo nepozná, ale až se budeš vdávat … Co já vím? Třeba taky ne…,“ odpovídala Anda lehkomyslně. „Hlavně koukej, ať se spravíš, vždyť jde z tebe strach. „

Zuzanka se do rodné vsi vrátila teprve o senách. Tatík se už začínal zlobit, protože se bál, jaké s ní má Anda úmysly. Aby jí tak dohodili nějakého Němce! To se musí včas zarazit! Ani kdyby to byl úředník samého císaře pána!

Maminka už byla také znepokojená, ale snažila se pantátu uklidnit. Anda je přece po tom porodu a tolik Zuzanku potřebuje! A tak hovořila i před sousedkami, které vyzvídaly, proč je Zuzanka ve Vídni tak dlouho.

Vyptávala se i Frantíkova matka; obávali se, že se Zuzanka ve Vídni provdá.

Také Borovcová by ráda viděla, kdyby si dcera vzala Frantíka. Takový pořádný a hodný chasník! Na druhou stranu, když by se holce zalíbil někdo ve Vídni, měla by lehký život bez práce. Jako selku ji přece jen čeká lopota a dřina, i kdyby byla sebebohatší a měla sebevětší grunt.

Takové Andě je ve Vídni dobře, dělá paní, zatímco selka musí dřít v zimě v létě a nemá chvilku oddechu. Nu, uvidíme.

Nakonec tedy Zuzanka přece jen přijela zpět a pantáta si ji

$

pátravě prohlížel svýma přísnýma očima. Viděl jí až na dno duše.

„Moc ti to tam nesvědčilo,“ promluvil k ní podivně bodře. „To ti asi Anda moc dobře nevařila, co? Jo, prý má pána! Ale musejí si první poslední kupovat, to není jako u nás, my máme všecko svý!“

„Tatínku, Anda vaří dobře. Rudolf jí dá všecky peníze. A dostává hodně na diškrecích!“

Pantáta se pak vyptával, jak se dcera ve Vídni domluvila, a když slyšel, že se naučila něco málo německy, začínal zase zuřit, křičel, že poturčenec je horší Turka, láteřil na Němce, v nichž viděl své úhlavní nepřátele. I dceru mu vzali!

Zuzanka mamince vyprávěla o Andině rodině. No, a to třetí Andino dítě se narodilo mrtvé, Zuzanka o tom moc neví, protože se to odbylo v porodnici.

Borovec se chystal na sena.

„Počasí je pěkně ustálený, tak to v pořádku sklidíme. Zuzanko, dojdeš k Mráčkovi a Dobešovi, aby šli s námi síct. Přistroj se na to! To víš, to už nebude jako v tej Vídni, „ řekl kousavě. „V rukavičkách a s paraplíčkem. Tam si dělala jistě frajli!“

Kdyby tak tatínek věděl!

Ale ať pantáta nadával, jak byl den dlouhý, dcera se mu teď velmi líbila. Získala na kráse, byla štíhlá jako proutek a celá taková „fajnová“… Když se večer s panímámou ukládali na lože, řekl spokojeně:

„Sem rád, že je doma. Máme ji tu víc na očích. Já bych to nepřežil, kdyby něco vyvedla. A Andě musíme tu a tam poslat nějakou tu dobrotu, když ona musí všecko kupovat!“

Sotva vyšlo slunce, už byli u Borovců na nohou. Panímáma, ač byla utrápená svou nemocí, rychle vařila snídani, aby sekáči brzy dostali jídlo, a muži odcházeli na louku.

$

Krajina už zvučela tisícerými zvuky a hlasy: koníci, cvrčci, čmeláci, mouchy a včely - vše to hudlo, bzučelo. Nepřeberné bylo i množství barev, zkrátka všechny smysly bylo možno nasytit a potěšit.

Zvonilo klekání. Sekáči sňali klobouky a pomodlili se před těžkou prací.

Zanedlouho se objevila Zuzanka nesoucí snídani a pantáta se pyšně rozhlédl po sekáčích - všichni se na ni dívali.

Po týdnu Zuzanka potkala Frantíka. Sice už věděl, že je jeho vroucně milovaná dívka doma, ale nijak nespěchal se setkáním, protože byl přesvědčen, že se ve Vídni jistě zamilovala. Vždyť to byla taková krasavice! Tak proč by se s ní měl setkávat? Dozví se všecko tak jako tak.

Spatřil ji v neděli cestou do kostela. Měla nový hedvábný šátek a vypadala tak pyšně a vznešeně, že dlouho kráčel za ní, než se ji opovážil dohonit a oslovit.

Věděla, že za ní kráčí, a něco ji nutilo, aby na něj počkala.

Chlapec se snažil vykoktat pozdrav, ale jeho úsilí bylo marné, zmlkl a jen jí podal ruku.

Zuzanka jeho ruku stiskla a nesmála se mu jako obvykle.

„Jak se máš, Frantíku? Myslela sem, že už třeba budeš ženatej.“

Frantík zakoktal, že to snad spíš ona už asi…

„Já?“ usmála se trpce. „Němce bych si nevzala. Zůstanu tady na vsi.“

Frantíkova tvář zazářila. Zuzanka mu pak vyprávěla o Vídni, o těch velikých domech, o kostelech a divadlech. Ano, bylo to krásné, ale domov je domov.

I Frantík prohlásil, že tady, na vsi, je jeho celý svět, a oba mladí lidé kráčeli dál spolu.

K žádnému vyznání lásky sice nedošlo, ale Frantíka napadlo, že když lásku nemůže své drahé Zuzance vyjevit slovy, že by jí to vše mohl napsat! A touto myšlenkou se pak stále obíral.

Byl konec června, sena byla sklizena, v hospodářství za-

$

vládl na nějaký čas klid. Ženské ošetřovaly hlavatice, okopávaly a plely mák a muži vyváželi hnůj a močůvku. Večer se pak sedávalo na lavičkách a rokovalo se. Bylo o čem! Vždyť nedávno padly v Sarajevu osudné výstřely. Od toho si lidé nemohli slibovat nic dobrého. Otcové dospělých synů a všichni mladí, zdraví muži měli věru těžké hlavy a s obavami hleděli vstříc nejisté budoucnosti.

Letos už Zuzanka na trávu nejezdila. Posílala místo sebe Mařku a sama raději pracovala v chlévě. Dojila a přitom se sama sebe ptala, zda to vydrží celý život - sedat pod kravami, koleny svírat plecháč a dojit, pak zas kydat hnůj… Má to zkusit u těch Vojanů? On ten Frantík je hezký, hodný, a pokud nemluví, dá se to s ním vydržet.

Jednou jí tatínek poručil, aby pomohla s jetelem na Březinách. Bude rozhrabovat.

Tak se Zuzanka znovu ocitla v osudných místech, kde loni poznala lásku.

Při práci stále toužebně hleděla k lesu, zda odtamtud nevystoupí muž s paletou a stojanem. Z rozčilení ji brzy rozbolela hlava a musela odejít domů.

Plačky se vracela úvozem a vtom uviděla proti sobě jít Frantíka. Hvízdal si.

Chlapec si hned všiml, že je uplakaná, a chtěl vědět, co se jí stalo. To kvůli té bolesti hlavy?

„Člověka může bolet i něco jiného než hlava,“ řekla Zuzanka. „To ty nevíš, co všechno může bolet. „

„Vím; nejhorší j - je, když bolí s - srdce!“

„Ano! A taky bolí lidská faleš a zloba,“ zamračila se Zuzanka a ohlížela se zpátky, kamsi k Březinám.

Frantík se začal vyptávat, komu že to dala srdce, že se teď

$

tak trápí? Proč své srdce nedala jemu? On přece není falešný, on by jí nebyl ublížil!

Ale Zuzanka nevlídně uhýbala očima a stále poplakávala. Hoch byl přesvědčen, že jí někdo ve Vídni popletl hlavu.

V neděli se muži sešli v hospodě a rokovali, ale Frantík zůstal doma. Psal. Vše, co měl v nitru, vypsal. Sice s mnohými chybami, protože ze školy vyšel už dávno a od té doby neměl moc příležitostí k psaní, ale písmo bylo stále ještě úhledné:

{„Rád bych ti to Zuzanko řek do očí, abys viděla, že to všecko myslím upřímně a opravdově, ale pro mou chybu to nejni možný, tak ti píšu.

Neodbývej mě, Zuzanko. Budu tě mít rád a nikdy ti ani jedno zlý slovíčko neřeknu. Statek máme čistej a dostaneš polovic. Pěkně tě prosím, dej mi brzo odpověď. Počkám až se rozmyslíš. Ale prosím tě dej mi znát jestli se na mě zlobíš. Když ne tak postav na okno ten červenej muškát… „}

Už v neděli večer si Zuzanka psaníčko četla. Rozum jí dobře radil, aby si toho chlapce vzala. Jenže když si vzpomněla na jemné, bílé ruce Hvězdoslavovy… Frantík měl ruce hrubé a rozpraskané. Nemluvě o všech ostatních rozdílech ve Frantíkův neprospěch.

Šla za maminkou a ukázala jí psaní. Matka byla prostinká žena. Nikdy žádné psaníčko od chlapce nedostala. Její námluvy vypadaly takto: pantáta jí řekl, že jí má rád a že jestli ho nebude chtít a bude koukat po jiných, zmaluje ji, že na to nikdy nezapomene - a bylo to.

Proto teď byla z psaníčka celá vyjevená:

„On ti píše jako nějakej pan učitel! Dítě, ty máš štěstí, takovýho muže dostat! Takový psaní!“

A maminka celá zářila při pomyšlení na Vojanův krásný statek. A že kluk koktá? No tak koktá! Jiný zase pije, a to je horší. A Vojanův statek je nedaleko, Zuzanka by mohla každou chvíli přiběhnout domů a obě rodiny by si

$

pomáhaly, pásly by společně husy a později, až přijdou děti…

Tolik výhod! Proto maminka domlouvala Zuzance, aby si Frantíka co nejdříve vzala. To se přece nenatrefí každej den, takovej ženich! A je třeba si pospíšit, povídá se, že po Frantíkovi pokukuje Růženka Tupých! Je sice šilhavá, ale těch peněz! Vojanovi by si pěkně pomohli!

I pantáta se už dozvěděl o psaníčku a věřil, že holka přijde k rozumu a vdá se k Vojanům.

Zuzanka té noci nespala.

Už poznala, co je láska, a nemohla bez ní dále žít. Čekat celá léta, až snad někdo další přijde? Nakonec se může stát, že ten další by byl ještě horší než Frantík. A je přece lepší vdát se než zůstat svobodná.

Uprostřed noci vstala a postavila na okno červený muškát.

Potom se vroucně modlila, aby všechno dobře dopadlo a aby Frantík nepoznal, že ona -

Časně ráno šel Frantík nasekat jetel. Mohl jít kratší cestou, kolem Budařovy chalupy, ale on si raději zašel, jen aby se podíval k Borovcovu statku. Bude za oknem muškát?

Srdce mu stydlo strachem. Byl hladový, protože pro samé obavy nepomyslel na snídani. Co když se mu Zuzanka vysměje a to nešťastné psaní ukáže kamarádkám?

A už byl u Borovcova statku. V Zuzančině okně - ano, červený muškát!

Jako by se k Frantíkovi nebe nachýlilo! Jako by ho zalilo svým blankytem! Nemohl ani vydechnout. Zuzanka se nezlobí!

Stále se ohlížel, ale musel spěchat za prací.

Jak se mu ten den sekalo! Kosa přímo zpívala, jetel omamně voněl, a ty včely!

Cestou domů Frantík natrhal kytici pomněnek, a když pro-

$

cházel kolem Borovcova statku, hodil květiny oknem do Zuzančiny světničky.

Domů vpadl jako velká voda a matka mu hned nesla pořádný hrnek kafe a patku chleba - tu on měl nejraději.

Zeptala se, zda dnes půjde na zelné pole, a užasla, když syn prohlásil, že je mu dnes všecko jedno! Dnes prý je velký svátek!

Dozvěděla se, jak napsal Zuzance a že se možná splní jeho velký sen. Zaslzely jí oči. Tolik by to Frantíkovi přála, vždyť sama nejlépe věděla, jaký je to dobrý člověk.

Setkali se i oba tatíci a domlouvali se o věnu. Potom se setkaly obě panímámy a radily se o peřinách a výbavě a obě se shodly na tom, že by se nemělo se svatbou otálet.

To bylo hovorů a dohadování!

Nejméně toho namluvili ti, jichž se to týkalo nejvíce. Frantík a Zuzanka. Stáli spolu na zahradě a rozpačitě přešlapovali.

Frantík se musel dívat stranou, když chtěl něco souvislejšího říci, protože kdyby se podíval do Zuzančiných očí, oněměl by dočista.

Zuzanka se smála.

„Koupíme si tabulku, jakou nosí děti do školy v první třídě. Vždycky mi napíšeš, jak mě máš rád.“

Zarazila se. Nebyl tento žert přece jen trochu krutý? Rychle se opravovala:

„Ba ne, já vždycky počkám, až mi všecko pomalu vypovíš. Jen jestli je to všecko pravda, co mi slibuješ?“

Frantík znovu přísahal, že nemá ve svém srdci nic, co by jí nemohl svěřit, že jí nic netají, že ještě neměl žádnou dívku a že pouze Zuzanku nosí ve svém srdci. Je jí tedy hoden!

$

Při těch slovech Zuzanka sklopila oči. V duchu se jí vybavily zdi vídeňského červeného domu.

Snad na to vše zapomene ve Frantíkově objetí! Až bude celá jeho, snad ty smutné obrazy zmizí!

O námluvách si už povídala celá vesnice. Jak už to bývá, názory se různily. Jedni chválili Zuzanku a hanili Frantíka, radili Borovcům, aby mu dceru nedávali. Takovému koktovi!

Druzí naopak domlouvali Vojanům, aby si Frantík to fintidlo nebral, je to dobré jen na parádu a do postele. A jak to bylo dlouho ve Vídni; copak to tam asi dělalo? Jiné nevěsty jsou lepší, bohatší!

Ale takové řeči se vynoří kolem každé svatby, a tak na ně Vojanovi ani Borovcovi příliš nedali, jen panímáma Borovcová se rozčilovala, co to lidé povídají o její milé Zuzance. Vždyť je to takové tiché a hodné děvče, jaktěživo nikomu neublížilo a s nikým nic nemělo.

Zuzanka mlčela a chystala se na svatbu.

Panímáma koupila pro Zuzanku pěknou látku na svatební šaty a přichystala myrtu. Když její dcery postupně dospívaly, tolik se strachovala, aby někde neprohýřily svůj věnec. Tolik prosila Boha, ať ty její holky smějí beze studu přistoupit k oltáři. A hle, je vyslyšena. Jak pěkně to bude Zuzance slušet s tou myrtou! Ta holka je čím dál krásnější!

Svatba se blížila. Už byla vytopena pec, už těsto z díže přetékalo na kamna. Přišla teta Sosnová s kmotřičkou, už dělaly slaďounké buchty s mákem, tvarohem, povidly… Ani rozinkami se nešetřilo.

U pečení buchet nechyběly Zuzančiny nejlepší kamarádky, které dychtivě čekaly na krajové buchty z pekáče, který se první vytáhne z pece. Aby ne, víte přece, že když holka sní takovou buchtu, do roka se zaručeně vdá.

Husy už byly upečené, slepice se vařily na plotně. Také vepřové a telecí maso bylo připraveno.

$

Už se scházelo příbuzenstvo a známí ze širokého okolí a už také došel svatební dar z Vídně, doprovázený dopisem, v němž si Anda neodpustila štiplavé poznámky.

„Mělas zůstat u nás, Zuzi, byli bysme ti tu našli něco lepšího. Tvé krásy je do hospodářství škoda. „

Ale Zuzanka nad tím mávla rukou a radovala se z daru byl to obraz. Považte, byla na něm vymalovaná sama Panna Maria, jako živá. Maminka se dala do pláče:

„Já se bála, že Anda bude v tý Vídni zapomínat na zbožnost, ale teď vidím…“

Tomu obrazu se všichni velmi obdivovali a po celé vsi se vyprávělo, jak se ta Andula má ve Vídni dobře, takový dar poslala! A Vojanová každému vysvětlovala:

„Zuzanka se ve Vídni mohla kolikrát vdát, chtěl ji taky ňákej pán, co ostává blízko císaře pána, ale ona řekla, že ne. Byla věrná našemu Frantíkovi.“

Zuzanka už několik dní chodila s hlavou obvázanou: namočila si totiž vlasy do sladké vody a zapletla si je do tuhých copánků, tak, jak bylo potřeba k přípravě svatebního účesu.

Posledního dne před dnem svatebním se snoubenci vypravili ke zpovědi. Zuzanka stále ještě pěstovala ty své cukrové copánky, a tak se musela pečlivě zahalit do hedvábného šátečku a stáhnout si ho hodně do čela. Z ženichových bot vycházela přímo záře, jak si je vyleštil. Do kostela šel každý zvlášť a podle starých obyčejů na sebe skoro nepohlédli.

Zuzanka věděla, že už nyní musí svému nastávajícímu muži prokazovat povinnou poslušnost a úctu, a tak nechala Frantíka, aby přistoupil ke zpovědnici jako první. Sama se posadila opodál do lavice a otevřela knížku se zpovědním zrcadlem. Hledala tam své jméno a název pro svůj hřích, ale nemohla nic najít. Ne, nebyla tu otázka, zda nevěsta porodila dítě a odložila je! Ale což to vše nebyl pouhý strašný sen? Ano, byl to sen.

$

Četla:

{„Já bídná hříšnice, ze všech hříšníků nejbídnější, omdlévám lítostí nad svými hříchy… Želím jich proto, že jsem Tebe, Spasiteli, urazila… Chci život svůj polepšiti, každé příležitosti ke hříchu se varovati a už nikdy více nehřešiti…“}

Frantík již vyšel od zpovědnice a poklekl u oltáře - nyní musela jít Zuzanka. Když si klekala, nezapomněla si upravit sukni tak, aby si ji nezamazala od prachu. A začala ze sebe chrlit nějaké ty všední hříšky, jak to už od dětství uměla nazpaměť: jméno boží brala nadarmo, denní modlitby opomíjela, v zapovězený čas se veselila, pak také nedodržela posty, ba dokonce rodiče neposlouchala… Ano, lituje toho, všech svých hříchů vědomých i nevědomých a Pan farář se laskavě optal:

„Svatou čistotu jsi dodržovala?“

Zuzanka byla ráda, že má šátek uvázaný hluboko do čela. Raději ještě více sklopila hlavu a odpověděla „ano“.

Bože na nebesích, tobě by se bylo to ubohé děvče přiznalo, ale přiznat se tomuto člověku? A co kdyby se začal vyptávat dále? Kdyby se zeptal, zda hřích měl následky, kdyby se zeptal, co se stalo s tím dítětem! Přece by Zuzanka nemohla říci pravdu! Musela by zase lhát, a ty další lži by byly ještě horší než tato lež jediná, jíž se dopustila nyní. Co kdyby farář poručil, že musí vše říci Frantíkovi? Že se musí ke svému dítěti přihlásit, že je musí vyhledat! Ta ostuda po vsi. A Frantík by si ji samozřejmě nevzal.

Ale ty to vše posoudíš, Bože, a Zuzance odpustíš, či ne? Pan farář neměl o pravdivosti dívčiných odpovědí žádné pochyby. Vždyť i ženich mu tvrdil, že čistotu dodržoval. Zuzanka dostala rozhřešení a šla se pomodlit.

Avšak cítila, že těch pár zdrávasů nesmaže její zločin. Ano, zločin!

$

Kde se v její hlavě vynořilo takové slovo? Dosud nikdy v životě toto slovo nevyřkla.

Pan farář už zatím sloužil tichou mši svatou a ženich nábožně poslouchal. Spolu s nevěstou pak přistoupil ke svatému přijímání. Zuzance se třásly rty. Dopouští se svatokrádeže? Ztrestá ji Bůh? No, ať je třeba těžce potrestána, ať se stane cokoli! Hlavně když se nikdo nic nedozví o tom děcku.

A na zpáteční cestě už vesele švitořila o šatech a o družičkách. A koně budou mít fábory!

V předvečer svatby přišly družičky uplést věnce a ozdobit vozy. Všechno připravovaly za zpěvu svatebních písní.

Panímáma Borovcová jako by se docela uzdravila ze svých neduhů a pantáta stále posílal pro pivo, aby se mládež posilnila.

Svatební ráno vstalo orosené z mlhy a par. Všechno hrálo duhovými barvami, ptáci se rozezpívali, dokonce kukačka zakukala!

U Borovců byl velký shon, už to začalo, už po návsi rachotily povozy se svatebčany.

Báby se těšily na „zatahování“. To bude peněz, a kolik vypijí sladké kořalky! Děti zase číhaly na koláče a už od rána stály „na čuměné“.

Nevěsta se oblékala. Všichni jí záviděli, tak byla krásná. Maminka přinesla svatební věnec z myrty, dokonce rozkvetlé. Myrta kvete málokdy, byla to pro všecky učiněná vzácnost - a podívejte se, zrovna na Zuzančinu svatbu rozkvetla. Jistě dobré znamení.

Když vložili věnec na nevěstinu hlavu, všimla si maminka, že Zuzanka zkřivila obličej.

„Nelíbí se ti? Vždyť sme si dali tak záležet, podívej se, co je na něm kvítků!“

„Bude mě asi tlačit,“ řekla rychle Zuzanka jakoby na svou omluvu.

$

Dobrácký Frantík neměl ani potuchy, že nedostal nevěstu takovou, jaká měla být. Byl na výsost blažený, že si ho vzala. Odstěhoval si ji na svůj statek a zdálo se mu, že spolu s ní získal všechnu pozemskou i nebeskou krásu. Ještě nikdy v životě tolik nekoktal jako nyní, protože nikdy v životě nebyl tak rozrušen.

Jeho rodiče nevěstu přivítali s otevřenou náručí. Takové srdečnosti jsou schopni jen prostí lidé. Sami si už své věci odstěhovali na výměnek. Na statku teď budou kralovat mladí. Však už byly postele zastlané Zuzančinými peřinami, krásně modře pruhovanými, a v policích se blýskaly její malované hrnečky. Od svého tatínka dostala darem světlý, lakovaný nábytek a ke všemu tomu ještě kredenc! Považte! Kdo ji tady v Lukově měl?

Všechno svítilo novotou a Zuzanka měla velkou radost. Byla nadšená i z Frantíkovy lásky, která byla vřelá, ale ne surová, jako bývá láska náruživých mužů. Zacházel se Zuzankou pěkně, a tak zapomněla na všechny své obavy a ve Frantíkově objetí nemyslela skoro vůbec na Hvězdoslava. Předpokládala, že na něho bude vzpomínat více.

Ale Frantík byl tak oddaný, měl k ní tolik ohledů a projevoval jí tolik lásky, že nebylo možné, aby v ní to vše nevyvolávalo jakousi měkkou něhu i soucit. Soucit s podvedeným?

Frantík začal horlivě pracovat, nejraděj i se ochomýtal doma, protože tak mohl být v Zuzančině blízkosti. Když musel na pole, ujišťoval se aspoň, že mu žena přinese jídlo, aby se s ní mohl aspoň krátce potěšit.

Vojanovi byli k Zuzance hodní. Jejich nejmladší syn pomáhal pást a obstarával drobnější práce, ostatní synové byli ve světě. Staří vařili s mladými na jedné plotně, ale sami pro sebe. Den co den si dali vzájemně „okoštovat“ a vycházeli spolu velmi dobře.

Horší to bylo u Borovců, protože panímámě ubyla pracovní síla. Nestěžovala si však, hlavně že je holka spokojená.

Ostatně Zuzanka k ní zaběhla každý den, poptala se na

$

zdraví, pověděla, co bude vařit a co dnes dělá Frantík.

„Tak vidíš,“ usmíval se pantáta, „a ze začátku si nechtěla o něm ani slyšet. „

„Když já byla hloupá!“ smála se mladá žena upřímně. „Ale vždyť hloupost je taky boží dar.“

Každou neděli se mladí vypravili do kostela, odpoledne si vyšli někam do lesa, sedli si do mechu a milovali se. Co jiného, vždyť byli tak mladí.

Tak si všichni žili v samé radosti a spokojenosti a nevnímali, že svět okolo začíná vřít. Pravda, v hospodě se už hodně a zpříma hovořilo o válce, ale tatík Vojanů, aby sám sebe uchlácholil, vysvětloval svým synům, že to se jen tak povídá, že se to jistě zase všecko uklidní. Však si vzpomeňte na dvanáctý rok! Tenkrát se dokonce i rukovalo, ale nakonec se to uklidnilo. Letos to bude zase tak.

A pak přišel výbuch. Válka. Mobilizace. Narukovat do čtyřiadvaceti hodin.

Ubohá Zuzanka. Frantík byl zdrcen, že musí opustit své krásné hospodářství, rodnou střechu, obdělaná pole. Ale hlavně musí opustit milovanou ženu!

Ale co se dalo dělat? Snesli z půdy truhličku a připravili všecko potřebné.

Zuzanka usedavě plakala, možná ještě usedavěji, než když ji tenkrát opustil malíř. Věšela se Frantíkovi kolem krku a ujišťovala jeho i sebe, jak ho má ráda a jak se bez něho neobejde. Zároveň mu prozradila, že čeká dítě.

Být to za jiných okolností, byl by se Frantík bezmezné radoval. Vždyť za svobodna se těšil, až bude ženatý a stane se tátou. Malé děti měl rád, se zalíbením pozoroval cizí, když dosud neměl své vlastní.

Ale jak se mohl z takové noviny radovat právě dnes? Rozplakal se a prosil rodiče, aby Zuzanku neopouštěli.

Staří Vojanovi byli zdrceni, tatínek se roznemohl a maminka plakala celé dny - vždyť jí odvedou dva z jejích synů, a bude-li hůř, čeká to i na třetího.

$

Pantáta Borovců proklínal Němce - to oni přece poroučejí, aby čeští a moravští otcové vydali své syny. Proč se Němci nebijí sami? Proč my máme stát proti Srbům, kteří jsou Slované tak jako my?

Borovec, jako už tolikrát, naříkal, co jsme to za národ, že se necháme jako dobytek hnát na jatka. Vzbouřit bychom se měli!

Do čtyřiadvaceti hodin byla vesnice jako vymetená. Nejlepší chasa, svobodní i ženatí, byli ti tam. Zůstali tu jen tatíci - ti přijdou na řadu až při druhé výzvě.

Zuzanka se těžce loučila se svým Frantíkem. Prožili spolu jen pár týdnů, ale ona už k němu přilnula celou svou duší. Vyprovodila ho a cestou zpět poklekla u kříže. Modlila se jinak než kdykoli dříve. Předtím své Otčenášky jen tak drmolila, ani nevnímala slova, ale dnes prosila opravdu úpěnlivě, aby ji Bůh vyslyšel. Napadlo ji totiž, že už možná přichází trest za to, čím se provinila.

První velké zděšení trochu vyprchalo a za čas se lidé se vším smířili. Povídali si, že to přece nemůže dlouho trvat. Pak se do války přimíchalo i Rusko a Německo a lidé zase předpovídali, že teď už to opravdu nemůže dlouho trvat!

Do půl roku povila Zuzanka synáčka a Frantík dostal první dovolenou. To bylo radosti! Světem šla smrt a kosila jedním máchnutím tisíce životů, a přece se lidé i radovali.

Zuzanka si v duchu říkala, že milostivý Bůh jí odpustil. Asi je na takové přehmaty zvyklý. Kdyby měl každého hned trestat, to by to vypadalo!

Frantík řekl, že mu připadá, jako by prožíval jakýsi vymyšlený román, vždyť to ani nemůže být skutečnost, tolik štěstí.

Zuzanka opět zkrásněla, byla boubelatá a červenolící. Vojanovi si ji velmi chválili - je pracovitá, hospodářství jen kvete, ona se stále drží doma a všecko má v takovém pořádku! A jak se na nikoho cizího ani nepodívá, ne jako tamhle mladá Soukupka, která svému muži vyvádí pěkné divy: chodí

$

za ní Brtník a ještě si vzala do stavení nějakého cizího chasníka - prý na výpomoc, slyšeli jste to kdy, lidičky?

Frantík se radoval, jak na něj Zuzanka věrně čeká, a sliboval jí, že jí to vynahradí, až se vrátí z války.

Všechna chvála o jeho Zuzance byla pravdivá. Strach a starosti prohloubily a očistily její duši. Ve chvílích samoty zpytovala svědomí a kála se. Vypravila se i na pouť a vyzpovídala se cizímu faráři ze všeho. Nyní se domnívala, že už učinila svým povinnostem zadost a že má tedy tam nahoře jednou provždy odpuštěno. Vše tomu nasvědčovalo.

Chlapečka porodila velmi snadno, i když byl velký a silný. Obě babičky žasly, jak se všechno odbylo hravě, vždyť si ještě dobře vzpomínaly, kolik vytrpěly ony samy při prvním dítěti! Usoudily, že je to tím, že Zuzanka je vtělené zdraví a že je taková vyrovnaná, to dělá při porodu hodně.

Dítě pokřtili, když přijel Frantík na tu dovolenou. Řádně to oslavili, buchet, rosolky a všeho možného bylo dost a dost.

Frantík nepil. Nikdy si na to nepotrpěl. Raději seděl u Zuzanky a dítěte, svíral mezi koleny pořádný kafák a sytil se sladkými buchtami. Panímámy Borovcová a Vojanová byly celé divé ze svého nového postavení babiček a nadšeně se obíraly malým vnoučkem, který dostal jméno Jan.

Ano, i ve zlé a hrozné době války zasvítily občas skromné paprsky lidského štěstí.

Válka pohltila mnoho obětí. Z lukovských občanů si smrt také vybrala. Padl i Frantíkův mladší bratr. Všem obětem byl postaven na návsi pomníček.

Frantík měl štěstí a vrátil se bez jediného škrábnutí! Řekl, že se mu kulky vyhýbaly a že je to jistě tím, že se za něj někdo upřímně modlil.

Malý Jeníček už běhal jako čamrda. Bylo to neposedné dítě a babičky doufaly, že ho teď bude tatínek trochu krotit,

$

třeba i metlou! Ony samy se k takovým zásahům nedokázaly odhodlat.

Válka Vojanovu hospodářství neuškodila. Jiní nadělali dluhů, ale Zuzanka byla naopak velmi šikovná a dokázala vyplatit svým švagrům jejich podíly. Dokonce ještě dala postavit novou stodolu. Uměla báječně ukrýt obilí a mouku před rekvizicemi a ve všem si počínala náramně rozšafně. Nikdo o ní nemohl říci špatného slova.

Nepřítomnost svého muže nesla sice velmi těžce, ona, zdravá a náruživá mladá žena! Ale dokázala si poručit a ničeho zapovězeného se nedopustila. Představte si, že zpolíčkovala čeledína, který si k ní cosi dovolil. Na hodinu ho vyhnala ze statku. Místo něho si vzala na práci nějakého Rusa, ale chovala se k němu okázale a pánovitě, až jí to tchyně vytkla. Zuzanka se však rázně obhájila:

„Můžete mu to nějak vynahradit vy. Přilepšete mu za mými zády, můžete s ním jednat jako se svým synem. Vám při vašem věku už nikdo nic nevytkne, ale já si zadávat nemůžu. Já vím, jaký sou lidi. Až se Frantík vrátí, pomluvili by mě.“

Měla pravdu. Lidé pásli po nějakém jejím prohřešku, protože štěstí a spokojenost nedá závistivcům spát. Hlavně ti, kdo sami hřešili, by se rádi dozvěděli něco nepěkného, protože zlí se rádi omlouvají špatností těch druhých.

Janačka, která si za mužovy nepřítomnosti pořídila děcko se šmatlavým Vápeníkem, sledovala Zuzanku jako kuna. Kéž by se Zuzanka také někde zapomněla, hned by měla ona sama před mužem aspoň nějakou omluvu. Ale nic se jí nepodařilo vypátrat.

Brzy po válce zemřel Zuzančin tchán, starý Vojan. Tatínek Borovec se s tím těžko smiřoval. Podívejte se ke Stračkům, tam se všichni stále hádají, a staří jsou přece pořád živi. U Vojanů spolu všichni dobře vycházeli, a přece smrt zasáhla.

Jinak však hospodářství dále rozkvétalo a brzy se mladým narodil druhý synek. Oba hoši byli jako z hadích ocásků

$

a Frantík při své dobrotě je neuměl krotit. Nikdy se doopravdy nerozhněval, a když už šel hledat metlu, hledal ji tak pomalu, že ho zlost mezitím přešla. Zvláště starší syn byl neposlušný. Pan učitel tvrdil, že je velmi nadaný, ale že si všechno pokazí svou nepořádností: chodil za školu, zapíral, lhal, pral se s kluky, kamením házel, vracel se ze školy v roztrhaných šatech…

Aspoň maminka kdyby ho vyplatila, jenže ona na něj nestačila. Když mu chtěla nasekat, vyrval se jí a bít se nenechal.

Časem to došlo tak daleko, že Frantík přece jen odepjal pásek a syna přehnul přes koleno, ale bitý neposlucha ztropil takový rámus a tak řval a zuřil, že ho museli zase pustit; vždyť on, nebudete věřit, i kousal a drápal, plival a vyhrožoval, že se to nedalo poslouchat!

Zuzanka se obávala, co z něj vyroste, ale František se nedal vyvést z klidu. Měl své syny příliš rád a domníval se, že se časem umoudří.

Léta ubíhala, i mladší syn František už šel do školy a babičky se vyptávaly:

„A co takhle holčičku do třetice? Byla by to radost.“

Otec František na to odpověděl, že už mají té radosti až nad hlavu. Zuzanka dodala, že dneska přece už ženy nemívají tolik dětí, zpravidla jen dvě. A jí se už do ničeho nechce. Zase se trápit s malým děckem? Kdepak. A stojí to spoustu peněz.

Vzpomněla si při tom na svou dávno zapomenutou minulost. Jak ji šlehla myslí ta připomínka, že kdysi přece holčičku měla. O osud své dcerky se však nikdy nestarala a ani se za ni nemodlila. Nyní si v duchu řekla, že už snad ani její dcerka nežije. A pokud žije, jistě se má lépe, než by se měla u ní!

Nahlas babičkám dopověděla, že kluci brzo dospějí a přivedou si nevěsty - hned bude ve stavení více ženských! Kdepak, nechce žádnou dceru. To tak, ještě pořizovat výbavu! Takhle, když mají jen syny, se o výbavu pěkně postarají

$

matky budoucích nevěst. Není třeba schraňovat peří, může se prodávat a vydělá se, ukládá se to na knížku, aby měli synové dobrou budoucnost: Jenda dostane čistý statek, krásně zvelebený, a František půjde na studie.

Přišla pozemková reforma a pole nedalekého velkostatku byla zabrána. Frantík rychle přikoupil dvanáct měr a začal stavět kůlny, sýpky a maštale. Když pak přišla krize, on byl ve svém statku opevněn jako na hradě a v ničem se nemusel nuzovat.

Stará Vojanová si pochvalovala, jaké má stáří, nevěsta j e tak hodná, jako byla první den po svatbě, Frantík je výborný hospodář, i druzí synové se vyvedli. Jeden syn sice padl, pravda, ale tak už to milostivý Bůh zařídil, to se nedá nic dělat.

Borovcovi to neměli tak dobré. Syn Nácík se sice neoženil špatně, dostal peněz více, než čekal, protože jeho vyvolená byla dcera handlíře, který obchodoval s dobytkem, ale bohužel se rychle ukázalo, že milá Stázička není žádná hospodyně.

I když měla dobrou vůli a byla hodná, za moc její snažení nestálo. Panímáma Borovcová tak neměla klid až do smrti.

Netrápila se už dlouho. Přišlo to na ni jednou v nejpilnější práci. U srdce ji píchlo, rozrazilo ji to skrz naskrz, a než se okolostojící rozpomněli, že by se mělo jet pro doktora, byla v pánu. Zuzanka matku hořce oplakala a hlavou jí zase táhly vážné, pochmurné úvahy.

Osamělý pantáta Borovců si pak navykl chodívat k Vojanům. Frantíka měl raději než svého syna Nácíka, který ve všem podléhal Stázičce, jejíž povaha byla všelijaká. Neměla zkrátka tu pravou selskou krev, bylo vidět, že je dcera handlíře. Nastaly vůbec horší časy, hospodářství tolik nevynášelo a mrzutý Nácík se leckdy se ženou hašteřil, že nadělá více škody než užitku.

$

Starý Borovec už zapomněl, že i on býval zamlada prudký, a raději se vždy vytratil k Vojanům.

To Frantík byl jako beránek, i když děti notně zlobily.

Mladší Fanoušek už byl na studiích a stal se z něho dobrák po tátovi.

Starší Jenda pracoval doma v hospodářství. Hezký byl jako obrázek, zdědil krásu své matky; ale po kom měl tu prchlivou a zlostnou povahu? Jedině po dědečkovi. Zuzanka si dobře vzpomínala, že se její otec choval právě tak.

Toť se ví, že před dědečkem o tom ani nešpitla, ostatně teď k stáru se z jejího otce stal povolný dobráček, pichlavá slupka spadla a ukázalo se přece jen dobré jádro.

Má snad i Jenda v sobě takové zlaté jadérko? Snad nakonec přece jen potěší své rodiče, ale prozatím se o ničem takovém nedalo hovořit.

Frantík chtěl, aby prvorozený syn dostal i nějaké to vzdělání, chtěl, aby prodělal aspoň ta čtyři léta měšťanky. Ale Jendovi se učení z duše protivilo. Když mu bylo čtrnáct let, prohlásil, že už do školy nepůjde a že bude doma pracovat. Marně mu otec domlouval. Syn ho ani neposlouchal, a když mu to podrážděný tatík vytkl, synáček odsekl:

„Já nemám čas čekat, než ty to ze sebe vykoktáš!“

Uražený otec odpověděl synovi, že bude jednou litovat.

Celou scénu slyšel čeledín a žasl. Jendovi řekl, že kdyby mohl, dal by mu takový pohlavek, až by se mu hlava obrátila kolem dokola. Vždyť hospodář je takový dobrý člověk, to jen pan syn nechápal, jakého má vzácného otce.

Jenda však býval zlý i ke svému mladšímu bratrovi. Nechtěl se s ním o nic dělit; když jako děti dostali nějaké cukroví či pomeranč, snažil se vše uchvátit pro sebe a bratrovi nedal, i kdyby plakal a žadonil jak chtěl. A pokud se do toho vložili dospělí a chtěli mu vzít pamlsky násilím, raději mrštil cukrovím nebo ovocem do bláta a rozdupal to.

Nejinak se choval ve škole. Když ho pan učitel z trestu poslal za dveře, ihned utekl a už se ve škole neukázal. Měl-li

$

klečet na hanbě, dupal nohama, šramotil, vyrušoval, na zeď škrábal a rval na sobě šaty. Tak se stalo, že ani čtvrtou třídu měšťanky nedochodil a ujal se práce doma.

Musí se ale uznat, že si počínal dobře, jako starý hospodář. Oral, že byla radost se podívat, a v sekání se vyrovnal dospělým mužům. Ovšem, neuměl šetřit peníze. Nikdy jich proto neměl dostatek a pomáhal si k nim tedy, jak se dalo. Když ho matka poslala pro nákup, zapíral vrácené drobné, nebo si rovnou koupil nějakou věc pro sebe. Kouřil jako dospělí a nikdy mu z toho nebylo špatně. Čím byl starší, tím větší alotria prováděl.

Stalo se dokonce, že otci sebral peníze, které utržili za dodané mléko. Když na to otec přišel, Jenda zpupně řekl:

„A co sis myslel? Že na tebe budu zadarmo dřít? Když mi nedáš peníze, vezmu si je sám! Však to stejně bude můj statek, mám na to právo!“

„Tak to ještě není tak jistý, zda to bude tvůj statek!“ rozkřikl se otec, ale hned se zakoktal a další slova mu uvízla v hrdle. Jenda se dal do smíchu a odešel.

Zuzanka byla toho svědkem a rozplakala se. I starý Borovec byl u toho a mladá žena se k němu obrátila:

„Tatínku, vy ste nás uměl za sebemenší provinění tak zmalovat, že sme měli modřiny. Prosím vás, udělejte to taky tomu našemu uličníkovi, když vlastní táta to nedokáže.“

„Blázínku,“ usmál se starý Borovec, „ty si myslíš, že bych to ještě doved? Já už v sobě nemám proti nikomu žádnou zlost a bez zlosti nemůžu nikoho bít. Však on to Jenda tak zle nemyslí. Je to podle mě chytrej chlapec: ví, že statek je jeho, ví, na co má právo.“

I Frantík se hocha ještě zastával, ale Zuzanka byla nešťastná a často si nad synem poplakala. Že by přece jen přicházel trest? Mladší syn studoval ve městě a bydlel u strýce, jenž byl účetním v záložně. Měl pouze jedno dítě, a tak mohl malého synovce vzít na byt.

Přijít na střední školu z vesnické školičky, to nebylo nic

$

jednoduchého, František měl co dohánět, ale byl pilný a stále si připomínal otcova slova, že když se bude hodně učit, jistě to někam dotáhne a bude mít snazší a pohodlnější život. Ne, nechtěl by ani za nic pracovat tak těžce jako jeho rodiče.

I když sedět v dusné třídě, to také nebyla žádná slast, to by František raději pomáhal na poli, rozhlížel se po modrojasné obloze a vdechoval vůni kvetoucího jetele.. Ale co se dá dělat, otec určil, že má studovat.

Brzy se propracoval mezi nejlepší žáky a Zuzanka si říkala, že Fanoušek jí jistě vynahradí všecko trápení, které má se starším synem.

František začal dospívat a přímo překotně rostl. Strýc napsal jeho rodičům, že musejí chlapci přilepšovat na jídle, protože je slabý a stěžuje si na bolesti v břiše, jen aby to nebylo slepé střevo! Lékař říkal, že možná bude potřeba operace!

Naštěstí přišly prázdniny a František se na vesnici trochu zotavil. Rodiče byli překvapeni, jaký je z něho rozumný a vážný chlapec. Jak pěkně se choval k tatínkovi, jak pomáhal mamince!

Není divu, že mu všichni stranili a pouze matčino srdce bdělo, aby se staršímu Jendovi nestala žádná křivda. František dostával silnou stravu, ale maminka vždy dala i Jendovi; ovšem pak jí zase bylo líto, že by chlapci měli jíst lépe než otec, a tak vlastně přilepšovala všem. Kuchyňské výdaje se velmi zvýšily.

Hospodář také nechtěl, aby Jenda řekl, že se věnují jen Františkovi, a tak za prvorozeného mnohdy převzal jeho práci a poslal oba syny třeba na fotbal nebo k vodě. V té době už i na venkov pronikaly různé sportovní horečky, koupání a slunění, a podlehla tomu i selská mládež.

Jenda všechno přijímal jako samozřejmost, a přesto v sobě živil hořkost a vzdor. Nejednou se ušklíbl a nahlas nadával, že je to v jejich rodině jako u těch lidí, co se o nich píše v bibli - u těch Izáků, či jak se jmenovali! Ti přece také měli jedno-

$

ho syna jen pro dřinu a druhého si chovali jako svého mazánka!

„Taky okradli staršího o prvorozenectví!“

Maminka zůstala bez dechu a teprve za chvíli se zmohla na odpověď, že biblický prvorozený syn o své výsady ani nestál - prodal je za mísu čočky!

Není to tak i s Jendou? Přece mu navrhovali, aby studoval. Sám nechtěl!

„Taky bysme tě měli rádi a taky bysme se s tebou mazlili, jenže ty o to nestojíš!“ rozkřikla se maminka. Jak ráda by syna vzala do náruče a políbila, ale on vzpurné pohodil hlavou:

„Vidíš, sama si řekla, že mě nemáte rádi!“

A utekl.

Když byla někde muzika, Jenda byl vždycky mezi rváči a výtržníky. Stále se mu zdálo, že se mu děje jakási křivda a že se musí bránit. Pravidelně se stávalo, že se mu zalíbilo děvče, které už mělo svého vážného nápadníka. Byly z toho krvavé spory.

Jindy zase chválil, co všichni ostatní haněli, nebo naopak. Náruživě hrál fotbal, ale ne proto, aby si zasportoval, ale proto, že to byla příležitost zápasit s jinými, kazit hru a přít se.

Byl všude neoblíbený a často došlo k tomu, že ho kamarádi zbili. Protože byl velmi silný, muselo se jich na takové přepadení domluvit více. Pak ho spolu přemohli a pořádně vyplatili.

Otcovy domluvy, aby se choval tak, jak se na syna z velkého statku sluší, zůstávaly bez účinku.

Zato František! Zejména babička Vojanová si na něj potrpěla. Bude z něho jistě pan dochtor! Nebo pan páter? Vyptávala se Frantíka, co si vybere.

„Kdybych ti měla radit, buď panem páterem. To by byla pro nás všecky velká radost a čest. To by se mi dobře umíralo!“ řekla babička Františkovi jednou, když spolu seděli na mezi a hlídali husy.

$

Právě kolem projížděl Jenda s potahem. Musel pro krmení. Práskl vztekle bičem a zakřičel:

„Člověk pracuje, neví, kam dřív, ale lenoši se válejí! Ale počkej, až já tady budu hospodářem! Já se darmožroutů zbavím!“

Když se František chystal po prázdninách zpátky do školy, ptal se matky, zda by se jí líbilo, kdyby se stal knězem. Vždyť se už bude muset rozhodnout, jaké povolání si vybere.

„To by bylo dobře, kdyby z tebe byl kněz! Vyprosil bys mi odpuštění všech hříchů!“ zvolala Zuzanka tak podivným hlasem, že se Frantík zarazil.

„Ty přece žádné hříchy na svědomí nemáš, maminko.“

Zuzanka si povzdechla a odvrátila se:

„Každej má hříchy. I spravedlivý sedmkrát za den zhřeší, natož já!“

„Ale vždyť ty jenom celý dni pracuješ a staráš se o nás.“

Zuzanka se však usilovně chytla té myšlenky, že její syn by jí mohl vyprostit odpuštění. Svého mladšího syna nesmírně milovala, ale s takovou péčí a něhou jako tentokrát ho ještě nikdy do města nevypravovala.

V té době jí bylo čtyřicet tři let. Není to žádný vysoký věk, ale pro ženu?

Zuzanka nikdy léta nepočítala, neuvědomovala si je. Muž ji měl stále stejně rád. Oč snad bylo nyní mezi nimi méně lásky tělesné, o to více přibývalo lásky duchovní. Zuzanka dobře cítila toto sílící pouto, jenže je neuměla pojmenovat, nebyla tak vzdělaná.

Nyní, když si všimla, že přece jen začíná stárnout, litovala, že nepřivedla Frantíkovi na svět ještě aspoň jedno dítě, tu holčičku, po níž tolik toužily obě babičky.

Tyto myšlenky Zuzanku dosti trápily. Zdával se jí také podivný sen. Viděla svou dcerku v peřince s volánky, jak ji

$

drží na rukou ta bohatá paní. Jindy se zase viděla ve snu, jak kráčí vídeňskými ulicemi, bídně oděná, odkládá novorozeně na koleje pouliční dráhy a prchá. Lidé za ní běží a volají, že je vražednice.

Zuzanka si stěžovala sousedkám, že mívá těžké sny a že jí bývá v noci nevolno. Ženy přikyvovaly: takhle to zpravidla začíná, u některé ženy to přichází už před padesátkou, ba ještě mnohem dříve. Návaly krve do hlavy…

Ale Zuzanka věděla své. Nakonec napsala Andě do Vídně dopis a sdělila jí adresu, kterou měla dodnes pečlivě ukrytou v modlitebních knížkách.

{„Je to jedna paní, se kterou sem se seznámila ve Vídni v tom domě, však ty víš!“}

Právě v pololetí, kdy se rozhodovalo o známkách, František se zase rozstonal. Ozvalo se znovu slepé střevo. Zrovna se připravoval na zkoušku z latiny, ta mu moc nešla, ale velmi se snažil, protože jako kněz bude tu řeč velmi potřebovat. A do toho přišel záchvat.

František prosil strýčka, aby nevolali lékaře, že to nějak překoná. Musí si přece opravit známku z latiny. Přemáhal se a zatínal zuby. Skutečně si známku opravil a zdálo se, že nemoc přešla, ale nebylo tomu tak. Za několik dní se záchvat opakoval a poděšený strýc tentokrát bez ptaní volal lékaře. Ukázalo se, že chlapec musí být okamžitě operován.

Když se to vše dozvěděli Františkovi rodiče, hned se zapřahalo a maminka snášela kdeco dobrého, aby to synovi zavezli do nemocnice. Starý Borovec se divil. Jakési slepé střevo! Tak to opravdu za jeho mladých časů nebývalo!

Jenda přihlížel přípravám na cestu. Teď v zimě neměl tolik práce. Ano, polekal se, aby se bratrovi nestalo něco zlého. Přece jen ho měl rád, krev není voda. Jenže už měl takovou

$

povahu, která mu nedovolovala dát najevo lepší hnutí jeho srdce. Pouze vztek, vzdor a nenávist projevoval bez okolků. Těmto záporným citům se podroboval velmi rád a liboval si v nich. Proto se nyní ozval:

„To máte ale pilno, když se váš miláček rozstonal. To kdyby se něco stalo mně, ani pes by po mně neštěkl.“

Byla z toho mrzutost, maminka křičela, tatínek však mlčel, protože by slovo nevykoktal, tak byl rozčilen. Dědeček se snažil Jendovi jeho názory rozmluvit, vysvětloval, že rodiče mají rádi všechny děti, ale copak ho Jenda poslouchal?

Vojanovi sedli do bryčky a odjeli. U každého kříže, který míjeli, se Zuzanka znovu a znovu křižovala, naplněna hrůzou, že snad už zase přichází trest. Ale vždyť tenkrát snad ani ještě neměla rozum, nechápala, co činí! Což tenkrát znala pravou cenu mateřství? Mohla tenkrát posoudit jeho sladkost i úzkosti?

Ale čeho se to tehdy bála? Výprasku? Byla by ho přestála. Bála se posměchu celé vsi? Co z lidských řečí! Bála se, že by ji Frantík nechtěl? Ale chtěl, byl by jí odpustil a dnes by měla doma dospělou dceru a nalezla by v ní oporu.

Zuzanka vzpomínala, jak jí tenkrát nasadili na hlavu svatební věnec z myrty, který jí nepatřil. Vzpomněla si na svou lež ve zpovědnici.

Opravdu už své hříchy zahladila tím, že se později pravdivě vyzpovídala a pomodlila se, jak kněz přikázal? Lze takový strašný čin tak lehce a rychle napravit?

Nelze. Za hříchy se musí trpět.

Tolik myšlenek bičovalo Zuzančinu duši na dlouhé cestě do nemocnice.

František dosud spal po operaci. Vypadal bídně. Lékař rodičům sdělil, že chlapec se do nemocnice dostal dosti pozdě - zánět už byl v pokročilém stavu.

Rodiče zůstali u lůžka a čekali, až se syn probudí. Doufali, že synovo mládí všechno překoná, že zas bude dobře.

$

Dostavila se však horečka, chlapec blouznil a rodiče stěží poznával. Vrátili se domů, aniž s ním promluvili.

Frantík prosil primáře, ať mu syna zachrání, že všecko zaplatí, i kdyby na to mělo padnout půl statku. Zuzanka dala za syna sloužit mši. Babička se modlila, kudy chodila.

Všem zněla v uších slova primáře:

„Uděláme, co je v našich silách, ale jsme pouze lidé!“ Tak už byli předem připraveni na nejhorší. Nic nebyly platné Zuzančiny modlitby a sliby.

Jednoho rána František zemřel.

Když přijeli zdrcení rodiče do nemocnice, ležel s tichým úsměvem na rtech, ve tváři se mu zračil klid a mír.

Kdo může vylíčit žal matky, která ztratila velkého, nadějného syna? Zuzanka se zhroutila, žal ji sehnul k zemi jako ohne těžká, bílá jinovatka vrcholky bříz.

Statek se naplnil pláčem a nářkem. Frantík za několik posledních dní zešedivěl a v jeho tváři se objevily vrásky.

Celá vesnice byla vzhůru nohama, a když zesnulého přivezli, nikdo nepracoval. Děvčata vila myrtu, připravovala papírové růže na věnec a žehlila bílé šaty, aby se se ctí zhostila úlohy družiček.

Všichni litovali, že zemřel takový hodný hoch, který nikomu neublížil. Leckdo nahlas říkal:

„Že radši neumřel ten Jenda? Ten je samej vztek a truc!“ František ležel ve dvojité rakvi a jen malým okénkem bylo možno se na něj podívat.

Zuzanka už přestala plakat, už dále nemohla. Bolest ji rdousila a škrtila.

Je to tak. Bůh na ni seslal trest. Hněvá se. Hněvá a trestá.

$

Pohřeb byl slavný.

Pohřební vůz byl celičký bílý, ozdobený pozlacenými anděly. Vojan zapřáhl své vlastní koně, ozdobené krásnými bílými chocholy. Rakev ověnčili břečťanem a bílými růžemi z papíru, které vyrobila děvčata ze vsi Františkovi na rozloučenou.

Družiček šly celé řady. Mráz byl pořádný a ony na sobě měly jen bílé šatičky. Až za vsí si oblékly kabáty, aby ten pohřeb ještě neodstonaly.

Zuzanka kráčela za rakví, Frantík, ten dobrý a oddaný muž, ji podpíral. Byl jí nyní oporou doslova a do písmene. Vedl ji opatrně a šetrně a posiloval ji roztřesenými, ale oddanými větami. Nedá se přece nic dělat, je to osud. Musí být statečná, všichni musejí být stateční.

Jenda kráčel vedle matky z druhé strany, kousal se do rtů a hleděl do země. Tyto události se ho velmi dotkly. Měl v hlavě podivný vítr. Nikdy neuvažoval o smrti. Proč sem přišla a vzala jim Františka?

Když ho přivezli, utekl do stodoly, zavřel se tam a odvažoval se vyhlédnout jen škvírou. Nedokázal ani sobě přiznat, jaká hrůza se ho zmocnila. To už František nikdy nepřijede na prázdniny! Už nikdy nepromluví! Nikdo ho už nespatří.

Jendovo srdce bylo zarostlé plevelem a trním, stále se nemohlo vymanit. A tak i v těchto zlých chvílích si mladík nakonec řekl, že je to takhle lepší, vždyť by ho byl mladší bratr odstrkoval a šidil. Takhle všechno dostane on, Jenda.

Vyšel pak ven ze stodoly a se zaťatými zuby se podíval do rakve na bratra. Vypřáhl koně a odvedl je do stáje, zatímco matka s otcem srdceryvně naříkali. Když je Jenda slyšel, zachvátila ho jakási moc, donutila ho položit hlavu na oploceň a plakat také. Koně obrátili hlavy a dívali se na něj. Jenda se před svými valachy zastyděl. Muž se přece nesmí poddávat citům!

Od té chvíle už nezaslzel a babička lomila rukama, že má srdce opravdu jako kámen. Všímali si toho i cizí lidé.

$

Jenda však trpěl, možná více než ti, kteří ronili hojné slzy.

Po pohřbu se slušelo, aby někdo z příbuzných zesnulého poděkoval všem, kdo ho doprovodili na poslední cestě. Vojan toho samozřejmě nebyl schopen. Ten moudrý, vzdělaný sedlák, který při svých zkušenostech a dobré povaze mohl stát v čele celé obce, byl pro svou vadu navždy vyřazen, odstaven do pozadí.

Musel za něj poděkovat dědeček, starý Borovec.

Jenda odcházel ze hřbitova poslední. Stále se otáčel a hleděl na čerstvý hrob, kde ležel myrtový věnec. Napadlo ho, že by bylo dobře, kdyby mohl Františka vzkřísit, vyprostit ho z rakve a sám si lehnout místo něho. Vždyť co na tom světě má! Ale jeho nešťastná duše neprodlévala dlouho v měkké, lítostivé náladě. Hned si řekl, že ho nikdo nemá rád, že rodiče jsou proti němu, a basta.

Lidé se podivili, jak se zamračeně loudá domů. Říkali si, že kouká, jako by chtěl vypálit celou ves. Kdoví, jaké lotroviny zase chystá!

Účastníci pohřbu se už scházeli v hospodě k malé hostině. Vždyť i v největším žalu se musí myslet na povinnosti, které člověk má k žijícím a k cizím lidem. Muzikantům, kteří Františka doprovázeli ke hrobu, vyschlo v krku, a také ostatní hledí, jak budou uctěni a pohoštěni. Družičky se těšily na posezení s mládenci a ti se zase těšili na něco teplého do žaludku.

Mrtvý zůstal na hřbitově a ostatní se vrátili do života.

Hospodou už voněly párky a teplý čaj. Příbuzní zemřelého se posilňovali stopečkami slivovice, jen Zuzanka nemohla vzít nic do úst, ač ji muž nutil.

Jenda přišel poslední, dal si svařené víno a mnul si zkřehlé ruce. Poslouchal, jak lidé hovoří o Františkovi, přemítají, zda doktoři něco nezanedbali, jiní zase byli toho názoru, že se hoch oslabil přílišným učením. Františkův strýc hlasitě dokazoval, že on sám nic nezanedbal, že o hocha dobře pečoval. Františkovi to už prostě bylo souzeno. Dělejte něco proti vůli boží.

$

Mládež želela dobrého kamaráda a jedna družička pravila: „Ti hodní umírají, a neřádi sou tu furt!“

„Že jo!“ ušklíbl se Jenda. „Třeba já. A víte, že to našim přeju? To bylo pořád Fanoušku sem, Fanoušku tam! Teď to mají!“

Zlý úsměšek zohavil jeho hezký obličej.

Všichni zmlkli, omráčeni jeho slovy.

Ve Vojanově statku bylo jako po vymření, jen hodiny smutně tikaly.

Došlo psaní z Vídně, plné soustrastných slov. Anda už téměř zapomněla rodnou řeč, a tak Zuzanka jen stěží luštila její myšlenky. Anda se omlouvala, že nepřijela na pohřeb, je to tak daleká cesta! A drahá, moc drahá; mají teď velká vydání s dětmi. Rudínkova žena byla v porodnici a manžel Grétušky přišel o práci. Ale snad se Andě někdy povede, že ještě za rodiči přijede! Ke konci dopisu stála suchá věta:

{„Ti páni, cos mi na ně, milá Zuzanko, dala tu adresu,

už v tom bytě nebydlejí a nikdo o nich nic neví.}“

Zuzanka mlčky seděla nad psaním. Není pochyb. Bůh se na ni hněvá a nechce odpustit.

Zima byla dlouhá. Až ke konci dubna bylo možné vyjet do pole.

Zuzanka postonávala a zestárla o deset let. Ulomil se jí přední zub a brzy nato druhý. Tím velmi ztratila na kráse a mladistvém vzhledu a lidé říkali:

„Ta Vojanka věru hodně sešla. Té to dalo zabrat!“

$

„Však se nadarmo neříká: neptej se mě, jak se máš, podívej se na mou tvář.“

Svému muži se však Zuzanka líbila stále. Kromě toho chápal její hoře zoufalé matky a snažil se ji povzbuzovat úsměvy, prokazoval jí drobné pozornosti a domníval se, že ji tím potěší. Ale Zuzance jeho prosté snahy působily ještě větší zármutek.

Obírala se teď pouze těžkými úvahami o posmrtném životě a o boží spravedlnosti, o trestech a vykoupení. Každá Frantíkova laskavost byla pro ni jako šlehnutí bičem. Vyčítala si, že ho získala podvodem, že si nezasluhuje jeho dobroty a že za svůj hřích přivodila zármutek i na jeho hlavu. Proč musí Frantík trpět s ní? Proč musel přijít o syna, když ten trest si zasloužila pouze ona!

„Nejsi spravedlivý, Bože,“ říkala si Zuzanka v bezesných nocích. Proč si nepotrestal jenom mě? Moh si na mě seslat nemoc, která by mě zdrtila. Mohla sem dostat rakovinu, byla bych si vytrpěla svůj díl. Ale proč musí trpět můj muž?“

Frantík byl jako všichni prostí venkované: co se dalo zachránit, o to bojoval ze všech sil. Co se však nedalo změnit, přijímal jako samozřejmost a přenášel se přes všechen žal.

Spolkl tedy i bolest nad ztrátou syna a smířil se s nutností. Byl by rád, kdyby i žena přestala naříkat. Když ho v noci probouzel její pláč a tiché modlitby, bral ji za ruku a šeptal, že pro mrtvé se nemá tak naříkat, že pak nemají v hrobě pokoj a ten pláč je vyrušuje. Utíral jí slzy a hladil ji hrubou rukou.

Je to vůbec možné, že se Zuzanka kdysi té hrubé ruce vysmívala? Dávno už zapomněla na jinou ruku, hedvábnou, měkkou, která ji sice hladila, ale zároveň jí vzala všechny sny a mrštila jimi do bláta.

Jedné takové noci Frantíka napadlo, že by přece ještě mohli mít další dítě!

A když se Zuzanka bránila a říkala, že na to je už příliš stará, zesmutněl. Prý by si byl tolik přál holčičku.

$

Zuzanka mlčky hleděla do tmy.

Bylo jaro, doba odvodů.

Toho roku byly odvody odročeny, snad proto, že přišly na řadu ročníky narozené za války, a ty byly početně velmi slabé. Čtrnáctý a patnáctý ročník bylo nutno sloučit.

Jenda se zlobil, přál si být odveden. Měl by od všech pokoj. Rodiče žasli.

„Ano, měl bych pokoj od vašeho sekýrování a od práce. Ste na mě jako psi! Fanouška si oplakáváte, ale já sem tu dobrej jen na tu dřinu!“

Zuzanka se dala do pláče. Mísila právě těsto, ale teď jí kopist vypadla z ruky.

„N - na maminku se nerozkřikuj! J - já ti to zakazuju!“ rozhněval se otec.

„Na maminku? Vždycky držíte spolu proti mně. Ale proč se jí tak zastáváš? Ty ani nevíš To už otec nevydržel. Snad bude syn takhle neuctivě mluvit o matce? Dal mu pohlavek.

„M - maminka je svatá, ty darebáku!“

„Svatá?“ vybuchl Jenda. Byl už tak rozzuřen, že mu bylo všechno jedno. Zloba a vzdor ho ovládly, jako by měl v sobě mračna a rozeklané skály. „Maminka je hodná, to je pravda, ale povídali v Březinách, že hajný viděl, jak měla pána z Prahy, ňákýho malíře! Přistihl je, viděl je Zuzanka vykřikla a zapotácela se.

Otec se rozzuřil. Ještě nikdy v životě ho nezachvátil takový vztek. Chytit toho lotra a zbít ho hlava nehlava! Proč jen toho lumpa netrestal dřív, dokud se dal stromek dobře ohýbat? Hnal se na syna se zaťatými pěstmi, ale Jenda proklouzl kolem něj a byl ten tam. Ještě ve dveřích na otce zakřičel: „Však se na to zeptej! Pepek hajnejch to povídal klukům, a ti se mi pak smáli!“

$

Zuzanka už těsto na chléb nedomísila. Odpotácela se do světničky a padla na postel. Muž přispěchal za ní a chlácholil ji.

Jendu samozřejmě ještě potrestá. Takhle mluvit o vlastní matce! A musí se vyšetřit, co to roznáší ten hajný. Za takové řeči ho přece mohou žalovat! Ano, budou ho žalovat.

„Nebudeme ho žalovat,“ řekla Zuzanka. Držela si obě ruce na srdci. „Nesmíš nikoho žalovat, nesmíš ani Jendu bít. Protože to, co říkal, je pravda. Měla sem malíře a ve vídeňský porodnici sem porodila jeho dítě!“

Vojan se domníval, že se jeho žena pomátla.

„Nepomátla sem se, ještě ne. Ale všecko teprve přijde, přijde další trest. Ty si v tom nevinně. Já si tě vzala, protože si byl takový dobrák… „

Vojan nechápal. Sahal si na krk a pokoušel se rozepnout knoflíček košile. Stále ještě doufal, že jeho žena není zcela při smyslech, položil jí ruku na čelo a zkoumal, zda nemá horečku.

„Z - zase bude dobře!“

Zuzanka popadla jeho ruku a v zoufalém žalu si ji přitiskla na srdce.

Jenda se už ten den nevrátil domů. Sháněli ho u příbuzných, ale nikde ho nenašli.

Vojan usedl vedle své ženy a poslouchal její zpověď. Byl smutný, ale sám sobě se divil, jak je klidný a otupělý. Říkal si, že byl asi Bohem předurčen k tomu, aby dostal právě svou ženu. Kdo jiný by to snesl tak jako on? Vyčetl jí, že se mu nesvěřila. Vždyť by jí byl odpustil, byl by si ji stejně vzal a dcerka tu mohla být s nimi.

„Nikdo tak dobrý a hodný jako ty už není na celém světě!“ vykřikla Zuzanka a vzala muže kolem krku. „Chudák děvče,

$

možná už ani nežije, možná je nešťastná. Často se mi o tom zdá.“

Frantík pak navrhl, že budou dcerku hledat.

Jenda se vrátil až po půlnoci. Otec mu nešel otevřít, poslal služku, starou a ošklivou, která nebyla mladému pánovi nijak nebezpečná.

Otec naslouchal zvukům, jež následovaly: není syn opilý? Peníze sice vždy utratil a nejrůznějšími způsoby promarnil, ale pít dosud nezačal. Ne, opilý není, jde pevným krokem do přístěnku, kde spával od svých dětských let.

Otec Vojan nemohl usnout. To, co mu svěřila Zuzanka, bylo příliš vážné a bolestné. Ano, tvářil se vyrovnaně a střízlivě, ale v nitru to přece bolelo. Byl podveden. Jak byl bláhový! A jak se ta Zuzanka uměla přetvařovat! Kdo ji to naučil? To ženské plémě!

Vojan nedokázal klidně ležet, přecházel světnicí. Měsíční světlo padalo na Zuzančinu postel a spící ženu ozařovalo.

Vojan si prohlížel její stárnoucí tvář. Byla už zvadlá, i v tom matném světle se dalo rozeznat, že je to už stará žena. A přece to byla Zuzanka, ta dívka, kterou měl kdysi tak rád. Takové falše a úskoků se vůči němu dopustila, a přece ji má rád stále.

Připomínal si její dobré vlastnosti, její lásku a oddanost, jimiž ho zahrnovala po svatbě. Připomněl si její šetrnost, její věrnost, kterou osvědčila za války, kdy se mnohá žena zaprodala. A místo zloby pocítil ke své ženě něhu a vděčnost. Nejraději by k ní přilehl a objal ji, jako když byli mladí a horoucně se milovali. Ale nechtěl ji budit. Užila si dnes své.

Umínil si, že bude po její dceři pátrat, aby pomohl odčinit hřích. Tímto předsevzetím se uklidnil a usnul.

$

Jenda působil rodičům čím dál větší starosti. Počínal si, jako kdyby ho posedl zlý duch. Pracoval sice dobře; už jste slyšeli, že uměl výborně orat, sít, o senách se také tužil a sekal za dva, ale jinak? Pro rodiče měl jen slova plná hněvu a zloby. Matce si zvykl přímo do očí říkat:

„To je dobře, že vám Fanoušek umřel. Mě rádi nemáte, a tak vám nezbylo vůbec nic!“

S otcem téměř nemluvil. Vyslechl sice denně jeho příkazy, týkající se práce, ale nezapomněl při tom dávat najevo, že moc dlouho trvá, než to otec ze sebe dostane. Nejednou na odchodu vykřikoval:

„Tomu to zas trvalo, než to ze sebe vymáčkl! Jiný by to zatím řekl desetkrát!“

Možná by bylo prospěšné vzít na něj pořádný býkovec, ale otec Vojan byl toho názoru, že po zlém se to nenapraví.

Otcovy příkazy plnil Jenda po svém. Když otec poručil orat napříč, jistě zoral po délce. Když pantáta řekl, že se budou brambory k sázení překrajovat, Jenda dal babám opačný příkaz. Tak to šlo se vším.

Dokonce se jednou zeptal, co bude, až se on vrátí z vojny. Když bude babička ještě živa, kam by šli rodiče na výměnek? Maminka dočista strnula:

„Kristepane? My sme taky byli se staré jma pohromadě a jak sme se všichni snášeli! Tvůj tatínek odešel do války a já tu byla s nima sama, cizí a hloupá holka.“

„Když ste si to nechali líbit; ale já bych si to líbit nenechal!“ „P - postavíme si výměnek na zahradě,“ řekl otec.

„A kde vezmete peníze?“ utrhl se Jenda.

„V - vyplatíš nás. Co vyženíš, to nám dáš.“

„Ten je chytrej,“ vykřikl Jenda. „Mně by dal starý stavení, a sám by si postavil vilu, co?“

„Starý včely opouštějí úl a udělají místo mladým, tak my bysme to udělali taky tak.“

„A když nevyžením peníze ?“

„Vypučíš si.“

$

„To tak, nebudu začínat s dluhem! Já vím, co udělám! Zůstanu na vojně! „

Takový byl teď život u Vojanů.

Jenda měl jedinou blízkou duši, a tou byl dědeček Borovců, který se mladíkovi snažil domlouvat, poučovat ho o životě a všelijak mu radit. Kladl mu na srdce, že si musí vybrat hodnou a bohatou nevěstu, která přinese dost peněz a bude rozumět hospodářství. Nesmí se nechat napálit nějakou fiflenou nebo fabrickou dělnicí! Taková osoba kdyby se mu pověsila na krk, to by ho zničilo, podkopalo by to celý jeho blahobyt! Jenda ty rady mlčky poslouchal a sem tam do toho něco moudrého podotkl. Dědeček myslel, že si mladý bere jeho řeči k srdci, a radoval se, že má na toho paličáka přece jen dobrý vliv.

I otec se snažil Jendovi radit, co se týče ženských. Hlavně ať se straní vyzývavých děvčat, ať se baví jen s těmi počestnými! Myslel to vážně a upřímně, ale Jenda se při takových slovech v duchu chechtal. Bláhový otec!

Jenda teď nápadně často chodil do Záluží. Nikdo nevěděl, co tam tropí, nikdo netušil, že Jenda si už holku vybral. Že nic neměla a nic nedovedla? Že chodila od svých čtrnácti let do fabriky? A že nebyla počestná a ani Jeníkovi nijak nebránila? Hlavně že se Jendovi líbila! Jiným se přece líbit nemusí, co je jim do toho. Ostatně se nikomu se svou známostí nesvěřil. „Tátovi bych to teprv neřek, ještě by mi za ní začal chodit,“ smál se Jenda a byl přesvědčen, že vyslovil velmi dobrý vtip.

V Záluží byla pouť a Jenda se na ni samozřejmě chystal.

„Dal bys mi peníze, abych tam nešel jako žebrák?“ zeptal se otce nevlídně.

Otec odpověděl, že by mu možná dal, ale nejprve by musel sám chtít. A také by snad mohl Jenda poprosit, ne?

$

„Vždyť se nadřu jako kůň,“ řekl Jenda hořce, „vždyť sem jak ten pacholek! Ale neplacenej. Nebo snad z tý dřiny něco mám?“

„D - děláš to pro sebe, na svým statku!“

„Na všecky dělám,“ vybuchl Jenda. „Na strejce dělám, na to vídeňský panstvo dělám! Všecko se rozdá, všecko se jim pošle!“ „Nebuď lakomý!“

„A ty snad nejsi lakomý? Ani na pivo mi nedáš.“

„Tak si slušně řekni, nebo ti nestojím za slušný slovo?“ „Něco mi dej,“ zavrčel Jenda, který náramně spěchal. „Vždyť víš, že si nic nevydělám. Kdybych šel za pacholka, měl bych peněz jako šlupek.“

Vojan si povzdechl, ale šel ke stolu, vyňal z vesty klíček a Jenda dostal dvacetikorunu.

„Tak málo?!“ ohrnul ret.

Vojan se rozčilil. Ať se syn učí vycházet s málem! Kolik se dávalo klukům, když on sám byl mladý?

Maminka dodávala:

„Neměl bys ještě chodit po zábavách, máme smutek po Františkovi, nehodí se to. On, chudinka, tance taky neužil. „

„Kdo mu poroučel, aby umřel?“ ušklíbl se Jenda. Pohrdavě zastrčil dvacetikorunu do kapsy a bez pozdravu odešel.

„Bože, zdali taky tuto tvrdou palici někdy napravíš?“ zvolala Zuzanka.

„Taky ta jeho palice změkne, taky, až narazí…“ „Jestlipak se toho dočkáme…“

Jenda v Záluží vyváděl. Nejprve nakupoval na pouti a své děvče uctil vším možným. Pak se spolu procházeli po návsi a děvče se neslo jako kněžna. Jmenovala se Anděla a chodila do rohořské továrny na pletené zboží. Andělina matka, chudá vdova, žila z milosti, živila ji obec.

$

Anděla byla zručná pletařka a hodně vydělávala. Kromě toho si její matka dost vyžebrala po mlýnech a statcích. Když bylo pěkné počasí, popadla batoh, chodila dům od domu a prosila tak, že by se nad ní kámen ustrnul.

Anděla byla velká parádnice a svůj výdělek spotřebovala hlavně na hadříky. I dnes měla na sobě krásné, hedvábné šaty a na hlavě široký klobouk. Nechyběla ani vybraná, jemná obuv. Na pouť přijela také společnost z města a musí se uznat, že dcerám advokátů a lékařů se Anděla zcela vyrovnala.

Jenda byl okouzlen. Vedl svou vyvolenou do hospody, aby si dosyta zatancovali. A běda, kdyby se na ni někdo jen koutkem oka podíval! Jenda byl žárlivý a střežil svůj poklad jako drak. Lidé se tomu smáli a brzy to donesli do Lukova k Vojanům.

Rodiče byli zoufalí. Ke všemu ještě tohle! Fabričku si namlouvá! Co s ní? Potřebují přece nevěstu, která bude pracovat na jejich statku! Na synově statku! Ale marně by se snažili synovi něco rozmlouvat.

„Co mi do toho mluvíte? Já sem vám taky do ničeho nemluvil! Až budu plnoletej, udělám si všecko, jak budu chtít! Opovažte se mi bránit!“ pohodil Jenda hlavou.

Rodiče bezmocně mlčeli.

Otec Vojan měl teď jiné starosti. Pátral po Zuzančině dceři. Psal do Vídně na konzulát, odtud ho odkázali do Německa, psal postupně do Drážďan, Lipska a Berlína, dále vedla stopa do Prahy a nakonec na moravský zámek Jabloňov.

Celé to pátrání trvalo asi půl roku. Jednoho dne mohl Vojan své ženě říci:

„Tady je adresa tvé dcery.“

A dodal, že pokud by si ji mohla Zuzanka přivézt, přijal by ji jako svou.

„Drahý Frantíku!“ vykřikla Zuzanka a rozplakala se.

$

HLAS KRVE

II. DÍL

A ž do roku 1910 žila paní Steinová klidně a šťastně. Byla už deset let vdovou. Ztratila muže v poměrně mladém věku a už se nevdala. Sama samotinká vedla velký obchod se střižním zbožím přímo na hlavní ulici krajského města a nikoho nepotřebovala.

Byla to chytrá, velmi chytrá žena! Na prstech jedné ruky si dovedla spočítat, že ti nápadníci, kteří se o ni tak ucházejí, chtějí něco jiného než ji samotnou. Vždyť nebyla příliš hezká ani v nejsvěžejších letech svého mládí, natož teď, když už začínala tloustnout.

Pravou příčinou zájmu o její osobu byl dobře zavedený a znamenitě prospívající obchod. Ó, ten lákal a přitahoval mladé i starší nezadané židy z celého kraje!

Jedinou láskou paní Idy Steinové však zůstal její obchod, který zdědila po svém otci. A této své lásce sloužila tělem i duší.

Neméně milovala své dva syny, Horsta a Arnolda.

Jinak pro nic jiného nežila. Žádných zábav se neúčastnila, nemilovala své sourozence ani nikoho jiného na celém světě. Své syny chtěla umístit v dobře vedeném obchodě, kde by měli zajištěnou spokojenou budoucnost. Budoucnost, to je přece hlavně blahobyt, bohatství.

Paní Steinovou každý obdivoval. I její souvěrci a konkurenti k ní chodili, aby jim poradila. Uměla tak dobře nakoupit a výhodně prodat, uměla své zboží tak doporučit a udělat takovou reklamu! Za poslední léta svůj obchod zvelebila k neuvěření. K domu přistavěla další poschodí, dala udělat ohromné výklady a najednou se stal z průměrného „kšeftu“

$

opravdový obchodní dům. A to vše bylo dílo její bystré hlavy. S nikým se neradila, nikomu se nesvěřovala, ani svým příbuzným. Do jejích účetních knih nesměl nikdo nahlédnout.

Jinak než s respektem se s ní nikdo neodvažoval promluvit. Samozřejmě ji lidé také nenáviděli. Pro její uzavřenost, která se jim jevila jako sobectví, pro její hospodárnost, kterou nazývali - lakota.

Ve městě byla celá židovská čtvrť se synagógou a všichni místní židé drželi pohromadě s příslovečnou svorností. Pouze paní Steinová žila sama a s nikým se nestýkala.

Měla sice spoustu zaměstnanců, které si vybírala vesměs mezi zdejší židovskou mládeží, ale všechny si držela v uctivé vzdálenosti od těla. Také své syny držela zkrátka. V obchodním domě to muselo klapat. Slečny obsluhovaly zákazníky, přinášely drahé krajky a hedvábí, klaněly se a bázlivě se ohlížely do skleněné kapličky, v níž seděla jejich velitelka a přijímala peníze. Kromě toho ovšem ostřížím zrakem sledovala veškeré dění a žádný přestupek by jí neunikl.

Zaměstnávala i mladíky, kteří nosili těžké balíky suken a lodenů, koberce a pokrývky, houně a záclony. I oni s obavami pokukovali po své vládkyni.

Život paní Idy plynul klidně, leda někdy snad musela rychle zakročit, když cítila, že by v obchodě mohlo dojít ke ztrátě nebo ke snížení zisku. Běda, když se jí zdálo, že ji snad někdo z personálu okrádá! Běda, když viděla, že někde mezi zaměstnanci přeskočila jiskřička důvěrnějších styků! Všecko hned v zárodku udusila a přerušila. Podezřelé osoby prostě propustila a nepomohlo by ani na kolena kleknout.

Synové jí dělali radost, dobře se učili. Starší Horst vynikal v počtech a matka se těšila, že jí později povede účetní knihy. Studoval na obchodní škole.

Mladší Arnold se vyučil doma v krámě a pak byl poslán do aranžérské školy ve Vídni.

Paní Steinová měla spočítáno, že když se oba synové vyučí a zaujmou místo ve vlastním obchodě, budou se moci pro-

$

pustit dvě pracovní síly - a ušetří se! Proto oběma chlapcům už od dětství vštěpovala lásku k obchodu a spoléhala na to, že se u nich projeví známé rasové vlastnosti. Což už Mojžíš a Josef Egyptský nebyli skvělí obchodníci? Čteme-li staré židovské knihy, žasneme nad Mojžíšovou moudrostí, s níž čelil nadvýrobě, nezaměstnanosti a hospodářské krizi. Dnešní státníci nedokážou to, co dokázal ten prostý zákonodárce před tisíci a tisíci lety. A Josef Egyptský? Díky svému obchodnímu duchu se stal místokrálem, ačkoli byl původem jen prostým pastýřem a otrokem. Dovedl však předpovědět sedm neúrodných let, a tak zachránil celou zemi.

Paní Steinová doufala, že se i v jejích synech ozve židovská krev, protože její rod nikdy za celá pokolení nebyl ani kapkou smíšen s krví křesťanskou. Na tom si paní Ida zakládala více než na čemkoli jiném a od chvíle, kdy chlapci začali dospívat, vážně a přísně jim kázala, že se nikdy nesmějí snížit k ženě jiné rasy a jiného vyznání.

„Jsou dobré leda na práci,“ vysvětlovala synům s opovržlivým úsměvem, „to ano. Ale chraň vás Bůh, abyste o nějakou takovou třeba jen malíčkem zavadili! Zřekla bych se vás!“

Některé předpisy nedodržovala paní Steinová příliš horlivě, například dovolovala synům, aby mimo dům jedli jakékoli maso.

Služku měla křesťanskou. Stará Fany konala veškeré práce v domácnosti i v sobotu. Paní nedělala doma nic. Pouze brala peníze v obchodě - této práce se neštítila, neboť peníze považovala za cosi posvátného.

Oba synové skutečně milovali obchodování. Povedli se, byli pilní, obratní, ale také zbožní. Arnold projevoval více mazanosti, byl úskočný a chytrácký a rád potíral konkurenty, byť by to byli i souvěrci, nebo dokonce bratranci!

Arnold se tak stal matčiným miláčkem a ona z něho učinila svého nástupce.

A tu… Paní Ida ani nevěděla, jak se to stalo. Hrůza!

V obchodě pracovala mladičká prodavačka, dcerka z jedné

$

chudé židovské rodiny. Její otec chodil celé dny s rancem a vykupoval zaječí a kozlečí kožky, peří, hadry a kosti.

Jeho Elsa byla hezké děvče, kudrnaté, jiskrné, stejné jako bývala zamlada její matka; ta už nyní byla zvadlá a vousatá. Matka za Elsu velmi prosila u paní Steinové, protože chtěla, aby se děvče zaučilo v kšeftu, třeba i bezplatně.

Paní Steinová nemívala mnoho slitování se svými chudými souvěrci, ale budiž, něco se pro ně muselo udělat. Přijala tedy Elsu a nelitovala, protože děvče bylo pilné. Velmi se snažilo, aby se v místě udrželo a aby se zavděčilo.

Brzy musela paní Steinová uznat, že si zaslouží plat, a plat se pak pravidelně zvyšoval po celá tři léta, jež děvče odsloužilo.

Když tu… Jednou se šla paní Steinová podívat nahoru do skladu hedvábí a záclon. Vejde - panebože! Neklame ji zrak? Ne, není pochyby! Horst a Elsa - stáli příliš blízko u sebe. Paní Steinová zbledla. Elsa začala rychle překládat kusy látek a Horst se honem nahnul do. police a cosi hledal…

Paní Ida pozvedla zlatý lorňon, který se jí houpal na masitém břiše, a nasadila si ho na užaslé oči. Elsa koktala, že hledá jakési tmavomodré hedvábí.

„Kdo vám to poručil?!“ vykřikla paní Ida ostře. „Jděte po své práci, slečno. Und du, Horst..!“

Poslala syna do účtárny a odcházela s hlavou pyšně zvednutou. Schody pod její tíhou sténaly.

Od té chvíle měla paní Ida po klidu a pokoji. Neměla stání ve své skleněné kapličce. Jakmile neviděla Elsinu černou hlavičku mezi ostatními nad pultem, už se vrtěla a přesedala, už se potila těžkými krůpějemi. Aby tak Horst to děvče svedl! Kdyby byla křesťanka, zaplatilo by se jí a táhla by, ale souvěrkyně!

Chudé děvče - fí! Všechny matčiny plány by ten holomek zkazil, sám sebe by poškodil!

Paní Ida měla spočítáno, kolik mohou její synové vyženit a jaký by to byl skvělý přírůstek do obchodu. Jejich majetek

$

závratně stoupne. Získat některého z jejích synů, to byl sen všech židovských děvčat ze širokého okolí. A samozřejmě to byl velký sen jejích otců, těch bohatých, dá rozum.

Od doby, kdy synové dospěli, zapřádali bohatí otcové dcer s paní Idou různé hovory… Například majitel lihovaru a dospívající dcery paní Idě často blahopřál k tak vynikajícím potomkům. Své poručení vzkazoval i ředitel bankovního domu, otec dvou nehezkých dcerušek. No prosím, a ten hloupý Horst by si začal pletky s ubohou Jajtelesovou Elsou.

Musí se to zarazit. Horst nebyl hezký, měl velký židovský nos, zahnutý jako orlí zobák, nevýrazné oči, ale vlasy měl krásně kudrnaté a postavu štíhlou, elegantní. Zakládal si na pěkném oblečení a chodil lehkou, houpavou chůzí. Své matce se líbil, připouštěla tedy, že by se do něho mohla také Elsa zamilovat. Zeptala se Horsta přímo, ale syn tvrdil, že s Elsou nic nemá.

„Kdoví, cos viděla, mamá!“

„Chci ti důvěřovat, Horst! Jinak ztratíš mou lásku. Elsa by šla na hodinu pryč a ty by ses stal pouhou placenou sílou v mém domě - rozumíš?!“

Paní Ida se na čas uklidnila. Domnívala se, že svou vůli projevila dosti důrazně a že si to syn vezme k srdci. Vždyť oba syny vychovávala v takové zbožnosti a úctě k rodičům! Nikdy se s nimi moc nelaskala, mluvila s nimi pouze rozkazovačným tónem a vedla je k naprosté poslušnosti. Uměla je potrestat velmi citelně a oba chlapci se jí báli a vždy ji na slovo poslechli. I teď se Horst zarazil a nenamítal ani slovo.

Téměř současně se paní Idě doneslo, jako kdyby jedné starosti nebylo dost, že se Arnold bavívá s Lojzičkou Procházkovou.

Tomu se už vůbec nedalo věřit. Její miláček Arnold? Ten chytrý, až příliš chytrý hoch? Kdo roznáší takové klepy?!

Pan Procházka byl řezník a paní Ida u něho nakupovala. On si této bohaté zákaznice nesmírně považoval a chystal pro

$

ni vždy „košer“. Ve své poctvivosti dbal, aby byl vždy povedený, nedbal utrpení a muk zvířete, jen aby byla bohatá paní spokojená.

Paní Ida přestala u Procházků nakupovat. Vyslovila se, že její syn by se s takovou holkou nezahodil, a její pyšná řeč se brzy donesla k Procházkovým. I Lojzička se to dozvěděla.

Toho dne se oba mladí lidé sešli tajně na valech. Lojzička plakala, Arnold byl rozčilený. Drželi se v náručí a slibovali si, že je od sebe nikdo neodloučí, že budou svoji v životě i ve smrti.

Arnold byl hezčí než Horst. Vynikal pěknýma očima a také jeho nos nebyl tak hrubý jako bratrův. Pěkná postava a jemné, bílé ruce dotvářely příjemný dojem.

Lojzička se zamilovala, a jak zamilovala! Sama nechápala, v co doufá, vždyť aby si žid vzal křesťanku, to bylo v té době neslýchané. Kdo by je vůbec oddal? Jak by mohli překonat všechny ty propasti, které mezi nimi stály? Ale dívka byla mladá a milovala bez úvah a bez výhrad.

Ani Arnold nemyslel dopředu.

Říkal si pouze, že má přece i on právo na lásku. Věděl, že se jednou bude muset oženit podle matčiny vůle tak, jak vyžaduje rozkvět obchodu. Proč by si tedy neměl napřed užít i trochu lásky?

Zanedlouho dostala paní Ida anonymní dopis.

Zavolala si oba syny. Stáli před ní jako školáci a uhýbali očima.

„Anonymní dopis patří do ohně, ale přece jen se z něho může člověk leccos dozvědět,“ začala matka.

V dopise stálo, že si celé město povídá o tom, jak se oba Steinové zahazují s chudými holkami. Elsa Jajtelesová se k nim vetřela, aby svedla Horsta, jen ať se paní Steinová zeptá všech prodavaček! Ta špatná holka od mladého pána dostává i peněžité dary a Jajtelesovi teď mají blahobyt.

A Procházkovi? Je přece známo, že Procházkův otec byl žhář a že jeho paní ho získala zrovna tak, jak teď její dcera

$

získává Arnolda. Procházkovi to podporují a těší se, jaký z toho budou mít užitek.

{„Litujeme Vás, milostivá paní, a upozorňujeme Vás na tento zlořád! Zakročte, dokud je čas!“}

Tak končil ten strašný dopis.

Hoši se pokoušeli zapírat, Arnold byl rozhořčen.

„Není na tom ani zbla pravdy,“ vykřikl.

„Lžeš! Chápu, jsi dospělý muž a potřebuješ ženu. Ale od toho jsou snad ženy v nevěstincích!“

Arnold byl těmito slovy uražen. Jeho náklonnost k Lojzičce byla prozatím prosta nízkosti. Dosud šel jen za láskou. Chtěl to matce objasnit, ale neodvažoval se, měl k ní příliš velký respekt.

„Když se chceš zahazovat s takovou křesťanskou holkou, tedy se zahazuj! Ale okamžitě opustíš můj dům!“

„Mamá,“ zmohl se Arnold na námitku, „pohrdáš křesťanským děvčetem. Ale považ, že křesťanské peníze — —„

„Ty nebudeš posuzovat mé rozhodnutí! Své stanovisko jsem ti řekla. Spolu, Horste, si promluvíme o samotě.“ Když matka takto mluvila před deseti lety, oba synové se už třásli a čekali na pořádnou výplatu. Rákoska byla připravená a matka měla sílu jako lvice. Dnes sice rákoska odpadla, ale slova matčina šlehala neméně.

Arnold vyšel na chodbu a plakal opřen čelem o stěnu. Horst stál dosud před matkou.

„Snad si, Horste, nemyslíš, že dovolím, abys pošpinil děvče naší rasy? Ještě dnes dostane výpověď a ty se s ní víckrát neuvidíš! Rozuměls?!“

„Ale ty, mamá, špatně chápeš mé chování,“ pravil Horst. Byl velmi rozčilen, ale pokoušel se hovořit pevně. Řekl, že když se ho nedávno matka na Elsu ptala, nevěděl ještě, zda by ho vůbec Elsa chtěla. Nyní je si jist. Elsa je velmi obratné, počestné a hezké děvče, vždy ji matka sama chválí.

$

Jistě se bude velmi dobře hodit do rodinného podniku.

„Snad si nemyslíš, že dovolím, aby sis vzal takovou chudou holku, i když je naší víry? Ty, mladý Stein?!“

„Právě proto, že jsem Stein - mám obchod, velký a bez dluhů, a proč bych si tedy nemohl dovolit kousek štěstí?“ „Cože? Ty máš obchod? Ale to se podívejme! Vždyť to všecko patří mně! Ty nemáš ani pětník! Moje poslední slovo - buď tu holku necháš, anebo si můžeš táhnout právě tak jako Arnold!!“

„Ale když oba odejdeme, co ti zbude, mamá?“ „Nepotřebuji nic, stačím si sama!“

Paní Steinová tím velkým soužením zestárla a zhubla. Lidé, kteří přicházeli do jejího obchodu z přespolních obcí a neviděli ji delší čas, se divili, jak zešedivěla a sešla. Někteří dobráčkové se jí ptali, zda nestůně.

Nestonala. Sžírala ji však velká starost a hluboký žal. Poměr k oběma synům byl teď studený. Ani dříve si paní Ida na něžnosti nepotrpěla, ale nyní byl domácí život téměř nesnesitelný. Číhala neustále - a brzy se přesvědčila, že synové na její slova nedbají.

Elsa sice dávno dostala výpověď a táhla, ale Horsta nebylo možno uvázat ani zamknout, a tak docházel k Jajtelesům do krámku a tam, v pachu kůží, v přítmí za pultem se s krásnou Elsou hubičkoval. Paní Ida zuřila a starému Jajtelesovi napsala psaní, aby k ní přišel. Ubohý žid poslechl, neboť paní Ida vyzařovala ze sebe zvláštní moc a dovedla lidem poroučet. Starý ji ujišťoval, že on za to přece nemůže, že mladého pána stále vyhání a že dceru už několikrát zbil, ale že to není nic platné. Proč svému synovi neporučí ona?

Horst si však postavil hlavu a pravil, že teď už stejně nemůže od Elsy upustit, protože je to již záležitost jeho cti. Ano, už se stalo to, čeho se paní Ida tak obávala!

Paní Ida vztekem omdlévala, ale řekla si, že sňatek prostě nedovolí.

„Zaplatíme jí. Ať to stojí cokoliv!“

$

Syn se děsil takové tvrdohlavosti, namítal, že má dívku skutečně rád, že je přece prvorozený a má nějaká práva -

„Práva? Tedy se o ně suď!“

Paní Ida ihned zbavila Horsta vší práce a všech práv.

Arnold měl jinou povahu než Horst. Lojzička Procházková na něj nyní čekávala marně. Marně se procházela na smluveném místě a netrpělivě točila slunečníkem. A když svému milému napsala, odepsal jí tajně, omlouval se, že za to nemůže…

{„Nikdy, do nejdelší smrti, na tebe nezapomenu. Nikdy nevymizí tvůj obraz z mého srdce, „}

Znáte takové dopisy!

Druhý den bylo městečko na nohou: Lojzičku vytáhli téměř utonulou ze zámeckého rybníka. Prý tam při máchání prádla spadla přímo po hlavě.

Když se tato zpráva donesla ke Steinům, prodavačky se škodolibě usmívaly a potají si prohlížely mladého, jak se mu při měření taftu klepou ruce, jak se plete a měří znovu a znovu.

Lojzička se uzdravila a zbyla jí jen hořká vzpomínka, která přebolela až tehdy, když jí tatínek našel mladého řezníka Koudelku, dobráka, za něhož se provdala. Nikdy se už nerozveselila, dokonce ještě po mnoha letech, když už její vlastní dcery snily své románky, byl její úsměv smutný.

Arnold prožíval v duchu pravé peklo. V krámě se utrhoval na příručí i na slečny krámské. Matka ho potají starostlivě pozorovala, ale věděla, že jeho žal pomine a že bude zase dobře.

Horst nepracoval a na Arnoldovy domluvy odpovídal, že když má matka svoji pýchu, má on také svoji. Matka mu stejně nemůže upřít jeho práva. Ano, bude se s ní třeba soudit.

„Ale proč to děláš, vždyť ta holka nemá peníze,“ žasl

$

Arnold. Za peníze se přece koupí všecko, bez nich není láska, bez nich není vůbec života! Else zaplatíš, a budete vyrovnáni!“

„Nemám, zač bych jí platil. To jen před matkou jsem řekl, že jsem Elsu svedl, myslel jsem, že si tak vynutím sňatek.“

„Když mezi vámi nic není, tím snáze se s ní rozejdeš!“

„Nerozejdu! Nikdy v životě jsem nepoznal něhu. Matka v nás vidí jenom jakési pokračování sebe sama, živý materiál pro svůj obchod. Jsme pracovní síly, nic víc. Elsa, ta je prostoupená něhou od kořínků vlasů až po prsty u nohou. Pro ni se všeho vzdám.“

Arnold bratrovi domlouval, aby tedy ještě zkusil matku obměkčit. Oba však tušili, že to nebude nic platné.

Horst se tedy odvážil přivést Elsu k matce a chtěli společně poprosit. Elsa si dokonce klekla. Ale paní Ida je nepustila ke slovu.

„Taková drzost!“ křičela. „Nedovolím, i kdybyste oba přede mnou měli ležet mrtví! Děti musejí své rodiče poslouchat, jinak je stihne trest! Prokleju vás!“

Horst se ještě snažil vysvětlit, že Elsa není tak zcela chudá, vždyť jí také rodiče dají nějaké menší věno. A je tak spořivá! Vzal to prostě po obchodní stránce a doufal, že matku přesvědčí.

Ale paní Ida byla neoblomná jako kus žuly. Hodila synovi nějaké peníze a řekla, ať jde, kam chce, ale musí pryč z města, protože ona nedovolí, aby se usadil tady a ještě si nakonec dovolil konkurovat mateřskému kšeftu.

„Neznám vás, pane, a nechci vás vidět!“ skončila.

Horst měl hlavu tvrdou po ní, sebral peníze a odešel bez rozloučení.

Elsa rodičům zatajila, že je Horstova matka proklela. Bála se, že by její rodiče zaváhali.

Jajteles byl poctivý žid, ale zároveň byl dobrým obchodníkem a domníval se, že dcera by udělala s Horstem štěstí, i když bude vyděděn. Vždyť ten hoch má obchodního ducha.

$

On sám dá dceři pár set a spolu s tím, co hodila Horstovi jeho matka, je to opravdu pěkná sumička.

„Já sám jsem začínal s rancem a rozbitýma botama,“ řekl, „a podívejte se dnes: mám domek a kšeftíček. Vy můžete mít za pár let bankovní palác.“

Elsa byla šťastná, že její rodiče se s ní usmířili a že nesvolávají na její hlavu takové kletby jako paní Steinová.

Horst si našel místo ve Vídni a rychle postupoval výš a výš. Svatba na sebe nedala dlouho čekat. Horst se přišel rozloučit s bratrem i s matkou, děkoval jí za dobré vychování, za své vzdělání a za vše ostatní. Poprosil ji o požehnání pro sebe a svou nastávající, ale v očích měl tolik pýchy a vzdoru, že matka mu požehnání odepřela.

„Snaž se, abys něco dokázal, protože moje dveře jsou pro tebe navždy zavřené. I kdybys prosil a dovolával se mého soucitu, neznám tě! Pamatuj si to.“

„Adié, mamá,“ odvětil syn a odešel.

Paní Steinové se dařilo znamenitě, bohatla den ze dne. Naproti jejímu obchodu byl krám pana Krupičky, vlastence a poctivého křesťana, ale lidé tento krám opomíjeli. Když bylo před lety sčítání lidu, paní Steinová se přihlásila k národnosti německé, a to i se svými syny a celým svým personálem. Městečko bylo ryze české, a tak to byla přímo hozená rukavice. A přece pak její obchod nikdo nebojkotoval a dámy, které hořely nadšením ve vlasteneckých spolcích, nakupovaly jedině u ní, jen u ní si pořizovaly drahé látky na plesové róby, krásná sukna na pláště a kostýmy. Kupovaly u ní celé výbavy pro své dcery. Je ovšem pravda, že paní Steinová měla zboží nejlepší a že v jejím obchodě se prodavači nejlépe chovali.

Němectví paní Steinové tedy nikdo nebránil. V celé její domácnosti pouze stará služka Fany neuměla ani slovo německy. Nerozuměla ničemu, co se kolem ní povídalo, vždyť veškeré domácí hovory byly vedeny německy. V krámě se kvůli zákazníkům hovořilo i česky.

$

Když se Horst loučil s matkou, Fany pochopila, že odchází navždy. Znala oba hochy od jejich narození, starala se o ně celý život a chtěla se s mladým pánem rozloučit. Vyšla za ním do předsíně a prosila ho, aby dovolil dát mu požehnání.

„Já vím,“ dodala rozpačitě, „vy kříž neděláte, ale já to jinak neumím!“

Horst se zarazil. Kříž?! Vážil si však věrné Fany, která se mu věnovala mnohem více než vlastní matka. Proto se sklonil, aby mu Fany dosáhla na čelo, a vzal ji za ruku.

Také Elsa odjela do Vídně, zůstala tam u své tety, než se mohla uskutečnit svatba, tichá sice, ale přesto pěkná.

Mladí lidé začali žít nový život, naplněni těmi nejlepšími úmysly. Avšak žili bez požehnání matky, které, jak se říká, staví domy…

Arnoldovi zůstalo vše, co bylo odepřeno Horstovi.

Brzy mu byla vyhlédnuta bohatá nevěsta z nedalekého města. Byla to opravdová mladá dáma, nádherně se šatila a celý její zevnějšek přímo zářil. Byla jedinou dcerou bohatého advokáta. Kolem její měděné rezavé hlavy obletovalo mnoho ctitelů a pokoušelo se získat malou ruku ověšenou drahými šperky. Známí židé z celého okolí se u jejího otce přimlouvali za mladého Steina, protože to byl výborný obchodník, a tak advokát nakonec na tento výhodný svazek přistoupil.

Krásná Edit také souhlasila, protože u Steinů cítila bohatství a pohodlí a také se jí hodilo, že Arnold má černé vlasy. Nesnášela barvu svých vlasů a chtěla si vzít pouze bruneta, aby její děti měly vlasy pěknější.

Paní Ida Steinová byla v sedmém nebi a na nějaký čas zapomněla na Horsta, kterého tak tvrdě vykázala z domu.

I Arnold se radoval. Vždyť mu spadl do klína celý rodinný majetek a teď ještě dostává krásnou a bohatou nevěstu! Je

$

však třeba podotknout, že v duchu nezapomínal na svého bratra a umiňoval si, že po něm bude pátrat, aby mu pomohl, jestliže se mu nedaří valně.

Brzy byla hlučná a okázalá svatba. Auta jezdila o závod, nevěsta se třpytila samým přepychem. Přistěhovala se ke Steinům s nádherným nábytkem a nevídanou výbavou a stala se terčem závistivého obdivu celého městečka. Žádná místní dáma se neoblékala tak elegantně jako ona, žádná neuměla tak vystupovat!

Arnold a jeho matka dál trávili celé dny v obchodě, kdežto novomanželka holdovala sportu a společenským dýchánkům.

Paní Steinová to ze začátku omlouvala, vždyť líbánky se musejí prozahálet. A tak Arnolda často uvolňovala z práce, ať si jde za svou paní. Ale po čase ji způsoby mladé ženy začínaly mrzet a synovi to naznačila. Vždyť si představovala, že získají novou spolupracovnici pro svůj obchod! Edit má přece obchodní akademii, proč by tedy nemohla zastávat v písárně jednu placenou sílu? Ani to ji neláká?

„Měla by ses zdržovat více doma, mamá nám to vyčítá. Obchod i domácnost tě potřebují,“ řekl Arnold ženě.

Edit vytřeštila oči.

„Cože? Domácnost? Obchod? Tak na to já nejsem zvědavá !“

„Jsi přece ženou obchodníka!“

„To jsem, ale přece se nebudu zavírat v nějaké písárně! Ty asi jen žertuješ!“

„Nežertuju, Edit. Když chceme s matkou dobře vycházet, musíme se jí podrobit.“

„Na to jsem se nevdávala, abych poslouchala tvoji matku. To jsem si měla raději vzít doktora Löwyho, nebyla bych musela snášet takové řeči. A jak by si mě vážil! Milý muži, za věno, které jsem ti přinesla, nemusím do smrti na nic sáhnout! Nebudu pracovat ani tady, ani nikde jinde. Přece nezahodím sebe a svou krásu.“

$

Arnold svěřil matce, jak žena odpověděla. Paní Ida se rozhněvala. To bylo poprvé, kdy se pod její střechou někdo opovážil říci, že nebude pracovat. Domnívala se, že může proti snaše vystoupit tak, jako vystoupila proti oběma synům, když nechtěli poslechnout. Ale přišla kosa na kámen! Edit byla právě tak ocelová a studená jako paní Ida. Pohodila hlavou a pravila, že neposlouchala ani svou matku, natož aby poslouchala matku cizí.

Rozčileně napsala svému otci a ten přijel, aby spor urovnal. Chtěl svou dceru obhájit. Hovořil sice jakoby žertem, ale smysl jeho vyjádření byl zcela jasný: jeho dcera pracovat nebude. Pokud by něco tak neslýchaného od jeho dcery požadovali, vezme ji raději domů. S něčím takovým přece ani on, ani jeho dcera nepočítali!

Paní Ida skousla rty. Co se dalo dělat. Od té chvíle však mezi ní a snachou zavládlo nepříjemné napětí.

Arnold a Edit byli spolu už rok. Známí se paní Idy začínali vyptávat, kdy bude babičkou, dělali narážky, že dnes jsou ti mladí chytří a nechtějí si kazit život, ale co když propasou vhodnou dobu? Paní Ida odpovídala, že jsou oba velmi mladí a mají ještě dost času, ale ve skutečnosti nebyla tak klidná. Otálení mladých se jí vůbec nezamlouvalo. Domnívala se, že Edit by mateřské starosti velmi prospěly, jistě by se více zdržovala doma a nabyla by jiného pohledu na všední, běžné starosti.

Když se o tom radila s Arnoldem, zastal se své ženy a namítal, že je skutečně ještě moc mladá, že se chce bavit.

„Ale vždyť je jí pětadvacet let…“

Arnold měl tak trochu škodolibou radost. Vzpomínal si na svou prvou známost. Jak byla Lojzička pracovitá! Vídal ji někdy v jejím řeznickém krámě - rozháněla se širočinou, jako kdyby se vyučila řezníkem.

$

Arnold se ženy zastával, ale sám nebyl nijak spokojený. Edit se čím dál více líbil bezstarostný život, zachutnalo jí dvoření a obletování cizích mužů. Arnold jí už zevšedněl. Žil až příliš pro obchod a nezbýval mu čas, aby obdivoval její krásu. Takhle si Edit manželství nepředstavovala. Domnívala se, že budou spolu chodit po kavárnách, na procházky, že se Arnold naučí sportovat.

Ale mladý Stein byl vychován k práci. Tak je to v židovských rodinách zvykem: manžel se věnuje obchodu a svému povolání, kdežto žena se baví. Ovšem Arnold neměl pro takový život žádné pochopení. Chtěl, aby pracovala i manželka. Začínal také toužit po dítěti, ale Edit rázně odpovídala:

„To tak! Budu se nimrat s dítětem, celé dny sama, opuštěná, zatímco ty si budeš v obchodě.“

Mladá paní Steinová se všem líbila a muži se jí nepokrytě dvořili. Židovky jsou pro křesťany často velmi svůdné a dráždivé - vědomí jiné rasy, jiné krve přitahuje. Není divu, že se brzy začalo leccos povídat, zejména když oddaní přátelé paní Steinové starší se starali, aby se tyto řeči donesly k jejímu sluchu. Přišly mrzutosti.

Dítě stále žádné, i když po několika letech manželství by už i mladá paní Steinová ráda chovala. Paní Ida dávala najevo nevoli. Co bude s obchodem, když se mladý pár nepostará o dědice? Co bude dál s tímto nepodařeným manželstvím?

Paní Edit se bavila čím dál nevázaněji, oblékala se nápadně a velmi draze. Arnold poznal, že to není pouze nevinná touha po úspěchu ve společnosti, jak si to dříve vysvětloval.

Jednoho dne se dozvěděl, že ho žena podvádí s důstojníkem zdejší posádky. Taková urážka! Tohle si opravdu nezasloužil. Vždyť jí byl věrný, pracoval pro ni, šetřil její věno a chtěl je rozmnožit. Dlouho se snažil ženinu nevěru utajit před svou matkou, styděl se. Ale řeči brzy dolehly i k jejímu sluchu.

Paní Steinová vším tím trápením sešla docela. Její vlasy

$

již zcela zešedivěly a její vousy nabyly stříbrné barvy. Mohutný podbradek žalostně visel na límeček šatů.

Také Arnold sešel, uši mu prosvítaly a z obličeje ostře vyvstával nos. Nějaký čas se snažil svou pohanu snášet mlčky, ale nakonec vybuchl a došlo k ošklivému výstupu, který slyšela i paní Ida a služka Fany.

Edit byla mezi nimi osamocená, ale nedala se. Naopak rozlítila se a vyčetla Steinovým, že se domnívala, že se vdá do vzdělané rodiny - a zatím jsou matka i syn obyčejní mamonáři, kteří pro nic jiného než pro robotování nemají pochopení. Pravila, že nemůže žít s mužem, který podléhá matce a nebrání svou ženu. Ano, pohrdá jím a už dávno ho nemiluje, natož aby ho ctila.

Arnold byl zdrcen, ale uvědomoval si, že ani on už nemá svou ženu rád. Rozešli se nakonec bez většího skandálu, protože přece bylo třeba dbát na pověst obou bohatých rodin. Arnold vrátil věno a Edit se s ním srdečně rozloučila. Na jeho matku se sotva ohlédla.

Bylo to ovšem v době, kdy rozvod byl něco neslýchaného - a tak paní Ida po této strašlivé ráně sešla nadobro.

Arnold Stein osaměl. Uzavřel se do sebe a žil pouze pro svůj obchod. Nestýkal se s nikým. Pouze občas, když měl volno, vyjel si kamsi a vrátil se vždy zamlklý a zamračený.

Válku přečkal v klidu a samozřejmě ještě více zbohatl. Majetek se už lidé neodvažovali ani odhadnout, a když po válce došlo na kolkování peněz, vyprávěli si o Steinových celé pohádky.

Po válce byly mravy velmi uvolněné a rozvedení muži přišli do módy. O Arnolda se začaly ucházet mnohé bohaté ženy, které byly také většinou rozvedené. Byly to židovky, ale našly se i křesťanky, které toužily po něčem výjimečném. Arnold už sice nebyl zrovna mladík, ale tím spíš dámám připa-

$

dal zajímavý. Jeho mamá byla tím zájmem potěšená a radila synovi, aby se oženil. Znovu začala doufat, že se dočká dědice. Vždyť už začínala poznávat, že mrtvé peníze nehřejí. Obchod kvetl jedna radost, ale co dál?

Začala synovi domlouvat stále častěji, ale Arnold odmítal: „Když jsem byl mladý, netoužilas po mém štěstí, mamá. Myslelas, že peníze mohou naplnit lidský život. Kvůli tobě jsem propásl pravou dobu, kvůli tobě jsem se zřekl lásky a teď je už pozdě.“

Matka namítala, že jiní muži v tomto věku také zakládají rodiny…

„Jiní muži ale nemají v sobě takovou poušť jako já. A pak - nejsem docela zdráv. Necítím se tak silný, abych mohl živit rodinu. „

A když nešťastná paní Ida naříkala, že přece potřebuje dědice, syn odpověděl:

„Je tu přece ještě Horst. Možná má syna…“

Paní Steinová vypoulila oči, zapadlé v opuchlých víčkách. Její vrásčitý obličej zrudl zlobou:

„Jeho jméno přede mnou nevyslovuj!“

„A co zmůžeš? Horstovy děti budou dědici tak jako tak, jsou to přece nejbližší příbuzní. „

„Nesmíš zemřít bezdětný!“ vykřikla paní Ida. „Musíš zplodit syna! Musíš!“

„Už zase mě nutíš k sňatku? Kdo by si mě vzal z lásky? Oženil bych se zase s ženou, kterou by přivábily mé peníze!“ „Jsou na světě i nevypočítavé ženy! Budu ti takovou hledat!“

„Už jednou jsi hledala, a jak to dopadlo.“

Paní Ida by byla svému synovi namluvila třeba i křesťanku, jen aby se dočkala vnoučete. Ano, raději ať si Arnold namluví křesťanku, ale Horst a jeho potomci do tohoto domu nesmějí nikdy vkročit.

$

Arnoldovo zdraví skutečně nebylo valné. Na krku mu začala vyrůstat jakási bulka. Zkoušel obklady, ale nepomáhalo to. Byla právě doba jarního veletrhu, pilně se musel otáčet, aby zastal všechny své povinnosti, a tak neměl čas přemýšlet o svém zdraví. Musel přece jet do Prahy pro hedvábí, pro krajky a rukavice, prostě pro všecko, co bude potřeba pro novou sezónu.

Vrátil se nesmírně unavený, ale bylo potřeba pracovat dál, stříhat, měřit, dělat poklony zákaznicím, dohlížet v účtárně…

Až v době židovských svátků, když seděl v synagóze, nahmatal bulku a zjistil, že povyrostla a že ho kvůli ní začíná škrtit límec. Matka se zděsila a nutila ho, aby se dal vyšetřit.

Ale v krámě bylo stále tolik práce! Až když bulka vyrostla do velikosti ořechu, Arnold si dal říci a zašel k místnímu lékaři. Začala nekonečná pouť po vyšetřeních a různých procedurách. Dokud věc nebyla jasná, mohl se Arnold stále utěšovat, že se brzy zase uzdraví, ale zakrátko lékaři rozeznali, že se jedná o lymfosarkom.

Tomu slovu nerozuměl ani Arnold, ani jeho matka, a tak se stále ještě nezneklidňovali příliš. Zneklidňovali se však lékaři a podávali si pana Steina z ruky do ruky. Byl konec s pilnou prací v obchodě, byl konec klidu a spokojenosti. Nemoc se nedala ničím zdolat, nepomohlo ani ozařování, ani operace, na kterou vynaložili nesmírné množství peněz.

Nádor se nezastavil a bral si pro svůj růst sílu z Arnoldova těla. Nadějný obchodník chátral den ze dne a vše bylo marné.

Než uběhl rok, paní Steinová svého miláčka nepoznávala: vyhubl na kost, shrbil se a vypadal spíše jako její manžel než jako syn.

Jednoho dne tajně zašel k notáři a pořídil závěť. Byl pak klidnější a smířenější. Procházel ještě obchodem a snažil se tu a tam pomoci, ale nedařilo se mu to. Slabostí už sotva stál na nohou, ruce se mu klepaly.

$

Paní Ida viděla, že svou jedinou naději a oporu ztratí. Co s ní bude dál? Dosud si nikdy neuvědomila, že svého syna miluje. Teprve teď, když se blížilo rozloučení, poznávala všechnu sladkost mateřské lásky a bolest nad tím, co mělo nastat.

Ještě nikdy nebrala synovu hlavu do svých rukou s takovou něhou. Prvně v životě mu pošeptala slůvka lásky, teď, když bylo pozdě.

Arnold to vše snášel nechápavě. Proč je taková teď, právě teď, když už… Její náklonnost ho málem obtěžovala. Zbavoval se jejích rukou, a aby měl od ní pokoj, raději říkal, že se cítí lépe.

Paní Ida věděla, že syn lže, ale i ona musela zastírat své poznání o jeho brzkém konci, a tak se oba usmívali a nastavovali jeden druhému zdánlivě klidnou tvář.

Jednoho dne bylo Arnoldovi od rána velmi špatně. Jen stěží vstal, třásl se tak, že si nedokázal ani zapnout knoflíky košile. Když mu matka pomáhala, zmínil se jí, že se mu zdálo o Horstovi.

Být to dříve, začala by paní Ida zuřit, ale nyní pouze bolestně pohlédla na syna a prosila ho, aby mlčel.

„Vždyť už brzy s ním budeš mít co dělat, „ řekl Arnold.

Hleděl do prázdna a neodpovídal, pouze se podivně usmíval. Takovým způsobem se usmíval teprve od té doby, kdy onemocněl.

Nádor se už zvětšil natolik, že Arnold nemohl mluvit. Pouze šeptal. Paní Steinová opustila práci v kšeftě a točila se jen kolem svého syna.

Co dělat, aby ukrátila jeho utrpení? Kam se obrátit, aby se zmírnily synovy bolesti? Modlit se k Jehovovi? Bůh připadal paní Idě nesmírně vzdálený, příliš obrovský, než aby zaslechl její ubohý lidský hlas. Zdálo se jí, že ten obrovský Bůh na ni zanevřel a že se hněvá. Co by mu tak mohla nabídnout a jak by ho obměkčila?

Jednoho večera paní Ida poprosila syna, aby s ním směla

$

spát v jednom pokoji. Byl velmi udiven, vždyť se svými syny nikdy nespávala, ani když byli docela maličcí. Přes noc je hlídala Fany. I dnes měl na jazyku, že by raději spal s Fany, nechtěl však matku urazit.

Byl už velmi unaven. Toužil jen po klidu. Spát po bouři života, po všem tom utrpení, to bylo jeho jediné přání. Odstrojil se a spořádaně si odložil hodinky na noční stolek.

Zemřel ve spaní.

Paní Idu probudilo mrtvé ticho. Neslyšela ani Arnoldův sípavý dech, ani tikot jeho hodinek. Obojí se zastavilo.

Paní Ida syna sama ustrojila do rakve a pak teprve zavolala služku Fany. Nesmírně klidně se starala o všechny náležitosti, dala tisknout parte, postarala se o uzavření krámu, vzkázala k řezníkovi, že potřebuje čerstvý košer, nařizovala Fany, co se bude vařit, až se sjede příbuzenstvo.

Fany plakala velmi usedavě. Vždyť oba chlapce, Arnolda i Horsta, vychovala, velmi trpěla Arnoldovým nepodařeným manželstvím a prožívala s ním jeho těžkou nemoc. Když přinesli tištěné parte, stále nemohla uvěřit, že je to opravdu parte jejího pána. Nesměle se otázala:

„Milostpaní, a pošlou parte taky Horstovi?“

Zatajila dech a čekala.

Paní Ida se v nestřežených okamžicích hroutila žalem, ale nyní se vzchopila a výhružně pohlédla na starou služku:

„Neznám žádného Horsta! Měla jsem pouze jediného syna!“

Židovské pohřby jsou velmi dojemné. Tichý zpěv vousatého rabína bere za srdce i docela cizí lidi. Jak teprve trpí pozůstalí!

Paní Ida však stála nad rakví hrdá a s očima suchýma. Lidé si toho všimli a šeptali si:

„Bůh jí odpusť, to je ale povaha! Ani smrt ji neobměkčila. Podívejte se tam dozadu, vidíte? To je její prvorozený syn Horst. Asi před dvaceti lety ho zapudila a nikdy mu neodpustila. „

$

Služka Fany, která byla svým chlebodárcům věrná celých čtyřicet let a nikdy o nich neřekla ani jedno křivé slůvko, už nedokázala unést všechny události kolem pohřbu a vyprávěla při pochůzkách v obchodech, že paní sice trpí, ale že má asi srdce z kamene, protože nezaplakala. Horst prý přijel a chtěl se s ní setkat, ale ona odpověděla, že nepřijímá kondolenční návštěvy. Horst prý zůstal stát jako solný sloup. Prosil Fany, aby matce znovu vyřídila, že je tu přece on, její vlastní syn. Paní Ida odpověděla, že už žádného syna nemá.

Lidé žasli a tvrdili, že takové srdce se nedá nazvat ani železným, vždyť i to železo se může roztavit. Věří ta ženská vůbec v Boha?

Fany byla chováním své paní tak sklíčena, že uvažovala o výpovědi. Domnívala se, že paní brzy za její zpupnost Bůh potrestá.

Vyprávění služky Fany se rychle rozšířilo po městě a všichni paní Idu odsuzovali.

Při pohřbu se na ni dívali zamračeně a bez soucitu. Ohlíželi se po nenápadném pánovi, který kráčel v průvodu poslední, doprovázen svým tchánem, starým Jajtelesem, a jeho dvěma syny.

Pouze jeden význačný muž se přitočil k paní Idě a zašeptal:

„Smím vás podepřít, milostivá?“

Paní Ida na něj pohlédla tvrdě a chladně odmítla:

„Není potřeba, pane továrníku!“

A kráčela dál, sama, krok za krokem, bez jediného vzlyku.

Horst po pohřbu dlouho stál nad bratrovým hrobem.

U východu ze hřbitova na něj trpělivě čekal notář a pozval ho k projednání pozůstalosti.

Druhý den po pohřbu proháněla paní Ida personál tak, že něco podobného nikdo nepamatoval.

„Musíme dohonit, co jsme zameškali,“ vysvětlila všem

$

a sama hned zrána usedla ve své skleněné kapličce, aby jako dříve přijímala peníze. „To by dovedl každý, lelkovat, nic nedělat, jen shrábnout plat!“

V poledne jí posluha doručil psaní bez adresy, na rubu zapečetěné. Tušila, kdo jí píše, a roztrhla obálku štítivým pohybem. Nedalo se však nic dělat, Horst zcela určitě uplatní svá dědická práva.

Syn jí sděloval, že ačkoli ona ho zavrhla, on ji stále ctí jako svou matku - což by mohl někdo nemít žádnou matku? Netrápil by ji, když nestojí o setkání, ale jsou tu nutné obchodní záležitosti. Arnold ho ustavil dědicem, on však dosud neví, jak se svým novým majetkem naloží. Až se rozhodne, sdělí to matce prostřednictvím svého právního zástupce. Dále psal, že je nyní vlastníkem bankovního domu v Drážďanech. Notář má jeho adresu - kdyby mu snad matka chtěla napsat.

Paní Steinová zaťala zuby, aby nevykřikla. Jakže? Všechen majetek zdědí Horst? Přivřela oči a řekla si, že už nikdy nepůjde k Arnoldovu hrobu. Proč neodkázal majetek někomu jinému? Mohl ho darovat souvěrcům, městu… Raději by viděla, kdyby byl své jmění daroval křesťanům nebo nějaké bývalé milence! Ale Horstovi?! Tomu darebákovi, který se jí vzpěčoval, který se jí postavil! Který jí dnes poslal takové pyšné, zpupné psaní!

To bylo příliš. Nikdy v životě ještě neodešla z kšeftu, dokud nebyl skončen prodej a všechny práce okolo.

Proto se zaměstnanci užasle otáčeli, když vystoupila ze své kukaně a vrávorala pryč.

Paní Ida se radila se svým právníkem a počítala své soukromé jmění. Byla to hezká řádka tisícovek. Nebylo nutno bát se budoucnosti.

Brzy nato sdělila paní Ida notáři, že se Horst může přistěhovat a převzít obchod. Ona se vystěhuje na zámek v Jablo-

$

ňově. Je jí už přes šedesát a chce svůj život dožít v klidu. Vždyť se už tolik napracovala!

Notář byl dobře obeznámen se situací v rodině, věděl o nenávisti, kterou tato tvrdá matka chová k Horstovi, a tak pouze diskrétně mlčel. Paní Ida nestála o útěchu nebo o důvěrné rady.

Notář po jejím odchodu pouze vrtěl hlavou. Taková povaha, takové ledové srdce. Jako by to ani nebyla žena…

Zámek Jabloňov byl velmi půvabný. Představte si horskou krajinu, hráz rybníka, ovocné i divoké stromoví, krásnou starou zahradu obehnanou mohutnou kamennou zdí. Stromy vrhají příjemný stín na sametové trávníky.

Cestou od zahradní mřížové brány až k starobylému sídlu stojí v řadě kamenné nymfy zarostlé břečťanem a divokým svlačcem. Uprostřed zahrady můžete najít i jezírko s kvetoucími lekníny. Břehy jsou porostlé kosatci.

Zámeček byl už dávno opuštěný a donedávna ho obývali jacísi penzisté a hajní. Původní panstvo přišlo na mizinu a všechno šlo k čertu, zámeček se dostal do rukou bohatých židů a nyní dále do rukou paní Idy Steinové.

Paní se přistěhovala jednoho podzimního dne. Vystoupila po žulovém, velmi okázalém schodišti a vešla do křivolaké a úzké chodby. Zato pokoje byly prostorné, podlahy byly vyloženy parketami, stropy byly překrásně vykládané barevným dřevem a mříže na oknech, to byla ukázková kovářská práce. A co teprve barokní nábytek! Paní Ida sice nebyla příliš obeznámena se všemi uměleckými náležitostmi, ale dobře cítila, že vše kolem ní je krásné. A také vnímala klid a mír. Tady bude moci v klidu dožít.

Hleděla oknem do dálky na modravé pohoří, hleděla na koruny stromů. Všechno zářilo jasnými barvami a podivuhodnou čistotou.

$

Zároveň s paní se přistěhovala i Fany. Rovnala nyní prádlo a nádobí, které si s sebou přivezly, a obdivovala se nádhernému zařízení. Dostala pokojík hned vedle pokoje paní Idy a zařídila si ho podle svého. Přivezla si pár prostých obrázků a hned je rozvěsila po stěnách. Nedbala na to, že se k ostatnímu zařízení nehodí. V přízemí zámku, v postranním křídle, už objevila kapli a hned se běžela pomodlit. Ve starobylé, červotoči prožrané lavici ji napadlo, proč ona, stará žena, opustila své rodné město, které měla ráda, proč šla do neznámého kraje s touto zlou a bezcitnou paní. Nu, nemohla ji přece opustit! Je tak osamělá, chudinka, se svým žalem, se svým hříchem a svou pýchou. Ostatně, řekla si Fany, jako by chtěla svoji oběť zmenšit a odůvodnit, z čeho by mohla taková stará služka, jako je ona, ještě žít? Co by si počala bez své zlé, nelítostné paní?

Zámeček tedy dostal nové obyvatele, ale zůstal tichý jako dřív. Kromě paní a služky tu žil už jen zahradník a domovník. Paní Ida nechtěla mít kolem sebe žádné mladé lidi, a tak i ti dva muži byli staří a nemluvní.

Přišla zima a bílý příkrov zalehl zahradu i nádvoří.

Fany měla stále práci: uklízela, vařila, pletla, háčkovala. Ale paní Ida jen seděla s rukama v klíně a zamyšleně hleděla do prázdna. Fany viděla, jak se její velitelka nudí, a obávala se, že ji tato nečinnost zabije. Vždyť až donedávna paní pilně pracovala - a najednou takové prázdno!

Jednou si Fany dodala odvahy a uctivě pravila: „Milostpaní, oni mají tolik peněz a nemají nic na práci. Tady v okolí je hodně chudých dětí, jsou bosé a otrhané. Kdyby oni, milostpaní, chtěli na ně plíst a háčkovat, to by měli před Bohem velkou zásluhu!“

Paní Steinová uraženě zvolala:

„Cože? Pro cizí děti bych si měla kazit oči, když vlastní

$

děti nemám? A co mně kdo udělal dobrého, co já kdy dostala od cizích? Pozdraví mě snad takové chudé děcko? Navštíví snad můj hrob, až zemřu? Ani mě nenapadne, abych něco takového dělala, dej mi pokoj! Já se budu starat jen o sebe!“ Fany zesmutněla, neřekla nic, pouze si pomyslela, jak je její paní ubohá, ubožejší než ona, chudá služka.

Horst Stein se přistěhoval do rodného města, aby převzal otcovský majetek. Podnik v Drážďanech prodal - byl rád, že může zmizet z Německa, v němž se počínal hlasitěji a hlasitěji ozývat Hitler se svými pomatenými názory o rasové čistotě. Horst tušil, že se blíží den, kdy nezůstane jen u bláznivého řečnění. Byl chytrý a nečekal, až bude nejhůř. Odešel dřív, než začala hořet půda pod jeho nohama.

Horst byl žid a jeho vlast byla tam, kde mu bylo dobře. Domov tak mohl najít všude, všude mohl zdomácnět. Měl zásadu, že je dobré přidržet se toho, kdo je silnější, kdo je u moci. Dříve bylo výhodné držet se němectví, proto se ho držel. Nyní se ukazovalo, že bude záhodno odejít do Čech, a proto spěchal zase tam, do svého rodného města. Když přejížděli hranice, řekl své dceři:

„Poznáš místa, kde jsem se narodil, kde jsem prožil pěkné mládí a kde jsem našel tvou mamá.“

A pohladil svoji ženu Elsu něžným pohledem. Ne, paní Elsa už nebyla tou svěží, krásnou dívenkou, pro kterou opustil domov! Stala se z ní silná, lenivá žena - jen její dobré srdce se nezměnilo a ona stále stejně vroucně milovala svého Horsta a také svoji drahou dcerku.

Dívce bylo asi osmnáct let, a ačkoli oba její rodiče byli snědé pleti, ona sama byla růžolící a pyšnila se rusými, hedvábnými vlasy.

Děvče litovalo, že nepozná svoji „grosmamá“, už vědělo,

$

že se odstěhovala, že nechce nikoho vidět. Děvčátko to nechápalo. Chtělo se vyptávat otce, ale matka je okřikla:

„Nechej tatínka, musí řídit. Víš přece, jak se vždy rozruší, když se mluví o téhle záležitosti. Musíš mít ohledy, Miriam!“

Miriam zašeptala:

„Maminko, je snad naše grosmamá pomatená?“

„Tak nějak to bude.“

Dívka byla na svoji babičku velmi zvědavá a stále loudila, aby se k ní někdy vypravili.

Matka jí rozpačitě odpovídala. V duchu stále ještě slyšela kletby, které na ni vychrlila ta podivná žena před lety, když se schylovalo k svatbě s Horstem.

To už projížděli českou zemí. Jaro bylo v plném proudu a kolem silnic rozkvétaly košaté jabloně a třešně. Louky byly posety pampeliškami, kam oko pohlédlo, všude rozkvétaly jarní květiny, takže svět se podobal překrásnému koberci, pestře vyšitému. Miriam se usmívala. Mezi pahorky a lukami pluly bílé páry a věnce lesů to vše modře vroubily. Probuzená země dýchala ze všech sil. Na obzoru spatřila Miriam krásnou horu a dozvěděla se, že je to Milešovka. A už se otevřel širý rozhled na českou zem. Labe se vinulo do dálky jako stříbrný pás a tonulo v bohaté zeleni.

Zanedlouho upoutala dívčin pohled jiná hora, vypínající se z úplné roviny. Takovým úžasným způsobem si tam trůnila! Matka své dceři vysvětlila, že je to bájná hora Říp.

Pak už nebylo daleko do Prahy! Udělali si tam několikahodinovou přestávku a pokochali se rozkvetlým městem. Rozmazlená Miriam si naporoučela plno sladkostí, a když v květinářství spatřila krásné růže, musel jich tatínek koupit obrovskou kytici. Miriam ji pak nesla před sebou - dobře věděla, jak její hezká tvář vyniká vedle těch vonných květů.

Vzápětí se kytice velmi hodila, protože otec potkal bývalého spolužáka, jakéhosi Kupku, a ten si Miriam prohlížel tak obdivné, že se musela schovávat za svými květy. Nemohla se dočkat, až se otec s tím dotěrou rozloučí.

$

Oba muži dlouze rokovali o tom, co se chystalo v Německu. Kupka pokyvoval hlavou:

„Odtamtud ještě nikdy nevzešlo nic dobrého pro náš národ!“

Miriam tato věta vrtala hlavou a ptala se pak otce, co tím ten člověk myslel. Vždyť z Německa přichází do Čech také kultura, móda a jiné vlivy.

„To víš, Kupka býval vždy takový reptal. A možná má i pravdu. Ale pojď, projdeme se ještě, než se naše maminka vyspí. „

Zatímco se otec s dcerou procházeli, paní Steinová totiž odpočívala v hotelu. Trpěla od mládí vážnou chudokrevností a manžel ji hýčkal, možná až přemrštěně. Občas si stěžovala i na své slabé srdce. Naštěstí musela pracovat pouze v začátcích svého vztahu k Horstovi, když tenkrát došli do Vídně. Horst se však rychle vypracoval, a pak už nedovolil, aby se žena dřela.

„Chci, aby ses věnovala pouze dětem. Vím, jaké to je, když dítě nepozná teplo mateřské náruče, a chci, aby mé děti měly lepší osud.“

Hýčkal paní Elsu tak vášnivě, že brzy ztloustla a zlenivěla. Přes všechnu péči a lásku jim několik dětí zemřelo, sotva se narodily. Oba manželé tím velmi strádali a už se domnívali, že jim nebude souzeno dočkat se potomka. Jistě je to následek kletby, kterou na ně seslala Horstova matka!

Nešťastná Elsa několikrát napsala své tchyni, vylíčila jí, co všechno už podstoupila kvůli dítěti, postýskala si, jak stále marně touží po synáčkovi nebo dcerce. Prosila, aby jim tchyně odpustila a požehnala jim, pak bude jistě všechno v pořádku. Ale nikdy nedostala odpověď.

Po letech marného čekání na potomka, když už ztratili naději, narodila se Miriam.

Stala se miláčkem svých rodičů, byla zahrnuta takovou péčí a láskou, jaké se málokterému dítěti dostane.

A Miriam svým rodičům lásku vroucně oplácela.

$

Nový domov Miriam poněkud zklamal. V Drážďanech bydleli sice pouze v nájmu, ale byt byl v překrásném paláci, který oplýval vším možným komfortem. Ale tohle? Takový starý dům? Pravda, je vidět, že se ho kdosi snažil upravit, přestavět, ale je to vedle paláce, kde bydleli dříve, úplná barabizna …

„Nelekej se, miláčku,“ těšil dívku otec. „Hlavně že jsme všichni pohromadě. Určitě si to tu časem pěkně zařídíme.“

V samotném bytě byl bez ladu a skladu nakupen přivezený nábytek, okna holá, bez záclon - služebnictvo čekalo na rozkazy nového pána.

Horst mezi personálem zahlédl i krámskou, která zde sloužila už za dob jeho mládí a chovala vůči němu v srdci nejasné naděje, ač se s Elsou Jajtelesovou nemohla vůbec měřit. Horst se zděsil, jak jeho bývalá ctitelka zestárla.

Procházel domem a nenacházel známé věci. Kam se poděl nábytek po otci? Kde je zařízení z Arnoldova pokoje? Domácí lidé mu vysvětlili, že milostpaní Steinová všechno rozprodala.

Ne, ta žena nemá kouska citu, prodá prastaré rodové památky …

Snad pouze výhled z okna zůstal.

Miriam si zatím vybrala nejsvětlejší pokoj a rozhodla se, že si tam zřídí svůj budoár.

Horst se sotva převlékl, a už se hrnul do obchodu. Byl mile překvapen, v jakém pořádku vše našel. Jaké zásoby látek! Jaká pečlivost v uspořádání, jaký vkus ve výběru zboží! Horst si velmi vážil obchodu, který mu odkázal zesnulý bratr, a sliboval si, že jej povede stejně pečlivě a že jej dále zvelebí.

Miriam si v novém prostředí brzy zvykla a rychle se naučila žvatlat česky. Lidé si pochvalovali, že v ní není ani krůpěj zlé krve, jako by to ani nebyla vnučka paní Steinové!

Paní Elsa se pouze procházela, tu a tam se přihlásila k některé bývalé spolužačce a snášela její závistivé pohledy.

Co se týče přístupu veřejnosti k židovským obchodníkům,

$

zůstávalo vše při starém, to znamená, že i ti nejzapřisáhlejší vlastenci chodili nakupovat do obchodů německých židů. Nejen to, bohaté židovské obchodníky zvala smetánka do svých řad, a tak paní Elsa brzy žila rušným společenským životem, a dokonce byla přijata do několika vlasteneckých a národních spolků. Boháč má přece všude dveře dokořán!

Každý také žasl nad krásou mladičké Miriam. Židovské dcery vynikají v raném mládí nápadností a krásou, pyšní se černými, nebo naopak někdy měděně zbarvenými vlasy, a tak se nikdo nepozastavoval nad tím, jak je Miriam rusá, i když mnozí dobří pozorovatelé tvrdili, že nemá vůbec žádné znaky židovské krve. Jiným zase bylo divné, že se tak dobře a rychle naučila česky.

Zlomyslní lidé se najdou všude, a tak v městečku brzy kolovaly určité domněnky, padaly rozpustilé dvojsmyslné poznámky.

Pánové, kteří se Else a její krásné dcerce do očí dvořili a obdivovali, si v hostinci u piva nebo v lese na honě povídali něco úplně jiného. Měla snad paní Elsa tajného milence? Který křesťan asi pomáhal při stvoření Miriam?

Steinovi neměli o těchto pomluvách ani ponětí. Ve své dceři se přímo viděli a paní Steinová tvrdila, že v některých rysech dívčiny tváře poznává podobu svého muže, ten zase naopak říkal, že dcera má oči a úsměv po matce. Byli tedy šťastní a koupali se v samé blaženosti. Tížila je jen zloba Horstovy matky, ta jim nedovolovala vydechnout zcela volně.

Když si na tuto nepěknou záležitost vzpomněli, hned měli po náladě a paní Elsa, která měla měkké srdce, se hned rozplakala. Miriam stále naléhala, aby navštívili i grosmamá. Její mladá duše nedovedla pochopit jakési sváry a hněvy. Viděla, že cosi leží mezi jejími rodiči a babičkou, ale cítila, že by snad mohla starou paní ona sama obměkčit. Přece to nemůže být tak zlá žena, když vychovala řádně oba syny, dala jim vzdělání, starala se o obchod, obětovala celý svůj život, aby byli synové zajištěni! Ani se podruhé nevdala, aby

$

její synové nebyli utiskováni cizím člověkem! Takovou oběť přinesla svým dětem!

Miriam už od matky věděla, že se grosmamá zlobí proto, že si otec vzal za ženu právě ji. To bylo k smíchu! Vždyť maminka je tak dobrá, tak ušlechtilá!

„Myslela si, že chci tvého otce jen kvůli jeho bohatství.“ vysvětlovala paní Elsa své dceři.

„Já jí to rozmluvím!“ vykřikla dívka. „Budu jí vyprávět, jaká jsi doopravdy.“

Miriam měla romantické představy, nic nedala na matčiny námitky, že oni dva s tatínkem kolikrát prosili i na kolenou, a nebylo to nic platné. Ale Miriam dále rozvíjela své plány a těšila se, jak celou rodinu usmíří.

Usmíření, to nebyl jediný sen hezké Miriam. Snila i o lásce. Jistě ji také čeká nějaká velká, úchvatná láska, jakou prožili její rodiče.

Možná se objeví chudý žid, odvážný a statečný, nu, nemusel by být ani krásný. Nejlepší by bylo, kdyby vyrobil nový typ závodního auta anebo vynalezl nový druh padáku. Také by mohl spáchat atentát na toho Hitlera. Pak by musel prchat, schovávat se v cizině. Ukryl by se třeba u nich ve skladišti.

Na takového muže tedy čekala duše i tělo Miriam. Všecko ten neznámý od ní dostane, jen ať už přijde!

Děvče mělo takové záliby, že nad nimi zůstával leckomu rozum stát. Když ještě žili v Německu, chodívali jejich ulicí trestanci za prací. Miriam kvůli nim často vyběhla ven a litovala je. Jednou dokonce podala jednomu trestanci růži. Její vychovatelka zděšeně křičela, ale Miriam byla plna útrpnosti pro ty ubožáky.

V době svých studií si vždy oblíbila ty spolužáky, kteří se špatně učili a dělali největší alotria. Nikdy nemohla vystát

$

výborné žáky a šplhouny, kteří se chtěli za každou cenu zavděčit profesorům.

Četla hlavně to, co jí mamá zakazovala; když se chodila koupat, plavala pouze tam, kde byla největší hloubka a kde bylo koupání zakázáno. V zimě samozřejmě bruslila jen v místech, kde se tenký led nebezpečně prohýbal.

Zkrátka - ráda plula proti proudu.

Nyní se blížily její osmnácté narozeniny. Zároveň měla složit řidičskou zkoušku. To se hodilo do jejího plánu.

Měla už připravený dopis pro svoji dosud neznámou babičku. Napsala ho velkými písmeny, protože předpokládala, že babička už asi špatně vidí. Líčila, jak se její rodiče měli vždy rádi, jak se trápí, že se na ně grosmamá stále hněvá, jak to trápí i ji samotnou a jak by se všichni radovali, kdyby došlo ke smíření. Doufá prý, že grosmamá dovolí, aby přijeli na návštěvu.

„Nepozvete-li nás, přijedu sama a bez pozvání!“

Tak končil ten upřímný dopis. Miriam si ho ještě jednou přečetla, shledala, že vše je správně napsáno, a odeslala ho.

A začalo čekání na odpověď. Uplynul týden, dva, tři týdny! Odpověď nepřišla.

Paní Ida se cítila prabídně. První zimu, kterou prožila ve svém zámečku, si připadala jako za živa pohřbená. Zasněžený kraj byl studený jako hrobka. Ona, žena zvyklá obchodnímu ruchu, nikdy nekončící práci, neustálému styku s cizími lidmi, valícímu se množství peněz, si najednou připadala docela zbytečná, odložená, mrtvá. Všechno dýchalo chladem a smrtí.

Přestávalo jí sloužit zdraví, asi také proto, že tak najednou změnila podnebí. Nohy nechtěly poslouchat, a když si zavo-

$

lala místního lékaře, byla pohoršena. Ve městě se jí vždy dostalo vší péče, velké pozornosti, ale tento vesnický felčar…

Teď už paní Steinová není ničím, nepotřebuje ji živá duše…

Meluzína skučela v zámeckých komínech, vichřice lomcovala okenicemi a venku v zahradě přímo běsnila v korunách habrů a jasanů.

Přece se však dočkali jara. Kolem zámečku začaly proudit houfy trampů a žasly nad tou krásou. Každý by si byl rád prohlédl stavební pamětihodnost zblízka, ale paní Ida nedovolila, aby někdo vstupoval na její pozemek. Mřížová vrata byla pevně zamčena a zámek byl stejně nepřístupný jako zakleté zámky v pohádkách. Samozřejmě nevyslyšela ani nezaměstnané, dráteníky, žebráky a obchodní cestující. Nikdo nebyl vpuštěn, natož aby byl obdarován.

Paní Steinová nechtěla nikomu činit zle ani dobře. Studenými a pyšnými gesty odmítala jakékoli styky s lidmi.

Jabloňovskému faráři se jednou podařilo, že k ní pronikl. Musí se přiznat, že se mu to povedlo jen úskokem; prostě se do zámečku vetřel, když domovník nechal bránu otevřenou a na chvíli poodešel.

Pan farář se dostal až do pokoje, kde stará paní seděla. Povýšeně vyslechla jeho řeč: prosil ji o pomoc pro chudé. V Jabloňově je menšinová česká škola, která už nevyhovuje, protože žáků velmi přibylo. A milostivá paní má tak velký a krásný zámek - je tu tolik neobydlených místností, vlastně celé pravé křídlo je prázdné. Kdyby tak milostivá paní ráčila pronajmout na rok nebo na dva… než se postaví nová škola…

Farář hleděl pokorně, paní Ida studeně.

„Jiná škola v místě není?“ zeptala se s úšklebkem.

„Je tu velká německá škola.“

„No tak snad mohou děti chodit do ní, ne?!“

A když ubohý farář začal hovořit o mateřském jazyce, o národním cítění a podobných pojmech, paní Ida ho přerušila:

$

„Přece si nepustím cizí děti do svého majetku! Kdo by se to ode mne opovážil žádat? „

Marná byla každá snaha. Ne, nějaká lůza přece nebude rušit zasloužený klid jejího stáří.

Pak už za ní nepřišel nikdo. Paní Ida se stále hlouběji propadala do své samoty. Neměla ani psa nebo kočku, netěšila se ani z peněz, kterých měla dostatek. Neměla na světě ráda vůbec nic.

Pak přišlo to psaní. Dosud přicházely pouze úřední obálky - daně, poplatky… A najednou soukromý dopis, dokonce voněl!

Ale sotva psaníčko otevřela a pohlédla na podpis, zrudla nevolí. Fí, dcera toho - ani jeho jméno nechce vyslovit, toho - Hodila psaní do krbu a pozorovala, jak se papír vzňal.

V malé chvilce zbyla pouze nepatrná hromádka popela. Paní Ida strnule hleděla do místa, kde právě hasl poslední plamínek.

Uprostřed léta se paní Ida rozstonala. Přišlo to náhle.

Poděšená Fany přikládala své velitelce obklady na prsa, vařila lektvary a modlila se. Ano, její paní byla zlá, ale vždyť to byla zároveň její živitelka!

Paní Ida se domnívala, že umírá. Její bolesti zvětšovala hrůza, co by se stalo s jejím majetkem. Proboha, vždyť by ho zase zdědil ten - ten - Už zase on, stále všude jen on! Musela by ještě rychle pořídit poslední vůli a odkázat všechen majetek někomu jinému - ale komu?! Kdo jí kdy udělal něco dobrého k vůli? Kdo by si od ní zasloužil tak velký dar?

Poručila, aby jí zavolali advokáta. Udělá poslední pořízení.

Asi za hodinu bylo slyšet, že se k zámečku blíží auto. Vystoupila mladá dáma a spěchala po schodech.

„Milostpaní, už přijeli, už jsou tu,“ vyřizovala Fany, která

$

se domnívala, že přijel advokát. Zarazila se, když spatřila mladou krasavici s kyticí růží. Tedy ne advokát, ale advokátka? Hm, ty ženské se dnes pletou do všeho.

„Račte, milostpaní už na vás čeká,“ uklonila se Fany.

„Opravdu?“ zvolala dáma. „Ona věděla, že přijedu?“

„Vždyť jsme vás viděli oknem.“

Na vysvětlování nebylo kdy a Fany vedla dámu ke své paní.

Miriam zůstala nehybně stát na prahu pokoje. Sňala čapku a mírně pohodila hlavou. Tím se uvolnilo celé bohatství jejích zlatých vlasů, které se pohádkově vlnily. Těžko říci, zda byly v tu chvíli krásnější ony nebo kytice růží.

Paní Steinová už dávno nespatřila něco tak pěkného. Přichází snad krásná, dobrá víla z pohádky, aby z ní, ubohé, trpící stařeny, sňala všechny bolesti?

Stalo se opravdu něco podivného: mladá dáma přistoupila k posteli a její oči se zarosily. Vzala bezvládnou ruku paní Steinové do svých hebkých dlaní a políbila ji! A růže položila na postel tak, aby na ně nemocná viděla.

„Určitě se brzy uzdravíte,“ řekla mladá dáma. „Neztrácejte naději. Zasluhujete si uzdravení za svoji šlechetnost. „

Paní Steinová strnula. Jaká šlechetnost? Asi půjde o omyl. Kdo je ta mladá žena? Asi si paní Steinovou spletla s někým jiným. Nebo se vysmívá? Upřela oči na krásnou dívku, ale v její tváři nebylo ani stopy po výsměchu.

Mezitím se dostavil lékař a omlouval se, že nemohl přijít dříve, protože byl u porodu. Paní Steinová už už chtěla zasténat, že si snad mohl více pospíšit, když na něj čeká ona, tak bohatá pacientka, ale před cizí, krásnou dívkou se jaksi styděla.

Lékař zjistil, že její stav není příliš vážný, rozhodně to není záležitost, která by ohrožovala život milostivé paní.

A vtom už dorazil i advokát. Paní Steinová se rozhodla, že když už je tady, závěť se přece jen udělá, požádala lékaře, aby zůstal jako svědek, a začala diktovat. Pořídili soupis

$

majetku, ale co dál, komu ho tedy odkázat? Paní Steinová bezradně bloudila očima po celém pokoji. Přítomní se nakonec odvážili radit.

Co takhle odkázat všechno dobročinným spolkům? Nebo škole?

Mladá dáma navrhla:

„Když jsem bydlela v Drážďanech, viděla jsem slepce, jak chodí na procházky. Co kdybyste odkázala jmění slepým dětem?“

Paní Steinová se usmála. Jaký naivní hlásek!

Rozdělila svůj majetek mezi místní Sokol, českou školu, něco připsala ústavu slepců… Zároveň se sama sebe v duchu ptala, zda se jí to nezdá, zda je to opravdu ona, Ida Steinová, zda toto vše činí při plném vědomí.

Služka Fany pozorně naslouchala a nyní přiběhla k posteli:

„Milostpaní, na mě si nevzpomenou? Já jim přece tolik let věrně sloužila!“

Paní Ida ji chtěla okřiknout, vyčíst jí, že sloužila jen za peníze, jen v naději na dědictví - ale než stačila otevřít ústa, ozvala se mladá dáma:

„Buďte ujištěna, že i na vás bude pamatováno. Vždyť paní Steinová je velmi laskavá a šlechetná. Ona se vám dobře odmění. „

Paní Ida se neodvážila odporovat a diktovala, které věci odkazuje paní Františce Váchové: spořitelní knížku, nábytek z rohového pokoje, paterý šaty a…

„A peřiny,“ šeptla mladá dáma.

„A peřiny,“ opakovala poslušně paní Steinová.

Závěť byla sepsána, paní Idě se ulevilo a notář s lékařem se konečně dostali k tomu, aby se představili mladé dámě, což předtím opomněli kvůli panujícímu zmatku.

„Těší mě, já jsem Miriam Steinová,“ odvětila mladá dáma s úsměvem.

Z lůžka staré paní Steinové se ozvalo dušené zaúpění zdálo se, že stařena omdlela.

$

Miriam přiskočila a snažila se pomoci.

„Grosmamá, drahá moje grosmamá!“ naříkala. „Neumírej! Nesmíš umřít! Sotva jsem tě poznala, ty bys chtěla odejít?“

A když stará paní po nějaké době otevřela oči, Miriam ji popadla za ruku a hladila ji. Přitom babičce vyprávěla, jak se rodiče trápili pro tu rodinnou nesrovnalost. Líčila, jak se otec často díval do medailónku s babiččinou podobiznou.

„Tatínek je ti tak podobný,“ lichotila Miriam. „Nos, ústa - všechno zdědil po tobě, grosmamá. Je mi líto, že vám taky nejsem podobná.“

„Ale to vůbec nevadí. Jsi krásná jako anděl,“ řekla tiše paní Steinová. „A kdo tě sem poslal? Rodiče?“

„Přijela jsem sama od sebe, tajně. Víš, tenkrát jsem ti napsala v dopise, že když mě nepozveš, přijedu sama. Chápu, žes mi nemohla odepsat, byla jsi nemocná a psaní by ti působilo potíže. Já jsem to tušila, a proto jsem přijela. A tys věděla, že přijedu a čekala jsi na mě, viď?“

Paní Steinová neodporovala. Nepřiznala, že ten dopis, o němž byla řeč, hodila nečtený rovnou do ohně. Upřeně hleděla na dívku a přerývaně ze sebe vypravila:

„Ale proč ses nepřihlásila o dědictví, když jsme sepisovali závěť? Proč jsi nás nepřerušila a neřekla, že jsi dědička, že to vše patří tobě?“

Miriam se pousmála:

„Ale jak bych mohla, grosmamá? Jsi paní svého majetku a já po něm nijak netoužím, vždyť můj papá má peněz dost a dá mi všecko, co potřebuji. Jsem ráda, že jsi odkázala majetek těm, kdo strádají.“

„Ta závěť se musí předělat,“ zašeptala stará paní. „Prosím, nedělej to! Nahromaděné bohatství mi působí závratě. Papá říká, že mám bolševické sklony, ale já prostě nemohu vidět, když někdo má tolik, že to nemůže ani upotřebit, a druhý živoří a nuzuje se.“ Paní Steinová uchopila ruku své vnučky:

$

„Tedy aspoň chci, aby ses báječně provdala! Musíš udělat tak dobrou partii, jakou nemá žádná druhá v celé naší republice!“

„Ale grosmamá, já vůbec netoužím po vysoce postaveném člověku. Měla bych ráda i chudého žida, jen kdyby mě upřímně miloval.“

Co měla paní Steinová odpovědět na tuto lekci?

Mlčela.

Druhého dne se Miriam zmínila o tom, že se bude muset vrátit domů, protože rodiče by o ni měli starost.

„Je mi s tebou dobře, neopouštěj mě,“ brumlala stará paní. „Mám strach, že když odjedeš, zase upadnu do starých…“

„Já vím, do starých bolestí. No, líbí se mi tady. U tatínka nemám zahradu a tady je takový nádherný park. Pěstovaly bychom spolu růže. Sblížily bychom se a já bych poznala tvé srdce. Ale chápej, že teď musím uklidnit své rodiče; čekají, že se dnes vrátím. Namluvila jsem jim, že jedu do Budějovic. „

„Ale zase se vrátíš a zůstaneš u mě,“ ujišťovala se stařena a cítila, že se v ní už zase ozývá krvežíznivá šelma: Odloudit jim to krásné dítě! Úplně je získat pro sebe!

Miriam napadlo, že může rodičům poslat telegram.

Byl poněkud delší. Vypisovalo se v něm, jak grosmamá Miriam mile přijala a jak si hned porozuměly; bohužel grosmamá trošinku churaví, a tak ji Miriam bude ošetřovat. Grosmamá všecky srdečně zdraví.“

„Je to tak dobře?“ tázala se Miriam nevinně.

Paní Steinová se hrdinsky držela, aby nevybuchlá. Miriam čekala na odpověď.

„Ano, je to pěkně napsáno,“ zavrčela stařena.

Miriam se na zámku velmi líbilo. Kdyby sem mohli přijet

$

i rodiče, mohla by z toho být pěkná dovolená. Byli by všichni spolu.

Babička se ukázala jako přívětivá hostitelka. Kázala uvařit pro Miriam spoustu dobrot, jedly spolu, babička vsedě v posteli, a hovořily spolu, jako by se znaly už mnoho let. Miriam líčila život své rodiny. Babička úplně roztála, když slyšela, jakou trýzeň museli podstoupit, než vůbec dosáhli toho, že mají dítě - že mají Miriam. Vždyť předtím měli děcko už třikrát a maminka pokaždé nesmírně trpěla při porodu, protože má určitou vadu. A všechny tři děti zemřely. Rodiče se domnívali, že je to proto, že nedostali požehnání od… A Miriam nevinně pohlédla do očí staré paní.

Uplynulo ještě několik dní, strávených v nejlepší shodě.

Jednu chvíli vyhlédla Miriam z okna, protože se jí zdálo, že venku troubí auto. A opravdu! K zámečku přijížděl vůz jejího otce! Vrátný si zřejmě myslel, že přijíždí lékař ke staré paní a otevřel mu bránu.

Miriam zakřičela radostí, ale paní Steinová zůstala stát jako solný sloup. Ta poslední dny jako by celá roztála a omládla, oživla - ale teď to vše bylo mžikem pryč. Zase tu stála zatvrzelá, studená a trestající. Už chtěla vykřiknout na Fany, aby těm lidem vyřídila, že paní dnes nepřijímá, ale chodbou se už ozýval pokřik:

„Grosmamá vás už očekává! Je tak hodná, tak laskavá! Představte si, že odkázala celý majetek na dobročinné účely; není to úžasná žena? Těší se na vás a už vám dávno odpustila. Rychle pojďte, to já jsem vám ji udobřila!“

Paní Steinová si povzdechla. Než si stačila rozmyslet, co by měla udělat, Horst a Elsa vstoupili.

Jak dlouho se už neviděli! Bože, jak Horst zestárl! Jak se teď podobal svému otci! Paní Steinová se chvěla dojetím, když k ní přistoupil. Kolena se jí podlamovala. A Elsa - tlustá, stará žena, pobízená Miriam, postrkovaná tou rozesmátou dívenkou, aby se nebála a předstoupila před babičku!

„Vidíš, grosmamá, jaké mám bláhové rodiče. Báli se, my-

$

sleli, že se pořád zlobíš, vůbec netušili, jaká jsi dobrá a laskavá.

„Maminko,“ zašeptal Horst, sklonil se a políbil matce ruku. Zavoněly jeho vlasy a všimla si velké pleše…

Fany si u dveří otírala oči zástěrou.

Na starou paní už toho bylo přece jen moc. Topornými krůčky odcupitala do vedlejšího pokoje a sesula se do křesla.

„Nechte mě vydechnout,“ zašeptala.

Miriam byla typické městské děvče. Bylo to znát z každého jejího pohybu, z oblékání i z chůze. Přesto všechno se jí na venkově velmi líbilo, a když se nakonec musela vrátit, loučila se dosti těžce.

Ani staré paní Steinové nebylo veselo a začala se synem vyjednávat, aby jí tu toho roztomilého andílka ponechal. Dívce zdravý venkovský vzduch prospěje - a ona nebude tak osamělá.

Dívčina matka se této žádosti zalekla. I když se zdálo, že se v povaze staré paní udály nějaké změny, přece jen si dobře pamatovala všechno zlé, co předcházelo. Člověk se nikdy nemůže úplně změnit. Má dceru nechat v blízkosti takové podivné ženy?

Miriam prohlásila, že když ji chce mít babička u sebe, musí tu zůstat i maminka. Ano, budou tady spolu a stráví pěkné léto.

Tento návrh se dívčině matce zdál ještě horší! Ale Miriam radostně tvrdila:

„Máš zbytečný strach, mamá, uvidíš, jak si tě grosmamá oblíbí. „

Pan Stein odjel, volaly ho obchodnické povinnosti. Nemohl nechat bez dohledu svůj majetek. Znal svůj personál. Všichni mu byli bezmezné oddáni, všichni ho ujišťovali svou věrností a svědomitostí, ale všichni ho také byli ochotni

$

ihned okrást, jakmile by jim k tomu poskytl příležitost.

Když se všechny tři ženy ukládaly první noc po odjezdu pana Steina ke spaní, zavolala si babička Miriam a její matku a žádala, aby Miriam nechala dveře mezi svou ložnicí a její, babiččinou, celou noc dokořán. Miriamina matka měla spát o patro výše.

Miriam se zalekla. Matka bude spát sama, a ony dvě spolu? Ale nechtěla babičku zarmoutit, a proto souhlasila. Aby se matka necítila osamělá, přestěhovala k ní služku Fany.

Na zámečku se rozproudil život. Muselo se přijmout další služebnictvo, a tak pobíhání a ruchu v celém zámku nebylo konce.

Fany nad tím vším převzala vrchní velení a stále velebila slečnu Miriam, jak to tady všechno dovedla proměnit; vždyť loni o tom čase - br, když si na to vzpomene! Fany se z té samoty a ticha málem pomátla, o staré paní nemluvě. Slečnu Miriam sem poslal Bůh!

Fany vedla dlouhé hovory s Miriaminou matkou, stále jí lichotila, jak úžasnou má dceru, vyprávěly si, co zažily se starou paní Steinovou, jak to bylo, když přišla Miriam na svět, jak byla slabounká a jak se všichni obávali, že nepřežije. Ale pak se stal doslova zázrak, začala pít a podívejte se na ni dneska!

Během týdne dokázala Miriam přesvědčit babičku, že matka nemůže spát osaměle v prvním patře. Všechny ložnice se přemístily vedle sebe a zase bylo dobře, ale toho stěhování! Veškeré služebnictvo mělo co dělat a ruch neustával. Miriam si vymýšlela stále další změny a stará paní se ochotně podřizovala, protože malá velitelka ji dovedla obratně přesvědčit, že právě tak je to nejlepší, jak to ona, Miriam navrhuje.

Stará paní nebyla ráda, že se její snacha přestěhovala k nim dolů. Stále k ní cítila zášť, i když ji obratně skrývala. Zdvořilosti, které si obě ženy navzájem prokazovaly, byly dosud velmi vyumělkované, ale Miriam měla i z těchto ma-

$

lých pokroků radost a doufala, že se vztahy budou zlepšovat. Ve své ženské mazanosti dobře cítila, že se obě ženy rády nemají, ale naopak byla natolik nevinná, že se domnívala, že si nakonec porozumějí.

Léto na zámečku bylo nádherné. Rozkvetly stolisté růže, zrály jahody v zelinářské zahradě, ve starých korunách stromů zpívaly tisíce ptáků.

Pobývalo, se ponejvíce na zahradě, Miriam poletovala sem a tam a dvě starší ženy si povídaly. Mladší paní Steinová vyhledávala stín, posedávala, protože jí její tloušťka vadila v přílišném pohybu. Starší Steinová se usazovala vedle ní a dávala si vyprávět o Horstovi a o celém jejich manželství. Jak plynulo slovo za slovem, její srdce měklo.

Miriam mezitím babičku přesvědčila, aby povolila pronájem jednoho křídla zámečku pro potřeby české školy - než se postaví ta nová. Babička na všechno kývala.

Fany žasla. Vždyť když ona starou žádala, aby daly udělat do spíže nové poličky, to bylo křiku, ničím se nesmělo hnout. A teď tu běhají stavitelé, bude se bourat a přestavovat. Jak to ta malá kouzelnice dělá?

Miriam chodila stavitelům v patách. Všichni muži si libovali, jak Němcům vytřou zrak, až se škola přesune do zámku.

Miriam při svém mládí nechápala národnostní třenice v pohraničí a naivně se dotazovala, proč silnější utiskují ty slabší.

„I vy tak činíte, slečno,“ usmál se stavitel. „Žijete zde v Čechách, a přece hovoříte doma německy, není to tak?“

Miriam vysvětlovala, že dosud žila v Německu, že nikdy nepřišla s Čechy do styku.

Muži se divili, že Miriam už umí tak dobře česky - ovšem když hovoří tak dobře česky, proč stále říká staré paní „grosmamá“?

„A jak jí mám říkat?“ divila se Miriam.

„Nezní vám líbezněji, když řeknete ,moje babičko, moje maminko, můj tatínku’?“

$

„Máte pravdu, zní to sladce. Budu jim tak říkat.“

Při plánování přestavby zámeckého křídla pro potřeby školy pomáhal i farářův synovec, mladý pan Piskoř. Miriam se s ním sblížila a ráda naslouchala jeho výkladům o útisku Čechů, o českých zvycích, o české povaze. Hráli spolu i tenis a procházeli se v okolí zámečku. Piskoř studoval historii a jeho názory byly silně vlastenecké. Přinášel dívce i české knihy, ale Miriam četla česky dosti špatně. Raději by si prý ty knížky přečetla v německém překladu. Na to rozhorlený Piskoř odpovídal, že musí číst česky, aby poznala celou krásu a libozvučnost české řeči.

„Dobrá, přečtu to ze sympatie k vám,“ souhlasila Miriam.

„Ne, to by bylo málo! Nechci, abyste četla z takové pohnutky! Přečtěte si ty knihy ze sympatie k českému národu!“

Mladí lidé seděli na mezi a Piskoř se bavil tím, že zastrkával stéblo metlice do jemného prolamování dívčích střevíčků. Miriam toto žertování neodmítala a přemýšlela o něčem jiném:

„Asi jsem se špatně vyjádřila. Když jsem mluvila o sympatiích k vám, měla jsem na mysli, že národ se přece skládá z jednotlivců. Vy patříte k tomuto národu, já jsem tomu národu nakloněna, a proto jsem řekla, že…“

Utrhla hrst trávy a hodila ji mladíkovi na hlavu.

Mladí lidé se rychle sbližují, a tak není divu, že si spolu rozuměli čím dál více. Miriam vyprávěla o svém otci i o babičce, trochu si vymýšlela, aniž si to uvědomovala. Pak se vyptávala na rodinné poměry mladíkovy. Neměl už rodiče; litovala ho.

„Je to přece přirozené, že děti pochovávají své rodiče. Přirozenější, než když rodiče musejí stát nad hrobem svých dětí. Ostatně se o mě stará strýček a mám se u něj velmi dobře.“

$

Miriam měla i jiné ctitele, dá se říci, že byla nejobletovanější místní mladou dámou.

Líbila se i mladému lékaři, doktoru Prágrovi, který přijížděl z města, aby si na jabloňovských kurtech zahrál tenis. Miriam mu však příliš pozornosti nevěnovala, ba schválně ho opomíjela, až se tomu Piskoř divil.

„Proč jste k němu tak ukrutná? Je to přece vzdělaný a výborně situovaný člověk. „

„Nějak se mi židé zprotivili. Asi máte pravdu, když říkáte, že všichni sají a tyjí z českého lidu. O doktoru Prágrovi se povídá, že je to hotový vydřiduch, že mu nejde o uzdravení pacienta, ale o to, aby vytloukl co nejvíce peněz. Já bych si ho nevzala ani za nic.“

„Nepřemluvil by vás?“ ptal se Piskoř a tajil úsměv. „Nikdy!“ zvolala Miriam vášnivě. „Dosud bylo v mém životě všechno tak, jak jsem chtěla já! I babičku jsem usmířila s maminkou a tatínkem, a jaká to byla dřina, uf! A když jsem dokázala takovou věc zařídit, myslím, že není na světě nic, čeho bych nedosáhla!“ zvolala pyšně, vědoma si své velké osobní moci.

„Ale všechno přece jen nezávisí na vůli člověka,“ podotkl Piskoř, „někdy při nejlepší vůli člověk proti osudu nic nezmůže. „

„Možná,“ připustila Miriam. „Když náš osud záleží ještě na vůli někoho dalšího. Ale co se mne samotné týká, co si poručím, toho dosáhnu. Když budu chtít, zvládnu dokonale čtení českých knih, když budu chtít, obrátím na češství i své rodiče a babičku!“

„To jsem zvědav!“ zvolal Piskoř pobaveně.

Stará paní Steinová byla velmi překvapená, když ji vnučka jednoho rána oslovila:

„Dobré ráno, babičko, jak ses vyspala? Nebolí tě na prsou? Dýchá se ti dobře?“

$

Pak oslovila matku: „Budeme psát tatínkovi? Po snídani se do toho pustíme, maminko!“

Obě oslovené zůstaly bez hnutí a zíraly na rozesmátou dívku. Stará Steinová si vzpomněla na jednu služku, která uklízela kdysi její kšeft. Vodila si s sebou dva umouněné spratky a ti na ni povykovali „babičko“.

„Jak nás to oslovuješ?“ zmohla se konečně Miriamina matka na obranu. „Co to má znamenat? Co si to dovoluješ ke své grosmamá?“

„Ale maminko, proč se hněváš? Vidím babičce na očích, že není uražená, právě naopak! Jistě cítí libozvučnost toho oslovení. A ty se taky nehněváš, maminko, že ne?“

„Nejsme zvyklé na takové oslovení,“ vytkla jí matka. „Jsi přece vychovaná v německém prostředí.“

„A tak neumím ani pořádně hovořit česky,“ zvolala Miriam.

„Co je to za rozmary? Chceš snad, aby služebnictvo rozumělo, co si spolu povídáme?“

„A říkáme snad něco tajného? Máme snad něco na svědomí, že to nesmějí slyšet? Chceme přece žít v této zemi, mezi Čechy, chceme z nich bohatnout! Ne snad? Měli bychom tedy s nimi sdílet jejich jazyk! Musíte se mi přizpůsobit!“ „My tobě?“ žasla matka.

„Ano, protože ve světě vždy vládnou mladí. Ty ani babička nemáte ponětí o nějakém vlasteneckém cítění, o křivdách, které se děly a dějí na českém národu!“

Obě starší dámy beze slova zíraly, co to ta žabka vykládá. Nerozuměly vůbec ničemu. Jaké cítění?

Na neděli přijel i Horst a byl stejně šokován jako obě dámy, když se na něj vyřítila Miriam a nadšeně ho vítala:

„To jsem ráda, žes už přijel, tatínku!“ Ještě se nevzpamatoval z prvního dojmu, a už se mu dcera pověsila na krk a žadonila:

„Viď, že se smím učit českou gramatiku a českou literaturu! Taky dějepis si musím dobře prostudovat!“

$

Pan Stein si matně pamatoval, jak za dob jeho studií někteří spolužáci vedli nadšené vlastenecké hovory. Takové projevy se tenkrát tvrdě potíraly a trestaly. Pan Stein se o tyto záležitosti nestaral, vždyť v republice žil jen krátce a pak ho plně pohltily obchodní starosti a splynul s německým prostředím. Nyní s hrůzou sledoval, jak Němci vyhánějí židy ze své vlasti, jak jim hrozí sterilizací, jak žvaní o čisté rase.

Proto se sice podivil novému oslovení, ale nebyl pobouřen.

V poslední době trpěl jakýmisi výčitkami svědomí. Němci židy vyhánějí, kdežto Češi je bez reptání přijali, nebránili se záplavě emigrantů a poskytli jim obživu a přístřeší.

Miriam se rozpovídala. Aniž se jí tázal, vysvětlila otci důvody, které ji vedou k sympatizování s českým obyvatelstvem. Pan Stein musel dát dceři za pravdu. Jeho cítění bylo neurčité; jak jste už slyšeli, považoval za svou vlast tu zemi, kde bylo dobře.

Miriam chtěla, aby ji učil Piskoř. Vždyť už jí dává lekce.

„Lekce?!“ zachmuřil se pan Stein. „Je svobodný?“

Nedovedl však svému malému miláčkovi nic odmítnout, a tak se dal přimět k návštěvě fary. Celá záležitost ohledně vyučování se tam domluví. Panu Steinovi to vše připadalo velmi přepjaté a bláhové, ale když to ta holka chce…

Vysvětlil faráři, že se přistěhovali z Drážďan a s chytrostí vlastní svému plemeni začal velebit důležitost ovládání češtiny. Jak ho to prý mrzelo, že dosud nemohl dceři dát české školy!

Miriam na otce užasle pohlédla.

Je to přece svatá povinnost, když se vrátili do své původní vlasti, aby vše dohonili. Jen proto paní Steinová propůjčila celé křídlo zámku české škole.

Pan farář byl mile překvapen a dal zavolat synovce.

Piskoř přišel ze zahrady a celý voněl sluncem. Zdvořile se uklonil panu Steinovi, o poznání srdečněji jeho dceři. S velkou radostí vyslechl, proč sem Steinovi přišli. Zalahodilo mu to. Dojednali plat a Vít Piskoř slíbil, že bude denně

$

chodit na zámeček; pan Stein doporučoval řádnou rákosku.

Vít šel Steinovy vyprovodit a hovořil s Miriam tak samozřejmě, že pan Stein pocítil hluboko v nitru obavy. Ale rychle je zaplašil, nechtěl si je přiznávat.

Také farář měl určité pochyby a varoval Víta, aby si dal na slečnu pozor. Je taková hezká a milá, ani nevypadá jako židovka. Ne, zatím se nedá Vítovi nic vytknout, ale… Muž je přece jen křehká, tuze křehká nádoba.

„Nedovedu si představit, jak bych to nesl, kdyby ses zamiloval do židovky!“- naříkal strýček farář.

„Neboj se, strýčku!“ zasmál se Vít. „Já si dobře uvědomuji, cos pro mě po smrti mých rodičů udělal. Nikdy ti to nemohu splatit. Nechtěl bych tě zarmoutit. A také jsem si vědom, čím jsem povinen svému národu, svému přesvědčení! Své krvi! Proto mi Miriam nemůže být nebezpečná.“

Vít Piskoř se ukázal jako velmi přísný učitel. Na své hodiny docházel přesně a netrpěl žádné otálení nebo laškování. Hodiny se odbývaly na terase vroubené popínavými růžemi a břečťanem.

Miriam už čekávala a celá voněla fialkami. Její oči zářily jasnější modří než celá obloha.

Usedali spolu u stolečku a Miriam si opírala nohy na trnoži hned vedle nohou Vítových. Zbožně a pozorně naslouchala výkladům svého novopečeného učitele. Nadšeně přijímala vše, co jí vysvětloval, pouze česká gramatika jí dělala potíže a dívka se chmuřila a trápila, protože stále dělala hrozné, hrubé chyby. Tady „i“, tam zase „y“, panebože, kdo se v tom má vyznat…

Vít byl neúprosný a mořil ji, ať naříkala jak chtěla.

„Papá míní, že už píšu docela slušně česky,“ bránila se Miriam.

$

„Ale kdoví, zda váš pan otec může posoudit správnost vašich dopisů, vždyť už určitě česky téměř zapomněl. A za druhé, jaký je to zase výraz - ,papá’?“

Hodin se někdy účastnila i stará paní Steinová. Usedala opodál a naslouchala; vyhřívala si přitom na slunci své ubohé staré klouby. Dělala jí dobře blízkost obou mladých, hezkých lidí, byť se do jejich hovorů nemíchala. Ale jak bylo pěkné slyšet ty jasné, zvonivé, mladé hlasy! Člověk opravdu pookřál a zapomněl na strasti stáří.

Jednou o samotě se Miriam svěřila svému učiteli, že také trochu maluje. Zavedla ho do svého pokoje a ukázala mu několik obrázků s náboženskými motivy. Vít se podivil - byly to motivy křesťanské. Miriam se přiznala, že by si přála, aby ji vzdělával také v náboženském ohledu.

Vít se poděsil:

„Co by tomu řekla vaše rodina?!“

„Zatím by neřekla nic, protože by o tom neměla tušení.“

Přistoupila k mladíkovi a pohlédla mu do tváře tak, že se zachvěl.

„To - to spíš strýček by vás mohl vzdělávat v těchto otázkách,“ zakoktal mladík. „Já se k tomu necítím povolán. A a pojďme ven, tady je dusno.“

Venku se chovali, jako by se nic nestalo, ale Vít přece jen zůstal poněkud zamyšlený a ptal se sám sebe, zda to je jen další rozmar bohaté slečinky, nebo zda jsou v její duši nějaké tajné hloubky.

Odpoledne se Miriam vydala k vodě a doufala, že přijde i Vít.

Bohužel přijel někdo jiný, doktor Prágr. Snažil se slečnu bavit a neustále ji obdivoval. Leželi spolu na pláži a doktor vyzvídal, zda si nestýská na této venkovské samotě.

„Drážďany a Jabloňov, to je velký rozdíl,“ pravil světácky.

$

„A hloupé přirovnání,“ dodala Miriam. „Mně venkov nevadí. V létě jev přírodě pěkně, v zimě jsem raději ve městě. „

Doktor byl dívkou unesen. Pravda, je trochu prostořeká, více upřímná než zdvořilá. Ale je vzdělaná, a hlavně - lidé se tolik navypravovali o jejím údajném ohromném bohatství! Doktor Prágr byl pravověrný žid. Sice se mu líbily křesťanské ženy, ale věděl, že se musí oženit s ženou svého plemene. Kvůli rodině, kvůli svému postavení. Musel hledět na mínění svých židovských pacientů, kteří by se od něho mohli odvrátit, kdyby sešel z cesty. O své pacienty české strach neměl, dobře věděl, že všechno odpouštějí a že za ním přijdou, i kdyby jim pro jejich přesvědčení a vlastenectví naplival do tváře.

Krásná Miriam splňovala všechno, po čem toužil tento snaživý, chytrý a úspěšný lékař. Byla židovka, a přece vypadala jako křesťanka! Slyšel ty řeči o jejím pochybném původu, hovořilo se, že není jinak možná, že musí mít v sobě odněkud slovanskou krev.

I on sám, když Miriam spatřil poprvé, myslel, že paní Steinová musela mít za milence Čecha. Ale co je vlastně komu do toho! Vždyť co nepřijde na veřejnost a nehrozí skandálem, to panu doktorovi nevadí. Proto se bavil s Miriam velmi srdečně a stále jí dával najevo, jak se mu líbí.

Miriam to lichotilo, i když měla k doktoru Prágrovi výhrady. Ale proč by měla odmítat obdiv? Taková už je ženská povaha a lichotky jsou vždy milé, i když nápadník sám bude odmrštěn.

Kromě toho by Miriam byla ráda, kdyby ji Vít přistihl ve společnosti doktora Prágra. Poškádlila by ho tím, to je jisté.

Po čtvrté hodině pochopila, že Vít nepřijde, a šla hrát tenis.

Německá část jabloňovské společnosti neměla Miriam v lásce. Německé dámy nejdříve urazila její krása, pak ještě ke všemu dali Steinovi místo na zámku pro českou školu!

$

Nebýt toho, byla by už česká menšinová škola uzavřena a byl by od toho pokoj! Snažili se tedy Miriam porazit aspoň v tenisu, ale ani to se jim nevedlo.

Přes vítězství na tenisu byla Miriam stále skleslá. Vrátila se domů bez úsměvu a matka ani babička ji nedovedly rozptýlit. Zamračeně odešla do svého pokoje a nevěděla, co počít. Měla by vypracovat úkoly, jež jí uložil Vít.

Mazaně se usmála a přichystala si pero.

{„Můj vážený pane učitely!

Bylo mi dyvné, že jste nepřišel ani k vodě, ani na hřiště.

Obávám se, že vám dnešní horko stouplo do hlavy.

Nestůnáte? Kdo bymě učil? Rozhodnula jsem se, že vám

budu denně psát, abych se potrénovala v českým psaní.

Přijďte mi povjedět, jeslli jsem to napsala bez chib.“}

Ještě jednou přečetla dopis, ne, nikde žádná chyba. Zavolala domovníka a poslala psaníčko na faru.

Pan Stein přijel na neděli.

Sotva zatroubil u brány, už se jeho manželka vymrštila ze svého lehátka a spěchala mu vstříc, jak jen jí to její tloušťka dovolovala. Dokonce i stará paní sešla svému synovi naproti až do půli schodiště, což bylo velkým vyznamenáním a ukazatelem, nakolik vztahy pokročily.

Horst potřeboval příští den zajet do Prahy, musí tam pobýt několik dní kvůli obchodním záležitostem. Která dáma by s ním chtěla jet? A rozhlédl se po matce, manželce i dceři.

Stará paní netoužila po takových výletech. Kdepak, nedůvěřuje těm novotám, těm autům. Ještě tak kdyby ji pozvali do Vídně, to by si dala říci, ale Praha?! Miriam se už už chtěla do babičky pustit a připomenout jí některé vlastenecké myšlenky, jež jí vštěpoval Vít, ale tatínek předešel při:

„Pojedeš se mnou ty, Miriam?“

$

„Pojedu! Potřebovala bych si koupit nový koupací plášť, do toho starého se už stydím oblékat, docela vyšel z módy…“

Vtom si uvědomila, že když s otcem na několik dní odjede, neuvidí Víta. Rychle mu poslala po domovníkovi další psaníčko, kde vysvětlovala, že odjíždí a že se vrátí zřejmě v pondělí večer - pondělní lekce tedy odpadá.

Domovník vzal psaní a chytrácky na slečnu zamrkal. Pelášil na faru, až za ním vlály sporé šediny.

Miriam s tatínkem kráčela po Národní třídě.

„To je náhoda,“ zahlaholilo to vedle nich. Potkali pana Kupku, Steinová bývalého spolužáka, s nímž se Miriam už setkala.

Ten se zalíbením spočinul na Miriamině tvářičce a hned se dotazoval, zda neobtěžuje - nechtějí, aby je po Praze provedl? Podivil se, že se Miriam natolik zlepšila v češtině, a byl ohromen její odpovědí, že Čechy jsou přece jejich nová vlast.

„Viď, tatínku?“ tázala se dívka koketně.

Pan Stein přisvědčil. Jak je libo, vlast je tam, kde je dobře, a jemu bylo prozatím dobře tady, v Čechách.

Pan Kupka se pochlubil, že v Mánesu je nyní výstava, kde také on má asi dvacet svých obrazů. Miriam se nedala pobízet a zamířili tam. S Kupkou si dívka rychle porozuměla a svěřila se, že také zkouší malovat.

První Kupkův obraz, který na výstavě spatřili, znázorňoval noční oblohu posetou hvězdami.

Miriam přistoupila k obrazu blíže a udiveně zvolala:

„Ale vždyť každá ta hvězda má podobu ženské tváře!“

„To všechno jsou ženy, které prošly mým životem,“ usmál se Kupka. „Tolik žen jsem poznal, ale všechny jsem musel nakonec oželet a zůstal jsem sám.“

$

„Z každé tváře vyzařuje světlo, některé hvězdy jsou výše, jiné stojí níže…,“ obdivovala Miriam.

Chtěla si přečíst název obrazu a zároveň ji zaujalo malířovo jméno:

„Vy se jmenujete Hvězdoslav? To je překrásné!“

„To je pouze můj pseudonym,“ usmál se malíř. „Rodiče mi dali jméno Herbert, ale umělci mají to štěstí, že si mohou jméno pozměnit, a nikdo jim to nezazlívá. Od dětství jsem totiž miloval hvězdy.“

A když se pan Stein zasmál, že zřejmě miluje spíše ty živé hvězdy, malíř se bránil:

„Mám rád hlavně hvězdy na nebi. Proti ženám mají tu výhodu, že stárnou pomaleji.“

Pan Stein přisvědčil a vzpomněl si na svou Elsu, kterou si bral krásnou jako obrázek. A dnes? Je to stará a tělnatá paní.

Kupka jim ukázal své nejúspěšnější dílo: byl to přírodní výjev, louka nad lesem, na ní děvče žnoucí trávu.

„Nabízeli mi za to slušné sumy, ale nikdy jsem neprodal.“ To pan Stein nechápal. K čemu práce, když nenese peníze? Zkoumavě si prohlížel dílko a najednou vyhrkl:

„Mistře, ta dívka je podobná naší Miriam, nezdá se vám?“ „Ano, všechny krásné ženy jsou si podobny. Byl bych velmi poctěn, kdybych směl vaši slečnu dceru také malovat.“ „Vyloučeno, zítra odjíždíme!“

„Ale proč by to nemohlo být, tatínku? Pan Kupka přece může přijet na Jabloňov. Může malovat nejen mě, ale jistě ho zaujme i okolí zámku. A mohl by mi poradit s mým malováním.“

Nazítří měl pan Stein jednání a Kupka se domluvil s Miriam, že se projdou po pražských památkách.

Miriam se zamlouvala společnost tohoto hezkého staršího pána, navíc elegantně oděného, kterého na ulici často zdravili procházející lidé.

Je pravda, že jeho vlasy už byly dost prokvetlé a slunce

$

zdůrazňovalo každou vrásku a záhyb povadlé tváře, ale přes to všechno to byl zjev velmi přitažlivý.

Malíř se Miriam vyptával na život v jabloňovském zámku, na její rodinu, ona zase chtěla vědět podrobnosti z jeho života. Je v Praze znám pod svým pseudonymem, anebo ho lidé oslovují jeho pravým jménem?

„Už mnoho let mě v Praze znají jako Hvězdoslava - pod tím jménem jsem vystavoval už svoje první obrazy.“

„Kam se poděly?“

„Bylo to brzy po válce a všelijací zbohatlíci chtěli vypadat jako milovníci a znalci umění, a tak skupovali obrazy, gobelíny, knihy, prostě všechno. Byli to většinou židé, kteří…“ Kupka se zarazil. Byl už sice světem protřelý člověk a dávno se odnaučil červenání, ale teď zrudl až po kořínky vlasů.

Miriam na něj pohlédla úkosem a také se začervenala, ale pak se dala do smíchu. Kupka se nakonec rozesmál také. „Promiňte, slečno, člověk někdy něco plácne.“ „Nezlobím se, naopak jsem ráda, že i vy jste prostořeký. Mě maminka vždycky plísní a zlobí se, ale teď vidím, že… „ „Já jsem, slečno, svůj výrok nemyslel tak, jak jste ho pochopila. Samozřejmě, v každé vrstvě se najdou lidé nevzdělaní —

„Kdežto můj tatínek patří k těm vzdělaným, že?“ zeptala se jízlivě Miriam. „Prostě jste se uřekl, a teď byste to rád zakryl společenskou lží. Ano, je to tak, můj otec také zbohatl za války. A nerozumí umění ani za mák. Nevychovali ho k tomu. Ale je dobrý a čestný, to mi věřte. Vám ale ty společenské vytáčky vůbec nesluší. Myslím si, že by se ústa umělce neměla pošpinit lží. To můj učitel češtiny nikdy nelže.“ „Ne? Někdy snad přece, drahá slečno,“ zasmál se Kupka. „Jistě vám nemůže říci pravdu pokaždé!“

„Proč by nemohl?“ zvolala Miriam uraženě. „Plísní mě a kárá, ale to mi vůbec nevadí.“

Miriam se odmlčela. Najednou pro ni Praha ztratila půvab. Zatoužila po tichém Jabloňově.

$

Stará paní Steinová chodila domem jako tělo bez duše. Několikrát za den zašla do Miriamina pokoje, ale tam bylo pusté ticho. Brala do rukou drobné předměty, které tu porůznu ležely na stole, podívala se z okna, pak zase scházela do zahrady.

„Co nás to napadlo, proč jsme ji pouštěly s Horstem?“ naříkala si snaše. „Co tam vůbec dělají, v té zatracené Praze? Proč ji bral s sebou? Že by tam pro ni měl vyhlédnutého ženicha?“

„Ale mamá, Miriam je dosud velmi mladá a Horst netouží po tom, aby se jí rychle zbavil, naopak, oba se bojíme chvíle, kdy ji budeme muset ztratit.“

„To vám věřím,“ zašeptala stará paní a prohlížela si obličej své snachy, který už nesl jen velmi nepatrné stopy bývalé krásy.

„Du, Elsa, chci ti něco říci. Můžeš mě vyslechnout?“

Mladší Steinová se s obavou podívala na tchyni.

„Ani nevíš, jak mě mrzí, že jsem k tobě byla taková zatvrzelá. Netušila jsem, že budeš Horstovi tak věrnou ženou a že dáš naší rodině tolik štěstí. Že porodíš takové krásné dítě, takového mazlíčka a miláčka. Neměla jsem dcery a nevěděla jsem, co to znamená, mít v rodině takový kvítek, takové štěstíčko. „

Stará paní se rozplakala, mladší ihned následovala jejího příkladu. Držely se za ruce a smíření se zdálo úplné.

Vít Piskoř přišel v úterý na hodinu češtiny a čekal na terase, až mu zavolají slečnu. Naslouchal tichu, které panovalo v celém zámečku, protože Miriam dnes zaspala a dosud se neozýval její smích a hlaholení.

„Spala jste dobře,“ zeptal se jí, když konečně přišla, ještě trochu užívaná.

„Byla jsem unavená po té dlouhé cestě, ale spala jsem dobře. Zdálo se mi o vás.“

$

Beze slova přisvědčil.

„Nehněváte se, že jsem vám psala?“

„Nehněvám, naopak jsem potěšen, že už jste se polepšila v pravopise; přinesl jsem vám ty dopisy opravené, abyste viděla, kde jste dělala chyby.“

Miriam se zarazila, ale pak si dala předložit ony dva dopisy a mladík klidně vysvětloval, co napsala špatně, jako kdyby se opravdu nejednalo o nic jiného než o ty chybičky.

„Už vám nebudu psát,“ řekla vzdorně.

„Ale jen pište, pocvičíte se! Já vám vždy opravím chyby a bude to.“

A pak ji mořil diktátem celou půlhodinu a nic nedbal na její vzdychání a výmluvné pohledy, kterými si chtěla vyškemrat jeho soucit.

Po hodině bylo zvykem, že Fany přinesla občerstvení. Přišly i dámy a všichni se nasvačili společně. Stará paní Steinová se na Víta laskavě usmívala a sama sebe nepoznávala. Na své syny se nikdy v životě tak neusmívala.

„Jaké máte povinnosti po prázdninách?“ tázala se mladíka.

„Ještě musím složit několik zkoušek, a pak už mě čeká vojenská služba. „

„Na dva roky odjedete?“ hlesla Miriam. „To už mě nebudete příští prázdniny učit?“

„Myslím, že mě už nebudete potřebovat, že se budete zdokonalovat sama.“

„Pojďme se vykoupat!“ navrhla Miriam najednou a zcela jiným hlasem, násilně veselým.

Miriam požádala svého učitele, aby jí přinesl nějaké náboženské knihy od svého strýčka.

„Přijďte si sama,“ vyhrkl Vít bez rozmýšlení, ale pak opa-

$

trně dodával, že by vzbudilo velké pohoršení ve Steinově rodině, kdyby se provalilo, že Miriam studuje křesťanskou literaturu.

Dívka na to nedbala a skutečně se vypravila na faru. Doma zalhala, že si musí ve vsi něco obstarat.

Léto už končilo. Po celé vsi hřměly mlátičky, v chudších stodolách duněly cepy. Jejich jednotvárná písnička připadala dívce velmi smutná. Ještě nikdy se tak těžce neloučila s odcházejícím létem. Říkala si, že je to proto, že si tak oblíbila Jabloňov.

Dveře fary byly otevřené; tak tomu bylo vždy, každý, kdo potřeboval, mohl kdykoli vstoupit.

Pan farář seděl v pokoji nad knihou. Ještě než vzhlédl, už volal:

„Prosím, pojďte dál!“

Ať to byl kdokoliv, každého takto vítal, protože byl zvyklý na stálé návštěvy. Udílel rady, vypisoval z matriky, vystavoval křestní a oddací listy, psal žádost, přijímal peníze na modlení.

Pozorně vyslechl prosbu, s níž děvče přicházelo a prohlížel si přitom krásný obličej své návštěvnice. I ona se na něj dívala a říkala si, že Vít má právě takové šedé oči jako pan farář.

„Čeho chcete dosáhnout četbou takových knih? Jste přece jiného vyznání. „

Zrůžověla.

„Něco mě táhne ke křesťanství,“ zašeptala, a když farář neodporoval, dodala si odvahy a pokračovala: „Když čtu naše písmo, připadá mi, že náš Bůh je Bohem krve a bojů…“

A vysvětlovala, že i ti nejlepší mužové, kteří jsou v oněch knihách stavěni za vzor, mají za sebou hrozné skutky. Zrada, faleš a cizoložství - a Bůh jako by jim to ani nezazlíval!

„Kdežto váš Bůh jako by dýchal láskou, čistotou a mírem.“

„Ale co když se to dozvědí vaši rodiče, že jste mě žádala o takové knihy?“

„Bojíte se, pane faráři?“

$

Stařec se cítil dotčen:

„O sebe se nebojím. Jsem tu od toho, abych šířil a hájil naši víru; ale nevím, zda vaše jednání neprýští z nějakého rozmaru, zda nemá jen povrchní, světské příčiny.“

Přísným, zkoumavým zrakem se vpil do dívčiných očí. Miriam se zachvěla, oči sklopila a rty jí zbledly. Ale pak se ohradila:

„Ještě jsem neznala ani svou babičku, ani vás, ani Jabloňov, a už mě cosi táhlo ke kříži. Myslím, že jsem se snad ani neměla narodit v židovské rodině.“

Pan farář si rozpačitě odkašlal.

„Co tedy chcete?“

„Jsem rozhodnuta. Dám se pokřtít.“

„I proti vůli rodičů?“

Otázka zněla přísně a Miriam cítila závažnost svých slov. Po krátkém rozmýšlení odpověděla:

„Nikdy mi nic neodepřeli. Doufám, že si prosadím i toto. Jistě se budou zpočátku vzpouzet, ale pak povolí. „

„A když nepovolí?“

„Pak mě pokřtíte tajně. Budu vyznávat vašeho Boha do smrti svých rodičů potají - ale já už stejně budu brzy plnoletá!“

Farář s povzdechem odpověděl:

„Pokud to vše myslíte upřímně, vezmu vás do učení. Ostatně vzdělávání by nějaký čas trvalo - a vy byste se zatím rozhodla, zda to podstoupíte doopravdy.“ Vtom vešel Vít. Zahlédl, jak Miriam uchopila strýčka za ruku a vřele mu ji políbila. Zaraženě přihlížel.

Miriam ho už spatřila a nadšeně volala:

„Vidíte, pan farář je lepší než vy! Vzal mě do učení!“

„Já jsem vás do učení nevzal?“

„Vzal, ale jen na gramatiku a podobné věci, kdežto pan farář mi bude pomáhat do nebe.“

Se svým obvyklým roztomilým úsměvem se rozloučila a Vít se nabídl, že ji doprovodí - tak se to slušelo.

$

Kráčeli pak zadem k zámku a cestou se zastavili na lávce. Pozorovali běžící potok a trávu při břehu.

„Proč se na mě díváte tak nedůvěřivě, pane učiteli?“ tázala se Miriam s hraným výsměchem. V očích se jí zableskla zloba.

„Myslím si, že jste příliš mladá na to, abyste mohla posoudit závažnost svého počínání. Jsou to všechno pouze vaše vrtochy. „

Miriam se urazila.

Vít pokračoval:

„Jste bohatá a rozmazlená. Po čase vás to omrzí a bude škoda vší námahy, nejen vaší, ale hlavně námahy mého drahého strýčka. „

Vít stále odporoval. Ne, takové mladé dívky ještě nemají rozum, nemají vlastní přesvědčení. Přitom, aby dodal váhu svým slovům, položil mimoděk svou ruku na ruku Miriam.

„Jsem mladá, to ano, ale vždy ve mně bylo něco, co mě vedlo tímto směrem. Když mi budete pomáhat, vytrvám.“ Zvážněla a pokračovala: „Přijmu za své všechno, vaši vlast, Boha i lásku.“

„Lásku?“ zašeptal zmateně.

„Ano, lásku ke všemu, co vy milujete. Zůstanete přece se mnou, Vítku?“

Pohlédla vzhůru do jeho obličeje. Červenal se právě tak jako ona. Neodolal, když viděl její čekající rty. Sklonil se a - a opanoval se. Neudělal to, po čem oba toužili. Sklesle řekl:

„Nezůstanu s vámi, Miriam. Jdu na dva roky na vojnu.“

„A až se vrátíte?“

„Vždyť nemohu vědět, zda se vrátím. Je teď taková nejistá doba.“

„Budu se za vás modlit!“

$

Ať se slunce snažilo jak chtělo, podzim se nezadržitelně blížil. Voda v rybníku vychládala, pláž osaměla. Vlaštovky se houfovaly, na záhonech v zámeckém parku kvetly pestré jiřiny a astry.

Stará paní Steinová si zvykla na rodinný život a obávala se odjezdu svých znovunabytých příbuzných. Nemá s nimi přesídlit do města?

Hodiny češtiny končily. Vít prohlásil, že se Miriam zlepšila natolik, že již jeho pomoc nepotřebuje. Ať se dál procvičuje sama. Až se po čase znovu setkají, on ji vyzkouší, jak se polepšila, jak sama postoupila.

„A kdy to bude?“ tázala se dívka žalostně.

„Snad za rok, pokud sem znovu přijedete.“

„Nenašel by se nějaký prostředek, abyste na tu vojnu nemusel? „ napadlo Miriam.

„Vidíte, stále ještě nejste pravá vlastenka,“ napomenul ji a díval se stranou, aby se nemusel dívat do jejích očí, kde se zračila příliš zřejmá naděje. Začal jí vysvětlovat, jak všechny okolní státy zbrojí, jaké nebezpečí hrozí. Je přece nutné, aby byli všichni muži připraveni!

Seděli za zámeckou zahradou a pozorovali, jak kluci na strništi pouštějí draky.

Miriam se bála Vítova odchodu. Tvrdila, že ho potřebuje.

„Jste pošetilá, domníváte-li se, že jedna osoba může hrát v tom vašem přerodu nějakou úlohu. Jste-li přesvědčena o nějaké víře, pak je jedno, která ústa vám ji hlásají. Až se oprostíte od svých pošetilostí, pak vám uvěřím, že skutečně chcete jít za cílem, který jste si vytkla.“

Miriam připadalo, že Vít hovoří o jakýchsi křišťálových dálkách. Bylo jí nevyslovitelně smutno, a přece sladce.

Vít odjížděl do Brna na zkoušky, které nestačil udělat před prázdninami.

$

„Mohl jsi ještě pár dní pobýt doma,“ pravil pan farář.

„Tady jsem stále rozptylován,“ omlouval se Vítek. „Už jsem se dostatečně nalenošil a naopaloval. Ty letošní prázdniny —„

Vít se vydal na nádraží. Cesta se dala zvládnout za hodinu.

Za nějakou dobu ho dohonilo auto slečny Miriam.

„Myslel jste, že se nepřijdu rozloučit?“ volala dívka.

„Věděl jsem, že přijdete. Ale jak to bude za rok nebo za dva?“

„Když něco řeknu, tedy to platí. Já vytrvám!“ zvolala Miriam téměř rozzlobeně. Vít nasedl a jeli k nádraží.

„Budete rád, když mě naleznete za dva roky takovou, jakou mě dnes opouštíte?“ zeptala se s podnikavostí sobě vlastní. Byla přesvědčena, že člověk musí podnikat, bojovat a nedat se, když chce dosáhnout svého štěstí.

„Budu,“ odpověděl skoupě a chtěl zachovat chladnou tvář, ale pak už se neovládl a rychle dodával: „Ano, budu velmi rád. Budu šťasten. Víte, Miriam, po smrti rodičů jsem zažil mnoho ústrků. Nic jsem vám o tom dosud nevyprávěl, protože jsem vám nechtěl brát víru v lidi. Běh mého života ze mě udělal pesimistu. A ženy? Ty jsem poznal v takovém světle, že se jich straním. Kdybych se však přesvědčil, že jsou na světě mezi ženami výjimky, byl bych ze srdce šťasten!“

Dojeli k nádraží.

„Budu se snažit, abych vám vrátila důvěru v lidi.“

Když se Miriam vracela do zámečku, jela raději velmi pomalu, protože se jí silnice rozpíjela před očima.

V té době seděly starší dámy Steinovy na terase a vyhřívaly se na sluníčku. Ještě si musejí užít tepla, vždyť podzim se už hlásí.

Starší Steinová se rozhodovala, zda stráví osamělou zimu

$

na zámku, nebo zda odjede s mladými do města. Touha se v ní střídala s odporem. Má odložit poslední zbytky pýchy a vrátit se do Steinová domu? Nerozhodně těkala žlutavýma očima kolem sebe, ale odnikud nepřicházela žádná rada. Její snacha se obírala jinými starostmi:

„Myslím, že Miriam jela na nádraží. Piskoř dnes odjíždí.“ „Odvezla ho, má zlaté srdce. Často si myslím, po kom je podědila? U nás, milá Elso, musím to přiznat, taková povaha v rodině nikdy nebyla.“

„Proč myslíš, mamá?“ podivila se snacha. „Nebožtík Arnold přece…“

Vzpomínka zavadila o bolavé místo v duši staré dámy. „Ja, Arnold,“ zašeptala a odmlčela se. Možná chtěla začít vyprávět o svých drahých, ale snacha pokračovala jiným směrem:

„Ta holka jela na nádraží, mně to působí starosti, mamá!“ „Warum, Elsa? Jaké starosti?“

„Copak nechápeš? Chudý studentík, bude z toho ubohý profesůrek, zevnějšek to také nemá zvláštní… Miriam ještě neměla žádnou lásku, dosud každého odmítala. Bojím se, aby…“

„Snad ne!“ poděsila se teď i stará paní. „Vždyť je to-křesťan !“

A obě ženy nervózně žmoulaly obruby svých šatů. Stará přemýšlela a pak rázně promluvila:

„Však už to skončí. Odjel přece, musí dělat zkoušky, pak dva roky vojna. Kromě toho jsem si všimla, že se o Miriam nápadně zajímá ten mladý lékař z města, už se o tom všude povídá. „

„Miriam o něm nechce ani slyšet. „

„Zkrátka si najde něco lepšího, musí udělat tu nejlepší partii!“ pravila stará paní.

„Kéž by při tom byla i velká láska,“ zatoužila snacha a trochu škodolibě dodala: „Jako se to povedlo mně!“

Miriam se právě vracela. Obě starší ženy zmlkly a sledovaly

$

dívku tázavýma očima. Miriam se smála, vyprávěla o krásné pohodě, jež panuje po celém kraji, tulila se k matce i k babičce, a tím rozptýlila jejich obavy.

Od září začal provoz v zámecké české škole. Byly zřízeny dvě třídy. Miriam se z toho velice radovala a zapomínala na stesk, který ji přepadal po Vítově odjezdu. Každé ráno čekala u brány na první děti jdoucí do školy a rozdávala jim ovoce nebo pečivo. Když si všimla, že některé děti jsou zvlášť chudé a chodí v rozedraných šatech, neváhala a koupila jim v jabloňovském obchodě nové zástěrky nebo kalhoty.

Poprosila také svého otce, aby ve svém obchodním domě vybral nějaké starší, nemoderní látky a poslal jí je. Z těchto látek pak s pomocí zdejší učitelky stříhala a šila pro místní děti docela pěkné šaty.

„Dělám to vše dobře?“ ptala se faráře, když se potkávali ve vsi.

„Jistě, vy malá dobrodějko. Ale dobrodiní musíte činit hlavně neokázale, přímo tajně. Vždyť On pravil: ,Nemá viděti levice, do dává pravice.’ A když má mít dobrý skutek tu největší cenu, pak musíme dávat ne to, co nám zbylo a o co sami nestojíme, ale to, co sami potřebujeme.“

Farář viděl, že se děvče zamyslelo a posmutnělo, a tak dodal na povzbuzenou:

„Nermuťte se, vždyť svoji cenu má i jediná sklenice vody, již podáte žíznivému s veselou a jasnou tváří, protože veselé dárce Bůh miluje.“

Miriam se s Jabloňovém loučila velmi těžce. Obešla celou zahradu a široké okolí, prohlížela si zvlášť každý strom, aby si vše dobře zapamatovala. Dlouho seděla u rybníka a postá-

$

vala na lávce. Z vody táhl pach trpíku. Miriam se bavila tím, že na hladinu házela bobulky jeřabin a počítala: ano - ne, ano - ne…

Od pana faráře dostala na rozloučenou několik nábožných knih.

„Čtěte si a všechno si zapamatujte. Příští léto můžeme pokračovat. Starý farář odcházel a modlil se, aby to vše vedlo k dobrým výsledkům. Kéž by to nebylo jen ošidné mámení pro tu dívku i pro -

Přišel den odjezdu. Nad Jabloňovém visela bílá mlha a pronikala až mezi kmeny starých stromů v zámecké zahradě.

Na nádvoří stála připravena dvě auta, která měla Steinovu rodinu přestěhovat do města. Přišla se rozloučit celá česká škola i s učiteli.

Stěhovala se i stará paní se svou služkou Fany, která měla z návratu do města obrovskou radost.

Stará paní Steinová se do svého předchozího bydliště vracela s podivnými pocity.

Když vystupovala před obchodním domem a prohlížela si jeho obrovité zasklené výklady i nový vývěsní štít, cosi stále nesrozumitelně mumlala. Nu, vývěsní štít byl opravdu povedený, namalovaný zlatými písmeny:

{HORST STEIN

obchodní dům}

Po stranách byly umístěny cedule, kde bylo vyjmenováno všechno zboží, jež lze uvnitř nalézt; vlevo byla cedule česká, vpravo německá. Všechno se už zvenčí třpytilo novotou a výklady přímo přetékaly vystavenými samety, hedvábím, suknem, vlnou, damašky…

$

Ale to už přiskočila Miriam a pomáhala babičce vystoupit. Starala se, zda jí není po dlouhé cestě nevolno, a podpírala ji.

Stará paní se rozhlížela a smutně šeptala:

„Jako by to bylo včera, kdy jsem se odsud odstěhovala, a dnes se zase vracím.“

To už přibíhaly prodavačky a uctivě zdravily svou bývalou paní, ba dokonce jí některé políbily ruku.

Byt nebyl k poznání, všechno nově zařízeno s velkým vkusem a láskou. Stará paní hned spatřila fotografie svého zesnulého manžela i obrázek Arnoldův. Ubohý chlapec, jak odevzdaně hleděl z rámu! Na stolku našla i fotografii Miriam, svého nového miláčka, a považovala to za obzvláštní pozornost vůči své osobě. Její snacha, paní Elsa, se také radovala z návratu do města. Hned klesla na měkký gauč a oddechovala, jako kdyby byla celé ty měsíce na venkově těžce pracovala a trpěla.

Pan Stein měl z návratu rodiny radost a všem dámám slíbil, že si každá může vybrat z nejnovější zásilky látek tu nejkrásnější na nové šaty. Pak je všechny vezme do divadla.

Místní společnost si už také všimla návratu Steinových a muži se těšili na krásnou Miriam, kdežto ženy byly posmutnělé - zase jim bude vládnout svou krásou i ostrovtipem!

Když nastal podzim a s ním taneční sezóna, ovládla Miriam i taneční sály a všichni muži stáli o to, aby tančila právě s nimi. Pan farář by ani nepoznal svoji bývalou žačku.

Teprve při návratech domů Miriam tichla a pak sedala nad knihou a snila o něčem docela jiném než o hlučných tanečních sálech.

Často psala panu faráři. Neodpovídal jí na každý dopis, jen občas, když pozoroval, že děvče tápe v nějaké nejistotě. Když se blížily Vánoce, poslal jí obšírný dopis, v němž jí vysvětloval význam Vánoc. Dopis končil těmito slovy:

{Ježíš se narodil pro všechny, ale pro chudé zvlášť; pro

chudé duchem i pozemskými statky. Takoví lidé jsou mu

věrni. Boháči se mu vzdalují, protože zlato zatvrzuje.“}

Miriam četla tento dopis několikrát a stále o něm přemýšlela. Ano, nešťastné bohatství!

Paní Elsa pozorovala, že Miriam často píše do Jabloňova, a dělala si starosti. S kým si to píše? Vždyť Piskoř je na vojně.

Svému manželovi řekla:

„Doufám, že mezi ní a tím studentem nevznikla láska! Je to křesťan a do našeho obchodu by se vůbec nehodil!“

Při těch slovech jí však cosi našeptávalo, že přece i ona sama byla chudá a vzala si bohatého muže. Našla si hned omluvu - oni dva byli aspoň stejné víry! A ona měla k obchodování značné vlohy, které později znovu a znovu osvědčovala.

Horst Stein se sice také ženil z velké lásky, ale to už je dávno! Už zapomněl, že u mladých lidí hraje láska tu největší úlohu. Také jemu připadal možný románek jeho dcery zcela jiný než jeho vlastní mladá láska. Svoji krásnou dceru dát chudému profesorovi? Nikdy! A komu by odkázal obchodní dům? Co se týče otázky víry, nehleděl pan Stein na rozdíly mezi Miriam a Piskořem nijak přísně; on sám předpisy příliš nezachovával, pouze pro starou paní se kupovalo košerované maso, kdežto ostatní členové rodiny si dopřávali všeho podle své libosti, neužívali jiné příbory na maso a jiné na moučníky, ani na posty neměli nějaké přepjaté názory. Ale přece jen… sňatek s křesťanem…

Jak zamezit takovému skandálu? Paní Elsa navrhovala, aby se Miriam přímo zeptali, co má za lubem, ale Horst byl opatrnější a mazanější. Usnesli se, že se zmocní jejích dopisů a dozvědí se, jak se věci mají.

Miriam své dopisy schovávala v nočním stolku. Nebylo těžké vzít si je a přečíst. Byly psány česky a paní Elsa je nedokázala rozluštit. Zato Horst porozuměl všemu, co farář psal jeho dceři. Nevěřícně zamžikal očima:

„To je podobné katolickým knězům! Jen svoji víru uznávají za samospasitelnou a každého by na ni chtěli převést!“

$

„Ale on má jistě ještě jiný plán!“ vykřikla paní Elsa. „Vždyť on asi počítá s naší Miriam pro svého synovce, a proto se tak snaží. To máme za svoji dobrou vůli! My jsme dovolili, aby byla v zámku česká škola - a tohle je vděk!“

„Já to také říkám, že není radno činit někomu něco dobrého,“ přidal se Horst. Tuto morálku mu kdysi vštěpovala stará paní - a nyní se její výsledky dostavily. „Člověk má být sobecký a tvrdý!“

Dlouho se radili. Shodli se v názoru, že Miriam nemohou násilím bránit, protože by tím docílili jedině toho, že by se proti nim zatvrdila a od svých podivných choutek by neupustila. Vždyť až do tohoto dne jí bylo vždy ve všem vyhověno, neuměla si nic odepřít, v ničem poslechnout.

„Musíme ji něčím zaměstnat,“ navrhoval Horst, „aby jí na podobné hloupé písánky a úvahy nezbyl čas. Vezmu ji do Prahy nebo někam jinam, budu ji vodit do společnosti a budu se snažit, aby si udělala dobrou partii - tak to bude nejlepší.“

Miriam neměla ani tušení, že rodiče se probírají jejími dopisy. Stále pilně psala do Jabloňova a byla by ráda věděla, co dělá Vítek, ale styděla se zeptat přímo. Pan farář ve svých odpovědích o soukromí nikdy nepsal, držel se pouze náboženských otázek. Miriam tedy neměla o Vítovi ani té nejmenší zprávy.

To dívčiny rodiče uchlácholilo, protože se domnívali, že samotné náboženské blouznění musí časem pominout, jen co o dívčinu duši zavadí jiné životní problémy. Netušili, že to vše má mnohem hlubší kořeny.

Miriam o své nové víře vyprávěla i staré paní. Ta jí už natolik podlehla, že vše, co dívka říkala, považovala za nejlepší a nejčistší. Miriam měla řečnické nadání a dovedla vyprávět tak zajímavě, že stará paní se na její povídání každý den těšila.

Co snad dívka neuměla dost přesně vyslovit ústy, to dopověděly její oči. Stará paní už slábla na těle i na duchu, a není

$

divu, že své vnučce nedovedla vzdorovat, jak by jistě byla učinila, kdyby byla mladší a při síle.

Nastala doba plesů. To se hodilo pro Horstovy plány. Holka jistě zapomene, bude se bavit něčím jiným. Dovolil dámám, aby si vybraly nejkrásnější látky, a když chtěly nějaké drobnosti, které zrovna ve svém obchodě neměl, nebylo mu zatěžko přivézt to z Prahy. Miriam teď zahrnoval opravdovým přepychem, chodila v samém hedvábí a u švadleny vysedávala snad každý den.

Ctitelé se jen hrnuli, a protože mravy té doby se velmi uvolnily, zajímali se o ni i pánové jiných vyznání, ba dokonce lidé zcela bez vyznání. Vždyť nedávno se jedna z nejbohatších židovek ve městě provdala za křesťana a českého vlastence, proč by tedy nemohli doufat i oni, že Miriam udělá něco podobného a že její krásu a věno získají, i když nejsou židé?

Tak dámám plynul čas ve sladkých starostech o róby, kdežto pan Stein těžce pracoval a snažil se rodinu zajistit.

Doba se přiostřovala. Obchody šly hůř a hůř, daně odíraly lidi málem do krve. Horst se snažil, aby neutrpěl žádnou ztrátu, vždyť musí pro svou drahou dceru nashromáždit co největší majetek! Stal se přímo nenasytným a chtěl stále víc.

Nastalo jaro a nebyla daleko doba, kdy by zase měli jet na jabloňovský zámeček. Rodiče Miriam se toho obávali, a proto vymysleli lest. Paní Elsa bude předstírat slabost a nemoc a Miriam řeknou, že lékaři doporučili, aby letošní léto strávili u moře, jen to že paní uzdraví. Tak se vyhnou Jabloňovu a všem starostem, které by z toho jistě zase pošly.

Miriam se polekala, když jí řekli, že maminka stůně a že musí nutně jet na několik měsíců k moři. Když slyšela, že matka by si s sebou chtěla vzít některou slečnu z obchodu, aby nebyla tak sama, navrhla, že pojede s matkou ona. Bude se o ni starat. Jak by si mohla vzít na svědomí, že by opustila nemocnou maminku?

Paní Elsa se naoko zdráhala. Copak může přijmout tako-

$

vou oběť? Ví přece, jak se Miriam těší na Jabloňov. No dobře, když dcera tak naléhá, vezme ji s sebou.

Tak paní Elsa dosáhla, čeho chtěla.

V létě se obě ženy, matka i dcera, opékaly na slunci v Gradu. Miriam po dlouhém vnitřním boji poslala lístek panu faráři a v rohu připsala:

{„Pěkné pozdravení i panu profesorovi Piskořovi!“}

Na Gradu bylo židů a Němců více než všech ostatních lidí dohromady, a tak byla Miriam obklopena přesně tím, co se jejím rodičům zamlouvalo. Musela mluvit výhradně německy a o náboženství neslyšela za celé léto ani slůvko.

Ale sotva se na podzim vrátily do města, Miriam začala zase zlobit. Znovu napsala panu faráři, ale měla už jakési špatné tušení a napsala mu tajně. Byla nyní velmi opatrná a nechávala volně ležet pouze dopisy svých četných ctitelů - ty rodičům nevadily.

Přešel rok a Miriam se znovu chystala na Jabloňov. Prohlédla už matčinu lest, poznala, že vůbec nestonala, a matka také viděla, že podruhé jí už dcera neuvěří.

Steinovi se znovu radili. Miriam se na Jabloňov jistě dostane, tak jako tak, nemohou jí bránit násilím. Ostatně mezitím už uběhly skoro dva roky a za tu dobu jistě hodně vyspěla a změnila se - tak soudili podle toho, že v jejím nočním stolku už nenacházeli žádné závadné dopisy.

Miriam spoléhala na babičku, která byla plně v jejím vleku. Doufala, že obě společně prosadí dovolenou na zámečku.

„Musíš na tom trvat, babičko. Musíš říkat, že tvé zdraví to nutně vyžaduje, abys byla celé léto na venkově. Udělej to pro mě! Loni mě maminka ošidila, letos můžeme zase na oplátku ošidit my ji!“

Miriam se nelíbil žádný z mužů, kteří jí posílali milostná

$

vyznání. S žádným z nich se ani nespřátelila, natož aby pocítila něco hlubšího. Stále vzpomínala na Vítka. Toho musí znovu vidět, musí mu říci, že nezapomněla.

Miriam už byla skutečnou mladou dámou. Rodiče jí pořídili nákladnou toaletu a nádherný kožešinový plášť. Nápadníci přecházeli od psaníček k vážným nabídkám. Začínalo jít do tuhého.

Strýc Jajteles, otec paní Elsy, se vypracoval z prodejce hadrů, kůží a kostí na obchodníka s usedlostmi, vilami a pozemky. Kromě toho ho těšilo dohazovat lidem ženichy, nevěsty i zaměstnání. Kdykoli měl pro vás na skladě bohatou nevěstu, výbornou, pěknou vdovu či Zachovalého obchodníka. Viděl, že Steinovi mají těžkosti s Miriam a často k nim zašel, aby pohovořil o nějakém advokátovi či lékaři, kteří se zajímali o jejich dcerušku. Nebo snad raději movitého obchodníka?

Steinovi byli pyšní, kolik má jejich krásná dcera nápadníků. Horst ji často objímal a vyzvídal, který z těch mladých i zralých mužů by se jí zamlouval. Doporučoval jí toho a pak zas onoho a vysvětloval jí, že už je pomalu na čase, aby se nad sebou vážně zamyslela a aby se rozhodla.

„To už se mě chceš zbavit, tatínku?“ smála se Miriam. „Myslím, že se ti to hned tak nepodaří.“ Ale pak vážně dodávala: „Nech mě ještě aspoň rok na svobodě. Určitě to povím tobě prvnímu, až se mi někdo zalíbí!“

Zatím se těšila na dovolenou na zámečku. Připravovala si pro ten účel spoustu šatů a klobouků, které bude nutně potřebovat! Nemyslela však pouze na sebe. Už měla připravenou spoustu háčkovaných blůziček, různé sukýnky, čepice, šátky a jiné oblečení, kterým chtěla podarovat chudé děti.

V tajných deskách měla ukryto cosi pro pana faráře a připravovala také něco pro Piskoře.

$

Konečně se dočkala odjezdu. Auta byla naložena a celá Steinova rodina se loučila se zaměstnanci obchodu, kteří jim po řadě přáli šťastnou cestu. Stará paní Steinová si vymínila, že bude sedět vedle vnučky. Nechtěla se od ní ani na chvíli odloučit.

Vít Piskoř přijížděl čas od času na návštěvu ke strýčkovi. Sloužil ve Znojmě a neměl to do Jabloňova tak daleko.

Také jednou v neděli na začátku léta přijel, právě když se strýčkovi rojily včely. Hučící hrozen se věšel na angreštovém keři a pan farář se radoval, že se roj neusadil vysoko a že s ním nebude mít žádnou práci. Ale vtom se roj zvedl a za hrozného hukotu letěl pryč. Farář běžel za ním a křičel z plna hrdla, že se musí proti včelám stříkat voda, aby se zastavily.

Vtom právě vcházel vytáhlý voják a užasle sledoval strýčka, který nevšímavě proběhl okolo něho.

Teprve za několik hodin se pan farář vrátil a radostně se vítal se svým drahým synovcem. Hlavně ho zajímalo, zda Vít dostane profesorské místo. Mladík o tom pochyboval, možná nedostane práci ani na měšťance či na obecné škole a bude úplně bez zaměstnání. Staroch se zamyslel:

„Nu, mohl bych tě nějaký čas držet tady na faře. Bylo by mi s tebou aspoň veselo. Mnoho zábavy tu nemám, Němci jsou teď na nás jako sršni. A naši? Však je znáš…“

„Znám. Doufám, že se přece jen uchytím a ty budeš moci jít ke mně, byl bys u mě na penzi. Přece si spolu tak dobře rozumíme, viď?“

Hostil synovce chlebem s máslem a medem a kolem obletovaly včely a zajímaly se, co je to tu dobrého. Vít se oháněl proti dotírajícím tvorečkům.

Nakonec to nevydržel zvědavostí a začal se vyptávat na život v zámečku. Jak se daří české škole? A co Steinovi? Přije-

$

dou na léto? Přijede například - stará paní? A taky Miriam, co ta dělá? Už strýčkovi nepíše?

„Ozve se jen zřídka,“ odpověděl staroch.

„Zapomněla.“ řekl Vítek a čistil si ruce od medu. „A co ty její sny o přestupu na naši víru, co to její vlastenectví ?“ usmál se hořce.

„To ji snad stále drží. Musel jsem jí nakonec psát na poste restante, měla doma nějaké mrzutosti, našli jí psaní.“ „Budou tě nenávidět, že jim odvádíš dceru.“

„Našinec se nesmí nechat zastrašit. Získám-li ovečku do našeho ovčince, budu mít stonásobnou zásluhu.“

„Jen abys ji získal! Najdou jí bohatého žida, a bude po plánech. „

„Mrzelo by tě to?“ ptal se starý zkoumavě.

Vít zrudl:

„Nikdy bych si židovku nevzal, to přece víš. Takovou ostudu bych ti nikdy neudělal, vždyť cos ty pro mě obětoval, to ti nemohu ani splatit. I kdybych si měl srdce vytrhnout z těla, nevezmu si ji!“

„Byl bych rád, Vítku, kdybys byl šťastný. Budu se modlit, aby všechno dobře dopadlo.“ povzdechl si starý farář.

Farářova hospodyně se v té době těžce rozstonala a nebylo nikoho, kdo by zastal její povinnosti. Pan farář chodil bezradně po domě a nevěděl, co si počít.

To už byli Steinovi na zámečku a Miriam se přišla ukázat svému duchovnímu vůdci:

„Jsem už plnoletá, myslím, že už své zásady a chování nebudu příliš měnit. Snad mi teď uvěříte, že vše, o čem jsme spolu hovořili a co jsme si psali, myslím vážně a z celého srdce.“

Jednoho dne přišla na faru nějaká žena, vyhlížející jako

$

selka či chalupnice. Prosila faráře, aby jí poradil, kde by tu dostala byt nebo službu.

„Záleží mi na tom, abych pobyla nějaký čas v Jabloňově. Mám tu nějaké příbuzné, kteří mě však neznají. Jestli mi poradíte a pomůžete, po čase vám vše vypovím a budu vám až do smrti vděčná.“

Farář byl důvěřivý člověk. Podíval se na listiny té ženy, podíval se také do jejích očí a řekl:

„Když říkáte, že jdete s poctivým úmyslem, můžete zůstat na faře. Moje stará hospodyně stůně, můžete ji zastupovat.“ Neznámá moc děkovala a líbala faráři ruce.

Hned se chopila práce a na faře zase zavládl pořádek. Prádlo bylo zase čistě vyprané a spravené, kuchyně vybílená, drůbež na dvoře nakrmená. V kostele pomohla neznáma kostelníkovi utírat prach a zametat, zkrátka byla dobrou a poctivou pracovnicí. Pouze navečer trochu odpočívala a chodila na procházky, vždy směrem k zámku. Dívala se skrz mříže na nádvoří, obcházela zahradu a nahlížela do ní.

Neznámá posluhovala také nemocné farské pomocnici, a přitom se jí vyptávala:

„Mají na zámku céru?“

Hospodyně přisvědčovala:

„To mají, děvče je jako obrázek. Však tuším, že sem dneska přijde za panem farářem. To se podivíte, slečinka je opravdu jako kytička, celá voní!“

Když Miriam přišla a spatřila v síni cizí ženu, domnívala se, že je to nová hospodyně. Měla ve zvyku dívat se na každého s vlídným úsměvem, a tak i nyní se pousmála a ptala se neznámé, zda je farář doma.

Žena odpovídala pouze velmi skoupě, až se Miriam podivila. Proč ta ženská nemluví? Co se jí stalo? Nebo je tak ostýchavá? Znovu se na ni usmála:

„To je dnes parný den, viďte?“

Žena mlčky přisvědčila. A když Miriam odcházela dvorem do zahrady, žena se za ní dívala a přidržovala se veřejí.

$

Farská hospodyně zemřela. Lidé přicházeli a přinášeli kytice. Přišla i Miriam s kyticí růží a položila je hospodyni do nohou. Byla velmi rozčilená, protože se nikdy se smrtí nesetkala. Běžela domů a vyprávěla rodičům své dojmy. Staré babičce neřekla ani slovo - jakýsi jemný pud jí napověděl, že s ní o smrti farské hospodyně nemůže hovořit. Vždyť její ubohá babička už také byla na samém konci života.

Zanedlouho se dozvěděla, že na pohřeb přijel i Vítek. Hned se přestala obírat úvahami o smrti a vrátila se k úvahám o životě.

Pohřbu se také zúčastnila, ale spíše než na mrtvou myslela na to, že kousek od ní kráčí i Vítek. Ostatně, proč se trápit, vždyť hospodyně byla už tak stará a unavená po vší těžké práci. Je přirozené, že ji Bůh povolal. Kdežto Miriam je mladá a musí žít.

Po pohřbu Miriam utíkala rovnou do farské zahrady. Mohla se tam dostat nepozorovaně zadem od hřbitova.

Zahrada byla opuštěná, pouze včely vesele pobzukovaly a pilně sbíraly pyl. Miriam si vzpomněla, jak ji pan farář poučoval, že včelka sbírá vždy pyl jen z jednoho druhu květů: když ráno začne na jeteli, sbírá na něm pak po celý den, i kdyby byla poblíž třeba lákavě vonící rozkvetlá lípa. Jiná včela se zase věnuje modrým zvonkům, další kopretinám.

„Kdyby sbírala tu i tam, přenášela by pyl na cizí rostliny a květiny by se nemohly řádně množit,“ vysvětloval farář.

Miriam žasla nad tím, jak je běh světa promyšlen.

„Ano, pouze člověk je věčným odbojníkem a staví se proti zákonům, které přírodě vdechl Stvořitel,“ povzdechl si farář.

Miriam si na ta slova vzpomínala, když teď kráčela po zahradě a obdivovala rozkvetlé růže, hvozdíky, bradáčky a orlíčky.

Vtom přišla na zahradu nová hospodyně, a když spatřila Miriam, zůstala bez hnutí stát u vrátek.

„Proč se na mě tak nedůvěřivě díváte?“ zeptala se Miriam, které už bylo chování ženy nápadné. „Asi se divíte tomu, že

$

jsem židovka, a přesto chodím na faru? Nemusíte se bát, že chci provést něco špatného. Vysvětlím vám to: pan farář je můj starý přítel.

„Nedívám se na vás s nedůvěrou,“ odpověděla hospodyně a bylo vidět, že je rozrušena dívčinými slovy. „Vždyť já věřím tomu, co jsem se o vás doslechla: že jste učiněný anděl.“

Nechala Miriam stát a odešla do fary.

Dívka o tom více nepřemýšlela, protože čekala, kdy se objeví Vítek.

Skutečně už zavrzala dvířka a Vít jí přicházel vstříc. Byl oděn v obnošené vojenské uniformě, po vojensku jí také zasalutoval a zastavil se několik kroků před ní. Zadívali se na sebe.

Miriam si kvůli pohřbu oblékla tmavé šaty. V nich více než kdy jindy vynikala její štíhlost. Vítek ji ještě nikdy neviděl tak útlou, její pas by byl objal dvěma dlaněmi. Za dobu, kdy se neviděli, dospěla a její vzhled byl teď velmi nápadný.

Konečně se Vítek vzpamatoval:

„Slečno Miriam! Vy jste mě sama vyhledala?“

„Když nejdete vy za mnou, musím já za vámi,“ usmála se dívka.

„Já bych byl určitě přišel, mám týdenní dovolenou,“ vysvětloval mladý muž.

„Tak to mě budete moci vyzkoušet, zda jsem nezapomněla nic z toho, co jste mě učil,“ zaradovala se Miriam.

Vyprávěli si pak o všem, co zažili od svého posledního setkání a Vítek s údivem zjištoval, že se Miriam nezměnila ve své touze po nové víře. Ani ve vztahu k němu.

„A to ani netušíte, kolik jsem prodělala různých plesů a zábav! Pohybovala jsem se stále mezi lidmi. Chtěli mě provdat. Také jsem cestovala, pobývala jsem mezi židovskou a německou společností, ale zůstala jsem… věrná.“

Poslední slova už jen šeptala.

„Komu jste zůstala věrná?“ tázal se Vítek.

„Novému učení, vlasteneckému cítění - i vám!“

$

Ale Vítek se nezaradoval tak, jak očekávala.

„Hrajete se mnou nebezpečnou hru,“ odpověděl jí. „Pojďme odsud, slunce praží…“

Miriam přišel dopis od malíře Kupky. Neopomněla se s ním pochlubit Vítkovi. Malíř psal, že se chce podívat na Miriaminy výtvarné pokusy.

„Dokud tady budete vy, nebudu na něj mít čas,“ zasmála se Miriam. Neměl sílu proměnit její slova v žert, protože se na něj dívala příliš vážně a upřímně.

Oba mladí lidé spolu strávili několik nezapomenutelných dní. Procházeli se známými místy u vody, postávali na své lávce a sedali pod olšemi v blahodárném stínu. Miriam jako by chtěla Vítovi ukázat všechnu svou roztomilost a krásu. Přímo hýřila nevyzpytatelnými úsměvy, záhadnými slovy a něžnými povzdechy. Vítek byl zamlklý, jako by byl duchem nepřítomný.

„Budu čekat, až se vrátíte z vojny. „

Mlčky přisvědčil.

„Nebuďte smutný, vždyť se zase shledáme,“ hovořila dále: „Lidé se shledávají proto, aby se zase rozloučili.“

„Ale když se sejdou ke společnému životu?“ pohlédla na něj Miriam, nechápající jeho náladu.

„Přece se jednou rozejdou.“

„A když se mají rádi z celé duše? Když se nikdy nepřestanou milovat?“

„Nic tak rychle nepomíjí jako láska.“

„Ale vždyť jste mi kdysi říkal něco jiného!“

„Ano, ale já jsem hovořil o lásce vlastenecké a křesťanské.

O lásce muže a ženy jsem nemluvil.“

Vítek se snažil hovořit chladně a skutečně se mu to povedlo.

$

Miriam propadla takové sklíčenosti, že se její obličej náhle úplně změnil. Už nepromluvila. Její ruce klesly a upustily zvonky, s nimiž si předtím pohrávala. Měla na krajíčku.

Vít přisedl blíže a objal ji. Jak se k dívce přiblížil, zachvátila ho neovládnutelná síla. Přitiskl si dívku na prsa.

„Neplačte,“ omlouval se, „já jsem jen chtěl, abychom zůstali střízliví a rozumní. Přece sama vidíte, že… Pochopte!“

Schovala mu tvář na hrudi a bezděčně ho objala rukou kolem krku.

Vít vysvětloval, že nemůže mít rád židovku, je přece synovcem katolického faráře. Jak by se zhoršilo strýčkovo postavení ve společnosti, kdyby jeho synovec, kterého sám vychovával, uzavřel takový sňatek!

„Přestoupím na vaši víru!“ řekla Miriam rozhodně. „Už teď je váš Bůh mým Bohem a vaše vlast mou vlastí. Nikdo mi nemůže bránit. A až budu pokřtěná, nebudou mezi námi žádné přehrady.“

„Myslíte? Řeknou, že jste přestoupila jen proto, abyste si mě mohla vzít. O mně se bude říkat, že jsem si vás vzal, abych vyženil mnoho peněz.“

Miriam neměla žádnou odpověď. Byla bezradná.

V sobotu přijel nejen Horst Stein, ale i malíř Kupka.

Starostlivý otec měl sotva čas, aby pohladil dceru po přepadlých lících:

„Nestůněš? Jsi bledá, drahoušku!“

A už tu bylo i auto malíře Kupky. Dámy byly okouzleny jeho uhlazeným chováním i elegantním oblečením a Miriam se těšila, že budou spolu malovat.

Paní Elsa byla ráda, že se tu objevil takový člověk: Miriam se bude zabývat malováním a dá pokoj se svým třeštěním. Kupka je natolik starý, že není pro srdce mladé dívky nebezpečný. I Stein se těšil z návštěvy, protože se mohl předvést

$

v celé parádě - ukazoval hostovi zámeček a chlubil se svým bohatstvím.

Neméně rád byl sám malíř. Považoval si za čest, že smí přebývat v rodině bohatého žida. Projevoval úžas nad krásou zámečku, každému dovedl vhodně polichotit, u stolu uměl zábavně žertovat, vyprávět zajímavé zážitky a hlaholit, že smíchu nebylo konce.

Miriam se však snažila nepozorovaně odejít. Kupka ji sice zdržoval, ale ona se vymluvila, že se vrátí brzy, a odešla. Potřebovala být sama se svými myšlenkami, potřebovala znovu hovořit s Vítkem.

Poznala už, že je milována, a zaplavovalo ji štěstí. I kdyby se teď museli rozejít, hlavně že ví, že ji měl Vítek rád. Stále se ujišťovala, že jí na ničem jiném nezáleží, jen na tom, že se vzájemně měli rádi. Zároveň si uvědomovala, jaký boj musel Vítek podstoupit ve svém nitru, než se odhodlal dát jí najevo svoji lásku. A jaká budoucnost na ně čeká?

Neznala poměry v rodině faráře Piskoře a nechápala ani poměry, které se v posledních letech vyvinuly v republice. Jako židovka toho moc nevěděla o tlaku na církev a na její služebníky. Přemýšlela i o svém bohatství, nechápala, proč se Vítek bojí jejích peněz. Většina jejích souvěrců se přece ženila a vdávala právě pro peníze!

Natolik Vítka poznala, že věřila jeho slovům, že její bohatství nechce. Tím více toužila, aby se stala ženou takového člověka.

Paní Elsa neměla stání. Všimla si, že se Miriam vytratila, a znovu se začala obávat, že se dcera zahazuje s mladým Piskořem. Proč by jinak opustila tak výborného, zábavného společníka, jakým se ukázal pan Kupka? Proč by odešla tak nevychovaným způsobem, jako kdyby jí na hostovi vůbec nezáleželo? To znamená, že někdo jiný je jí nade vše drahý. Chce s ním být sama, jinak by přece řekla, kam jde, a vzala by malíře s sebou.

Paní Elsa už byla pouze matkou. Jakákoli láska k Horstovi

$

už dávno vyprchala, zbyl železný zvyk. Už zapomněla, jaké to je, když po sobě lidé touží. Nechápala, že mladým nic neříkají rozdíly ve víře a v majetku. Jí se už jednalo jen o to, aby dceru dobře, ba výborně provdala, aby jí zajistila skvělou budoucnost, společenské postavení a všechno ostatní, co provází život boháčů.

Měla dobře zjištěno, že profesor Piskoř žádné místo hned tak nedostane. Bude se muset spokojit nejvýše s místem učitele na obecné škole, bude mít ubohý plat - a takovému individuu by měla obětovat svou krásnou dceru? Směšné! A navíc je tu obchodní dům, který čeká na nového pána!

Připadalo jí, že Piskoř se chce do jejich rodiny vetřít, aby se zmocnil všeho, co je jim drahé - Miriam a peněz. Potřebovala si vylít zlost před manželem a poradit se s ním, ale byl tu ten malíř; nemohla být s mužem ani chvíli o samotě. Dostala zlost i na malíře, protože nevědomky hatil její záměry, jak rychle a účinně postupovat proti zlému Piskoři.

Když manžel s malířem odešli na procházku, vzala paní Elsa slunečník a vykolébala se také ven. Byla už v té době tak tlustá, že se pohybovala jen s největšími obtížemi. Otékaly jí nohy a křečové žíly ji trápily čím dál víc.

Kupka při obědě pozoroval tvář mladé dívky a tváře všech ostatních členů rodiny a divil se v duchu, kde tito rázovití židé vzali tak krásnou dceru. Když vyšel se Steinem na procházku, hovořili jen o slečně a malíř Steinovi stále lichotil. Toužil slečinku malovat.

Stein byl samozřejmě potěšen. Umění sice nerozuměl, ale radoval se, že mu někdo chválí dceru. Pochlubil se, že se Miriam líbí každému a že už měla mnoho velmi lákavých nabídek k sňatku.

„Bohužel je vybíravá a naši souvěrci se jí nelíbí. Vlastně se jí nelíbí nikdo. Máte štěstí, že už nejste žádný mladík. Kdyby si myslela, že ji chcete obletovat, dala by vám nemilosrdně košem!“

„Myslíte?“ zvolal malíř ješitně. „Já jsem měl u žen vždy

$

velké štěstí, je o to mně všeobecně známo. Měl jsem úspěch vždy zaručený!“

Stein se trochu urazil. Takový lehkovážný tón, téměř výsměšný, když se hovoří o jeho dceři?! Chtěl domýšlivce rychle usadit, a proto řekl, že Miriam měla nabídky i od křesťanů, ale že je všechny rázně odmítala. Co by ostatně mohlo vzejít dobrého z takového smíšeného manželství? On sám by byl proti tomu.

„Proč?“ žasl Kupka. „Například Němci to přímo doporučují! Tvrdí, že je velmi prospěšné občerstvit krev!“

„No, naše rodina nic nepotřebuje občerstvovat, nejsme právě degenerovaní,“ odvětil sebevědomě pan Stein.

Rozmluva nabírala nepříjemné zabarvení a Kupka raději přešel na jiné téma.

Miriam ho sice opravdu zaujala, ale spíše jako umělce než jako muže. Vždyť už byl v letech a bylo to už hodně dávno, kdy byl na vrcholu svých milostných výbojů. Už se vybouřil a nyní ženy opravdu jen obdivoval a pozoroval.

Muži spolu kráčeli javorovou alejí podél žulových skal. Oba byli uchváceni: malíř krásou této krajiny, kdežto Stein byl nadšen, jaké jsou tu nádherné žulové balvany. Založit tu lom, to by se vydělalo peněz! Jak to, že to místní lidé nechají ležet tak ladem? Daly by se tu vydělat milióny!

Kupka ze zdvořilosti přisvědčoval, v duchu však myslel pouze na to, že zítra sem pozve slečnu Miriam a mohou spolu malovat.

Vraceli se do vesnice. Stein ukázal Kupkovi německou školu, jež byla velmi výstavná, s rozlehlou, vzrostlou zahradou. Česká škola se krčila na konci vesnice, byla to oprýskaná budova s malými okénky a děravou střechou. Stein se samozřejmě pochlubil, jaká je jeho matka velkorysá - nabídla křídlo zámku pro české děti! Vyprávěl i o záležitostech kolem závěti a Kupka pozorně poslouchal. Miriam u něj ještě více stoupla v ceně.

Když procházeli kolem fary, potkali novou hospodyni.

$

Kupka si téměř nevšiml této obyčejné, starší ženy v chudých, sepraných šatech, s šátkem staženým hluboko do očí. Zato Stein byl skrz naskrz obchodníkem a zdravil každého, proto i tuto ubohou ženu vlídně pozdravil. Ostatně měl docela dobré srdce, proč by nepozdravil? Žil si tak dobře, v takovém blahobytu, proto se k chudým choval laskavě, aby jim vynahradil rozdíl, který panoval mezi jím a těmi ubožáky. Vždyť ho to stejně nic nestálo.

Žena poděkovala a podívala se na oba muže. Zůstala stát bez hnutí, i když pánové už dávno přešli.

Kupkovi to nedalo, ohlédl se. Jako by ho nějaká vyšší moc pobídla. Viděl tu ženu stát a dívat se za nimi.

Ale více o tom nepřemýšlel a pospíšil si za panem Steinem.

V té době se sešla Miriam s Vítem na jejich místě u vody. Děvče si máčelo bosé nohy v proudu potoka a vířilo písek. Vítek ležel naznak, přivíral oči proti slunci a přemýšlel, co bude dál.

Už pozítří se musí vrátit do Znojma. A co pak, až skončí vojnu? Místo asi nedostane, bude muset dál vyjídat strýčka. Miriam se vrátí do města - a co si on bez ní počne?

Vzal její opálenou ruku a položil si ji na prsa. Bylo cítit tlukot jeho srdce.

Dívka řekla:

„Chci o našem vztahu promluvit s panem farářem. Řeknu mu rovnou, že se máme rádi. Proč by se musel vždy jen muž ucházet o ženu?“ vyslovovala s komickou bodrostí. „Ženy jsou dnes rovnoprávné, mají otevřenou cestu ke všem povoláním, do parlamentu, k akademickým titulům, tak proč by nemohly bojovat o své štěstí? Neodporujte mi! Kdybych byla chudá a vám z takové lásky měla vzejít škoda a těžkosti, pak bych se toho neodvažovala. Ale vy se mnou přece uděláte dobrou partii!“

$

„Miriam, obdivuji váš humor, když naše postavení je tak bezvýchodné. Sama víte, jak pro lásku trpěli vaši rodiče.“ „Ale babička se nakonec smířila a naši jsou šťastni, kdežto strýček Arnold, který se poslušně podrobil, prohrál celý život. Kromě toho máme silného spojence - babičku. Ta mě má tak ráda, že bude určitě na naší straně. Já jí často vyprávím o křesťanství a ona mě poslouchá. Mého bohatství přece nemusíme užívat; když se tak bojíte řečí, můžeme se všeho vzdát, já s vámi ráda půjdu do stísněných poměrů a nebudu si stýskat. Vždyť mé věno a vše, co zdědíme, můžeme rozdat chudým, církvi… Já se ráda zřeknu všeho.“

Miriam jen hořela a Vítek byl také rozrušen jejími plány. Netušili, že paní Elsa stojí na stráni kousek za nimi, že už drahnou chvíli pozoruje, jak tu spolu rozmlouvají, a že se třese leknutím, ba přímo hrůzou. Po nějaké době se vzpamatovala a těžce se vlekla zpět k domovu.

Nic netušící Miriam se mezitím ptala Vítka:

„Co je to za divnou ženu, ta vaše hospodyně? Když mě vidí, tváří se tak záhadně. Nejdříve mi ani neodpovídala na otázky. Někdy k vám přijdu, pan farář není doma a já čekám v její přítomnosti. Je mi trapné stále mlčet, když chodí okolo mě. Samotnou mě v pokoji nenechá, a když vyjdu do zahrady, jde tam za mnou. Předevčírem jsem si pověsila tenisový kabátek v předsíni - a představte si, ona ho začala oprašovat a vonět k němu. Myslela, že ji nevidím.“ „Strýček je důvěřivý člověk a otevře každému, kdo žádá o vpuštění. Když někdo běduje, že je nemocný, snaží se mu pomoci. Už se nejednou napálil,“ usmál se Vít. „Jednou mu takový tulák ukradl zimník, jindy zase přišel o boty. Za jednoho chalupníka se zase zaručil, a pak musel sám platit celý dluh. Moji matku vzal k sobě, když zemřel můj otec, a vytrpěl pro toto dobrodiní spoustu pomluv. „

$

„Snaží se chovat tak, jak přikazuje jeho víra.“

„Ano, ale někdy se to nevyplácí. Také tato žena je podivná a nikdo neví, co je zač. Strýčkovi prý řekla, že je tu pod falešným jménem, že tu má dceru, kterou chce střežit, a že prý nechce vyzradit své pravé jméno.“

„Mě se nedávno začala vyptávat, zda paní Steinová je moje vlastní babička. Ptala se také, zda je Jabloňov její a zda ho zdědím. A když jsem jí řekla, že ten majetek je odkázán na dobročinné účely, ptala se, zda mají moji rodiče svůj majetek a zda jsem jejich jediné dítě. A nakonec mi řekla, abych se dala pokřtít!“

„Je to skutečně podivné! Bojím se, aby se strýčkovi něco nestalo, když hostí takovou podivínku ve svém domě.“ „Tatínek s malířem sem jdou!“ vykřikla Miriam a vyskočila. „Pojďme do vody!“

A horempádem se vrhla do proudu, Vítek za ní.

Stein a malíř došli na břeh, kde zůstaly ležet šaty obou mladých lidí. Viděli ve vodě jen dvě hlavy, světlou a tmavou, které se rychle vzdalovaly, ale podle šatů poznali, kdo to je, Malíř se svlékl a plaval za nimi.

Miriam vylezla na druhé straně rybníka a posadila se na poražený vrbový kmen. Malíř se blížil rychlými tempy a volal na ni, aby setrvala v této póze, že je to úchvatný obrázek pro oči umělce.

„Nebude se vám ten člověk dvořit?“ zeptal se Vítek potichu. „Má oči jen pro vás,“ dodával žárlivě.

„Je to umělec, vnímá mě jinak než ostatní muži, a pak, vždyť by mohl být mým otcem,“ usmála se Miriam.

Když se Stein a malíř vrátili do zámečku, nalezli paní Elsu podivně zamlklou a podrážděnou. Pan Stein malíři vysvětlil, že nálady jeho paní jsou následkem chudokrevnosti a parného počasí. Zato babička se malíři zamlouvala, byla velmi

$

roztomilá a společenská. Mezitím se vrátila i Miriam a potěšilo ji, když viděla, jak si malíř rozumí s její milou babičkou.

Vyprávěla malíři, že jí ještě nedávno říkala „grosmutr“ a nechápala, jak vůbec mohla vyslovovat taková slova, když čeština má pojmenování tak líbezná: babička, tatínek… Stein se tomu shovívavě smál a stará paní své Miriam přizvukovala.

Paní Elsa to vše vnímala jako v mlze a brzy se omluvila. Je jí nevolno, půjde si lehnout.

Stein. se za ní šel podívat a našel ji v slzách.

„Taková hanba! Takové neštěstí!“

A uplakaná paní vylíčila muži, co viděla, když tiše stála na stráni nad potokem poblíž rybníka. Miriam se chová velmi podezřele, v noci plakala, přes den se zase směje, stále běhá na faru; i slepý by poznal, že je zamilovaná. Jsou zamilovaní oba, tak zamilovaní, že ani neslyší, když někdo přichází.

Stein se zamyslel. Po chvíli řekl pevně:

„Domluvíme jí. Když neposlechne, pustíme na ni trochu hrůzy. Miriam je hodná dcera a nebude chtít, abychom se trápili. Víš, jednou se zmínila, že by se chtěla podívat do Afriky. Pošleme ji tam. A hlavně, musíme jí rychle najít ženicha. Seženu toho nejbohatšího a nejhezčího žida. Musíme nasadit všechny páky, aby se holka rychle provdala.“

„Nedovedu to pochopit. Vždyť na tom profesůrkovi nic není!“

„Vůbec nic! Takových je všude na tucty. Nebude nic těžkého najít daleko pěknějšího a bohatšího člověka.“

„Máme štěstí, že sem teď z Německa přišlo mnoho vzdělaných a bohatých židů. Rádi se tu usadí a vezmou si ji.“

A oba rodiče se políbili. Byli šťastní, jaký dobrý plán vymysleli.

Malíř s Miriam seděli na terase a popíjeli kávu. Malíř se

$

dívce obdivoval čím dál víc. Jaká výmluvnost, jaké názory! A jaký příjemný hlas! Zdálo se mu, že už takový hlas slyšel.

Pak spolu šli malovat. Vykračovali si zahradou do polí a rozhlíželi se, kterou krásnou scenérii by mohli zvěčnit. Snad tuto kapličku na svahu? Vévodila celému údolí. Její pozadí tvořil březový háj a vřesová pole.

Malíř dívce vysvětloval různé postupy a všelijaké malířské triky, ale dívka se obávala, že se to nikdy nenaučí. Malíř ji těšil: na začátečnici jsou její obrázky velmi slibné. Pokud bude chtít, vezme ji do učení: Musí se dále vzdělávat, chce-li dosáhnout nějakých výsledků.

Bylo jim spolu dobře, ale uprostřed nejživější zábavy se Miriam zvedla a řekla, že musí jít na faru. Má tam důležité jednání.

„Slečno! Chcete říci, že je něco důležitějšího než umění?“ zasmál se malíř.

Nedala se nijak přemluvit, aby ještě zůstala a dál malovala. Odcházela a uvědomovala si, že pro ni je skutečně důležitější být ženou než být malířkou.

Na faře se setkala s hospodyní. Pan farář prý přijde hned, má práci se včelami. Miriam se rozhodla, že na něj počká v altánku, a hospodyně jí přinesla sklenici mléka. Těkala poblíž a vymýšlela si všelijaké činnosti, aby nemusela odejít.

Najednou se otočila k Miriam a ptala se zastřeným hlasem:

„Co je to za pána, který je u vás na návštěvě, slečinko? Viděla jsem ho, když šel s panem Steinem.“

„Toho malíře myslíte?“ zvolala Miriam. „Jmenuje se Hvězdoslav. Myslím, že je to znamenitý mistr. Tatínek s ním kdysi chodil do školy. Líbí se mu zdejší kraj, bude tu malovat. Také mě si chce namalovat.“

Miriam se tím chtěla pochlubit, ale když vzhlédla k hospodyni, viděla, že účinek jejích slov je hrozný. Žena se zapotácela, vytřeštila oči a taktak se zachytila kraje stolku:

„Pro Kristovy rány, slečinko, nedávejte se od něho malovat! To nesmíte! To opravdu nesmíte!“

$

Sepjala ruce a zdálo se, že si chce i kleknout.

Miriam se domnívala, že se ta žena pomátla; divná jí přece připadala už dávno. Ale pak se pousmála. Co může taková vesnická žena vědět o malování? Jak si je asi představuje? Málem se zasmála.

A už tu byl farář, odložil včelařskou kuklu a přivítal svou milou návštěvnici.

Hospodyně klopýtala do stavení a Miriam s farářem počali rozmlouvat.

„Říkáte, děťátko, že máte ráda mého synovce. Já o tom vím už delší dobu, ale přiznám se vám, že mi to není po chuti.“

„Víme to oba, že tomu nejste nakloněn, a Vít je tak ohleduplný, že vám nechce působit starosti a trápení. Kdybych to sama nevzala do svých rukou, navždy by svou lásku utlumil a raději by se soužil a trpěl.“

„Ano, Vít je charakterní,“ přisvědčil farář.

„Proto ho mám tak ráda,“ vykřikla Miriam. „Jedině on může získat moji lásku.“

Miriam vylila faráři celé své srdce. Víta se už nevzdá a co nejdříve přestoupí na jeho víru.

Vtom přiběhl Vít. Viděl rozrušeného strýčka a Miriam, která také celá hořela. Bylo jasné, že tu hovořili o něčem vážném. Docela zapomněl, že chtěl strýčkovi říci, že hospodyně přiběhla do kuchyně, sedla si u stolu a pláče; není nepříčetná?

Farář pokynul svému synovci a všichni tři na sebe pohlédli. Miriam viděla, že farář se nemračí. Žertovně pohrozil Vítkovi:

„Přesvědčili jste mě. Budu stát při vás. Je možné, že se na mě vrhnou různí lidé, ale mne už bili častěji a vše jsem pře trpěl. Kdyby bylo moc zle, odejdeme z Jabloňova.“

Miriam vyskočila a políbila starci ruku.

$

Malíř se vrátil do zámku bez slečny. Omlouval se, že mu utekla, zato však prý našel nádherná zákoutí. Miriamini rodiče se trpělivě usmívali. Už jim začínal vadit. Když se začal rozplývat lichotkami, jak jejich krásnou dceru zvěční a že to bude trvat asi deset dní, než obraz namaluje, paní Elsa zvedla oči ke stropu a pan Stein si povzdechl. To se ještě tolik dní budou muset bavit s cizím člověkem, jehož zájmy jsou tak vzdálené jejich zájmům? Potřebovali by teď spíše hostit krásného a movitého žida.

Pouze babička byla k malíři stále stejně vlídná.

Konečně se vrátila i Miriam a vymlouvala se, že se zapovídala na faře. Mají tam výborné jahody a také znamenité mléko. Tak mnohomluvně popisovala chuť obojího, že se na ni všichni podívali a matka popuzeně řekla:

„My snad nemáme vlastní jahody?“

„Máme, ale ty farské jsou vynikající! Zítra ti přinesu ochutnat.“

„Tak to vůbec není třeba!“ vykřikla matka už vztekle. „Nemohu žádat, aby ses kvůli mně tolik obtěžovala.“ A uštěpačně dodala: „A abys obtěžovala obyvatele fary.“

„Ale já nikoho neobtěžuji! Kdybys tam se mnou někdy šla, maminko, viděla bys sama, jak jsou tam všichni hodní a laskaví. „

„To věřím,“ ušklíbl se otec. „Pan farář je na tebe hodný, protože shání nové ovečky do svého ovčince.“

Oběd proběhl ve stísněné náladě. Pouze babička stařecky žvatlala a nechápala, co se to děje, že jsou všichni tak nevrlí. Kupka cítil, že je cosi ve vzduchu.

Po obědě si otec dal Miriam zavolat.

„Rád bych s tebou promluvil pár slov, holčičko.“

„Jsem ti k službám, tatínku.“

„Netěší nás tvé návštěvy na faře,“ začal Stein a rozčilením mu rudly uši i tváře. „Slečna z tak urozené židovské rodiny nemá chodit na návštěvy ke katolickému faráři. Já jsem sice povýšen nad všecky náboženské třenice, ale takové rozmary

$

ti trpět nebudu. Kdyby se o tom dozvěděli naši souvěrci ve městě, vrhlo by to na nás divné světlo. Hlavně na tebe! A ten Piskoř! Snad nechceš začínat nějakou nemoudrou známost a kazit si život?“

Tak a podobně hovořil starostlivý otec a řádně se přitom zapotil.

Miriam tiše naslouchala, ruce v klíně. Zdála se klidná. Otce natolik ctila, že se neodvažovala rušit ho, dokud mluvil. Ale když zmlkl, aby nabral dech, využila toho a ozvala se: „Teď dovol, tatínku, abych také promluvila. Jsi hodný, žes mi dal příležitost, abych se ti svěřila se svým důležitým rozhodnutím. „

Stein zbledl a vypoulil oči.

„Víš přece, že se již dva roky obírám různými úvahami a studiemi. Dospěla jsem k přesvědčení, že mohu být šťastná pouze tehdy, když přestoupím na katolickou víru.“

Stein stěží nabral dech a vyrazil ze sebe:

„Aha! Ruku v ruce s Piskořem, co?“

„Já se domnívám, že jsem se ke křesťanské víře zrodila!“ „Ne! To všechno ti namluvil ten farář! Je to úskočný člověk! Nejprve přišel s vlasteneckou morálkou, obalamutil tebe i grosmamá, ale jeho konečný cíl je jasný: chce pro svého synovce bohatou nevěstu!“

Miriam jako by tyto urážky neslyšela. Klidně pokračovala: „Chci tě prosit, tatínku, abys mi, spolu s maminkou, dovolil přestup. Pak se vdám za profesora Piskoře.“

A bylo to venku. Boj byl zahájen.

„Nebesa!“ vykřikl Stein a celý sinalý začal pobíhat po pokoji. Křičel a tloukl pěstí do stolu, prskal a láteřil.

Když se poněkud vyčerpal, Miriam se v nastalém tichu optala:

„Tatínku, a ty ses neženil z lásky? Tys neprosadil svou a nevzal sis maminku proti vůli babičky? „

Stein zuřil.

„Nikdy nedovolím! Nikdy! Ani kdybys měla opustit můj

$

dům!“ běsnil a zdálo se, že se chce na neposlušnou dceru vrhnout. „Za týden mi řekneš, jak ses rozhodla!“

„Dám ti odpověď ihned, tatínku,“ řekla Miriam. Hlas se jí třásl, ale oči jí plály.

„Ne! Rozmysli si to!“

„Není třeba. Nejsem malé dítě, před měsícem mi bylo jednadvacet!“

„Vzpamatuj se! Vím sám dobře, jak hluboko mě stíhala matčina zloba a její hněv, když jsem se jí postavil! Z jednoho talíře se mnou jídaly, na jedné posteli se mnou líhaly! Pronásledovaly mě ve dne v noci! Chceš to podstoupit také?“

„Snesu všechno! Budu čekat, až se ty a maminka umoudříte! Narodí se nám také malá Miriam a půjde zaklepat na tvoje a maminčino srdce! Určitě jí otevřete!“

„Tak to mě špatně znáš!“ vykřikl Stein. „I kdyby přišlo deset takových Miriam, kdybyste na moje srdce bušili, já tě už nikdy nepřijmu! Ty neznáš Horsta Steina!“

Nazítří Stein odjel. Paní Elsa už věděla, jak dopadla rozmluva s dcerou, a snažila se přivést ji k rozumu, ale ani jí se to nepodařilo.

Vítek také odjel. Prý už dovolenou asi nedostane. Může se s Miriam setkat až v říjnu, kdy se vrátí nadobro.

Milenci se loučili velmi dojemně. Miriam mladíka doprovodila k nádraží, cestou spolu natrhali kytici polních květin a položili je na boží muka u lesa.

Miriam se pak věnovala už jen malíři. Bud spolu malovali krajinky anebo mu Miriam seděla modelem. Jak už to bývá, bavili se při tom o všem možném a malíř brzy znal celou historii dívčiny nešťastné lásky. Dokonce ho požádala o pomoc: „Jestli mě otec opravdu vyžene, vezmete mě s sebou do Prahy, viďte? Na čas bych se tam ubytovala, než by mě rodiče zavolali zpět. Nevěřím, že by mohli být beze mne!“

$

„Dobrá, budu tedy na čas vystupovat jako váš otec!“ usmál se.

„Znamenité!“ zaradovala se Miriam. „Vždyť máte právě tak zlaté vlasy jako já, leckdo by nám to klidně uvěřil!“ „Bylo by mi milejší, kdybyste mi chtěla být něčím jiným než dcerou!“ řekl malíř koketně.

Dala se do smíchu:

„Vždyť je mezi námi takový rozdíl věku!“

„Já mám, drahá dívenko, ještě velmi mladé srdce!“

„Ale staré kosti, mistře! Za deset let vám budou milejší papuče a dýmka, kdežto já budu stále jen tančit, jezdit na lyžích a hrát tenis.“

A tak z malířových námluv nebylo vůbec nic.

Paní Else už šel malíř velmi na nervy. Ani slovem se ještě nezmínil, kdy ráčí odjet. Chválil krásu okolí a dělal poklony všem dámám, denně ukazoval, co zase namaloval. Babička jím byla nadšena, souvislosti již nechápala a byla zcela dětinská.

Paní Elsa ještě stále doufala, že si Miriam své bláznivé počínání rozmyslí.

„Nic si nerozmyslím, maminko!“ volala Miriam a smála se. „Je to můj osud. Ten mě přivedl na Jabloňov, poslal mi do cesty Vítka. To všechno je vyšší mocí řízeno, maminko, je marné vzpouzet se!“

Chtěla se k matce přitulit, ale ta ji odstrčila:

„Když takhle hovoříš, zdá se mi, jako bys ani nebyla moje!“

Když Miriam odešla, vrhla se paní Elsa na pohovku a zoufale plakala. Víte, co to je, když matka ztratí své jediné dítě?

$

Týden se chýlil ke konci a portrét byl skoro hotov. Už se o něm dozvěděla celá jabloňovská společnost a chodila se obdivovat tomuto svěžímu dílku. Mnoho bohatých lidí ze vsi také žádalo, aby je malíř vypodobnil, jiní si kupovali jeho krajinky.

Miriam se radila s farářem, co si počne, když ji rodiče vyženou.

Farář posté opakoval své obavy, že Miriam jde hlavně za láskou, nikoli za vznešenými náboženskými ideály.

Dívka odporovala:

„I kdyby mě Vítek opustil, své nové víry se nevzdám.“

Pak vyprávěla, že se dohodla s malířem; vezme ji do Prahy a pomůže jí v těžkých začátcích.

„Znáte dobře toho člověka?“ tázal se farář.

Miriam chtěla odpovědět, ale tu se rozletěly dveře a na prahu stála hospodyně, obličej mrtvolně bledý.

„Vy nevíte, jaký je to člověk!“ vykřikla. „Je to ďábel! Je to padouch, svůdce a lhář! Mařenko, nejezděte s ním! Pro umučení boží, nesmíte s ním jet!“

Pan farář užasle zíral a Miriam se tak lekla, že se schovala za jeho záda. Už je to jasné, ta ženská je šílená!

Hospodyně křičela dál:

„Podívejte se na mě! Svedl mě a opustil! Život mi zkazil! Nevěřte mu, je to bídák!“

Miriam a farář se na sebe podívali: hospodyně se pomátla!

Stein se už vrátil domů, ale s dcerou neztratil ani slova. Zavřel se v pokoji s manželkou a radili se.

Miriam osaměla a smutně seděla u babičky. Hladila jí ruce a tak se s ní loučila. Ubohá stařenka nic nechápala a ptala se, co se to po domě děje. Proč je Horst zavřený v pokoji a tak dlouho nevychází?

$

Miriam věděla, že se babička vše co nejdříve dozví, a proto jí to raději řekla sama:

„Budou se dít velké věci. Já už brzy půjdu do vyhnanství. „

Poděšená stařenka začala cosi koktat.

„Dám se pokřtít, babičko. Budu vyznávat kříž a budu pro něj také trpět.“

Stařena pochopila.

„Vyženou mě z domu tak, jako tys kdysi vyhnala svého syna!“

„Cože?“ breptala stařena. „Nesmí tě vyhnat! Z tohoto domu mohu někoho vyhnat jedině já! Ty zůstaneš tady! Ať se stane cokoliv! Jsi moje zlatíčko a nikdo ti nesmí ublížit! „

Miriam se přitulila ke své babičce.

„Dělej si, jak rozumíš,“ řekla stará paní. „Dneska je jiná doba, mládež má svůj rozum, ty jsi plnoletá a chytrá, jistě neuděláš žádnou špatnost. Ale hlavně mě neopouštěj! Zůstaneš se mnou, viď?“

Babička a vnučka se objaly a políbily.

Druhého dne ráno se malíř vytratil se svým stojanem do polí. Nechtěl být při tom, až dojde k rodinnému výstupu. A že k němu dnes dojde, to bylo zřejmé.

Počasí bylo pěkné, nebe se rozjasnilo, vůně bílého jetele malíře přímo omamovala. Lehký větřík čechral listí stromů i trsy metlice.

Byla neděle a zvony zvaly na mši. Malíř ulehl na záda do trávy a modlil se k průzračně modré obloze.

Steinovi zatím snídali. Byl na ně neveselý pohled: Stein rozléval kávu okolo, paní Elsa měla pláč na krajíčku a upustila bábovku, stará babička hleděla z jednoho na druhého a na rtech měla zlý úsměšek.

Stein nespal celou noc a připravoval si řeč, kterou pronese

$

ke své nezdárné dceři. Hned prvními slovy ji zdrtí! To paní Elsa vůbec neměla slov. Vše se jí v hlavě zastavilo. Stále se jí vracela jediná myšlenka: že dnes bude velké parno.

Vtom zaslechli, že se Fany s někým hádá. Na chodbě se ozvaly kroky, dveře se otevřely bez zaklepání! Na terasu vešla farská hospodyně.

Šátek na hlavě se jí posunul nakřivo, prošedivělé vlasy jí visely ve zplihlých pramíncích kolem obličeje. Celá rodina na ni užasle hleděla.

Žena se vrhla ke Steinovi a zakřičela:

„Pro všechno na světě vás prosím, nepouštějte Mařenku do světa s tím zločincem! Zabraňte velkému neštěstí! Zabraňte do nebe volajícímu hříchu - vždyť je to její otec!“ Hlas ženy se zlomil v rozčileném vzlyku.

Stein se už vzpamatoval. Viděl, že žena je pomatená, a snažil se chovat ohleduplně.

„Miriam je moje dcera, milá paní,“ pravil bodře. „A zde je moje choť. Asi jste si nás s někým spletla.“

„Pan Hvězdoslav je můj svůdce,“ pravila žena. „On mě svedl a potom zanechal svému osudu. Miriam - slečna Miriam - je moje dcera!“

Stein se dal do smíchu. Paní Elsa byla pobouřena:

„Tam jsou dveře, milostivá! Račte si dát zavolat lékaře!“ Stein už zvonil na domovníka, aby nešťastnici vyprovodil. Ale žena klesla na kolena a zachytila se dívčiných šatů. Volala v krajním rozčilení:

„Je to moje dítě! Mařenka je to! Porodila jsem ji ve Vídni! Dala jsem jí život!“

Steina se zmocňoval vztek. Prve byl na dceru velmi rozzlobený, ale teď se jí musí zastat! Přece na ni nemůže sahat tato cizí žebračka! Taková pohana! Tato ubožačka se opovažuje tvrdit… Neslýchaná drzost.

„Jen se podívejte na tvář Mařenky a na tvář Hvězdoslava! Jsou si podobni jako vejce vejci! Vidíte přece, že to není židovka! Já jsem ji v bolestech porodila. „

$

Miriam řekla prosebně:

„Nech ji, tatínku, ona se vzpamatuje.“

Odhrnula ubožačce vlasy z čela a chlácholila ji: „Zavoláme pana Hvězdoslava a všechno se vysvětlí. Uvidíte, že se mýlíte. Asi je někomu podoben, koho jste dříve znala. Vstaňte a uklidněte se.“

Poslali domovníka pro malíře, věděli, že odešel do polí. Ale žena stále vedla svou:

„Nemýlím se! Jak bych se mohla mýlit, vždyť jsem ho poznala na první pohled. A tebe, má drahá dceruško, jsem poznala podle toho, že jsi mu podobná. Nebyla bych vám nic řekla, protože vidím, že se máš dobře a svoji pravou matku nepotřebuješ, svoji bídnou a nešťastnou matku! Chtěla jsem odejít a propadnout se navždy do tmy, aby ses nikdy nic nedozvěděla, nechtěla jsem rušit tvůj klid. Také jsem viděla, že ty a Vít - Už jsem pouze čekala, až se vezmete, abych aspoň svatbu uviděla…!“

Stein se rozohňoval a chtěl se na ubohou ženu sápat. „Nebyla bych se prozradila,“ volala žena, „kdybyste mou Mařenku nevyháněli. Kdybyste ji měli rádi a dovolili jí, aby šla tam, kam ji srdce táhne. Ale teď, když vidím, jak jste zatvrzelí, vezmu ji k sobě. Na náš statek, Frantík můj muž, jí bude tátou a ona bude naší radostí a oporou. Půjdeš se mnou, Mařenko? Jsi přece moje!“

Miriam bledla. Nevypravila ze sebe slova.

Kupka se už vrátil. Svižně vyběhl na terasu. Z domovníkova blábolení nepochopil, co se děje, a ani teď nic nechápal. Viděl pouze, že celá rodina je velmi rozčilená, a už také spatřil cizí ženu.

Ta se k němu vrhla, uchopila ho za klopy kabátu a zacloumala s ním.

„Znáš mě?“ ptala se chraptivě. Byla ještě silná a zdatná. Najednou bylo držení jejího těla velmi pyšné. „Znáš, milý Hvězdoslave, Zuzanku z Lukova, kterou jsi tak pěkně namaloval? Pamatuješ? Bylo to na louce pod Březinami!“

$

Mistr Kupka zamžikal. Chtěl odhodit ženiny ruce a řezavě zakřičel:

„Co si to dovolujete, ženská? Neznám vás!“

Ale zároveň zbledl.

„Neznáš mě?“ sípala Zuzanka. „Ty darebáku, ty bezectný podvodníku! Ty si nechceš pamatovat, jak jsi mi sliboval, že bude můj obrázek viset na výstavě? Sliboval jsi mi, že se budou paničky a páni tomu obrázku obdivovat! Měla jsem na něm červenou sukni a bílou blůzku, vlasy jsem měla svinuté do copů…

Kupka ustupoval krok za krokem a potřásal hlavou, aby dal najevo, že nic z toho není pravda.

Miriam ale pochopila velmi rychle, vzala malíře za ruku a podívala se mu upřeně do tváře:

„Ale mistře, ona popisuje váš obrázek, který jste nám ukazoval v Praze!“

„Nechte toho!“ křičel Stein. „Co je nám do toho, že jste něco měla tady s panem Hvězdoslavem. To je vaše věc, neobtěžujte nás, jděte si jinam! Když s ním nejste vyrovnána, podejte na něj žalobu!“

„Ano, ano,“ souhlasil Kupka popleteně.

„Ne!“ vykřikla Zuzanka. „Tady se domluvíme! Tito dobří lidé naše dítě vychovali, když jsem je já, opuštěná a potupená, bezradná a zoufalá, porodila ve Vídni a podstrčila do cizího hnízda jako kukačka!“

„Já vás varuju, paní!“ křičel Stein. Chtěl Zuzanku chytit a odvléci, ale vymkla se mu, přeběhla na druhý konec terasy a odtamtud volala:

„Milostpane! Poslouchejte dobře! Vaše dítě tehdy v noci zemřelo! Milostpaní byla vedle v oddělení pro bohaté, já jsem byla na všeobecném oddělení. Pamatujete si na sestru Agnes? Vyměnily jsme děti. Daly jsme vám to moje a já sama jsem si vzala vaše nebožátko. A tak jste přišli k mé Mařence!“

Účinek tohoto doznání byl strašný. Stein se vrhl na Zuzanku

$

a chtěl ji zardousit, ale paní Elsa klesla k zemi a on se vrhl zase k ní, aby jí pomohl.

Miriam stála bezradně uprostřed terasy. Pak se rozběhla k babičce, aby u ní hledala ochranu.

Babička Steinová se nedala celou scénou rušit a klidně snídala chutnou bábovku.

Stein s Kupkou se usmířili.

„Měl bych vám děkovat, nebo vás proklínat? Nevím,“ říkal Stein a Kupka neměl ani slovo odpovědi.

Paní Elsa se zhroutila a stále vykřikovala:

„Co si počneme? Vždyť je to horší, než kdyby nám byla zemřela! „

Také Zuzanka téměř blouznila. Stále volala svoji Mařenku. Farář se už dozvěděl, co se děje. Dal zavolat Zuzančina muže a modlil se za všechny přítomné.

Miriam zhubla a posmutněla. Kde byl její smích a veselost!

Steinovi s pomocí faráře horečně sháněli důkazy, aby si ověřili, zda je to vše skutečně pravda. Dali hledat sestru Agnes, zaslali již dotazy do vídeňské porodnice, poprosili malíře, aby jim ukázal obrázek Zuzanky, jak ho namaloval tehdy před - ano, před dvaadvaceti lety.

Důkazy se hromadily, jeden zapadal do druhého. Všechno se rozvíjelo v konečný obraz té dávné historie.

Když přijel z Lukova sedlák Vojan a začal vést debaty s farářem, byl tak rozčilen, že jeho koktavá řeč neměla vůbec konce.

Zuzanka nečekala, že kroky, které musí podniknout, budou tak obtížné. Nečekala, že ji navštíví paní Steinová a napadne ji nevybíravými, ba hrubými slovy:

$

„Zlodějko! Zlodějko, která jste mi ukradla mé dítě! Kdybyste si raději vzala mé jmění, mého muže, cokoli! To všecko bych oželela, ale své dítě vám nedám!“ Cuchala si vlasy a naříkala: „Vždyť už musíte pochopit, že Miriam j e naše! Naše! „ Zuzanka byla klidná. Její pokání bylo dokonáno.

Malíř Kupka nebyl ze shledání s dávnou láskou nijak nadšený. V Praze se často po létech setkával s dámami, které byly kdysi jeho přítelkyněmi a s kterými zažil daleko žhavější a krásnější okamžiky než s onou prostou dívkou.

Ale z žádného vztahu nevzešel takový krásný květ, který by byl živoucím vykřičníkem a připomínkou prožitých rozkoší. Taková malinká idylka mezi kopretinami pod lesem - a jaká podivuhodná růže z toho vzešla!

Hvězdoslav se před Miriam styděl a koktal slova zbytečných omluv:

„Nemohl jsem, slečno… Víte, cesty za hranice - peníze - poměry - prostě jsem - nemohl - a ani jsem netušil, že „Ale jak jste mohl zapomenout na tak krásnou ženu?“ divila se Miriam a prohlížela si obrázek, který malíř přivezl z Prahy.

Kupka se chtěl vyrovnat s Vojanovými.

„Co ode mne budete chtít? Vyslovte se! Máme se soudit? Raději bych se vyrovnal po dobrém.“

„Vy si myslíte, pane Hvězdoslave,“ pravila Zuzanka, „že můžete zaplatit moje zklamání a ztracenou čest?“

Vojan se napřímil a několik okamžiků zápasil se svým koktáním. Pak ze sebe vyrazil:

„My - my od vás nechceme docela nic! Dite si po svých a nechte nás bejt! Já nechci nic, jen svou Zuzanku!“

Kupka odešel jako spráskaný pes. Celý život si o sobě myslel, že je poctivý a čestný. A teď mu takový obyčejný, nevzdělaný sedlák dal za vyučenou! Rozhodl se, že aspoň ve své závěti bude pamatovat na Miriam. Je přece na světě úplně sám a jeho obrazy mají svou cenu.

Když tento úmysl sdělil překvapené Miriam, usmála se:

$

„Co všichni stále máte s těmi závětěmi? Babička také! Vždyť mně stačí to, co mi dají rodiče.“

„Kteří? Steinovi, nebo Vojanovi?“ zažertoval Kupka, který si i přes morální výprask uštědřený starým Vojanem uchoval světácký humor.

Miriam se zamyslela. Ano - koho teď vlastně považuje za své rodiče? Koho miluje jako svou matku? Koho ctí jako svého otce?

Vítek se už vrátil z vojny domů a nastoupil na místo pomocného učitele v české škole. Toto místo mu opatřil pan farář - jinak by mladík nesehnal vůbec žádnou práci.

Nezáviděníhodná byla pozice Steinových. Právem se cítili ošizeni a potupeni. Byli zdrceni a zdálo se jim, že tu strašnou pohanu nepřežijí. To zklamání! Výsměch lidí! Vždyť zpráva o původu slečny Miriam se už roznesla po širokém okolí, ba dokonce noviny přinesly podrobné údaje o celé záležitosti! Lidé se dobře bavili a ušklibovali se.

Právně bylo vše promlčeno, a tak vlastně nebylo viníka. Paní Steinová se nakonec uklidnila natolik, že se se vším vyrovnala a napsala Zuzance:

{„Ačkoli jste se dopustila podvodu, já vám žehnám, protože vaše dcera oblažila náš pustý život a rozsvětlila naše dny jako veselé sluníčko. I kdyby se teď pustila za hlasem své krve, i kdybychom ji teď ztratili, nikdy nezapomenu, kolik radostí jsme si s ní užili, jak jsme ji milovali - a jak milovala ona nás! Tato láska přece nikdy nemůže uhasnout!“}

Nakonec Steinovi zašli za panem farářem a dlouho se s ním radili. Hovořili také s Vítem. K čemu hněvy?

Miriam se najednou chovala velmi střízlivě a dospěle. Kdepak, už nehopkovala a nedováděla. Steinovy dál oslovovala

$

„tatínku“ a „maminko“. Paní Steinová se vždy málem rozplakala.

Zvítězí u Miriam hlas krve?

Dívka už byla připravena přijmout svátost křtu. V den, kdy se tak mělo stát, byl jabloňovský kostelík nabit k prasknutí. Každý chtěl vidět, aby mohl později kritizovat, pomlouvat, hanět i chválit…

Zuzanka se se svou dcerou sbližovala jen pomalu. Chovala se k ní ostýchavě a byly si prozatím zcela cizí.

Vít byl příjemně překvapen změnou, která se udála se Steinovými: najednou k němu byli laskaví a příjemní. Paní ho dokonce srdečně objala. Farář svému synovci prozradil, že Stein se vyjádřil, jaký je prý Vítek mimořádně hodný. Že prý si ho velmi váží. Ovšem pohnutky, které vedly k takové změně názoru, byly poněkud sobecké; jak také jinak u vychytralého obchodníka.

Pan Stein nedávno navštívil Drážďany a na vlastní oči viděl, jaká strašná budoucnost čeká židovské obyvatelstvo. Běda těm, kteří včas neopustili německou půdu! Steina mrazilo, když zjistil, že šílený německý vůdce chystá proti židům strašlivé tažení. A tak byl v duchu rád, že Miriam už není židovka.

Babička Steinová byla ze všeho dojatá a stále si utírala oči, ačkoli valně nechápala, co se kolem ní děje. Věděla pouze, že její Miriam podniká něco velmi důležitého a krásného.

Čas pádil dál a zanedlouho Miriam babičce oznámila, že bude brzy prababičkou. Stará paní byla v té době už zcela dětinská, snažila se cosi plést na nemluvňátko, chtěla kupovat kočárek a stále hovořila o té úžasné události - o narození pravnoučátka.

Ale nedočkala se. Zemřela jednoho rána na srdeční slabost a ani se nestačila rozloučit se svou Miriam.

Mladá žena velmi naříkala nad její smrtí, ale farář ji utěšoval. Pravil, že nemohou soudit boží prozřetelnost. Jen On ví, proč koho povolává k sobě.

$

A po čase Miriam uznala, že babička měla vlastně štěstí, že se nedočkala dalších let. Nastalo šílené, ukrutné pronásledování a vyhlazování židů. Ale stará paní už klidně odpočívala na hřbitově a byla všeho ušetřena.

Steinův obchodní dům a celý jeho majetek se dostaly do rukou uchvatitelů. Paní Elsa zemřela těsně předtím, než začaly transporty do koncentračních táborů. Zato Horsta smýkali zuřiví Hitlerovi psi a Miriam se nikdy nedozvěděla, jak a kde zahynul. Pouze se doslechla, že již nežije, a zoufale plakala nad smrtí svého otce, který ji vychoval. Zdálo se jí, že se už nikdy nebude moci ani usmát.

Ale život šel dál a nezastavil se ani nad hroby celých zavražděných pokolení.

Miriam s Vítkem měli několik dětí a ty jim nedovolily oddávat se žalu. Byly veselé, tak jako je veselé každé zdravé lidské mládě, a rozveselovaly i své rodiče.

Miriam však měla novou matku - Zuzanku. Často k ní zajížděla i s dětmi a časem k ní přilnula.

Zuzančin syn Jenda, kterého všichni považovali za ztraceného, bídného člověka, se nakonec usadil a žil slušným způsobem. Oženil se a nedalo se mu nic vytknout.

Válka se přehnala, ale nebyl konec utrpení! Za několik let byli Vojanovi vyhnáni ze své usedlosti, tak jako tisíce a tisíce jiných dobrých sedláků. Ve vsi bylo založeno JZD a Vojan i syn Jenda museli jít pracovat do fabriky. Oba mysleli, že zešílí tím ponížením a bezmocí, ale člověk uvykne všemu … Nakonec zaťali zuby - a žili dál…

A profesor Piskoř učí děti, má nevelký plat. Miriam, dědička miliónů, šije doma zástěrky pro obchod, sama si drhne podlahu, zašívá roztrhané šaty a sama v družstevní prádelně pere hory prádla pro svoji rodinu.

Má své děti, má Víta, má svou víru. To vše ji drží nad vodou …

V roce 1993 vydalo nakladatelství ROAD Praha jako svou 28. publikaci, v edici Krásné čtení 21. Nakladatelství ROAD Praha (digr v1), vytiskla Severografie Most; ISBN 80-85385-50-3; Nakladatelství Road Praha, 1993 © Dědicové, 1993

Obsah MLP:

Hrdinka ponechává svou dceru hned po porodu bohaté ženě a vrací se z Vídně nazpátek do Čech. Vdá se, má dva syny, prožije bohatý a plodný život, ale na svou dcerku nikdy nezapomene. Ta zatím vyrostla v židovské rodině v krásnou dívku. Nakonec se obě setkají a najdou k sobě cestu.