Vlasta Javořická

NEZHYNE ROD

1. a 2. díl

1. díl

Starý pán vyšel již asi po páté na verandu a díval se na silnici, vinoucí se v aleji javorů. I když mu bylo už sedmdesát let, měl ještě oči sokolí. Jarní vítr vanul křepce z polí a zanášel k němu šťavnatou vůni omlazených luk a čerstvě zorané prsti.

Starý pán, Jan Mervart, byl zřejmě netrpělivý. Přecházel rázně po dlažbě verandy a vraštil šedé, tvrdé a ježaté obočí. Několikrát se vrátil do světnice, sousedící s verandou, neměl však stání, znovu vyšel na verandu a zkoumal daleký obzor. Ve snaze utišit své rozčilení a vůbec se uklidnit, vzal do rukou noviny, ale jen v nich listoval, hned je zase odhodil a znovu se vykláněl přes zábradlí. A zase zašel do světnice a sedl a konečně v něm vzkypěl hněv. Zlostně bouchl pěstí do stolu a hlubokým, vrčivým hlasem zaburácel: „Ale už toho mám právě dost! Nejedou a nejedou! Jako naschvál! Jako by si ze mne zrovna tropili blázna!“

Zakoulel očima, ale hned je zase upíral na silnici, již ne tak jasnou v nadcházejícím podvečeru.

Odněkud přišlo děvče a pohlédlo klidně a tázavě na starého pána.

„Přeješ si něco, dědečku?“

„Ano, přeji! A přál bych si toho víc, jen kdyby vůbec někdo respektoval má přání! Ale vím to už od

7$

rána, že přijedou zase tak pozdě jako vždy, na samou noc nebo třeba až ráno. To je jim podobné, dnešním mladým lidem! Žádná přesnost, žádná dochvilnost, žádný spoleh. Nic a nic není stoprocentní, všichni jsou stejní, jak otec, tak synové. Ano, ano, škoda Závise. To byl člověk! Dražan? Bláto! Nic než bláto.“

Tak bouřil Jan Mervart. Stál zády do místnosti, aby mu neušlo nic, co se dělo na silnici mezi javory. Tam však byl klid, prázdná silnice se vinula jako široká stuha v zeleni luk, ozářených zapadajícím sluncem.

„Třeba se jim stala nějaká nehoda, třeba píchli, nebo…“ nabízela řešení dívka mírným a klidným hlasem a sbírala jakési papíry rozházené po zemi, jak je rozmetal dědeček při výbuchu hněvu.

„Mlč a nedráždi mne i ty, když vidíš, jak se vztekám,“ osopil se na ni starý pán. „Nech si své dohady. Řekni ještě, že se třeba zřítili ze stráně, nebo se srazili s vlakem! I to by se jim podobalo, jsou schopni všeho. Je to tak ve všem, na mou věru,“ končil výlev ze svého nitra už trochu unaveně.

Dívka mlčela, byla zvyklá na podobné výbuchy dědečka. Ten teď vyšel až na schůdky, vedoucí do rozsáhlé zahrady s ušlechtilým ovocným stromovím, nyní již rašícím, s nalitými pupeny na větvích. Šípy zapadajícího slunce pronikaly jeho větvemi Janu Mervartovi až do očí, že je musel chránit rukou.

„A nejedou a nejedou, už aby do nich hrom,“ znovu se zlobil a bručel, když rázně stoupal po těch několika kamenných schodech, „jako by nevěděli, že je čekáme s obědem. Nestůj tady, motovidlo, a jdi se podívat, co dělá to jídlo v troubě. Řekni Róze, aby to vyhodila na hnůj a uvařila rychle něco jiného,“ obrátil se k dívce, ale ta už zatím odešla.

8$

„Dulino! U všech čertů, kde zase vězíš? Napřed mne vydráždíš a pak zmizíš jako…“ otevřel dveře do chodby a zavolal skřípajícím hlasem: „Dulino! Neslyšíš?“ A hned zase: „Rózo! Zdalipak se dovolám, když chci něco poručit!“

Vyběhla starší služka.

„Co prosím, pane? Neslyšela jsem, že voláte.“

„Jako obyčejně. Za mých mladých časů služební duchové slyšeli vždy a všechno, co slyšet měli. Dnes vy všichni slyšíte jen to, co není pro vaše uši. Ptal jsem se, co dělá oběd.“

To už zahoukal starý pán tak silně, až zadrnčelo okno. Róza, dlouholetá hospodyně a kuchařka, se však nezalekla. Klidně pokrčila rameny a rozvážně vykládala: „Omáčka prahne. To je přirozené, když čeká jídlo tak dlouho.“

„A to povídáš jakoby nic? To chceš servírovat lidem, kteří přijeli z takové dálky? Hned jdi a připrav něco čerstvého. Rostbíf, roštěnku nebo takového něco. No, co koukáš? Jsi kuchařka ty nebo já? Jdi, jdi, ať tě tu už nevidím!“

Róza se stranou usmála a odešla. Nepospíchala, vždyť ještě jistě přijde něco jiného. A skutečně. Sotva byla za dveřmi, už ji zase zastavil hlasitý a stále podrážděný hlas starého pána: „Povídám! Hej! Počkej! Nevař nic. Vůbec nic nevař a nech to tak, ať to uschne a shoří na uhel! Ať poznají, že si ze mne nemají dělat blázna! Nic se nebude chystat a strojit! Rozumělas?!“

Róza opravdu jen s námahou utajila úsměv. Byla ráda, že nemusí připravovat nové jídlo, vždyť ona ví, jak to dopadne. To jídlo nebude tak zlé, hosté budou po cestě hladoví a snědí všechno jako obvykle.

Když už zlatá tvář slunce sklouzla za vrcholky lesa,

9$

objevil se konečně na silnici obláček prachu. Bylo sice časné jaro, ale že nepršelo už kolik dní, prášilo se jako v létě. Starý pán zabodl do toho obláčku svůj ostrý pohled zpod kosmatého obočí, za několik vteřin se jeho tvář rozjasnila a on zvolal se špatně utajovanou radostí: „Jedou! Myslím, že už jedou! Ano, poznávám jejich modrošedý vůz. Ovšem, nezměnili-li od loňska jeho barvu. U nich je možné všechno. Ech, ty jejich vrtochy… Já jezdím ve svém kočáře už třicet let a pořád je stejný. A pěkný.“

Dívka přiběhla. Byla tak útlá, že její chůze nezpůsobila ani nejmenší zvuk. Zaclonila si rukou oči a pátrala po silnici. Však už v zatáčce zahlédla pelášící auto.

Jsou to oni, jsou,“ zvolala, „je to jejich auto! Jsou to Dražanovi!“

Zatím co starý pán zůstal mlčky nehnuté stát a jen si odhrnoval z čela své husté, ježaté vlasy, odběhla Dulina do kuchyně, aby s Rózou nosily do jídelny nádobí a příbory a chystaly vše na večeři.

Automobil se zatím ztratil v zeleni malého lesíka, ale už se zase v malé chvilce vynořil a hrnul se po silnici, která tu tvořila několik serpentin, takže ještě asi dvakrát zmizel za nerovnostmi terénu, ale už bylo slyšet rachot motoru, svištění kol a krátké zatroubení houkačky. Než pak starý podomek doběhl ze zahrady, aby otevřel mřížová vrata, už stálo auto před domem.

Ten vjezd do domu nebyl původní. Stavení sice nebylo příliš staré, pocházelo někdy od roku 1890, prodělalo však za tu dobu řadu přestaveb, naposledy právě byl upraven vjezd a vzadu za domem svítila novotou velká garáž.

Auto se přehouplo vraty do rozlehlé zahrady a zastavilo se před verandou. Dulina byla dávno dole až před

10$

posledním schůdkem a otvírala dveře auta a nakukovala dovnitř.

„Rukulíbám,“ volala, když zaznamenala ve voze pohyb.

Tajemník Dražan se svým mladším synem vystoupili z nitra vozu a protahovali se, aby rozproudili krev ve ztuhlých údech po dlouhé cestě. Starší z Dražanových synů řídil auto a teď ještě cosi kutil v přístrojové desce. Paní Dražanová zatím neopouštěla své výsadní místo vedle řidiče, jako by byla unavená jízdou.

„Dědeček se vás už nemůže dočkat,“ s úsměvem hlásila Dulina, „počítejte s tím, že budete vaděni.“

„Skutečně? To snad ne?“ zvolal Dražan a vzhlédl vzhůru, kde na verandě stál Jan Mervart a čekal, až všichni vystoupí z vozu. V jeho vrásčité, rázovité a výrazné tváři se jevila zvláštní směs citů. Patrně se jeho zájem soustřeďoval na paní Dražanovou, která pomalu, s pomocí svého muže a mladšího syna, ztěžka vystupovala z automobilu. Byla jedinou dcerou starého statkáře Jana Mervarta.

Oba muži, manžel i syn, prokazovali paní Dražanové nejněžnější péči, a teprve když stála na nohou, uvolnili své objetí. Nejmladší Dražan, Otouš, v běhu, jen tak letmo objal a políbil Dulinu a pádil po schůdcích k dědečkovi.

Ten stál nehnuté u dveří a zápasil ještě s výrazem svého obličeje.

Starší Dražanův syn vypnul motor, křepce vystoupil z vozu a pospíchal za bratrem. Jako on dědečka objal a oba se překotně omlouvali, vysvětlovali své zpoždění a prosili o prominutí, že jedou tak pozdě.

„To víš, dědečku, nepředvídané okolnosti - a potom, my už jsme takoví, nedovedeme dodržovat čas.“

11$

„Ale vždycky všechno dohoníme a nakonec přece pozdě nepřijedeme,“ vesele ujišťoval nejmladší Dražan.

„Že ne pozdě? No, na mou věru,“ zvolal dědeček ironicky, „oni nepřicházejí pozdě! A já vám předpovídám, že jednou zmeškáte všechno. Všechno, i hodinu dvanáctou!“

Chlapci se smáli, znali svého dědečka. Ten se sice tvářil odmítavě, ale dal se od nich objímat a s neskrývanou radostí je poklepával po plecích.

Ale to už u něho stála paní Dražanová, která se chvěla slabostí a pohnutím, zmocňujícím se jí vždy, když vcházela do otcovského domu.

„Tatínku!“ šeptem vyrazila a vrhla se otci kolem krku. Nastavila mu tvář a pak stará ústa, která po celý den hubovala, se přitiskla na bledou tvář milované dcery. Teprve po chvíli se poobrátil k Dražanovi, který stál opodál a čekal, až na něho dojde řada.

Jak to vypadá se zdravím Slávinky?“ ptal se obou poněkud drsně, dosud pod vlivem mocného pohnutí. „Nikdy nenapíšete, jak se jí daří. Ani ty, ani Karel nedáte vědět, co dělají Slávinčiny nervy.“

„Už je to lepší, dědečku. Slávka na svou nemoc pomalu zapomíná a tak se o tom ani nezmiňujeme,“ vysvětloval tajemník Dražan trochu dotčeně.

„To je pravda, tatínku,“ potvrzovala paní Slávka a rychle si osušila oči, „už je mi skoro docela dobře a co je ještě potřeba, to dokončí pobyt v drahém domově. Necháš-li mne u sebe po celé léto, vrátím se na podzim do Prahy docela zdravá.“

„A my se těšíme tolik na ,egyptské hrnce‘ naší milé Rózičky,“ brebtal mladší ze synů Dražanových. „O těch jsme snili celou zimu, jako ti Židé v Egyptě.“

„Proto sem jezdíte tak často,“ zase ironicky se

12$

zasmál starý pán. „Čekal jsem vás alespoň na lyže, když vám nejde o to, podívat se na starého dědka jednou za zimu, ale kdepak! Páni vnukové neráčili zaskočit, ačkoli zima letos byla náramná a dlouhá. To už pro ně není, ještě tak Tatry nebo Alpy! Jen náhodou jsem se dozvěděl, že jste byli v Rakousku, a kdo ví, možná jste zabrousili i do Švýcarska.“

Teď dědova slova už zase píchala samou hořkostí. Dražan byl rozmrzelý, že jsou vítáni výčitkami, a proto se ozval také vyčítavě: „Dědeček je stále stejný. Zve nás a zve a sotva přijedeme, už…“

„E, protože to nemohu vydržet,“ skočil mu dědeček do řeči, „vždycky si umiňuji, že budu mlčet, ale nedá mi to, když vidím, jak jste celí posedlí cizinou a domov podceňujete. Ale dejte už pokoj!“ rozkřikl se, jako by ne on, ale oni začali o té věci. „Pojďte ke stolu, jídlo čeká a smahne. Bylo správně připraveno, to víte, naše Róza! A Dulina, ta jen lítá a shání a chystá všechno pro vás, ale teď je to vysušené a nestojí to za nic. Chtěly uvařit znova, ale nedovolil jsme to, povídám, ať si jedí to, co bylo připraveno, ať je to, jaké je, patří jim to!“

Oba vnuci propukli ve smích.

„Tos nás potrestal, dědečku! Ale my máme hlad jako vlci a tak budeme kousat a polykat všechno, ať je to třeba jako šindel.“

Všichni se hned rozběhli po bytě, aby se upravili po cestě a umyli se v koupelně. Hoši i sám tajemník Dražan byli zvyklí po cestě se osprchovat, tak jim to ještě chvíli trvalo, než se očištěni a osvěženi vrátili do jídelny. Paní Dražanová vykonala svou očistu v ložnici, kam jí mladší služka donesla teplou vodu.

Konečně byla celá společnost v jídelně a Róza dávala jídlo na stůl.

13$

Kromě ovocného sadu měl statkář Mervart ještě květinovou zahradu a také zahradu pro zeleninu s několika skleníky a pařeništi. Proto byl na stole už i křehoučký salát, talíř ředkviček, které, jak věděla Dulina, byly tajnou vášní paní Dražanové, a proto byl ten talíř náhodou zrovna před ní. Dulina s Rózou nosily jídlo na stůl a obsluhovaly hosty. Dědeček se, to se rozumí, stále vadil a děvčata honil slovy i pohledy. Byl přesvědčen, že jen on zjistí kdejaký nedostatek a také to hned napraví.

„Kde máte misky na kosti? Divím se vám, že si nepamatujete ani takové maličkosti. Co se vám namluvím, ale všechno marné. Ty misky tu nejsou ani jedinkrát.“

Pak zase zakoulel očima a upozorňoval, že pan tajemník nedostal salát. Obě dívky byly při tom zcela klidné, rozhodně je nevylekala prudká slova ani vražedné pohledy očí blýskajících z ježatého obočí.

Tajemník a jeho synové měli po cestě znamenitý apetit, viditelně jim chutnalo a Róza se spokojeně usmívala, vždyť tím dokazovali, že jídlo není ani suché, ani převařené, že bylo po tu dobu čekání pod vzornou péčí. Jen paní Dražanová se v jídle jen tak nimrala, byla to taková éterická bytost, která jíst mohla, ale nemusela. Byla nápadně štíhlá, ale také zvadlá, její bledá pleť i pokožka rukou svědčily o tom, že buď nemá dobré zdraví nebo úmyslně udržuje tu přehnanou štíhlost. Kdo se podíval na její pas a linii boků, sotva by uvěřil, že porodila tyto dva statné a urostlé syny. Vzhled a chování této paní zřetelně prozrazovalo, že prodělala nějaký těžký životni otřes. Kolem úst jí občas zacukalo a její oči často těkaly z předmětu na předmět. A přece byla ve svém věku a zřejmé churavosti stále

14$

ještě velice hezká žena. Měla černé oči a jejich melancholický pohled každého uchvacoval.

Starší syn Miroš jí byl podobný. I on měl černé oči a mírně vlnité tmavé vlasy a byl to takový „dlouhý hubeňour“, jak říkal dědoušek.

„Krmte ho, čím chcete, bude stále stejný. To už je taková nátura. Však Záviš byl také takový,“ konec věty jen zašeptal, aby to nezaslechla Slávinka.

Mladší ze synů, Otouš, byl celý otec. Jako on měl hnědé, lesklé, dozadu sčesané vlasy, napomádované, aby mu držely, šedé oči, brýle se skly podstatně slabšími, než nosil jeho otec. Byl krátkozraký, ale vada nebyla vyššího stupně, a tak nosil brýle jen někdy. Smál se, že je nosí jen tehdy, chce-li na někoho udělat dojem.

Dražan byl takový sporý chlapík, měl úzké kyčle, ale špičaté břicho a rozložitá ramena. Otouš sice měl postavu zpevněnou sportem, ale jistý náběh k obezitě se u něho jevil také. Obličej měl jemný po matce, když se smál, a to bylo vlastně stále, dělaly se mu ve tvářích důlky.

„Tak, a už si také sedni mezi nás, Dulino,“ zval dívku Otouš, když bylo jídlo na stole a všichni se tužili, jak mohli. „Pořád odbíháš a ještě jsi s námi nepromluvila ani slovo.“

„Na to je ještě čas, zatím musím všechno obstarat. Zdá se mi, že tetince nechutná maso. Chtěla bys něco jiného?“ obrátila se na paní Dražanovou, která opravdu jídlo jen přebírala na talíři.

„Ó ne, ne, to víš Dulinko, já příliš nestojím o masitá jídla. Ale je tu rýže,“ vymlouvala se bledá paní.

„To jsme tedy měly udělat něco jiného,“ vyčítala si Dulina a hned ochotně navrhovala, „třeba zeleninovou omeletu?“

15$

„No vidíš, a to tě nenapadlo dřív?“ hned se toho chytil dědeček. „Chodilas tu celé půldne jako mátoha a na omeletu sis nevzpomněla. Tak honem, ať je to tu natotata!“

„Ale ne, nic nestrojte,“ bránila se chabě paní Dražanová, Dulina však už byla v kuchyni a snášela Róze, co bylo třeba na tu omeletu. Než dědeček skončil s hubováním na ty hloupé ženské, které nemají kouska nápadu, byla tu Dulina s omeletou.

Do té chvíle si paní Dražanová Duliny vlastně ani nevšimla, teď však se na ni vlídně usmála a poptala se jí, jak se jí daří a zda se jí nestýská na tom zapadlém venkově.

„Teď na jaře máš naději na jakous takous zábavu,“ povídala, „ale cos dělala v zimě? Jistě jsi nic neužila.“

Dulina chtěla něco odpovědět, ale starý pán ji nepustil ke slovu.

„Copak je člověk na světě jen proto, aby si užíval a bavil se? Na mou věru, to jsou nápady hodné dnešní doby. Užívat a užívat. Povinnost, práce, zásady, to dnes házíte do starého železa… A proč nejíte? Karle, přidej si! Dulino, ty si vůbec nevšímáš hostí!“ přeskočil rychle v řeči na jiný předmět, jak ho hnala jeho neklidná povaha, a byl by už nechal ten prvý, kdyby se paní Dražanová sama k počátku této rozpravy nevrátila.

„Mně přece, tatínku, nemůžeš vytýkat, že bych nedbala svých povinností. Naopak, ty i Karel mi vždycky vytýkáte, že beru vše až příliš opravdově a dělám si život těžším, než je.“

Při těch slovech se jemně usmívala na manžela i na otce.

„O tobě nemluvím,“ zavrčel pan Mervart, trochu vyvedený z míry, „copak ty, ale že vychováváte vy, pro—

16$

střední generace, špatně mládež, to je pravda. Nevedete je k ničemu vážnému. Počkejte, počkejte, budete na to zatraceně doplácet! Chodíce spíte a nepřítel číhá.“

Oba vnuci i sám tajemník znali tato dědečkova témata a zásady zpaměti a unavovalo je poslouchat stále neměnné rokování o současné politické situaci. Těšili se, že se toho zbaví zde na venkově, vždyť město tím bylo teď přímo nabité. Cestou však už vtipkovali, čím je zase dědeček přivítá a jak tentokrát začne, sotva překročí práh jeho domu. Teď si všichni tři vyměnili rychlý pohled a všem se usadil v koutcích úst lehký, pobavený úsměv. Otouš přišlápl Mirošovi pod stolem nohu a ten zavadil trochu o matčin loket, ta nervózně reagovala a ruku odtáhla. Na okamžik zavládlo u stolu trapné ticho.

Ve snaze zachránit situaci se Otakar zeptal Duliny, jak se po celou dlouhou zimu měla. Ta teprve začínala jíst a pohlédla vesele na bratránka.

„I dobře jsem se bavila, Otouši. Dědeček sice mluví o samé práci a povinnosti, ale zábavu mi také dopřává. Když nebylo příliš pilno, lyžovala jsem s Chadimovými a někdy si zajedu do města do biografu. No a byli jsme také ve městě na plese, pravda, dědečku?“

„No, byl to hasičský, tak to já musím. A Dulina mne provedla při volence.“

„Podívejme se na našeho dědečka!“ zvolal Miroš. „Tak on si jezdí zatancovat!“

„No a co myslíš?“ znovu se durdil starý pán, ale to už probleskoval čtverácký úsměv a vějířky vrásek se mu rozběhly od očí, „že jsem taková mátoha jako vy, dnešní tanečníci? To já tančím ještě poctivý valčík i polku a třeba i třasák, ale vy - při tom vašem slavném tangu se vlečete jako dlouhá zima.“

17$

Mladí se zasmáli a rodiče byli rádi, že se mluví o veselejších věcech. Netrvalo však dlouho a dědeček se vrátil zpět na politiku.

„Mluvíme tu o nicotnostech a zatím se nad vlastí stahují černé mraky. Co ty myslíš, Karle? Co se povídá v Praze? Uhodí?“

„Nevypadá to pěkně,“ Dražan pokrčil rameny. „Zdá se, že se to neobejde bez války. Evropa je zneklidněná a i Amerika citlivě reaguje na politické změny v Evropě.“

„To je k zbláznění,“ zvolal pan Mervart a zakoulel zase očima, „pro jednoho blázna se vzruší celý svět, zatím co by ho měli zavřít do blázince!“

„Kdy to propukne a jestli i u nás, to je otázka,“ starostlivě pokračoval Dražan. „Na pováženou však je, že se všude zbrojí a u nás se také konají dalekosáhlé přípravy.“

„Budeme-li se chystat příliš dlouho a i nadále popřávat našim Němcům naprostou volnost jako dosud, prohrajeme to dříve, než to vlastně začne,“ nazlobeně zvolal dědeček. „U nás se teď dělá taková podivná politika, nevím, jak bych se vyjádřil. Po celých dvacet let naší samostatnosti se s našimi menšinami jedná v rukavičkách, zatím co jejich vůdce a podněcovatel měl být už dávno oběšen! K čemu ty dráty? Nechápu prezidenta, to je slabošská politika!“

Jenže ono to nejde tak lehce, dědečku. Jsme přece kulturní národ v srdci Evropy, celý svět se na nás dívá. Nemůžeme vystoupit jako barbaři. Jako my máme svá práva, která jsme po celých tři sta let uplatňovali za útlaku pod Habsburky, tak svá práva mají i naši Němci,“ živě hovořil tajemník Dražan.

„Nó, tak dobrá,“ soptil starý pán, „jen jim dejte co

18$

nejvíc toho práva! Jen jim ustupujte zas a zas a dejte jim hranice a autonomii a nevím, oč si ještě řeknou, a konečně…“

„Přeháníš, dědo,“ skočil mu do řeči Otouš, „tak daleko tahle zápletka nedojde, ale bude-li třeba…“

„Bože!“ zvolala paní Dražanová a v očích měla výraz bolesti a hrůzy. „Mlčte už o těch věcech! Proto utíkám z Prahy. Domnívala jsem se, že tady, v drahém domově, v klidu našich lesů budu ušetřena obav a toho stálého pitvání politické situace, a zatím… Prosím vás, neříkejte, že bude válka! Karle, prosím tě, ne! Válka nesmí být! Vždyť se ještě nezahojily staré bolesti, které po sobě zanechala světová válka. Podívám-li se na Miroše a připomenu si jeho jméno…“

„Však jste mne neměli pokřtít tak neobvyklým jménem,“ nespokojeně řekl starší ze synů. „Bolemír! Co je to za jméno? Proč já mám stále připomínat bolest života? Sám žiji tak rád! Konečně, toto jméno není ani v kalendáři,“ dodal už s úsměvem, „vždyť nemám ani žádného patrona a jsem pro celý život ošizen o svůj svátek.“

„To bylo úmyslně. Tenkrát jsem se domnívala, že už nikdy mi nebude svítit slunce, že se už nikdy nezasměji. Napájela jsem tě bolestí, když jsem tě kojila, a žal spával s námi na opuštěném loži,“ šeptala paní Dražanová s očima upřenýma v neurčito. „Vždyť ses narodil, když jsem byla jedinou otevřenou ranou!“ Konec věty zněl jako zadržovaný vzlyk.

Dražan na ní spočinul nespokojeným pohledem, který pomalu mizel, jak pokračovala:

„Ale pak se přece všechno zhojilo. Čas a život vykonal své záslužné dílo. Rány se zacelily, jen to jméno zůstalo. Válka je daleko a nedojde k ní vůbec. Jsem si

19$

naprosto jista, že si to Němci rozmyslí, vždyť je proti nim celá Evropa, ba celý svět!“ Odmlčela se na chvilku, jen aby nabrala dech, a pak na hranici hysterie bezmála křičela: Jenom, proboha, s nimi jednejte slušně, ustupte jim, nepopouzejte je! Dejte jim, co chtějí, ale neberte mi mé syny! Žádného z nich nedám! Nedám! Dost jsem už dala světovému šílení!“

Konec už byl projevem zjevně hysterickým, zvlášť když se paní Dražanová teatrálně zvedla a bouřlivě objala Otouše, jako by ho chtěla opravdu bránit.

„Sláva!“ starý pán se také neovládal. „Pak nejsi mojí dcerou, máš-li takové názory! Ó Bože, tohle je má krev? Co bude s národem, když má takovéhle matky!“ všecek bledý těžce supěl.

Tajemník se zachmuřil a důrazně se obrátil na dědečka:

„Nech toho, dědo, prosím tě, nech to být. Pamatuj, že Slávka sem přijela, aby se zotavila, a ne aby své chabé nervy ještě dráždila. A ty, maminko,“ obrátil se na svou ženu a těžce se ovládaje, tišil ji: „Buď statečná, nikdo ti nechce brát tvé syny. K ničemu nedojde, uvidíš.“

Všichni se násilím donutili převést hovor na jiné koleje. Dražan se dal do rozvleklého líčení, jaké úspěchy docílili jeho synové ve sportu, že Otouš je velice úspěšný ve volejbale a Miroš krásně lyžuje. Nijak při tom nedbal na to, že tchán se k tomu tváří posměšně, dokonce s opovržením.

Mládež brzy zapomněla na divokou výměnu názorů a utekla od stolu. Na tom malém dědově panství prožívali rok co rok tu nejkrásnější dobu prázdnin, nejradostnější chvíle života. Věděli sice, že jejich mamka se strašlivě rozčílila a čeká ji bezesná noc, byli však mla—

20$

dí, takže i sobečtí. Teď s Dulinou vyrazili obhlédnout stavení, hospodářství a zahradu. Bylo sice už pozdě, setmělo se a všechno vypadalo jinak než ve slunečním jasu, ale to jim nevadilo. Na zahradě si sedli chvíli na lavičku a vzpomínali, jak loni o prázdninách tu sedávali dlouho do noci a zpívali při kytaře.

V jídelně zůstala střední a starší generace a co odešli ti mladí, rozhostilo se v místnosti jakési smutné ticho.

Paní Dražanová zamyšleně hleděla do prázdna, a když se ozval ze zahrady veselý hlas jejích synů, obrátila zasněné oči na svého muže a pravila s bolestnou výčitkou: Jak jsou dobří a krásní, a ty bys mi je chtěl vzít a poslat do války a na smrt?“

Starý Mervart se zachvěl pod těmito slovy. Poslat na smrt to, co máme nejdražšího? A přece… On byl ještě z té generace starých vlastenců, pro něž nejsvětějším slovem bylo slovo vlast.

Dražan se rychle snažil zamluvit manželčinu výčitku a obratně převedl hovor na budoucí povolání obou synů. S humorem hovořil o Mirošovi, který chce být letcem a prodělává výcvik v letecké akrobacii. Se zářícíma očima a pýchou líčil, jaké ten chlapec dokáže ve vzduchu až neuvěřitelné kousky. A zase o Otoušovi, jak ho učení sice nevalně baví, ale že je snaživý a houževnatý a jistě to přivede také hodně vysoko.

Paní Dražanová se při tom celá rozzářila. Bylo patrno, že své syny zbožňuje. Z každého slova, jímž se rozmluvy zúčastnila, vanula bezbřehá a nekritická láska.

Když se setmělo úplně a hovor ustával, manželé Dražanovi zřejmě toužili už po odpočinku a paní projevila touhu po teplé koupeli. Dědeček se hned vymrštil a už bylo z kuchyně slyšet jeho rozkazy: „Rózo, při—

21$

pravte rychle koupel, paní Dražanová se chce osvěžit. A pamatujte, že večer co večer bude vždy koupel připravena! Nežádejte si mne, kdybyste jednou zapomněly,“ hrozil. „To byste se podívaly, jak bych vám zazpíval!“

Služky o pravdivosti tohoto slibu nepochybovaly, nejevily však příliš strachu. Znaly dobře svého pána. Róza, která tu sloužila již patnáctý rok, se smíchem říkávala, že pes, který štěká, nekouše. Nicméně ona i mladší služebná všeho nechaly a pádily do koupelny, která se v mžiku blýskala uklizená a vyčištěná, voda crčela do vany, takže za chvíli mohla paní Dražanová do koupele.

„Nezamykej se, Slávinko,“ připomínal jí starostlivý manžel. „Kdyby se ti udělalo nevolno, zavolej!“

V jídelně pak osaměli oba páni. Starý si zapaloval dýmku a jak jinak, koulel při tom očima, zuřivě bafal a nadával, protože mu to nehořelo hned a tak, jak potřeboval.

Tajemník se díval zamyšleně z okna na hru stínů a světla měsíce a pak obrátil pohled na tchána.

„Prosím tě, dědo,“ promluvil, když dýmka už hořela, „buď před Slávinkou opatrnější na slova. Je sice již zdravější a její nervové záchvaty jsou mnohem slabší a méně časté, ale přece je třeba stálé opatrnosti. Nemohu ti povědět, co jsme už prodělali s její chorobou, co to stálo peněz a kolik to vyžaduje opatrnosti.“ Dražan s prosbou hleděl na tchána. „Vezu ji k tobě s největší důvěrou a prosím tě, abys s ní měl trpělivost.“

„Spolehni se, Karle, že budeme dělat všichni, co bude v naší moci. Musím ti říci, že tě obdivuji, jakou ty máš trpělivost, nebo, na mou věru, kdyby to nebyla moje dcera…“

22$

„Slávka si zasluhuje celou moji starostlivost, veškerou péči a všechny ohledy. Je to srdce nad jiné čisté a oddané, její ušlechtilost vyváží všechno, co přináší její nemoc.“

„Kolikrát si říkám, jak se to stalo, že jsem já, takový chlap plný odvahy a energie, vychoval takovou… no musím říct hniličku. Já - a mé jediné dítě je taková měkota! Ale i ty, Karle, máš na tom vinu. Ty ji ještě rozmazluješ,“ mluvil teď pan Mervart dobrácky.

Ta slova pohladila Dražana jako uznání a padla na úrodnou půdu. Zjihl pod nimi a jemně vysvětloval: „Slávka vytrpěla příliš mnoho. Zdrtila ji smrt Záviše a narození Mirošovo ji bezmála stálo život.“

„No, to je pravda,“ přikývl starý, „ale to je už dávno pryč a ona už mohla zapomenout. Všechny rány hojí čas. A našla tebe, který jsi ještě lepší a hodnější než byl nebožtík Záviš. Při vší prvotní smůle měla Slávka štěstí. Milovali jste ji oba a to není dopřáno každé ženě.“

Dražan měl teď v očích úsměv: „Ani jsme nemohli jinak, ten první i já. Vedle Slávky nelze žít a nepodlehnout jejímu kouzlu.“

„Možná,“ pokyvoval Mervart a v jeho očích byla patrná spokojenost. Každý otec slyší rád, že jeho dcera je milována a milováníhodná. Je však jisté, že jí povoluješ až příliš. Možná, že by byla zdravější, kdyby se nesměla své churavosti tolik věnovat, kdybys byl kapánek ostřejší. To já jsem byl jiný chlap! Měl jsem ženu také rád, ale musela poslouchat!“

Dražan se usmál: „Babička měla asi zdravé nervy.“

„Neptal jsem se jí po nich. Není radno příliš se ženskou vyvádět. Čím více se s ní mazlíš, tím hůře pro tebe. Na ženu patří přísnost!“ naparoval se starý bohatýr.

23$

Dražan pokyvoval: „Ale jen je-li jí třeba. Slávka ji nepotřebovala po celá léta. Byla nejlepší družkou a vzornou mámou. Stál-li kdy mezi námi jaký stín, byl to jen přízrak Závišův. Dříve si brala do hlavy, že se mu zpronevěřila, že mu měla zůstat věrná i po jeho smrti, a to před lety vyvolalo její těžkou nervovou chorobu. To jsem ti tehdy zatajil, dědo, ale dnes ti to můžu říci. Slávka bez mého vědomí tehdy navštívila jakýsi spiritistický kroužek, kde byla, domněle, spojena se Závišem, a ten prý ji zahrnul výčitkami, že se znovu provdala.“

„Nesmysl,“ vykřikl starý pán a udeřil pěstí do stolu. „To by se museli všichni ti tam kdesi na pravdě boží zbláznit! Kolik vdov a vdovců zůstává po smrti partnera absolutně věrných? Vždyť by to ani nebylo normální! A tam nahoře, milý brachu, tam už nepanuje žárlivost.“

„No, to jistě,“ melancholicky se usmál tajemník, „ale je-li někdo nervově - co - duševně - nemocen, nedá si nic vymluvit. Slávka propadla úplnému zoufalství a dobře víš, jak to s ní bylo. Nebýt tenkrát toho požehnaného opata premonstrátského, se kterým se setkala v sanatoriu, snad by spáchala sebevraždu nebo se se mnou rozvedla. Ten jí vše vysvětlil z hlediska církevního a měl na ni takový vliv, že se mu podařilo ji jaksi usměrnit. Jsem tomu posvěcenému muži navždy zavázán největšími díky.“

„Tak, tak,“ přikyvoval starý pán, „vy jste to vedli, co se týká víry, poněkud moc lhostejně a říká se, kde přestává víra, tam začíná pověra.“

„Slávka to napravila. Teď už se za zemřelého jen modlí a zdá se mi, že se s tím vyrovnala. Mně už teď jen někdy vyčítá, že nemám Miroše tak rád jako svého

24$

syna, ale to je jen její chorobná domněnka, jako důsledek proběhlého onemocnění. Já ovšem mohu odpřísáhnout při Bohu, že ve svém srdci a své mysli necítím nejmenší rozdíl mezi oběma svými syny.“

„I bodejť, já vím,“ zavrčel dědeček, snad aby zakryl pohnutí, jež se ho zmocnilo při této rozmluvě, a snad proto zase přešel do útoku: „Tys je stejně rozmazlil všecky. Slávku i kluky. Popřál jsi jim plnou volnost a víš přece, že se ti to může špatně vyplatit.“

„Snad,“ Dražan pokrčil rameny. „Nikdy však nedošlo k tomu, že bych s nimi musel jednat tvrdě. A tady mi zase Slávka vytýká, že jsem povolil Mirošovi, když se hnal za svou touhou. Ona šílí hrůzou, když slyší, že se chýlí k válce, protože Miroš bude první ve styku s nepřítelem, neboť je letec.“

„No, o to se strachovat nemusí, tady se jistě zase projeví celá ta slabost dnešní doby. Bojím se jen, že koneckonců, až přijde k tomu, aby se Němcům pořádně nařezalo, nebudou ti naši vzdělanci a humanisté ani chtít bojovat. Důležitější je jim fotbal a hokej a všecko to moderní mámení než svoboda vlasti. To je však strašné, strašné pomyšlení!“

Nějak shrbeně se po té řeči děd zdvihl, přešel na verandu až ke jejímu zábradlí a setrval tam chvíli nahrben se sklopenou hlavou. Pak se vrátil do pokoje a těžce dosedl za stůl. Když pozvedl hlavu, viděl Dražan jako neviditelným dlátem vyryté vrásky bolesti ve tváři toho starého vlastence a litoval ho. Musel však obhájit svou krev.

Jsi nespravedlivý ke svým vnukům, dědečku. Mýlíš se v nich. Brojíš proti sportu a bráníš se uvěřit, že i v něm je vědomí národní příslušnosti, a že to, co se odehrává na fotbalovém hřišti…“

25$

Jdi mi k čertu s fotbalem! Je to hra surovců a neurvalců, nicotnost a nic jiného!“

„Dědo, mýlíš se, opravdu.“

„Nech toho, prosím tě, nebo se zblázním vzteky. Jsi právě takový lehkomyslník jako ti všichni, co vedou dnešní svět. Bojím se, strašně se bojím o svůj národ!“ prudce oddechoval děda a mávnutím ruky zarazil zetě, který se ho chtěl pokusit uklidnit. „Bojím se o něj po celých dvacet let. Pozoruji to od počátku. Samé extrémy a nicotné politické škádlení, kácení soch, plivám na oltáře, šlapání po národní ideji, to byly první a přednostní starosti vedoucích osobností. Vyrovnali jste se s Římem, ale s vnitřním nepřítelem jste se vyrovnat nedokázali.“

Starý pán jen supěl a v tváři byl všecek brunátný.

„Však se s nimi vyrovnáme teď, neboj se, dědečku, ono to muselo dozrát,“ ozval se Dražan. „Bylo mnoho přestřelků, to máš pravdu, ale uznej, co dělá pták, který je po dlouhém věznění puštěn na svobodu? Vyvádí a zrovna blázní…“

„Ano,“ skočil mu do řeči tchán, „lítá jako blázen, až si buď poláme křídla nebo vletí do tenat, která na něj nastražil jiný žalářník. Bojím se, Karle, že se tak stane i nám. Léčka je pěkně upletená, smyčka se utahuje stále víc a víc.“

„Vidíš to všechno příliš černě, dědo. Musíš důvěřovat v sílu naší armády a taky našim přátelům. A nevěř tomu, že by naši synové nešli hrdě klást své životy. To, co snad tlumí jejich národní uvědomění, to je pouze takový povrchní škraloup. Jen slupka, pod níž dřímá zlaté jádro…“

V koupelně cvakla klika. Dražan rychle přerušil další řeč na toto téma a přitlumeně, ale důrazně upozor—

26$

ňoval: „Prosím tě, dědečku, varuj se před Slávkou těchto hovorů. Chci ji uchránit obav z válečných hrůz, pokud je jen možno. A odpusť jí, že je tak nestatečná. To vše je pouze z nesmírné lásky k nám.“

Paní Dražanová v koupacím plášti pomalu přicházela z koupelny. Lehké trepky, které měla na nohou, klapaly daleko svižněji, než když šla do koupelny. Její tvář nesla stopy koupele a byla očividně osvěžená. S tváří zbavenou líčidla vypadala jako bytost z jiného světa. Její pleť byla přímo průhledná, její výmluvné oči byly jakoby podkresleny zamodralými obloučky.

„To ses brzy vykoupala,“ pokoušel se dědeček nastolit nějaké indiferentní téma hovoru, i když jeho veškerým zájmem teď byla politika, nic jiného ho nezajímalo a nenapadalo.

„To jsem se znamenitě osvěžila,“ pochvalovala si paní Dražanová a jako by docela zapomněla na pohnutou debatu při večeři, usmívala se bezmála vesele. Vtiskla se mezi muže a otce, kteří zrovna stáli vedle sebe, vzala oba pod paží a s uspokojením se přiznala: „Jak je mi příjemné, že jsem tu mezi vámi, stranou všeho neklidu, který teď v Praze vládne! Dnes budu jistě spát docela klidně, vždyť i moji chlapci jsou tu schováni na pár dní v ústraní a v bezpečí.“ Snivě položila tvář manželovi na rameno a přitáhla si otce blíž k sobě. „Co dělat, co obětovat, abych vyplatila záchranu pro vás všecky, pro tebe, Karle, pro tatínka i syny,“ mluvila trochu pateticky. „Vždyť nemám nic než své srdce, a to nikdo nepotřebuje. To není pro nikoho v celém vesmíru.“

„Zase takové malověrné myšlenky,“ pokáral ji něžně Dražan a vzal ji láskyplně do náruče. „Co to mluvíš, blázínku? Žádný z nás nemůže existovat bez tvého srd—

27$

ce. Jenom se šetři pro nás všechny. Viď, tatínku, Slávka je přece pojítkem všech v naší rodině. Ona je duší tohoto našeho společenství.“

„Ba právě, právě,“ vrčel dědeček, nemoha utajit své pohnutí. „No, však počkej,“ tváře se drsně, vyhrožoval dceři, „já si na tebe dám pozor! Budeš tu mít klid, budeš se léčit, ale budeš také poslouchat!“

Těch několik dní naprosté svobody a volnosti, bezstarostného lenošení, několik dnů ničím nerušené venkovské idyly užívali synové Dražanovi plnými doušky. První ráno leželi do jedenácti hodin, až je jarní slunko budilo polibky na nemyté a neoholené tváře, druhé ráno však už je vidělo upravené a vypravené, jak se chystali někam do přírody. To orosené ráno a březový hájek blízko dvorce, zpěv skřivana i čerstvý větřík, to je nadchlo. Vychutnávali péči vzorné kuchařky Rózy i obsah jejích „egyptských hrnců“, starostlivosti a šikovnosti sestřenky Duliny, která uměla upéci tak dobré keksy a zázvorky. Ba, škoda, že to potrvá jen několik dní a na pokračování se musí počkat až do velkých prázdnin. Miroš měl jen týden dovolené a na Otouše už nejpozději pozítří začne hartusit otec, aby se vrátili do Prahy. Otouš složil první státnici a pak ujišťoval otce, že v dusných zdech jarní Prahy se bude špatně studovat, že na venkově, v klidu, by se mohlo studovat daleko lépe. Mluvte však s paličatým otcem! Ten se nad takovými důvody jen moudře usmíval a tvrdil, že to zná z vlastní zkušenosti. V podmínkách tak příjemných, jaké Mervartův dům nabízí, by se toho moc nenastudovalo.

„Zvláště, je-li nablízku půvabná sestřenka,“ dodal otec.

28$

Hm, půvabná sestřenka? Ovšem, Dulina je hezká, nebo spíše je zajímavá a rozhodně není hloupá. Děda jí dává tvrdou, ale dobrou školu a dostatečné vzdělání. Mohla by sice v tom směru dosáhnout více, ale děda ji nemůže postrádat. Tomu se Otouš posupně zasmál, tak, jak to dělá maminka, když se s dědečkem dostanou na téma Dulina. Ve chvílích špatné nálady vytýkala matka svému otci, ale to jenom po straně šeptem, aby to nikdo nezaslechl, že si tak oblíbil vzdálenou příbuznou tou měrou, že jí dává přednost před svými vnuky. Ano, to byl jediný kámen úrazu v rodinných vztazích. On dědeček skutečně stranil Dulině přede všemi a od všech také požadoval, aby se k ní chovali tak, jako by patřila do rodiny a měla tudíž požívat všech výsad jako oni, dědovi legitimní vnuci. A Dulina, která měla hrdou a chladnou povahu, tuto pozici přijala a držela.

To však nemohlo kazit náladu obou chlapců. Nevídáno! Děda musí stále prosazovat nějaký svůj názor, stále musí na něco hubovat, na někoho křičet, to už je jeho povaha a je nutné to brát, jaké to je. Jako čeleď v domě i vnuci ho znali a nermoutili se nad touto vlastností nestora rodiny. Věděli, že to jde jen z plic, a rozhodně to není projevem špatných povahových vlastností, vždyť z jeho činů a opatření zářila nezměrná laskavost a láska. Jaké on jim pokaždé přichystal krásné prázdniny a dal plně k dispozici svůj rozlehlý domov, oplývající blahobytem! Své rozsáhlé hospodářství vedl tak dobře, že živilo dokonale celou rodinu.

Ráno běhaly ženské do mlíčníku s vrchovatými krajáči mléka. Hoši se ještě povalovali v posteli a už v kuchyni vrčela a bzučela elektrická odstředivka

29$

a máselnice, a když se panstvo vyhrabalo k snídani, bylo na stole už čerstvé máslo, na svačinu měli výborný sýr a brzy zjara už přicházela na stůl drůbež, které byl plný dvůr. Ve spíži visely šrůtky uzeného masa, byly tam hrnce s husím a vepřovým sádlem, ve sklenicích pečínka, stačilo vzít si, co hrdlo ráčilo a kolik bylo člověku libo.

V zeleninové zahradě se zelenalo a červenalo celé pole jahod; Dulina je nasbírala do skleněné nádoby a přebírala pak u stolu ve společnosti bratránků. Róza pak na ně nalila hustou smetanu a oba Dražanové nestačili ani poděkovat, než se na ně vrhli.

Ti hoši tu byli zkrátka doma, znali kdekoho a kdekdo znal je, celá ves i celé městečko. Chodili do statku sedláka Chadimy a od dětství kamarádili s jeho dětmi, měli rádi starého Kloudu, pytláka a rybáře, který bavil mládež skvělými historkami ze svého pestrého života. Za světové války bojoval jako legionář a děti ani nedýchaly, když jim líčil, jak v noci utíkal od kumpanie do zajetí, barvitě líčil, jaké to bylo v Rusku a Číně, kam až ho za války osud zavál.

Rádi si poslechli zvláštní veršované poděkování žebračky Karáskové za almužnu, kterou jí dávali do nastavené krabičky, vítali komickou figurku žida Muckensteina, který vykupoval kožky a peří a přijížděl se svým vozíkem občas do dvora.

Třikrát za den se zastavili u trafikanta Fely, který věděl o světě všechno a o všem se s ním dalo rokovat. Měl také vždy nejčerstvější zprávy o událostech v místě, okolí, ba i ve světě, a ty informace byly pravé a dobré, jak se později vždycky ukázalo. Ví Bůh, jakou poštou je dostával.

V městečku byl hraběcí pivovar a v něm několik

30$

mladých úředníků, vesměs zdejších rodáků, se kterými se Dražanové znali od malička. A také děvčata byla ve vsi i v městečku, a ta brala na městské šviháky, i když rok co rok se zpočátku styděla, takže vždy seznamování trvalo pomalu až do jejich odjezdu.

Jedny prázdniny se Miroš začal dvořit dceři pana Starého, Marušce. Byla to hezká dívka a chystala se na studie do Prahy. Miroš jí sliboval, že se jí ujme jako ochránce v tom velkém městě a bude jí průvodcem při seznamování s Prahou. Pak však zapomněl a ani ji v Praze nevyhledal. Když potom zase přijel na prázdniny a přišel do městečka, byl na rozpacích, jak se chovat, až se s ní potká. Dulina ho však uklidnila, že sládkova Mimi má před svatbou.

„Tak,“ zasmál se Miroš potěšeně, „a mám po lásce. Já bloud jsem myslel, že tu na mne čeká a pláče, a zatím…“

„To by byla hloupá,“ šlehla ho Dulina. „Vy jste ale kluci ješitní!“

„Nestojím snad za to, aby na mě holka vzpomínala a trápila se pro mě?“ durdil se naoko Miroš. „Ty bys na mne nečekala, kdybych byl tvým klukem?“

„Ne,“ odsekla Dulina, „to tedy nečekala!“

„Ty jsi také taková, jako celé to ženské plemeno,“ předvedl tvrdý pohled a vážnou tvář, jako by to myslil doopravdy.

„Proč bychom se přeli o včerejší den?“ zasmála se dívka. „Ty nikdy mým klukem nebudeš, tak na tom nezáleží, jestli bych čekala nebo se trápila.“

„To máš pravdu. Ostatně, ty máš docela tvrdou chlapskou povahu, že bys neplakala, ani kdybych byl tvým chlapcem a šel do války.“

„To jsi uhádl,“ přisvědčila, „ani by se to konečně

31$

neslušelo, v nynější situaci našeho národa, aby ženy plakaly, kdyby, v případě války, šli jejich muži, chlapci a synové na Němce. Styděla bych se za takového, který by jít nechtěl,“ to bylo poslední slovo k tomuto problému a Dulina považovala za potřebnější vydat se za svou prací.

Zvláštní děvče byla tahle Dulina. Zpočátku se chlapcům zdálo, že je nevzhledná, dokonce ošklivá. Možná, že v nich přežívala vzpomínka, jaký byla chudáček, když přišla k dědečkovi. Otouš povídal, že mu připadá jako plevník. I když nevěděli, co to vlastně plevník je, zalíbilo se jim to slovo a dlouho jí tak říkali. Ovšem jen mezi sebou, aby to nezaslechl dědeček. Čím však si to „ošklivé káčátko“ dovedlo získat toho starého muže, ví sám Pán Bůh. Nad tím kroutili hlavou oba mladí Dražanové a především jejich maminka, což provázela bolestným povzdechem.

Příbuzenství to bylo pěkně vzdálené, Dulina byla sirotkem po neteři Jana Mervarta z druhé větve. Rodiny se navzájem nikdy nestýkaly, byli to chudí příbuzní a možná, že hrdost jim bránila žádat pomoc od zámožného vzdáleného strýce. Jan Mervart se sám o široké příbuzenstvo nezajímal, protože ono se nezajímalo o něj, když po ztrátě manželky zůstal se Slávinkou sám, vydán na milost i nemilost necitlivým rukám placených námezdních sil. Zanevřel proto na všechny sestřenice a neteře a dlouho si s nikým z příbuzenstva nedopisoval. Navíc byl veřejně činný v obci a doma starostlivý hospodář, byl tím plně vytížen a nezbýval mu čas na udržování rodinných či společenských styků.

Tehdy ani netušil, že neteř Milada má nějakou dcerušku, a nezaznamenal ani, že neteř zemřela a že po ní zůstalo děvčátko. Nevěděl ani, nač neteř zemřela a co

32$

se stalo s jejím manželem. Pak si na strýce Mervarta vzpomněla kterási jiná sestřenice nebo žena některého ze synovců a napsala k Mervartům, že v nějaké díře poblíž Pardubic žije v bídě děvčátko, sirotek, které po rodičích nezdědilo nic, snad jen sklon k onemocnění tuberkulózou, ne-li nemoc samu. Nemá-li ji dosud, dostane prý ji asi co nejdříve. Dítě je teď u staré tety, která ze svých prostředků sotva může tomuto hostu z milosti zajistit i jen základní výživu.

{Viděla jsem tu maličkou, drahý strýčku, a sevřelo se mi srdce lítostí. Hledala jsem v paměti a dlouho přemýšlela, kdo z přátelstva by se mohl hmotně i citově smilovat nad nebohým dítětem. A tak jsem se rozhodla požádat Vás. Myslím si, že ve Vašem dvoře by se mohl najít nějaký kouteček a kousek toho žvance, aby se tam přikrčilo a ohřálo to ubohé opuštěné ptáče. Udělal byste dobrý skutek, milý strýčku, a dostal se za to do království nebeského, kdybyste nebohého sirotka přijal pod svou střechu.}

.

Prý se tehdy pan Mervart při čtení toho dopisu ušklíbl a zabručel sám pro sebe: „Pak že se o mne nestarají moji drazí příbuzní! Vždyť oni mi vyhledávají stupínky do nebes!“

Pár dní nechal věc odležet; dopis ležel na stole, jako by hospodáře nezajímal, pak jej však popadl, zastrčil do kapsy svátečního kabátu a vyrazil do Pardubic. Přivezl odtud ještě týž večer Dulinu, takové opravdu zkřehlé, ubohé ptáče. Název Otoušův skutečně vystihoval její vzezření.

Děvčátko nevypadalo na dvanáct let, jak bylo neduživé, slaboučké a chudokrevné, s bledou pletí plnou

33$

drobné i větší vyrážky, mělo uhlazené, mastné vlasy, i chrup byl jakýsi nevyvinutý, krátce, bylo to pozdní housátko, jak řekla Róza, když je uviděla. Podívala se však na ten obličej zkoumavě a pozorně a ujistila přítomné: Jen počkejte, až ji trochu spravíme, to se podíváte! Jen si všimněte jejích očí a pěkného tvaru obličeje!“

Dulinka, tehdy jí ještě říkali Dulinka, byla plachá a bojácná, často stonala a mluvila, jen aby odpověděla na otázky. Nějaký čas se choulila zimomřivě ve svém koutečku na konci lavice a buď se učila ze školních knížek, nebo kreslila, nebo psala. V krátké době onemocněla, trpěla žaludečními potížemi za horečnatého stavu, potíže se však uklidnily při domácké léčbě a dívka se pak rychle začala spravovat. Vykládalo se to jako reakce na příliš rychlý přechod na vydatnou stravu, kterou nařídil pan Mervart a na plnění příkazu také dohlížel. Dulina se ho bála, nehorázný strach v ní vyvolával svým patriarchálním vzhledem. I když si už začínala zvykat na nové prostředí a nové lidi ve své blízkosti, když už začínala štěbetat se služkami, vždy zmlkla, jako když utne, když „pán“ vstoupil do dveří.

Za její nemoci, kdy proležela několik týdnů, služky a deputátnice ze dvora ji litovaly a šeptaly si, že tohle ubožátko nebude dlouho užívat blahobyt, do něhož spadlo příliš náhle a neočekávaně.

„Ta strava pro ni byla moc silná,“ soudila Róza, „já jsem si to hned myslela, ale náš pán, však ho znáte, každého nutí a pobízí do jídla a Dulinka se bála neposlechnout ho, když trval na tom, že musí sníst všechno, co dostane na talíř, a tak se to s tím vykrmováním přehnalo.“

Pan Mervart si zpočátku přijatého sirotka příliš

34$

nevšímal. Měl stále nedostatek času a dítě na sebe nijak neupozorňovalo. Dohlížel jen na to, aby dostávalo dostatek dobré stravy, vždyť bylo smutné vidět, jak je ubohá, a zařídil její přijetí v měšťance, kam ji také osobně dovedl. Myslel si, že to je všechno, co může pro to děvčátko udělat. Teprve když Dulina onemocněla, začal se jí více věnovat, hnán zpočátku jen soucitem, během doby mu však ta žába začala přirůstat k srdci. Zašel také do školy, aby ji omluvil, že sotva tam chodila pár týdnů, musí tak dlouho vynechat vyučování. Tam se však dočkal velice příjemného překvapení, když mu učitelka sdělila, že ta nepatrná Dulinka, to neduživé dítě, je neobyčejně nadaná a pilná, že má tolik dobré vůle a ochoty, že by se přetrhla, jak učitelka nebo některá spolužačka jen vysloví nějaké přání. Nad vyslovenou chválou z úst učitelky se statkář potěšeně pozastavil a podivil se, jak mohl přehlédnout, že v tom nepatrném děvčátku se ukrývá osobnost s prokazatelnými kvalitami. Pocítil k dívce hluboké sympatie a ona nadále zůstala v jeho zorném poli. Jeho vnuci nikdy neoplývali zvláštní pílí ani nejevili nějaké mimořádné nadání. Často je dědeček oslovoval „lajdáci“.

Od překvapivého zjištění ve škole se dědeček věnoval Dulince více, než ona mohla pochopit. Když se konečně trochu sebrala po té nemoci, zavezl ji do Prahy a dal ji vyšetřit u dětského lékaře. Ten protahovaný průběh nemoci ho vystrašil. Obával se, aby dítě skutečně po matce tu tuberkulózu nezdědilo. Mladý odborný lékař mu vysvětlil, jak se na tuberkulózu nahlíží v moderní vědě.

„Tuberkulóza není dědičná, jak se domnívali naši předchůdci a jak tento názor ještě přežívá v laické veřejnosti, je to ovšem nemoc vysoce nakažlivá. Dítě se

35$

od matky nakazí v nejútlejším věku, když ona nad ním kašle, dýchá na něj a líbá je. V tomto případě se to naštěstí nestalo, neboť dítě je zdravé. V pubertě však bude potřebovat speciální režim, dobrou výživu, vzduch, slunce a občas změnu prostředí.“

„To všechno jí mohu poskytnout,“ ujišťoval statkář. Na jeho žádost mu lékař napsal schéma kombinací potravy, aby obsahovala všechny potřebné živiny.

Pan Mervart pak seznámil kuchařky s novým stravovacím režimem a skutečně se Dulina začala očividně sbírat. Dostala chuť k jídlu, přibrala na váze a získala nejen sílu, ale i veselejší náladu. Opustila svůj koutek, kde sedávala ustrašeně a tiše, rodina ji najednou viděla i slyšela, pomáhala v kuchyni Róze i Pepičce či Tonče. Získala si několik kamarádek ve škole a zahrada i náves si zvykaly na hry této společnosti i hlas Mervartovy Duliny. Přestala se bát hřmotného, hlučného strýčka a jako vzácný dárek od něj přijala dovolení říkat mu také dědečku, jako jeho vnuci, co sem jezdili na prázdniny. Zúčastňovat se jejich her se však neodvážila. Byli to velcí a divocí kluci, bála se jich bezmála a vzdalovala se jich i proto, že brzy vycítila v chování jejich maminky bezbřehou lásku k nim, ale vůči ní velký chlad. Tato tetička ji oslovila jen málokdy, a to vždy povýšeně a jako by odpočítávala ta chladná a bezvýznamná slova.

Když přijeli na prázdniny Dražanovi, cítila se sklíčená a těšila se jen, až zase odjedou. Z nich měla ráda jen strýčka Dražana. Ten k ní byl laskavý a choval se k ní docela samozřejmě, jako by sem odjakživa patřila.

O příštích prázdninách vypravil dědeček Dulinu s její oblíbenou učitelkou, slečnou Dolákovou, do lázní.

„Ať vidíš také lepší svět a užiješ jiného vzduchu.

36$

A společnost slečny učitelky ti jen prospěje. No, co koukáš jako by ti to nebylo vhod,“ osopil se podle svého zvyku na udivené děvče.

Tehdy se Dulina poprvé vzchopila, násilím odhodila svou ostýchavost a nesmělost, přiskočila a políbila dědečkovi ruku.

Jsem ráda, dědečku, jsem šťastná, jen mě mrzí, že za mě musíš vydat tolik peněz. Beztoho mě živíš a šatíš, já…“

„Ale jdi, prosím tě!“ utrhl se, a to tentokrát proto, aby zakryl pohnutí, jež se ho zmocnilo, „nemluv nesmysly. Peníze budou a já ne,“ zasmál se trochu nejistě, „hlavně ať ti tam přidají trochu zdraví.“

Chlapci Dražanovi si tehdy ani nepovšimli, že Dulina není doma, a nepohřešila ji ani jejich matka. Tak byla Dulina bezvýznamná a skoro zbytečná. Chlapci se s ní o těch prázdninách vůbec nesetkali, odjeli o pár dní dříve před začátkem školního roku a učitelka Doláková se vrátila s Dulinou těsně před začátkem školy. Zdržela ji nemoc maminky, k níž cestou z lázní zajela.

Ten rok Dražanovi nepřijeli na Vánoce. Nebyl sníh a dokonce jej bylo málo i na horách, tak byli jen dvakrát v Krkonoších, na Boží hod a pak na Silvestra. S Dulinou se tedy sešli až v létě, o prázdninách. A to bylo překvapení! Ani by se k ní nehlásili.

„Na mou duši,“ žasnul Miroš, když s Otoušem byli sami, „kdybych ji potkal venku, nevěřil bych, že je to Dulina.“

„Ten umouněný plevník,“ dodal Otouš s rozpačitým smíchem, „bývala jako vyplašená vrána, jako nemocné house, celá umolousaná. A dnes? No já žasnu!“

I paní Dražanová zvedla hlavu a udiveně se zahleděla na dívku, překvapená a nějak znepokojená. Strýc

37$

Dražan si nečinil násilí a zvolal s patřičným posuňkem: Je to možné? Je tohle malá Dulinka?“

A ona, Dulina, skutečně najednou nebyla malá. Za toho půl druha roku se vytáhla snad o celou hlavu, ztratila tu nehezkou hubenost a hranatost, její tvary, už nepopiratelně ženské, se zaokrouhlily, pleť se nyní rovnala zralé broskvi, vlasy měla oříškově hnědé, ondulací hezky, ač jednoduše upravené.

Zarděla se pod údivem a netajeným překvapením hostů, uctivě se s nimi vítala, tetince políbila ruku, ale zůstala spíš vážnou než veselou, spíš chladnou než vřelou. Dědeček to pozoroval s trochu škodolibou radostí a hlasitě se smál rozpakům mužské části Dražanovy rodiny.

„Bodejť, že je to Dulina, to jsme z ní s Rózou udělali! To koukáš, Karle, viď? A co vy, chlapci? Že byste ji nepoznali? Na tuhle chvíli jsem se letos těšil ze všeho nejvíc. Já to věděl, já jen čekal, jak se budete divit. A můžete mi zrovna poděkovat, protože je to výsledek mé práce. Ano, mé! Dal jsem si ohromně záležet, abych z té žáby udělal něco pořádného. A povedlo se mi to znamenitě, to je velký úspěch. Vždyť na ničem nezáleží víc, než dát jí zdraví.“

Dražan se pobaveně usmíval tomu hlaholu a nadšení tchána, který prožívá radost z úspěchu tvůrce, a v duchu si říkal, jaký je to dobrý člověk, tenhle děda, který vynaložil tolik péče o skoro cizí dítě, ke kterému nemá žádné závazky.

Jiné pocity při tomto představení měla paní Dražanová. Co myslí ten tatínek? On snad má tuhle cizí dívku raději než její chlapce! Vždyť je k nevíře, že by zapomněl na hlas krve! Protože tato žena vždy podléhala svým citům a náladám a neuměla se jim bránit,

38$

ani teď nedokázala ten vnitřní hlas umlčet. Oba páni viděli, jak její nálada poklesla, což se konečně zobrazilo hned i v její tváři. Cítila to i Dulina a to poznání jí proniklo do hloubi duše. O těch prázdninách se rodiny Dražanovy stranila ještě víc než dosud a tehdy, kdy jako dítě se před dospělými ostýchala a chlapců se bála. V jejím nitru se něco změnilo, v jejich přítomnosti cítila divné rozechvění, za nic na světě by si však nepřála, aby oni něco z toho poznali. Vůči tetince pociťovala podvědomě trpkost, ale nepřipustila si přiznat si ji.

Návštěvou tolika osob přibylo přirozeně v této velké domácnosti mnoho práce a tak Dulina, aniž by ji k tomu kdo vyzval, se ujala úklidu a pomoci v kuchyni. Činila se vší silou, zvykla si časně vstávat, točila se v kuchyni jako vřeténko a ve chvílích volna sedávala v zahradě v koutku, kde nebyla hostům na očích. Tetinka si jí nevšímala, stejně jako když Dulina byla malá, a Dražanovi to nebylo nijak nápadné. Ne tak však hospodáři. Kroutil nad tím hlavou a byl zřejmě s takovým vývojem vztahů v rodině nespokojen, a kdo znal jeho povahu, musel očekávat, že co nejdříve zasáhne.

Tehdy se pokazil červenec, přišla série deštivých dnů, kdy se ani nedalo vyjít ven, kdy byla navíc velká zima. Zima byla i v domě, že se muselo dokonce přitápět v krbu, a to kalendář ukazoval polovinu července. Miroš s Otoušem se nebavili, povalovali se v bytě, překáželi a byli protivní. Snesli konečně stolní hry, šachy, halmu, dámu i člověče nezlob se, rozkramařili to po stole, že nebylo kam postavit šálek k svačině.

„Proč nepozvete taky Dulinu, aby hrála s vámi?“

39$

nespokojeně se ptal dědeček, když zašel do bytu přehlédnout situaci. Viděl v kuchyni Dulinu, jak sedí u okna a něco zašívá, v pokoji u stolu pak sedí kluci a jak vidno, příliš se nebaví.

„My o ní nevíme,“ koktal Otouš, zaražen dědovým tónem, „ona je stále někde pryč, pořád něco dělá v kuchyni…“

„Tak ji pěkně zavolejte a vezměte mezi sebe,“ velel starý pán a už se obrátil a volal do kuchyně: „Pojď sem, ty kuchařko, kde zase vězíš? Proč nejsi v pokoji s ostatními? Nech tam také trochu té práce na druhé a zahoď tu punčochu. Copak nemáme starou Novačku, která si ráda vydělá zašíváním nějakou tu korunu? U nás není třeba, aby domácí slečna látala nějaké zbytečné hadry. Pojď rychle sem, mezi společnost!“

„Ale, dědečku, já…“ bránila se Dulina, „přijdu hned, jen co sem přijde Róza.“

„Co je ti do Rózy? Ona přijde i bez tebe! Pojď sem, a dost!“

Dulina věděla, že je marné odporovat, položila tedy práci a odvázala zástěrku. Přičísla si vlasy a vstoupila do pokoje. Se sklopenýma očima se usadila rozpačitě mezi bratránky a tetu. Hoši hráli žolíky a právě rozdávali na novou hru. Rozdali tedy karty také Dulině.

Od té doby stál Jen Mervart tvrdošíjně na svém, že Dulina patří do rodiny a on že si přeje, aby se zúčastňovala všeho, co podnikají jeho hosté. Ještě téhož dne pak si vzal oba vnuky na paškál rozhodnut, že jim musí napravit hlavu a naučit je způsobům. A jako vždy, co si pan statkář předsevzal, to také vykonal, byť to někdy bylo trochu unáhlené a ztřeštěné.

Také tenkrát, v časném podvečeru, zavolal vnuky do svého pokoje, usadil je u stolu a postavil se před ně

40$

jako vyšetřující soudce. Hoši byli trochu zvědavi, ale rozdovádění a rozhodně ne ustrašení. Ona tohle nebyla příhoda nikterak výjimečná. Dědeček si je často takhle předvolal, postavil se před nimi rozkročmo, někdy třímal v ruce svou dýmku s dlouhým troubelem, někdy svou hůl, s níž chodíval na kontrolu práce v polích, někdy, pro větší efekt, odpásaný řemen. Neinformovaný svědek takové scény by trnul obavou, jak budou ti kluci krutě zřezáni.

Zkušenost, že dědeček na ně dosud nepoložil ani prst, nechávala Dražany v klidu, z nějž je nevyrušily ani nadávky, ani hubování, křik a výhrůžky, ani to, že děd tloukl holí do podlahy nebo řemenem do stolu, sliboval a vyhrožoval, ale k brachiálnímu násilí nikdy nesáhl. Proto se dnes vnuci cestou pochechtávali, postrkovali a konečně předstoupili před dědečka jako jelimánkové, zvědavi, co zase má a proč a jaká zase bude důtka, kterou jim udělí.

„Já myslím, že to bude něco politického,“ šeptal po cestě Miroš Otoušovi.

„Nebo kvůli jídlu,“ hádal Otouš, „možná že podle dědova názoru jíme příliš málo. Já však už nejsem schopen víc jíst. Včera jsem spořádal bezmála čtvrtku husy a šest plátků knedlíků a dědeček mi vyhuboval, že nic nejím.“

Nemuseli však dlouho tápat v nejistotě. Dědeček si odkašlal, zakoulel očima a šel přímo k věci.

„Tak pozoruji, milí pánové (takhle je oslovoval, když měl na ně zlost), ano, pozoruji, že úplně ignorujete Dulinu. A činíte tak neprávem, protože Dulina je zrovna tak moje jako vy, ba ještě o něco víc. Vy máte kromě mne ještě rodiče, Dulina však nikoho jiného nemá. Já ji mám rád a ona to ví, váží si mne

41$

a jsem si jist, že mi jednou doslouží k smrti.“

„Ale dědečku!“ zvolal Miroš, avšak starý pán ho umlčel mávnutím ruky.

„Co dědečku? Jaké dědečku? Doslouží mi některý z vás, nebo vaše budoucí panička? Asi sotva. A že tu nebudu věčně, to je jisté. Tak snad mne nebudete zlobit. Říkám vám to rovnou a bez výhrad: ode dneška budete Dulinu brát mezi sebe a budete se k ní chovat, jak se sluší a patří.“

„To Dulina se nás straní,“ namítl Otouš trochu vzdorovitě, „utíká před náma. Nemluví.“

„Proč by se vás stranila, kdybyste se k ní slušně chovali? Vy se k ní však chováte povzneseně, ale ona se vám plně vyrovná, i když vy jste už vzdělanější, máte za sebou více škol. Ona je děvče od přírody chytré, inteligentní a schopné. A ostatně, pochází z dobré rodiny. Její otec byl umělec, a to nebyl ani váš otec a nejste to ani vy.“

„Dědečku, kam ty až zabíháš,“ mrzutě se ozval Miroš, „co ty všechno vyčteš, jsi-li ve špatné míře. Nikdo z nás Dulininy přednosti nepopírá, žasneme stejně, jaká se s ní stala změna a jaký pokrok udělala, co jsme ji neviděli.“

„To věřím,“ souhlasil dědeček samolibě, „to věřím. To vidí každý, jaké je z ní hezké děvče. A nelíbí se jen vám! Ale z toho, milí přátelé, nebude nic! Ona ví, co se pro ni hodí a co ne. Já si přeji, abyste si jí všímali a zacházeli s ní jako bratranec se sestřenicí, a budu spokojen. Co mne ještě velice mrzí je, jaká je k ní vaše mamina. Asi je to nějaká žárlivost, možná má strach, že vám Dulina přebere kus mé lásky a pobere něco z vašeho majetku. No, jisté je, že dostane slušné věno, ale na vás ještě zbyde dost.“

42$

„Dědečku, ale tohle snad nemyslíš vážně!“ zvolali chlapci skoro jedněmi ústy bolestně a uraženě, „tuhle výčitku jsme si nezasloužili my ani naše mamka. My nečekáme žádné dědictví, máme tě rádi pro tebe samého a naše mamka… Však ji znáš. Její království není z tohoto světa.“

To tedy sedlo, dědeček byl odzbrojen a co víc, byl dojat.

„No, snad jsem tolik neřek,“ zavrčel, aby zakryl dojem, který na něj učinila slova těch kluků. „Nevídáno! Aby se páni hned necítili dotčeni,“ to už zase byl v obvyklé formě, „chtěl jsem jen říci, co a jak je, co si o tom myslím a jak si to přeji. Tak, teď můžete jít, skončeno! Všichni víme, na čem jsme, a basta.“ Zakoulel ještě očima a ukázal na dveře.

Ještě však vnuci nebyli venku a už se zase ozval jeho burácivý hlas, volající zpátky: „Co peníze, máte, nebo nemáte?“ vyrazil na ně, když se zase postavili do pozoru.

Chlapci se podívali jeden na druhého a pak rozpačitě na dědečka. To byla otázka! Co říci, aby člověk nechybil? Když řeknou, že nemají, mohou se dočkat, že jim děd vyhubuje outratů a flamendrů, řeknou-li že mají, přijdou o to, co by jim třeba chtěl dát.

Konečně se rozhodli: Otouš zkusil, co to udělá, když přizná pravdu. Jak by mohli ještě něco mít, když musí stále chodit k Felovi. Je jim ho líto, že tady na tom zapadákově prodá málo cigaret. Je to válečný invalida a zaslouží si, aby se mu pomohlo.

Miroš přiznal, že ještě pár korun mají, to aby bylo dobře na obou stranách. Tak, nebo onak, aspoň jeden snad nechybí.

Jenom ze sebe nedělejte škroby,“ přikazoval děda,

43$

„ať lidi neřeknou, že starý Mervart je lakomý a nedá vnukům ani vindru do kapes. Tady máte a jděte k ďasu, ať už vás nevidím!“

Otevřel šrajtofli, jak říkal, a dal každému chlapci padesátikorunu. To byla jiná řeč! Dražani se zazubili na dědečka, poděkovali a vydali se na cestu k tomu ďasu.

Sotva byla příčinou ta padesátikoruna, spíše asi dědečkova osvěta, že se vztahy mezi mládeží změnily. Za pár dní to vypadalo, že žádná zábava bez Duliny není dokonalá, a do konce prázdnin se pak mezi všemi vyvinul vztah pevného přátelství.

I tentokrát už docela samozřejmě počítali s Dulinou, která sice jako vždy při jejich příchodu byla chvíli plachá a nemluvná, za chvíli však roztála a nakonec radostně přijímala jejich ujišťování, že letos o velkých prázdninách to bude ještě lepší než kdy dříve.

Nazítří při snídani si otec Dražan vzpomněl, že má zařídit cosi důležitého. Ptal se děda, nevěděl-li by o nějakém vhodném bytě k prázdninovému pobytu známé rodiny.

„V této neklidné době lidé z měst utíkají na venkov. Jednak pro klid, vždyť v té Praze je to skutečně blázinec, jednak pro bezpečnost. Jsou škarohlídové, kteří nevylučují i třeba nečekaný útok letadel na města. A tak kdo může, zajišťuje pro svou rodinu útulek co nejdál od města,“ vysvětloval Dražan. „Neznáš náhodou, aspoň z našeho vyprávění, plukovníka Hromadu? Je to můj dobrý přítel.“

„My mu vždycky vychvalujeme zdejší krajinu a zdejší vzduch,“ vložil se Otouš do hovoru, „tak jsou na to tady zvědavi a zvlášť dcera pana plukovníka by se sem podívala moc ráda.“

Paní Dražanová ožila stejně jako Otouš.

44$

„Jsou to velice hodní lidé, s paní Hromadovou se stýkám skoro denně a mám ji z celé společnosti nejradši. Kdyby ta mi mohla být nablízku, to bych pak prožila opravdu nejkrásnější dovolenou.“

„Mají žábu a menšího chlapce a nedělali by si jistě nároky na velký byt,“ přidal se i Miroš.

„No, když o ně tak stojíte,“ uvažoval pan Mervart, „a chtěli byste je mít tak říkajíc po ruce…“ odmlčel se, zřejmě ta odmlka měla navodit správnou náladu pro jeho konečné rozhodnutí, „tak je vezmu k nám. Na druhé straně jsou přece dva nevyužité pokoje. My máme celou rezidenci tady a ty dvě místnosti jsou zařízené a rozhodně nám nebudou chybět. Snad by jim stačily.“

Tajemník byl nadšen, Otouš se ani nepokoušel svou radost tajit a paní Dražanová se docela rozzářila a zrovna plýtvala vděčností.

„Ty jsi zlatý, tatínku,“ vrkala, „to bychom si ti ani nedovolili navrhnout. No, to je skvělé! Hned jim to napíšeme, aby věděli, že jsme nezapomněli. Dulinko, buď tak hodná a přines mi sem psací náčiní,“ plna radosti a laskavosti požádala neteř a chystala se psát ještě teď dopis.

Dvůr Jana Mervarta s přední budovou, která byla obytným stavením a vzhledem spíše vila, stál trochu o samotě, vzdálený od vesnice Zvonůvka dobrých dvě stě metrů. Nejbližší větší místo bylo městečko Rakovec, vzdálené od statku asi dva kilometry, dosažitelné okresní, málo užívanou a téměř neudržovanou silnicí. Auto se tu ukázalo sotva jednou za dva dny, jinak tu občas kodrcaly po výmolech jen hospodářské povozy. Panoval tu tedy pastorální klid a vzduch byl skutečně

45$

jako v horách, jak to v Praze kdekomu líčil Otouš.

Tak měla paní Dražanová neomezené možnosti zotavovat se ze své „nervové“ choroby po svém; mohla spát ráno do bílého dne, pospávat třeba i chvilku odpoledne na pohovce, zkrátka dělat, co jí bylo libo.

I toho májového rána stoupalo už slunko hodně vysoko po své nebeské pouti, když se konečně rozhodla vstát a zvednout žaluzii na okně, jímž hned do místnosti vrazil krásný jarní den a předváděl té neduživé paní, jak je orosený a vykoupaný v rose, a přinesl i ptačí cvrlikání a sladkou vůni rozkvetlých šeříků.

Taková atmosféra by měla oblažit každého, kdo dovede ocenit dary hýřící přírody, a snad i tuto blahobytnou paní a její mysl naplnit radostí, skvělými myšlenkami a skvělou pohodou.

Ale kdež!

Paní Dražanová měla ve tváři trpitelský výraz jako znamení myšlenek trudných, vrátila se na lože a s rukama za hlavou přemýšlela o snu, který ji pronásledoval a sužoval často v posledních několika letech. Ach ano, zase přišel Emil. Zase přišel, aby ji navštívil a znepokojil. Jako obyčejně! Přijde ve snu jako světlý přízrak, někdy milý a usměvavý jako býval, nevyčítá jí, že šla k tomu druhému, že mu dala vše, samu sebe i jeho dítě. Jindy je smutný, má vyčítavý pohled, otvírá jí vstříc svou náruč a když se ona k němu vrhá a chce ho zlíbat, rozhodným gestem ji odstrčí.

„My už k sobě nepatříme, miláčku,“ říká, „ty miluješ toho druhého, všechno jsi mu dala, všechno, i dítě naší lásky. Což jsi zapomněla, jak to bylo sladké, když jsi je počala? Nepamatuješ si na blaho našeho lože? Čekám na tebe, čekám a ty nejdeš…“

Kruté představy, hrozné sny a strašná mámení. Karel

46$

jí sice vysvětluje, že to jsou výplody jejího nemocného mozku, že to jsou jenom sny, že Emil spí a o ničem neví, ale zakažte si sny! Vždyť jenom to slovo, které se v těchto věcech stále opakuje, těch pár výrazů beznaděje - o ničem, nikdy, nic! To je hrozné! Ta slova se v jejích snech tak často opakují a hrozí, že přivedou duši paní Dražanové k šílenství. Ach, kde je její opat, bílý premonstrát, se kterým se setkala v sanatoriu! Ten jí tehdy pomohl, ten jí vlastně zachránil život, na jeho radu se modlila za Emila, zpovídala se a přijímala, to za něho a pro něho, a byla jista, že jeho duše dojde klidu, i její že se zahojí. Dosáhla tak tehdy úlevy a jistoty pod vlivem toho kněze. Když koná všechno, co jí radil ten premonstrát, je jí lépe, ale kněží v Praze nerozumí jejím myšlenkám a nechápou její problém. Žádný nemá tolik času v zamřížované zpovědnici, aby její případ rozebral a pronikl až na samotné kořeny, vždyť se ke zpovědnici tlačí další a další hříšníci a kněží je tak málo. Tak se zase vrací pochybnosti a dohady, zlé, hrozné myšlenky, sotva je nešťastná žena jakž takž modlitbou uklidní, přijdou zase zprávy o hrozící světové katastrofě.

Jako dnes. Zdálo se, že bude dobrý den. Vtom však odněkud přilétla myšlenka na současnou situaci a hrozbu války, jak se o tom včera mluvilo u stolu. A vřeteno myšlenek a pochyb se odvíjí dál.

Co bude dál a zdali se to uklidní? Co vlastně ti Němci chtějí, co se jim nelíbí? Proč vyvolávají stále větší a silnější výtržnosti, mluví o křivdách, o sebeurčení, o osamostatnění menšin? Proč rozbíjejí dobré soužití a klid v našem státě? A celý svět se snad chce rvát, brát matkám syny. Cožpak je porodily, aby je pak vydaly na smrt?

47$

Ležela bez pohybu a sledovala bez zájmu jemná zrnéčka prachu, která se vznášela v pruhu slunečního světla, a náhle se jí vybavila v mysli vzpomínka, jak její chlapečkové stonali. Měli spálu. Tehdy spála byla zlou chorobou, která dítě ohrožovala na životě a zanechávala po sobě následky postižením různých orgánů. Však tehdy u sousedů umřelo děvčátko, krásné jako andílek, což bylo srdcervoucí, ale nebylo pomoci, ještě nebyl na spálu lék.

Tehdy klečela Slávka na kolenou a úpěnlivě volala k Madoně, která se na ni laskavě usmívala z obrázku nad lůžkem, kde tiskla k hrudi svého synáčka. Úpěnlivě se paní Dražanová modlila a prosila o zachování života pro své syny. A to byla spála, sice nebezpečná nemoc, ale přece poskytovala nějakou naději. K Dražanům docházel nejlepší dětský lékař a ona měla ve svých rukou drahé tělíčko svého dítěte, sálající horečkou, a mohla mu poskytovat tu nejněžnější péči. Jak hrozné je však pomyšlení, že by některý z jejích synů padl ve válce, tam někde sám, bez pomoci!

Ano, oni si řeknou: na poli cti a slávy! Jakou slávu to vidíte, vy blázniví lidé, v tom, že pošlete na smrt matce syna? Že jí ho zavraždíte? Což nevyčerpala svůj příděl hrůzy, že tam zabili jejího Emila? Toho Emila, kterého milovala svou první a nejhoroucnější láskou. Ležel tam někde v močále, zkřehlý zimou, se strašným průstřelem střev a nebylo nikoho, kdo by ho přikryl, kdo by ho pohladil, kdo by nad ním zaplakal a volal zpět jeho prchající duši. Och, ta hrůza, kdyby tak bídně musel umírat její syn!

Venku zpíval sedmihlásek, slyšela ho tak zřetelně, jako by seděl tady, vedle její hlavy. Ach, ti ptáčci mají lehčí život než lidé! Ve své nespokojenosti vznášela

48$

bolestnou výčitku i k svému Stvořiteli. Ptáčci se nebojí války a nemají tak zlé předtuchy.

Vtom uslyšela dole, na chodbě a v hale, hlahol mužských hlasů, vrčivý orgán dědečkův a jemný tenor svého muže, vzrušený a jaksi naléhavý. A současně po zaklepání vešla Dulina a ptala se, sejde-li už tetinka k snídani, což doprovázela vážným úsměvem a přáním dobrého jitra. Při vstupu do místnosti se snažila rychle zavřít dveře, aby snad průvan neublížil choulostivé tetince, přesto však tetinka stačila zaslechnout zřetelně dědova slova: „No, zaplať Pán Bůh, že to začíná! Měl jsem strach, že budou vyjednávat do nekonečna a radit se a radit a nakonec jim dát všechno po dobrém!“

Dulina pohlédla ulekaně na tetu, která se prudce na lůžku vztyčila, ale hned zas padla na lůžko.

„Už to začíná?“ vykřikla poděšeně, s neklamnou předtuchou blížících se událostí, která ji od rána strašila. „Co začíná? Pro Ježíše Krista, mluv!“ křikla na Dulinu, ale nedopřála jí času, aby odpověděla. „Válka? Už dnes? Kde jsou moji chlapci? Kde jsou? Už odešli? Ó, Bože na nebesích, což jsem tě dost neprosila,“ vyrážela nepříčetně a už stála na podlaze. Shrbená tíhou očekávané rány, v dlouhé bílé košili byla jako přízrak.

„Ale nic není, tetinko, nic! Nelekej se, to dědeček mluví o nějaké důležité práci v hospodářství. Znáš přece dědečka!“ snažila se ji Dulina uklidnit aspoň pro tuto chvíli. Teta však nevnímala její slova, v běhu navlékla župan a pospíchala ze schodů.

Dveře do haly byly otevřené a v nich rokovali Dražanovi muži s dědečkem. Všichni měli vzrušené obličeje, rozhazovali rukama a zdálo se, že mluví všichni najednou. Když zjistili mezi sebou matku, nepřirozeně bledou, s vytřeštěnýma očima, ztuhli v nepříjemném

49$

překvapení. V okamžiku se ze všech sil snažili tito čtyři muži ztlumit vlastní vzrušení a uklidnit, že se nic neděje.

„Nu, zbrojí-li celý svět a staly-li se takové události v Rakousku, je nutné ukázat světu naši armádu, ukázat, že je to dobře organizovaná a schopná armáda, a postavit se na obranu vlasti. Je vyhlášena částečná mobilizace, několik hochů, pár ročníků. Běží stejně o záložníky, kteří by museli nastoupit na cvičení i za okolností zcela normálních. To se, Slávinko, netýká ani našich hochů, ani mne samého. Buď klidná, tohle se nás opravdu netýká,“ ujistil Dražan ženu a předvedl skvělý bezstarostný úsměv, s nímž přelétl pohledem syny i tchána s němou výzvou, aby nejen ocenili, ale doplnili jeho dokonalý herecký výkon. Děd se však nedokázal tak rychle ovládnout, a aby něco nepokazil, popadl sako a vykročil cestou do polí.

Paní Dražanová zůstala bezradně stát, těkala pohledem z jednoho syna na druhého, ti se však chovali naprosto klidně a samozřejmě pokračovali v započaté akci. Miroš hledal jakousi knihu a Otouš škádlil Dulinu, zkrátka, běžný obrázek, jako by se opravdu nic nestalo.

„Tak co vlastně?“ zmateně se ptala vyplašená matka. „Rukovalo jich hodně ze vsi? Kteří? Mladý Chadim také?“

„Řezník Skála, ten mladý učitel, pak syn toho hajného, víš mamko, jak nás loni vedl lesem. Dále listonoš Drápal a mladý Vavruška,“ informoval ženu Dražan, „je to jen takové propagační opatření, rozhodně nic vážného.“

Ve skutečnosti byl ve vsi i ve dvoře obrovský rozruch, lidé nepracovali, postávali a debatovali. Ač byl

50$

všední den, stáli v hloučcích, bylo slyšet vzrušené hlasy, tu a tam hrozby a zvednuté pěsti. Zedníci, kteří opravovali části statku, co loni vyhořely, nechali spadnout maltu ze lžic, cihlu, co drželi v ruce, pustili na zem, zapálili si cigarety a šli domů. Přece tu nebudou na samotě beze zpráv, když se dějí takové věci! Chvíle je vážná a kdo ví, nebude-li zítra ještě vážnější. Je tedy potřeba uspořádat si své záležitosti, kdo ví, co přinesou příští dny.

Miroš neměl nikde stání. Měl na dnešek domluvený malý výlet do lesů, měli jít všichni tři, teď se však bál se vzdálit z domu, čekal totiž, že budě odvolán z dovolené.

A Dulina? Hleďme na tu Dulinu! Je dnes k nepoznání. Ač se snažila, aby tetinka nepostřehla pozornost a zájem, který ve všech budila ona událost, nemohla skrýt zář ve svých očích a horečné, ba skoro radostné vzrušení, které jí prochvívalo. Vyptávala se neodbytně, je-li možné povolat všechny záložníky najednou, je-li v zásobě dost stejnokrojů, dost plášťů, dost míst v kasárnách, jak dlouho trvá, než jsou vojáci oblečeni a vyzbrojeni, jak dlouho musí cvičit, než mohou odejít do pole, a konečně pak, kdy tu budou vojáci cizích států, kteří nám přispěchají na pomoc. Třeba ruští nebo francouzští vojáci.

Dědeček poslouchal rádio po celý den, jak jen měl chvilku, ale večer to byl velký program a jemu oči mladistvě zářily, když k tomu zasedl ve své ložnici. Zavolal Dulinu, které dovolil, aby naslouchala příslibům pomoci a ujišťováním o solidaritě od bratří z východu. Bylo příjemné poslouchat závazná prohlášení o zákroku vojska pozemního, které okamžitě vyrazí napadenému Československu na pomoc, jakmile německý lupič udě-

51$

lá jediný krok, aby si podmanil hrdinský slovanský národ, tak jak to udělal Rakousku. To byl balzám na bolavé nitro, to byla opora pro klesající naději. Dědeček s Dulinou si mnuli ruce a těšili se, jaký nářez dostane Hitler s tou svojí domýšlivou čeládkou. A teď je to na dosah!

V rozhlase jeden pořad s válečnou tematikou stíhal druhý a ze všech tryskal pramen naděje, ne, přesvědčení, že útočník bude zničen a Německo, jako stálý zdroj útočnosti v Evropě, definitivně rozdrceno.

Pro dědečka to byla nejsladší píseň, vidina až neuvěřitelného štěstí a slávy. Pocházel z generace, která o sobě tvrdila, že jejím šestým smyslem je nenávist k Němcům. Z jeho domova nebylo daleko do pohraničí, kde některá města a místa byla převážně nebo docela německá. I v mnohých vesnicích se mluvilo více německy než česky. Němci tam naoko žili v klidu a míru s Čechy, svými sousedy, ba mnohdy příbuznými a vlastně domácími pány v zemi. To však jen do doby, než výbojný a nespravedlivý Henlein rozbil pokoj a klid ve vlasti, organizoval nové a nové incidenty a zpočátku skryté, ale později docela otevřené útoky na Čechy.

Vyvstalo záští jako hladový vlk a vycenilo zuby na klidný pohraniční kraj.

„Kdyby se to podařilo,“ vykládal starý pán Dulině, „a Němci to prohráli na celé čáře, vyhnali bychom ty zdejší Němce z celého pohraničí. Chtěli jste ,heim ins Reich’ máte to tedy mít. Marš! Dovedeš si, děvče drahé, představit, kolik by to bylo osvobozené a navrácené půdy do českých rukou? Jen uvaž, jaký blahobyt by rozkvetl v naší zemi! Lidé by získali majetek, obživu.

V některých statcích máš například dva nebo tři syny.

52$

První dostane grunt, ale co s druhými? Některý zůstane jako čeledín a dře bídu, jiný odejde do průmyslu. A to jsou lidé vychovaní k práci v zemědělství. Takhle by se za laciný peníz zakoupil v pohraničí statek, který dříve držel Němec, kterému se u nás nelíbilo, cítil se tady nešťastný a toužil mezi své. Tak by se naši lidé, naše čistá česká krev, dostala na jeho místo.“

„To by, dědečku, byl vyhnán také mlynář Streit, co nám mele tak pěknou mouku?“ ptala se Dulina a pocítila přitom něco jako rozpaky a soucit. Jan Mervart vozil střídavě obilí do různých mlýnů, zkoušel, kde bude mouka lepší. Tak zajížděl i hodně daleko, až k rakouským hranicím, tam stál krásný mlýn se všemi moderními vymoženostmi a právě tam mlel statkář nejraději.

„Co je to platné,“ říkal někdy, když Róza dala na stůl knedlíky z té mouky od mlynáře Streita, „co je to platné, je to Němec, ale mouku má jako květ! Na mou věru, ž ní by mohl jíst knedlíky i pan prezident.“

Ta otázka Duliny v něm vyvolala pochybnosti ve věci, ve které měl naprosto jasno, jak myslel. Oni ti Streitovi byli takoví lidé, sice kovaní Němci, česky žblebtnout neuměli, ale, jen co je pravda, pohostinní byli docela jako Češi. Když někdy pan Mervart přijel s nákladem obilí sám do mlýna, nevěděli mlynář a mlynářka, co by snesli, aby českého statkáře pohostili co nejlépe. A mouka, opravdu, ta jen mluvila.

„Inu, co platno,“ rozhodl po chvíli uvažování, „vždy musí trpět nevinní s viníky.“

Dnes, v tom vzrušení nad vyhlášením částečné mobilizace, bylo panu Mervartovi tak, jako by to všechno, o čem snil, bylo už na dosah ruky. Teď už, podle něj, je válka nevyhnutelná. Bude ovšem hrozná, krvavá

53$

a ukrutná, ale nebude dlouhá. Jen co se zde sjedou všecka spojenecká vojska. Ruská letadla tu budou nejdříve, no řekněme do čtyřiadvaceti hodin, Jugoslávci a Rumuni přijdou v několika dnech a Francouzi jistě také co nejdříve, i když zatím pošlou třeba jen poradce a odborníky. To všecko se pak vrhne na Němce, že budou mít co dělat, aby uhájili své území. Ale oni tam musí proniknout a diktovat mír a toho bláznivého Hitlera pak zavřou do blázince, však nezasluhuje nic jiného.

Toho dne se vyhýbal své dceři, nebyl si totiž jist, neprozradil-li by se, jak se těší, až to propukne, a jak touží, aby to bylo co nejdříve, hned teď, ještě za tepla. Nepochyboval o tom, že by to na něm hned poznala a byl by z toho nový pláč a nové výčitky.

Dulina hleděla nechápavě na tuto matku, milující své syny fanaticky a nekriticky. Její maminka také milovala svou dceru, ale říkávala jí: „Dítě moje, raději bych tě viděla v hrobě, než kdybys byla špatná a zbabělá.“

Postoj tetinky Dražanové k postavení jejích synů v životě a vůči okolnímu světu se Dulině nelíbil. Měla ráda oba bratrance a strýčka Dražana zvlášť, tetinku však ne. Bránila se tomu sice, ale nedokázala to překonat. Tetinkou trochu pohrdala.

V několika dnech povolilo napětí, lidé se uklidnili a život běžel v normálních kolejích. O mobilizaci se tolik nemluvilo, další záložníci kromě několika důstojníků a několika specialistů ještě narukovali, řada mužů dostala povolávací lístky bez data nástupu. Rádio však informovalo veřejnost nepřetržitě a u Mervartů tchán i zeť od něj téměř neodcházeli a poslouchali s hořícími tvářemi.

54$

Německá propaganda rozlévala svá otravná osidla. Na Slovensku v podzemí pracovaly podvratné síly. Organizovala se pátá kolona. Bylo to jako provaz, který už se snáší na krk vyhlédnuté oběti.

Mládež ve statku pana Mervarta si stále ještě nepřipouštěla to, co tížilo hlavy otce a dědečka a ničilo nervy matky Dražanové. Miroš byl rád, že ho nevolají zpět do Prahy, a neúnavně ujišťoval mamku, že se to všechno uklidní a bude zase dobře.

Asi třetí den po onom vzrušení z mobilizace bylo k večeru tak krásně, že se mladí Dražanové rozhodli posedět večer na zahradě. Ten den i podvečer byly přímo čarovné, jak to v máji na Českomoravské vysočině bývá zřídka. Květen tu bývá častěji deštivý, vždyť ti chudí horáci si museli vymyslet pranostiku, aby se jim to lépe snášelo, a to: studený máj, v stodole ráj. Letos se však máj zřejmě chtěl pochlubit všemi krásami, kterými je obdařen. Dny byly teplé jako v létě a teď, při západu slunce, se nikomu nechtělo ani pod střechu. Po večeři vzal Otouš kytaru a že si sednou v besídce a zazpívají si.

„Pojď s námi, Dulino,“ zval sestřenku, která seděla u šicího stroje a něco narychlo šila. „Máš ráda trampské písničky, naučíme tě některou, třeba tu o dvou láskách!“

Dulina s ne příliš velkou ochotou řekla: „No, až tohle dodělám, tak třeba.“

„Nech ji,“ rýpl Miroš, „ona očekává vždycky kolkovanou žádost, má-li něco s námi podnikat.“

„Proč bych měla čekat na žádost,“ pohodila dívka hlavou, „myslíš, že nemám nic na práci? Vy mužští se samozřejmě můžete potulovat sem a tam, ale pro ženské ruce je práce pořád dost.“

55$

„Nu ovšem, diskriminovaná žena, utlačovaný sirotek,“ zvolal Miroš s popudlivým smíchem, „no jen to řekni, ty přece musíš ustavičně pracovat, aby sis zasloužila to, co tu dostáváš od dědečka. Tyhle licoměrné řeči znám už zpaměti.“

„Dovol! Jaké licoměrné řeči?“ postavila se Dulina u stroje a zvedla pyšně hlavu, „kdys ode mne něco takového slyšel? Já nikoho nebavím o své sirobě, nežádám od nikoho soucit nebo ohledy a tím méně - od tebe!“ šlehla po něm očima jako mečem.

„Ani by ses toho ode mne nedočkala,“ zasmál se hlasitě, i když ne docela přesvědčivě. Jsi tak statečná, přímo mužná, že se obhájíš sama.“

Jistě! Stojím od dětství na vlastních nohou.“

„Kdyby tě slyšel dědeček!“ provokoval ji se smíchem Miroš. „On se domnívá, a stále to zdůrazňuje, že jsi ubohý sirotek, a vyžaduje pro tebe všechny možné ohledy. Co nám dal předloni, viď, Oto? A pak nám ještě jednou vysvětlil, že tu nejsi žádnou děvečkou, ale ubohý přijatý sirotek. Jo, ubohý sirotek, podívejme, jak tu ten sirotek stojí proti nám! Jako Panna Orleánská.“

„Ovšem, jsem sirotek, ale ne ubohý,“ Dulina se začervenala nevolí. Tmavé oči jí sršely hněvem. „Dědeček mne přijal do domu a děvečkou mne opravdu neudělal. Kdybych jí byla, brala bych měsíční plat a dostávala spropitné. Že se neděje ani to, ani ono, že jsou mi poskytovány všechny možnosti, abych se vzdělávala, jsem tu dědečkovou schovankou a členem rodiny. Co k dědečkovi cítím a jak si vážím jeho dobroty, o tom nemíním s nikým hovořit. Jenom vás ujišťuji a tebe, Miro, hlavně, že nepřijímám žádné příkazy a nečekám na žádné kolkované žádosti. Chci-li s vámi jít, jdu. A když nechci, nepůjdu.“

56$

„Ale proč bys s námi nechtěla jít?“ ptal se Otouš trochu lítostivě, „jsi taková nepochopitelná.“

„Dulina chodí raději s vesnickou společností, lépe jí vyhovuje mladý Chadim nebo pan učitel z městečka,“ dorážel dál Miroš a konec pronášel takovým tónem, že Dulina zrudla ještě víc a obrátila se k Mirošovi zády.

„Pojď raději,“ nabádal bratra Otouš, „ještě nás uslyší dědeček a bude z toho zase mezinárodní zápletka.“

„Máš pravdu, ale co je Dulina u nás,“ hněvivě řekl Miroš, „je stále něco. Dědeček se po nás všech dívá s podezřením, že jejímu miláčkovi ubližujeme. Dříve byl pokoj.“

„Dobře tedy,“ chladně řekla Dulina. „Letos na prázdniny poprosím dědečka, aby mne poslal někam jinam, on mi to jistě splní. Po ty dva měsíce se beze mne obejde, konečně, po tu dobu se mu budete věnovat vy.“

„Nedělej hlouposti,“ osopil se na ni Otouš svým dobráckým způsobem, „chceš, abychom tě ujišťovali, že nemůžeme bez tebe žít?“

Vedle vrzla podlaha, někdo přicházel a hoši se lekli, že je to dědeček. Tak nechali Dulinu Dulinou a odběhli do zahrady. Ona pokračovala se svou prací a věnovala se jí na pohled klidně a soustředěně.

Chlapci se pak skutečně usadili v besídce a zpívali všechny nejnovější i starší šlágry, na které si vzpomněli. Zpívali pěkně, zvláště Mirošův zvučný a čistý tenor se příjemně poslouchal.

Za zahradní zdí se ozýval vzrušený šepot dívek z vesnice. Přilákaly je zvuky kytary a zpěv. Věděly, že to zpívají vnuci pana Mervarta, a moc rády by se byly s nimi dostaly do zábavy. Ti kluci se jim líbili stále víc, a zvláště Miroš, když se předváděl v letecké uniformě.

57$

Teď Dražanové zpívali nejnovější šlágry i lidové písničky, které přinesli z Prahy, občas však vložili některou z těch „věčně zelených“. Otouš vzpomínal, jak jeden čas letěla světem Cikánka, jak rád poslouchal Malého gigola a Amiru a hned začal: Amiro má, Amiro má, světlem a tmou pojď v náruč mou.

Miroš se přidal a píseň se nesla tichem večera.

Pan Mervart si jako vždy vyšel večer s dýmkou v ústech do zahrady. Teď si se zpěváky tiše pobrukoval Havaj, píseň, která asi kdysi pro něj také něco znamenala. Ta píseň jen ještě přidala k dobré pohodě, kterou vždy v zahradě cítil. Ve dne neměl čas radovat se z krásy své zahrady, to svůj čas spotřeboval na hospodářství. Jeho den byl naplněn do posledních chvil, všeho si všímal, všechno sledoval. Ráno vstával za svítání, dohlížel na dojení, postál v koňské stáji a pochvaloval si, jak mu dělá dobře ten pach koní. Celý den se potom zabýval organizací běhu hospodářství, ale večer, ten měl vyhrazen pro zahradu. Měl rád zeleninu, ovoce, včely, stromy, pokaždé některý popleskal jako kamaráda.

Dnes ho přilákal na zahradu ještě zpěv, měl nevýslovně rád své vnuky, a když zpívali, chvěl se při tom nadšením a pýchou. Teď chvíli postál a pochutnával si na tom zpěvu, za chvíli se však začalo stahovat jeho obočí a ve tváři se objevil nespokojený výraz, zase ho něco mrzelo. Jak neměl k činu nikdy daleko, už stál ve dveřích besídky.

„Pěkně zpíváte, kluci, to se nedá upřít, ale ať poslouchám, jak poslouchám, neslyším jedinou národní písničku. Už jste tu navštívili ve vzpomínce a touze Havaj, Tahiti, Split, země, kde jste nikdy nebyli, o nichž málo víte. Ale co takhle ,Čechy krásné, Čechy

58$

mé‘ či ,Já jsem Čech narozený‘. To neumíte, viďte? Inu ovšem, ve škole vás to neučili a doma také ne. Staré vlastenecké písničky naše mladá generace naházela do starého železa. To se nehodí pro překultivovanou, moderní mládež!“

„Ale dědečku,“ rozmrzele se ozval Otouš, „ty omezuješ naši tvůrčí svobodu. Nezáleží přece na smyslu slov písničky, jako především na její melodii.“

„Vy staří máte zvláštní názory,“ přidal se Miroš k bratrovi. Po hádce s Dulinou v něm zůstalo více mrzutosti, než si chtěl připustit, ale okamžité podráždění po výtce dědově ho z toho usvědčovalo. „Chcete, aby všechno šlo stejně jako za vaší mladosti, a neuznáváte, že se všechno vyvíjí a mění.“

„No dobrá, dobrá,“ podrážděně pokyvoval hlavou starý pán, „bráníte se, aby vám radili staří. Nu, jen dejte pozor, aby vám neporoučel ještě někdo jiný! Abyste ještě nehledali a neučili se ty naše písničky s bolícím srdcem!“

Ten konec vyzněl tak ponuře a smutně, že to nějak ty velké hochy dojalo.

„Tak Miro, zazpíváme něco speciálně pro dědečka,“ rozhodl Otouš a pokynul starému pánovi, aby se posadil. Zabrnkal pár akordů, lehce odkašlal a z úst obou Dražanů se měkce linula písnička, která tehdy i pak dlouho později vháněla slzy do očí: ,Ta naše písnička česká, ta je tak hezká, tak hezká…‘

Děvčata za zdí ani nedutala a děda seděl s hlavou skloněnou trochu k levému rameni, snad aby zakryl stopy dojetí ve tváři. Konec písně vyzněl jímavě teskně a znělo tak i ticho za posledním tónem. Stařec se neodvážil chvíli vydechnout v obavě, že by vzlyknul. Bylo to takové nějaké jako zlá předpověď, a přece krásné.

59$

„Kdopak složil tuhle písničku, ta je opravdu moc pěkná,“ nejistě se ptal dědeček po chvilce, kdy už Otouš tiše zkoušel akordy další písničky.

„Karel Hašler ji složil, to je známý pražský písničkář. Známe od něho několik písní,“ spěchal Otouš poučit dědu.

„No, tahle se mu tedy povedla, jen co je pravda. Jenom nedej Bože, aby se nám vyplnila,“ vzdychal statkář, „aby nám někdo nevyrval z hrdla i jazyk s tou písničkou!“

„To si udělat nedáme,“ zvolal Otouš, „nic se neboj, dědo. Jen ať si Němci něco začnou! Se zlou by se potázali!“

Jen až přijde ten blázen z Berchtesgadenu,“ zasyčel Miroš, „přivítáme ho prachem a olovem.“

To byla řeč, jakou Jan Mervart slyšel rád, a že šla z úst jeho vnuků a že mu zazpívali tu krásnou písničku, musel něco udělat, projevit radost i vděčnost. Vyndal z kapsy svou prkenici, dal oběma po padesátikoruně a slíbil, že jim pošle nějaké pivo. Jak odcházel, znělo mu na cestu: ,Pod tím naším okénečkem bývá velký mráz…‘

To ho usmířilo. Nezapomněl také na svůj slib a poslal vnukům i to pivo.

Dulina za kluky nešla, ani když ji dědeček posílal. Zalhala, že ji trochu pobolívá hlava, že si půjde raději lehnout a „zašila se“, jak by řekl Otouš, do svého pokojíčku vedle ložnice hospodáře. On ji tam ubytoval, když k nim Dulina přišla jako neduživá holčička, aby ji měl pod dohledem a mohl střežit její dětský spánek, tehdy neklidný, přerušovaný nočním děsem, kdy vyděšena potřebovala někoho, kdo by ji utišil. Dědeček ji opravdu střežil, každé její zakňourání,

60$

každé slovíčko ze spaní ho vzbudilo.

Od nějaké doby se jejich postavení změnilo. Dnes už nehlídal dědeček Dulinu, ale Dulina hlídala dědečka. Byl starý a dívka se bála, aby v noci neonemocněl, nebo snad, nedej Bože, jí tam neumřel. Což se to nestává dost často, že starý člověk zemře ve spánku? Tak hlídala jeho dech.

Ten večer až do noci seděli dědeček a strýc u rádia, hlavy skloněné až k amplionu, aby jim neušla jediná hláska z referátů o poradách, které se konaly ve Společnosti národů, a z konferencí vlád, těšili se stálým ujišťováním státníků všech nefašistických evropských zemí, že neopustí malé Československo.

Paní Dražanová odešla brzy do své ložnice, kde klekla k modlitbě. Úpěnlivě prosila Boha, aby nedopustil válku, aby do ní nemuseli jít její synové.

Dulina dlouho nemohla usnout. Otevřeným oknem k ní ze zahrady zazníval zvučný dvojhlas bratranců a linula se sladká vůně šeříku. Poslouchala se zatajeným dechem. Ti kluci znali opravdu mnoho písní a jedna byla krásnější než druhá. Teď zrovna tahle: ,Mně darovalo děvčátko prstýnek stříbrný’, a potom zase: ,Teče voda, teče’, ta oblíbená písnička prezidenta Masaryka, a když pak končili ,Aj, bledý měsíčku’, přidala se k nim i děvčata za zahradní zdí.

Dulina poslouchala ten koncert a asi v duchu litovala, že je tady sama, že bylo její rozhodnutí unáhlené, a, neříkejte to nikomu, ta hrdá a tvrdá Dulina plakala.

V pondělí ráno odjížděl autem tajemník Dražan s mladším synem Otakarem do Prahy. On do práce, Otouš studovat. Paní Dražanová se nedokázala ovládnout a od rána plakala. Celou noc špatně spala, něko—

61$

likrát za noc se vzbudila a vzbudila také manžela a prosila ho, aby jí denně psal, třeba jen lístek poslal, jen aby věděla, co dělají a co se děje.

„Tady se nedozvím pravdu,“ naříkala, „znáš přece tatínka. On je fanatik, všecko přehání a je tak svéhlavý! Přece jen si myslím, že by bylo lepší, abych se vrátila s tebou do Prahy.“

„Ano, ano, a znova zapadla do nemoci. Jsem šťasten, že je ti trochu lépe. A co by na to řekl doktor?“ těžce se ovládaje, že ho budí takovými nesmysly, málem se na ni Dražen utrhl.

„Ale vždyť mi lépe není,“ odporovala paní malomyslně, „jakpak je mi lépe, vždyť se ve mně chvěje každá žilka! Ať se tomu bráním sebeusilovněji, cítím to zřetelně, že se ty pekelné kruhy kolem nás zatahují den ze dne těsněji.“

Dražan byl vyčerpaný stálým vysvětlováním a byl konečně rád, že se se synem vrátí do Prahy a odpočine si od chlácholení hysterické ženy. Měl ji k smrti rád, někdy však potřeboval už chvíli samoty. V normálních dobách mu lichotilo, že je na něm tak naprosto závislá, že ho potřebuje, teď však, kdy měl plnou hlavu starostí, cítil, jak ho to unavuje. Od rána několikrát opakoval tchánovi, aby šetřil Slávinku od rozčilování, aby s ní nemluvil o politické situaci, a to zvláště bude-li stále hrozivější, jak se to rýsuje.

Když už byl připraven k odjezdu s pláštěm přes ruku, obrátil se ještě k Dulině a požádal i ji o pomoc: Jsi mladá a taková klidná a rozumná, snaž se ji obveselit. Bav ji jakkoliv, jen aby se nějak zaměstnala a nemyslela na tu situaci, která ji tak děsí.“

„Buď bez starostí, strýčku, udělám, co bude v mé moci,“ přikývla chladně Dulina. Miroš, který tomu při—

62$

hlížel, usmál se tomu jedním koutkem úst.

Loučení pak už proběhlo krátce a vzápětí se auto ztrácelo v oblaku prachu.

Miroš měl odjíždět až večer, a na druhou stranu, mohl tedy ještě odpoledne strávit s dědou.

Šli spolu do polí. Byl zase tak krásný den, jásající pod blankytnou oblohou. Na Mervartových polích se čepýřilo mladé žito, již pěkně povyrostlé. Děd je hodnotil tak, že by se v něm už schovala vrána. Jarní osení teprve vystrkovalo špičky a ječmeny ještě nebyly ani všechny zasety. Hospodář se zastavil nad pšenicí, ta se držela ještě při zemí, měla však nasazeno plno zelených lístků, jakoby trs z jednoho zrna.

„Ta bude zase pěkná,“ pochválil ji, „zachová-li ji Pán Bůh.“ A poučoval vnuka, jak se musí hnojit k pšenici a jak se tu dlouho žilo v mylném názoru, že tady, na Vysočině, pšenice nepůjde. Pak zase postál nad jetelem, který také pochválil, jak je hustý, téměř žádný šťovík.

Miloš poslouchal děda trpělivě, ač ho to nezajímalo, měl hlavou plnou vlastních myšlenek.

„Víš, Miroši,“ načal hovor na jiné téma dědeček, „vy kluci jste mne zklamali oba. Očekával jsem, že aspoň jeden z vás si oblíbí hospodaření a jednou převezme můj statek, a řeknu-li pěkný statek, vím, co mluvím. Je škoda, že jste žádný nepřilnul k naší rodné půdě. Ty z toho ještě nemáš rozum a Otouš tím méně, ale vašim rodičům se divím. Vždyť pro vás nemohli najít lepší a jistější existenci než tady na statku. Ať je to, jak chce, ať se ve světě děje cokoliv, sedlákovi nemůže nic uškodit, leda dopuštění Boží - krupobití nebo požár. A konečně, na to je pojištění. Sedlák může mít přesvědčení, jaké se mu líbí, nemusí se nikomu

63$

klanět a před nikým hrbit záda. Je zkrátka svým pánem!“

„Máš pravdu, dědečku, a věř mi, nikde na světě se mi nelibí tak, jako zde u tebe. Nedovedu ti to říci, jak se celý rok těším na dovolenou a dříve na celé prázdniny tady, na statku. Vůně prsti, slámy a chléva, zvuky ze stájí, hučení mlátiček se mi někdy ve městě ozve z podvědomí a je to jako nejsladší pozdrav odtud, jako vzpomínka na blažené dny. Jenže naši nás dali studovat, a tak se naše cesty odchýlily od hodnot a jistot, o nichž mluvíš.“

„Je to škoda,“ pokyvoval Jan Mervart, „a snad jsem to zavinil také sám. To máš, chlapče, tak, dokud jsi mladý a při síle, nemyslíš daleko dopředu, zdá se ti, že tu budeš věčně. Já jsem to pro samou práci dělal také tak. Teď však, když se připozdívá a můj den se nachýlil, uvažuji o tom, komu tohle pěkné hospodářství dám. Vidíš sám, že to mám jako hrad. A mělo by to zůstat v rodině,“ zastavil se na chvilku a sokolím zrakem se rozhlédl dokola, kde, kam až dohlédl, ležely jeho zušlechtěné, vyhnojené pozemky.

„Třeba na to provdáš Dulinu,“ navrhoval Miroš a úkosem pohlédl na děda.

„Také jsem na to v poslední době myslel, ale je to přece jen příliš velký majetek pro schovanku a kdo ví, koho si to děvče vybere.“

„Chodí prý s tím učitelem,“ jako bez velkého zájmu (digr v1) nadhodil Miroš.

„S tím kantůrkem?“ podivil se starý pán a zarazil se v chůzi, „o tom nic nevím. Děvče se drží doma a do práce je jako drak. Kdyby se to hodilo, že by si našla nějakého selského synka, dal bych jí toho kus a zbytek by si mohli pronajmout od vás. Ano, tak nějak to udě-

64$

lám. Dulina je hodná holka, a svědomitá. Nebál bych se u ní být na vejminku.“

Miroše zatím ty majetkové záležitosti nemohly upoutat. Zatím ani nevěděl, co jsou to existenční starosti, a nepocítil nedostatek peněz. Postavení otce a časté příspěvky od dědečka mu zajišťovaly příjem, se kterým vždy vyšel, aniž by se musel nějak uskromňovat. Doma také nikdy neslyšel, že by měli starosti pro nedostatek peněz. Otec byl názoru, že příliš mnoho peněz svádí mladé muže k flámování a nemoudrému utrácení, dával jim tedy kapesné v přiměřené výši a hlavně proto, aby se naučili hospodařit. Hoši neměli sklon k hýření a vydávali-li na něco peníze, tedy na sport. Dokud chodili na obecnou školu, platil jim otec na kluzišti trenéra, teď měl Otouš motorku a Miroš kánoe. Pravda je, že si oba potrpěli na elegantní oblečení při sportu, a to je vždy drahé. To samozřejmě platil otec a dědeček připlácel. Neznali tedy nedostatek, a není tudíž divu, že dědečkovy řeči o majetkových a hmotných záležitostech Miroše nezajímaly. Naslouchal mu jen ze zdvořilosti a byl konečně rád, že dědeček také chvíli mluví o něčem jiném než jen a jen o válce a politice, o všem, co měli teď všichni lidé v očích, myslích a na co se stočila každá řeč.

Starý muž s mladým po boku obešli pořádný kus polí, postáli na louce, kde byla tráva jako kožich. Děd tu poučil vnuka o tom, jak je na podzim třeba posloužit lukám, chce-li od nich člověk na jaře dobrou píci. S mladistvým zablýsknutím v očích se přiznal, že se už těší na sklízení sena, to že je opravdu radostná práce.

„Tomu neodolá ani Dulina. I když ji tam nikdo neposílá a ve skutečnosti jí tam není třeba, vezme hrábě a běží také hrabat a kopit. Rád ji vidím, jak jí

65$

to jde od ruky a jak je při tom veselá.“

Až do lesa nezašli, jen zdáli jej pozorovali. Dědeček o lesu mluvil jako o velké lásce, vzpomínal, jaké změny za těch pětašedesát let v něm nastaly; zrovna támhle, jak je to mlází a vedle ten laťák, tam stál krásný vysoký les, už skoro přerostlý, sáhnout na něj byl hřích. Jenže na statku vázl dluh, když on, Jan Mervart, začal hospodařit, a to byl špatný začátek. S krvácejícím srdcem jej musel vykácet a za prodané dříví mohl dluh splatit. Na mýtině po něm zbyly jen ty obrovské buky.

„Vidíš je, jak mezi smrky a jedlemi vystrkují ty světle zelené větve? Na ty jsem se neodvážil sáhnout. Když jsem chodil do obecné školy, učili jsme se takovou básničku:

{Rcete duby věkovité, doubravy synové statní,

jaké byly vaše boje, vy, rekové přeudatní?}

Vždy, když pod nimi chodím, vzpomenu si na tu básničku a přivolám si tak na chvilku zapomenuté blaho dětství. Proto jsem je nechal stát. Ten prostřední je rozeklaný bleskem, ale je jinak zdravý a pevný jako z kamene. Tak ať stojí, až je porazí sám čas anebo jednou nový majitel.“

„Ten mladý les jsi sázel, dědečku, ty? Je už také pěkně vzrostlý!“

„Inu, to víš, třicet let je dlouhá doba! Nebo, počkejme, hrome, už šestatřicet let je to, co jsem jej dal vysázet. Jehličnan za tu dobu pěkně povyroste. Přejde-li válka, bude po ní těžko a možná zle o peníze, pak byste z toho lesa už mohli těžit pro užitek. Také tam, z druhé strany, v Stoklasovém, jak říkáme, tam jsou už osmdesátileté smrky, tam budeme mo-66$

ci těžit dřevo na stavbu, to se dobře platí.“

Vraceli se pak domů volným krokem. Slunce se již sklánělo za Křenův vrch a vrhalo své oslnivé paprsky mužům do týla. Statkář se náhle zastavil, rozhlédl se po obzoru a s přesvědčením znalce a ctitele pranostik konstatoval: „To počasí nepotrvá dlouho. Sluníčko se ukládá do modrých cejch, to bývá na déšť. No, pojďme, abys povečeřel, Charamza tě zaveze na dráhu. A koukej, abys zase brzy přijel! To víš, jak jsem rád, když vás mám všecky kolem sebe.“

U zahrady se rozešli, hospodář se šel podívat do stájí na večerní dojení a Miroš zašel do zahrady, kde zahlédl v zeleni keřů Dulinu, jak řeže šeřík do kytice. Keř byl jeden bílý květ, takže vypadal, jako by teď, v máji, byl posypán sněhem. A jak už začal opadávat, měla Dulina na prostovlasé hlavě plno drobných kvítků.

Kdyby Miroš dovedl mluvit slovy básníka, byl by ji nazval bezovou vílou. Tehdejší mládež však odmítala vyjadřovat se v poetických frázích a tak se zastavil jen na pěšince za Dulinou a oslovil ji: „Těbůh, Dulko. Dobrý večer!“

Dívka poděkovala, ale ani se na bratránka nepodívala. Rovnala šeřík do kytice, měla už plnou náruč, až jí padaly větévky s plnými bílými hrozny na zem. Miroš přikročil a pomáhal jí sbírat květy ze země a rovnal je do kytice. Když viděl, že ještě chce stříhat další, natáhl se a sklonil vršek stromku.

„Pozor, ať se neulomí!“ napomenula ho Dulina a obešla stromek z druhé strany, aby vyhledala nejpěknější květy.

„Nestříhej to už,“ radil Miroš, „vždyť je to škoda. Ve váze zvadne šeřík za chvíli.“

67$

„Tvoje maminka si jej přeje,“ odpověděla Dulina chladně, „má jej stále plný pokoj.“

„Pro mou matku. Říkáš to, Dulino, takovým tónem, že z něj cítím, jak ji nemáš ráda,“ řekl Miroš ne bez jistého úmyslu.

„Zase něco začínej!“ odsekla Dulina a mrzutě se na něho ohlédla přes rameno, „chceš mne odtud opravdu vyštvat? Nebo co vlastně sleduješ? Ujišťuji tě, že si tvé matky vážím, a šeřík by odkvetl zde jako zvadne ve váze. A čím více se stříhá, tím víc kvete příštím rokem. A abys věděl všechno, tvou matku obdivuji pro její lásku ke strýčkovi, Otíkovi i tobě.“

„Ty bys nás tak nemilovala,“ provokoval ji dál a trochu se ušklíbl, „viď, že ne?“

„Máš pravdu jako vždy,“ souhlasila, „ani kdybyste byli mými syny.“

„Co ty můžeš vědět o mateřské lásce! Ta je vykoupena bolestí. Naše máma je hotova obětovat vše pro záchranu svých dětí. Trpěla mnoho, když jsme přicházeli na svět, teď umírá hrůzou, že nás ztratí.“

„Narodí se jiný člověk bez bolesti? Nebo myslíš, že jiné matky v bolestech nerodí? Nebo snad některá žena necítí stejnou bolest jako ta druhá, nebo že se každá matka nestrachuje o své syny? Kdo však za to může, že jsme se narodili v této zlé, ale také veliké době? Někdy také vyčítám osudu, že je k nám příliš krutý a nespravedlivý. Pak zase, když se vžiji do všech souvislostí, říkám si, že nám to příští generace budou závidět, že jsme byli toho svědky. Nemyslíš, že je přece jen krásné být atomem vesmírného celku, který právě začal s vytvořením nového světa? Vždyť je to zřejmé, že něco v historii kvasí a dozrává, a ten proces vyvrcholí válkou, celý svět se bude koupat v krvi

68$

a matky všech zemí přinesou kruté oběti. A přece se nesmějí vzpouzet, musí se dát strhnout tím divokým vírem. Říká se, že z té hrůzy a bídy vzejde svět obrozený, a naše vlast… No, jen si to představ, že by se zbavila Němců! Což to nestojí za trochu krve a bolesti?“

„Bylo by to dobré, kdyby všechny ženy byly tak statečné, jako jsi ty,“ řekl Miroš, udiven jejím projevem, „pak by se šlo i všem mužům snadněji před hlavně děl. Dojde-li k válce, pověsí se naše máti na naše nohy jako olověná koule.“

„Ale je možné myslet jen na sebe a být přítěží tomu, koho milujeme?“ zvolala Dulina a zvedla oči od kytice, „osobní pouta přece neznamenají vůbec nic, je-li ohrožena vlast. Je to hloupé, že já si dovoluji kritizovat tetičku, ale její vystupování v této věci je sobecké.“

„Naše máti se nikdy nestarala o politiku, její celý myšlenkový svět je utkán ze samé lásky. Umírala žalem pro smrt mého otce, když položil život za vlast, žije s druhým otcem zase v ovzduší stejné lásky a oddanosti a nás, své děti, miluje tak fanaticky, že pro nás by dovedla i vraždit. Ty jsi patrně jinak založená, u tebe možná láska nehraje tak velkou roli, třeba je v tvém životě láska podřadnou záležitostí.“

„Nevím, zatím jsem lásku nepoznala,“ řekla již opět se sklopenýma očima a s pokrčením ramen. Miroš však přece zahlédl, jak se jí rozlil ruměnec po tvářích.

„Nelži,“ řekl nedůvěřivě, „chodíš prý tady s nějakým učitelem.“

„Kdo to řekl?“ pobouřeně se ptala Dulina, „to je lež! Nechodím s nikým!“

„Mně je to celkem jedno,“ přehnaně lhostejně poví-

69$

dal Miroš, „to víš, nemám na tebe žádné právo, sama jsi mi to řekla až příliš zřetelně, ale můj názor aspoň můžeš vyslechnout. Rozhodně bych ti to nemohl schválit. Pro kantora je tě škoda. To je nejprotivnější kasta lidí. Nikdo na světě není tak nafoukaný, přepjatý a domýšlivý jako kantor.“

Dulina by se málem zasmála, kdyby ji nebolelo v nitru něco z toho, co právě vyslechla. Proto na odsouzení učitelů nereagovala, i když to v ní vyvolalo vzpomínku na učitele Bouška, se kterým se tu a tam bavila a který skutečně byl ješitný a povahou přemrštěný.

Asi by v tom domlouvání, hádání a šermování pokračovali ještě dál, kdyby nepřiběhla mladší služka se vzkazem, aby mladý pán šel k večeři, že už má připravený povoz na dráhu.

Miroš tedy přikročil k Dulině a podal jí ruku.

„Tak sbohem a měj se dobře. Doufám, že tě tu o prázdninách najdu stejně statečnou a mužnou jako dnes.“

„Možná, že mne nenajdeš vůbec,“ odpověděla zase chladně a stáhla ruku zpět, „nejsem ještě rozhodnuta, jestli neodjedu.“

„Kvůli mně? Víš, že bych to považoval za velký úspěch? Ale nevěřím, že bych ti stál za to, věnovat mi tolik zájmu, vždyť u tebe zřejmě stojím na vedlejší koleji.“

„Co víme, co bude do prázdnin?“ Dulina se odvrátila při té vyhýbavé odpovědi. Jestli se zatím nic nebude dít, chci se podívat do svého bývalého domova. Ovšem záleží na tom, co řekne dědeček, pak…“

„Vydrž do mého příjezdu,“ prosil Miroš náhle vřele a vzal ji za loket, „uzavřeme potom spolu pakt o neútočení.“

70$

„Ty jsi hotový diplomat,“ usmála se Dulina, „ale jdi už, sice ti ujede vlak!“

Paní Dražanová vyprovázela syna k vlaku. Sám dědeček ji vypravil na tu projížďku, možná proto, aby ji dostal chvíli na čerstvý vzduch, možná, že toužil po chvíli, kdy nebude muset hledět na její ustaranou, uplakanou tvář a slyšet jen její bědování. V tak nádherný večer bylo skutečně hříchem pobývat pod střechou, když člověk nemusel. Koně už netrpělivě dusali před verandou a kočí Charamza měl zavazadla vpředu u sebe, seděl na kozlíku a čekal, až se panstvo usadí. Mladý pán vyskočil do kočáru po bok své matky, zamával ještě dědečkovi, Róze i Charamzové, které vyběhly na schody, a opravil pokrývku matce na kolenou.

„Maminko, prosím tě, neplač pořád,“ požádal matku za chvíli, když už jim statek zmizel z dohledu a paní Dražanová nepřestávala mačkat kapesník a utírat si oči, „vždyť není zatím proč plakat. Za pár týdnů budou prázdniny a dovolené a všichni přijedeme za tebou.“

„Mám nepřetržitě smrtelný strach z války,“ šeptala smutná paní a položila mu hlavu na rameno, „právě takový strach jsem měla tehdy poprvé, když odcházel do války tvůj otec. Bylo to jako zlá předtucha, a ta mne nezklamala. Ztratila jsem ho. Takového člověka, ach, jak ten mne miloval!“

Miroš nevěděl, co má na tyto ustavičné nářky říkat. On svého otce znal jen z vyprávění dědečka a své matky, která ho naučila krátkou modlitbičku. Každý večer se ji modlil a modlí se jí dodneška:

Pánbíčku, vezmi do nebe mého tatínka, dej, aby se mu v nebi líbilo a dobře se mu spalo v tom dalekém hrobě.

71$

Necítil však k tomuto neznámému otci nic. Daleko raději měl Dražana a nikdy si neuvědomil, že nemá jeho krev. Teď právě o tom uvažoval. Mlčel, sledoval rytmus klapotu osmi kopyt, která dusala po kamenité silnici. Lahodila mu vůně, vanoucí z lesa, kolem kterého cesta vedla. Nebe bylo ještě sinavě bledé, ale bylo už poseto hvězdami. Měsíc, prve ještě bílý, už přecházel do zlatova. Krásný májový večer to byl.

„Miroši,“ šeptala matka a vzala syna za ruku, „Miroši, kdyby se schylovalo k nejhoršímu, přijeď sem za mnou. Něco velkého bych zařídila, abych tě zachránila.“

„Ty myslíš, maminko, že by nás poslali ještě domů?“

„Co by se stalo, Mirošku, no, řekni, co by se stalo, co by to znamenalo, kdybys měl třeba zmrzačenou ruku? To bys pak nemusel do války, viď? Jak bys mohl řídit eroplán, kdyby ti scházel některý prst?“ Jako nepříčetná se nešťastná paní usmívala na svého syna, který se zděsil.

„Maminko, na co ty myslíš? Vzmuž se přece! Takovou by tě nechtěl vidět můj otec, legionář-hrdina. A styděl by se za tebe tvůj otec. Tohle je hanba, co tu mluvíš.“

Teď si Miroš vzpomněl na Dulinu. Jak jiná slova slyšel od ní a jak žhnuly nadšením její tmavé oči.

Před samými prázdninami dostal Jan Mervart dopis od vnuka Otouše, který v něm oznamoval, že rodina plukovníka Hromady by chtěla přijet už koncem týdne.

{Je zde horko a dusno k nevydržení, a to i v jiném smyslu. Zdejší Němci se chovají tak zpupně a provo—

72$

kativně, že se člověku ani nechce na ulici. Táta tě prosí, dědečku, abys hosty přijal vlídně. Dcera pana plukovníka má po maturitě a potřebuje se zotavit. Maminka je jistě přivítá s otevřenou náručí, bude mít společnost a Dulina také.}

Pan Mervart při čtení dopisu zahromoval. Netěšil se valně na ty městské lidi. Bál se, že budou takoví jako jeho dcera. Co však měl dělat? Přece to nemůže teď odříci, když to slíbil tak ochotně a, upřímně řečeno, unáhleně.

Tak začal s přípravami. Uložil Dulině, aby předně napsala, že se statek na hosty těší, a pak dohlédla na úklid, aby hostinské pokoje nedělaly domu hanbu.

V těch pokojích byl starý, a dalo by se říci stylový nábytek, ale Zachovalý a udržovaný. Pan Mervart jej před lety koupil v dražbě po nějaké zchudlé šlechtě. Každé křeslo mělo jiný vzor ručních výšivek a vskutku bylo jedno hezčí než druhé. Na stěnách visely dva pěkné gobelíny. Jednou navštívil pana Mervarta bohatý žid z okresního města a moc rád by získal skleník, sekretář, komodu a maličké sofa a nabízel tisícovky, statkář se mu však vysmál. Řekl mu, že má také rád pěkné věci a momentálně nemá nouzi o peníze, takže tento nábytek zůstane v křesťanské rodině.

Dulina se dvěma děvčaty se věnovala úklidu celé odpoledne, než mohla dědečkovi oznámit, že je to hotové a hosté mohou přijet.

Přijeli v pátek odpoledne. Přišustělo velké, černé auto, nějaká americká značka, sedadla červeně polštářovaná. Jako řidič seděla u volantu paní plukovníkové, pan plukovník vedle ní a vzadu dvě děti, asi osmnáctiletá dívka a asi třináctiletý chlapec.

73$

Dulina byla první u automobilu. Přivítala je úklonou a nenuceně se představila jako schovanka pana Mervarta, majitele tohoto statku. Se služkou se ujaly drobných zavazadel a na odnesení kufrů zavolala čeledína. Sotva hosté vystoupili na verandu, už tu byla paní Dražanová. Přes ramena měla přehozený svůj nerozlučný, pracně pletený, bílý přehoz a podávala paní plukovníkové obě ruce. Projev radosti nad shledáním byl opravdu nelíčený a bouřlivý.

„Mám takovou radost, že jste tady, ach, drahá paní Hromadová! Budete mi oporou, jste vždy tak statečná,“ paní Dražanová vzala přítelkyni pod paží a tulila se k ní.

„Myslím, že brzy budeme všechny velmi statečné,“ smála se paní Hromadová a bodře potřásla přítelkyni rukama, „protože nám nic jiného nezbude.“ Zastavila se u paty schodiště a rozhlížela se zahradou s hlubokým nadechnutím.

„Ó Bože, jak tu máte krásně! Skarlet, podívej se, to je jako šlechtické sídlo! Budeme zde jako v ráji.“

Nadšení paní Hromadové tryskalo z překvapení nad tím, co tu viděla.

Byla to vysoká, statná žena, udržující mírně štíhlou postavu a bylo patrné, že této údržbě věnuje velkou péči. Oblečena byla jednoduše, ale elegantně. Vlasy bohaté a dosud černé nosila sčesané prostě dozadu. Zato pan plukovník Hromada, ač měl statnou postavu a držel se zpříma, měl vlasy téměř bílé. Měl hezkou tvář s výrazným profilem a vysokým, hranatým čelem. Uniforma československé armády mu padla jako ulitá a pan statkář byl jeho impozantní postavou okouzlen. Potřásl mu bodře rukou a jak jen skončilo formální přivítání, už ho odváděl stranou a důrazně se ptal: „No,

74$

pane plukovníku, začne to už brzy? A vyhrajeme to, viďte? To Rusko, to jim to dává! Usedá mi srdce radostí, když poslouchám ty jejich vzkazy. Já teď žiju jen pro to. Promarním spoustu drahého času u rádia, ale nelituji toho.“

Plukovník přikyvoval a s úsměvem odpověděl: „Ovšem, že to vyhrajeme, ještě se nestalo, aby byla poražena pravda a zvítězila lež. Ale co se týče těch spojenců, nu, snad by bylo lépe brát ty jejich sliby s rezervou a spoléhat se jen na sebe samé.“

Statkář se zastavil a obrátil se proti plukovníkovi. Byl zaražený a pobouřený a málem se pustil do plukovníka, jak to měl ve zvyku, vtom však přistoupila Dulina, vzala dědečka pod paží a klidně ho vracela k povinnostem hostitele: „Dědečku, pobídni hosty dál. Svačina je připravena.“ Přitom se usmála na slečnu, která nemohla odtrhnout pohled od podívané na podvečerní krásu zahrady.

Skarlet Hromadová bylo krásné, zlatovlasé děvče, bezvadně učesané, s roztomilými důlečky ve tvářích a se zářícíma, modrýma očima.

Společnost vyšla po schodech do bytu, hosté si odložili, umyli se po cestě, zasedli kolem stolu a povídali jeden přes druhého. Dulina, jako reprezentantka domu, je pobízela do jídla.

Do večera byli hosté ubytování a jejich nadšení nad bytem, který jim na čas bude domovem, bylo upřímné; něco takového nečekali. Na Mervartově statku se muselo líbit každému; vládl zde blahobyt, a když ne přepych, tedy vlídná a pohodlná atmosféra. Zdroje obživy byly více než dostatečné. Mléka bylo dost a dost, stejně smetany, která se chladila ve starodávném mlíčníku, na tom statkář trval, i když ve spíži stály dvě

75$

velké lednice. Pro maso, pokud nestačila drůbež nebo uzené maso, se chodilo denně do městečka. Mouky byly plné truhly, a to mouky kolikeré. Za humny byl rybník pro zpestření stravy rybím masem. A celé police zavařenin.

Skarlet vyhlížela z okna pokoje a zjišťovala, že v okolí je několik rybníků, takže je zde nepochybně možnost koupání, a les byl na dosah ruky. Její bratr Edvard si zjistil ještě ten den, že v městečku, kam se člověk na kole dopraví za dvacet minut, je pěkné fotbalové hřiště a dokonce dva tenisové kurty, což ho velmi potěšilo. V jeho zájmech zatím převažovala snaha docílit úspěchů především na tomto poli.

Hned při první znamenité večeři došlo k výměně názorů na některé věci mezi hosty a dědečkem, který se nedal v prosazování svých názorů a ve svém despotickém způsobu jednání omezit ani vůči dosud cizím lidem a umíněně trval na svém, jak byl zvyklý ve své rodině, ač se ho paní Dražanová i Dulina snažily ukrotit První incident vyvolalo jméno dcerky pana plukovníka.

„Jak že se jmenuje?“ zeptal se s hraným údivem a přidržel si dlaň u ucha. To dělal, když chtěl dát najevo, že „nemůže věřit svému sluchu“, když se ho jeho lidé pokoušeli přesvědčit o něčem, o čem předem pochyboval. Jeho vnuci vtipkovali, že dědeček slyší až moc dobře, že by dokonce neškodilo, kdyby někdy slyšel trochu méně.

„Skarlet,“ povídala paní plukovníková a vysvětlila, „to je tak něco jako Karlina.“

„A vy nejste Češi?“ ostře se zeptal starý pán.

„Ale ano,“ zvolala paní Hromadová, „jsme, a jací kovaní!“

76$

„Že jste tedy dali slečně takové cizí a zpotvořené jméno? To je francouzské jméno?“ zvýšeným hlasem vyslýchal dál. Všecko na něm, postoj i ty vousy kolem úst, bylo naježené.

„Ne,“ paní Hromadová se dostala do zřejmých rozpaků, „je to španělské jméno. Setkala jsem se s ním v jednom románu, kde mne uchvátila žena toho jména. Byla jsem tehdy ještě tak pošetilá, že jsem se do něj zamilovala natolik, až jsem si přála, aby je nosila má dcera.“

„Ba, na mou duši, k tomu byla potřeba hromada pošetilosti, velká hromada, abych tak řekl. Jsme my to národ, Bože, Bože! Cizí jména, cizí slova a cizí písničky. Zrovna tuhle večer, představte si, moji kluci tady opěvovali krásy Havaje a Tahiti! Tak si kolikrát, pane plukovníku, myslím, jsme-li jako národ hodni, aby nás potkalo něco dobrého.“

Byla z toho dlouhá debata, všichni se snažili panu statkáři vysvětlovat, vymlouvat a přesvědčovat ho o jeho zastaralých názorech. Marné však bylo jejich úsilí, on je nepustil ke slovu, a tak se nakonec vzdali a v zájmu nastolení míru neochotně připustili, že on má pravdu, snad i při pohledu na jeho tvář, která se chmuřila stále víc a pohled jeho očí byl už tak zlostný, že kdo ho neznal, trnul by obavou, že hosty co nevidět vyhodí, nepovraždí-li je na místě. Nicméně přitom je nepřestával pobízet do jídla a peskovat Dulinu, že ona je dost nepobízí. Když se konečně společnost rozcházela a Dulina doprovázela rodinu Hromadovu do jejich pokojů, vyběhl ještě pan Mervart za nimi do předsíně a volal na schovanku: „A ukaž, kde jsou vypínače, kde je co v koupelně, kde klozet, kde pitná voda. No, co koukáš, to mají hosté vědět hned při příchodu. Tebe

77$

by to ovšem nenapadlo. Mladí lidé mysli jen na zbytečnosti!“

Manželé Hromadovi byli udiveni, ale Dulina se usmála trochu potměšile a vysvětlovala tiše, aby starý pán neslyšel: „To je náš dědeček. On už je takový, musí odporovat, musí se vadit, kázat, napomínat a přitom je to nejlepší srdce na světě. Však ho poznáte, jak ho známe my, až tu budete trochu déle. Nás jeho křik a jeho váda už nevzrušují.“

„On ovšem má v některém ohledu pravdu,“ usmál se také plukovník, „v letech blahobytu a relativní bezpečnosti jsme opravdu bloudili. Špatně jsme střežili své nejdražší statky. Všelijaký zlořád jsme vpustili nejen přes hranice zemské, ale i přes hranice svých myslí i do svých srdcí.“

„To jsou však bezvýznamné maličkosti,“ svým vlídným a klidným způsobem namítla paní Hromadová, „které nemohly nic změnit na našem vnitřním cítění. Dnes všichni dobře víme, a i naše děti to poznávají, kdo jsme a kam patříme.“

Když se pak seznámili se svými pokoji zblízka, byli Hromadovi nadšeni. Nejen vnitřní zařízení, ten barokní nábytek, sekretář s intarzovanými stěnami, ručně tkané gobelíny na zdi, ale hlavně vyhlídka z rohového pokoje je uchvátily, a ten pohled z oken mohli obdivovat každé ráno jako nejkrásnější dobré jitro, co jim dýchlo vstříc. Mohli se kochat pohledem na kraj zvlněných pahorků v celé ponuré, a přece úchvatné kráse, lesy, táhnoucí se do dáli, na obzoru vršky nevysokých kopců, mezi nimi zrcadla rybníků, lesy na krajích lemované světlou zelení bříz, které provázely svým stínem silničky a cesty.

Když se paní plukovníkové nazítří poprvé potkala

78$

s panem Mervartem, možná, aby si ho trochu usmířila po té včerejší debatě, upřímně a vřele prohlásila: „Věru, nevěděli jsme, co děláme, když jsme se vždy na dovolenou hnali za hranice. Kolik jen peněz jsme vyvezli do Itálie, na Riviéru a do Jugoslávie a přehlíželi jsme krásy, kterými oplývá naše zem. Kdo by vůbec očekával, jak krásný pohled poskytuje Borovinka a její dojemně nádherné okolí.“

Unesena svým nadšením vřele stiskla statkáři ruku a objala paní Dražanovou: „Budeme s radostí vychutnávat klidnou pohodu bez útočné civilizace, která nás často tísní v Praze a jako upír nás psychicky i fyzicky vysává. Zde je možno přijmout nabídku návratu k přírodě, v Praze potřebné doplňky v oblečení odložit - já už dnes si neberu punčochy - a těším se na měsíc pobytu v pohodlí a klidu.“

„A jste přesvědčena, že nám bude dopřáno žít dál opravdu v klidu a míru?“ úzkostlivě se ptala paní Dražanová, „což propukne-li ta hrozící světová bouře?“

„I pak by nám tu bylo lépe než v Praze. Nepřítel by nás ani nenašel v tomto rozkošném zátiší,“ smála se paní Hromadová. „Na to konečně nemusíme zatím myslet, nač si kazit blaho okamžiku pohledem do ponuré budoucnosti? Času dost až přijde, co přijít má!“ Její hlas a smích zněly tak upřímně a nakažlivě, že se usmála i utrápená paní Dražanová.

Plukovník Hromada se jako vysoký vojenský hodnostář za stávající mezinárodní i vnitrostátní situace nemohl zdržovat delší dobu mimo své pracoviště a v místě, kde nebyl na telefonu, se nemohl zdržet déle než přes neděli.

Tu neděli bylo počasí snad ještě krásnější než ty dny

79$

předtím a vůbec po celé jaro. Hosté se tudíž rozhodli, že se vydají do lesa na celý den. Dědeček ovšem k tomu měl organizační výhrady. Jednou z nich bylo, že Pražáci nemohou jít do lesů sami, což doprovodil ironickým úsměvem, a druhou, že nejen Slávinka, ale i Dulina půjdou také. Potom už bez úsměvu, rezolutně odmítl jakékoliv námitky a debatu o té věci ukončil tím, že se jednou také rád těch ženských zbaví a bude se tu mít podle svého.

Tetinka Dražanová byla nevyzpytatelná. Když se jednou usadila doma, žádná moc ji nepřinutila vytáhnout paty na vycházku, i když měla nařízeno od lékaře, že musí denně strávit dvě až tři hodiny na čerstvém vzduchu. Jindy ji popadla touha po přírodě a pak podnikala dlouhé pochody, ať bylo počasí jakékoli. Pravidelně se při tom nachladila.

Tentokrát vládla ta první eventualita a tetinka se vymlouvala, že se dnes necítí dobře, vždyť ona je přece trvale nemocná. Teď se jí to „shrnulo k srdci“ a má takové potíže, že rozhodně na tak náročný výlet jít nemůže. Paní Hromadová poslouchala to bědování s úsměvem, ale pak rázně a bez okolků přítelkyni zarazila s ujištěním, že to jsou jen představy a zchoulostivění a že je nutné to překonat.

Paní Dražanová se cítila dotčena, uražena a umíněně trvala na své neschopnosti. Ona přece musí sama vědět, jak jí je, a ona se konečně z ničeho vymaňovat nechce, ona svůj smutek a utrpení daruje komusi jako oběť za své syny.

Tohle prohlášení manžele Hromadovy rozesmálo a pan plukovník povídal, že by se musela umořit, že situace, jaká je, se neuklidní ani do roka. Paní Hromadová trpělivě své přítelkyni vykládala, že takové počí-

80$

nání a myšlení nemá cenu, vždyť bude třeba přinést větší oběti a na to je třeba se připravit. A matka své syny nevykoupí, i kdyby za ně dala svůj život.

To bylo pro paní Dražanovou vrcholem všeho, vyděsila se, rozplakala, její štkaní se stupňovalo až v křik a zdálo se, že bude nutno ji uložit. Paní Hromadová ji však vzala za ramena, trochu s ní zatřepala a energicky jí domlouvala: „Buďte přece statečná a rozumná, má drahá, tímto byste jen svým synům podrážela nohy, a kdyby nakonec museli jít, šlo by se jim lehčeji, kdyby vás viděli silnou a rozumnou. Ničeho se přece nebojíte, co se má stát, stane se, a není třeba utrápit se předem. Na tomto světě musíme počítat s utrpením a starostmi, ale záleží na tom, jak je umíme přijímat.“

„Vy máte jinou povahu, já za svou nemohu,“ vzdychla zoufala paní, ale přece se zvedla a šla se ustrojit.

Skarlet se hned prvního dne zamilovala do Duliny, hned byla ochotna otevřít jí své srdce a dát jí do něj nahlédnout. S dětinskou zvídavostí usilovala o to, dozvědět se o Dulině co nejvíce, a zasypávala ji otázkami, jak dlouho žije na statku, jaký je příbuzenský vztah, když pan Marvan ji představuje jako schovanku a ona mu říká dědečku, kdy ztratila rodiče a jaký je to pocit, být na světě sama.

Dulina nebyla skoupá na slovo, ani na informace o své osobě. Zodpověděla všechny otázky této i jí příjemné dívky, a ačkoliv si nepotrpěla na dlouhé povídání, trpělivě a spravedlivě jí všechno pověděla. Svůj příběh nepřiodívala žádnou romantikou, nemluvila o bolesti nad smrtí svých drahých rodičů, jejich odchod přešla suchými skutečnostmi. Také svou samotu nelíčila nijak dramaticky, řekla jen, že jí nevadí, že ona bližší přátelství nepostrádá. Je jí jen líto, že opustila starou

81$

tetičku, která se jí ujala po otcově smrti a sama nedávno zemřela. Velice ji mrzí, že tetě nebyla ani na pohřbu, aby aspoň tak jí dala najevo vděčnost a vzpomínku.

„Četla jsem jednou, že mládí je nevděčné, a je to asi pravda. Teprve když teta zemřela, uvědomila jsem si, že jsem jí ani nenapsala, v jakém blahobytu zde žiji. A byla to její zásluha, že se obrátila na dědečka.“

„Vždyť jste nemohla vědět, že tak brzy umře.“

„Ale měla jsem na to myslet. Byla už stařičká a z maličké penze živila dřív ještě mě. Ještě že dědeček má lepší rozum než já, on ji potom, co už jsem tu byla, vydatně podporoval. Možná že by byla trpěla nouzí a já na to ani nepomyslela.“

Jako vždy, když vzpomněla na tu dobrou tetu, Dulina zesmutněla. „Modlím se za ni,“ pravila po chvíli, „a prosím Pána Boha, aby jí vyřídil, že jsem na ni nezapomněla.“

Skarlet se dosud v životě nepotkala s vážnými problémy, všechno kolem ní probíhalo zlehka a vesele. Tak ji ani toto téma nijak neupoutalo a obrátila svou pozornost na ten dnešní výlet, kde viděla jediný problém v tom, aby Dulina nakonec přece nezůstala doma. Neušla jí Dulinina starost o pana Mervarta, přivítala tudíž, že trval na svém rozhodnutí, kdo půjde, a kdo nepůjde, a pobíhala po domě jako modrý motýlek. Tahle dívka chodila vždy poněkud nápadně oblečena, na statku to bylo až výstřední, ale stejně s vkusem. To zásluhou její matky, ale i ona sama měla v tomto ohledu přiměřený názor.

Matka Hromadová se dnes oblékla skutečně jednoduše. Sukni, bílou halenku a šáteček do pásku přes vlasy, dohromady to vytvořilo obrázek mladistvé, hezké

82$

ženy středních let Stále se vesele usmívala a bez přestání živě hovořila, když snášela manželovy osobní potřeby, aby urychlila jeho přípravy na cestu.

„Bude-li se celá armáda chystat do války takovým tempem jako ty teď,“ škádlivě se mu posmívala, „pak tam přijdete pozdě.“

Plukovník v civilu ztratil mnoho ze svého půvabu, byl celý jiný. V uniformě vypadal přísně a majestátně, teď v pohodlném obleku představoval staršího, žoviálního pána, což ještě zdůrazňovalo to, že si právě místo opasku připevňoval šle: „Ať už tedy mám to pohodlí celé,“ povídal, „ať vím, že jsem na venkově. Dnes nechci myslet na nic, co je v souvislosti s mým zaměstnáním, a celá politika mi může být ukradená.“

„Ty jsi báječný, taťulo,“ zajásala Skarlet, „to bude krásný výlet“

Dulina s Rózou ukládaly jídlo do hliníkové krabice. Tenké krajíce chleba pomazané husí paštikou, vařené uzené maso i salám. Že ještě v lese nebyly zralé ani jahody, ani borůvky, vzaly s sebou sklenici jahod zavařených v cukru a láhev smetany. Samozřejmě příbory a nějaké talíře.

Ještě cukr!“ vzpomněla Dulina a pádila do spíže. Jen tak se kmitla kolem dědečka, který chvátal ze dvora, aby dohlédl na přípravy, to by se bez něho přece neobešlo, ty ženské by mohly zapomenout něco důležitého. No, a to se ví! Ještě že přišel. Pivo!

„Pivo! Kde máte pivo? Nač myslíte, ženské?“

Hloupé ženské, k tomu velkému křiku celkem nevšímavé, tu hrubou závadu odstranily, pár lahví piva uložily do auta a bylo hotovo. Jen nastoupit. K volantu se dnes posadil pan plukovník, paní Hromadová se vzadu tísnila s děvčaty, potravinami, pivem a Edvardem,

83$

paní Dražanová trůnila v pohodlí vedle řidiče.

„Ještě že s námi nejede dědeček, to byste si ještě něco poslechli,“ smála se Dulina, „tady by se se svým napomínáním a vychováváním uplatnil.“

„A museli bychom se přejíst jako při každém jídle dosud, co jsme u vás,“ doplnil plukovník, „však vidíte, slečno, že jsem už nedopnul opasek a musel si vzít šle.“

„Mám skutečně strach, že se tady spravíme,“ lekala se Skarlet, „a to by byla katastrofa. Viď, mami, musíme dbát o svou linii.“

Auto uhánělo lesem jistě a klidně v rukou pana plukovníka, kterého vedla jako navigátor Dulina, přesně podle donekonečna opakovaných instrukcí dědečka, který jí neúnavně vštěpoval přesnou trasu cesty.

Všecko dopadlo dobře, pan plukovník zaparkoval auto podle svého přání a pochválil pana statkáře, jaké ideální místo jim vybral. On měl z čeho brát při rozloze svých pozemků. Toto byla stará lesní mýtina. Z jedné strany byl vysoký borový les, vonící pryskyřicí a houbami. Však také už pan plukovník zavětřil a ujišťoval společnost, že tu jistě rostou hřiby. On se v tom vyznal, byl všude a dokonce i ve své rodině považován za houbaře.

Na druhou stranu se otvíral pohled na smrkové mlází a odtud přinesl lehký vánek vůni vody. Tady zase zavětřil Edvard, úzkou pěšinkou proběhl mlázím a už se ozval jeho radostný křik, že je tam krásný rybník.

„To jsem rád, že jsem si vzal plavky, to bude koupáníčko!“

„Proto jsme také vybrali tohle místo,“ řekla Dulina. „Tento rybník má špatnou pověst, jmenuje se Strašan, ale mně příliš strachu nenahání. Je hluboký jen u hráze, co jsou vidět ty staré duby, nebezpečné to je jen

84$

u té zátoky, kde rostou lekníny, tam prý by se mohl utopit i dobrý plavec, kdyby se zapletl do jejich dlouhých stonků.“

„Brr,“ otřásla se paní Hromadová, „to tam raději nepoplaveme.“

„Nemusíme,“ souhlasila Dulina, „zde, do poloviny rybníka, je koupání krásné i bezpečné.“

Rozložili pokrývky, rozmístili své věci a zařídili se pohodlně. Dulina připravila malou přesnídávku, všichni, bez ohledu na ty nedávné řeči o přejídání, dostali hlad a pan řidič - tehdy se to ještě smělo - zatoužil po pivu. Když teď výborný domácí chléb zapíjel výborným pivem, pochvaloval si, že si nedovede představit větší blaženost, než jakou právě prožívá.

I paní Dražanová, stržena všeobecnou veselou náladou, se zapojila do hovoru. Také jí chutnalo a při jídle vzpomínala na své chlapce, jak oni se právě asi mají. Otouš, uvažovala, přijede co nejdříve, a Miroš možná také, neboť zase brzy dostane pár dní dovolené.

Dívky se usadily kousek opodál a mohly mluvit jen mezi sebou, aniž by rušily ostatní.

„Co soudíte o Dražanových chlapcích?“ zeptala se Skarlet Duliny. „Otouš je sympatický, viďte. Je veselý a dobrosrdečný, v Praze se líbí všem známým děvčatům, kdyby chtěl, měl by jich na každém prstě deset.“

Dulina vzhlédla a bylo jí hned jasné, že se Otouš líbí především jedné Pražačce, a to té, co se jmenuje Skarlet Přisvědčila a dodala, že má asi povahu dědovu. Je právě tak hlučný a přitom nikomu neublíží.

„Někdy mluví trochu hloupě,“ povídala, „ale to schválně, aby dráždil dědečka. Také občas mívá takové jakési velikášské nálady a užívá silná slova, ale to mu jde pouze z plic.“

85$

„Jak bystrý máte úsudek!“ zvolala Skarlet se smíchem. „Myslela jsem, že venkovská děvčata nerozumí lidem a že se dají od chlapce navnadit snadněji než my z města.“

„Nevím, ale řekla bych, že je to právě naopak. Máme víc času na přemýšlení a jsme v tomto ohledu sice těžkopádnější, ale důslednější,“ řekla Dulina.

„A co Miroš? Co soudíte o Mirošovi?“

„Neznám ho tak dobře,“ jaksi vyhýbavě pravila Dulina. „Řekla bych, že je chladný a svéhlavý, je však nadšený pro své povolání a myslím, že i pro naši věc.“

„Chladný, to máte pravdu,“ souhlasila živě Skarlet, „některá děvčata ho nemohou vystát pro jeho povahu, tvrdí, že je to studený patron, hrozně protivný, jiná zase říkají, že tají svou pravou povahu a že je to náruživý člověk. Kamarádi si ho váží právě proto, že si nezačíná s děvčaty žádné pletky, a náš známý letec Vodička o něm říká, že je to charakter.“

Debata o předmětu tak vzrušujícím byla náhle přerušena bujarým křikem mladého Hromady.

„Mamino, Skarlet, hádejte, kdo přijel! To je překvapení!“ Jeho křik málem přehlušil hlas motorky, která poskakovala na kamenité cestě.

Dívky vyskočily a pozorovaly přijíždějícího, nebyly však dlouho na pochybách, koho skrývá kožená kukla s nestvůrnými brýlemi.

Skarlet viditelně ožila, oči se jí rozhořely a na tvářích vyvstala zrádná červeň.

Otouš nechal motorku na cestě, sundal brýle a kuklu i bundu a směje se celým obličejem, objal především svou matku, pak se hluboce poklonil paní a panu plukovníkovým a pospíšil k děvčatům.

„To jste vy? A co tu chcete?“ naoko se durdila Skar—

86$

let. „Vpadnete sem jako loupežník! Polekaly jsme se až k smrti.“

„Jenom k smrti? Ani kousíček dál? No, alespoň o půl metru,“ přistoupil Otouš ochotně na tu hru, „těbůh, Dulko!“

„Přišel jste nás vyjídat?“ pokračovala Skarlet. „Ale my vám nedáme ani kousíček té báječné paštiky.“

„To si budu muset zoufat, ačkoli si vezu jídla dostatek. Dědeček, jako by předvídal, protože dobře zná vaše lakomství, naložil mi na motorku další živobytí. A hečte! Upeču cikánskou pečeni na rožni a budete muset moc prosit, abych vám kousíček dal!“

„Bože! Ten náš dědeček! Co ho to napadlo?“ hrozila se Dulina.

„Což neznáš našeho dědu? Povídal, že jste si jídla nevzali dost, že tu budete mít hlad. Přivítal můj nečekaný příjezd jako záchranu vás, hladovějících chudáků, a hned rozhodl, že pojedu za vámi s nášupem. A rožeň vezu taky. Abych pravdu řekl, mám hlad jako… no jako Ota Dražan. Tak hajdy do práce! Dulina bude krájet cibuli, aby si poplakala do krásy, slečna Skarlet připraví slaninu a některá z přítomných dam nakrájí maso. Eda a já jdeme na dříví.“

Obě dámy hleděly s obdivem na čiperného jinocha, matce Dražanové se oči zalévaly slzami pýchy. Příjezdem Otouše byl velmi nadšený i Eda, měl ho velice rád a dával si ho za vzor.

Za chvilku praskal oheň mezi stojany rožně, paní Hromadová připravovala maso a plukovník mazal pergamenový papír kůží od slaniny. Když pak maso s přísadami zabalili do pergamenu, omotali pevně provázkem a nabodli na rožeň, usedl s lahví piva ke kličce rožně pan plukovník s prohlášením, že on, jako jediná

87$

zodpovědná a v tomto oboru kvalifikovaná osoba, dílo dokončí. Pak seděl, otáčel rožněm, popíjel, dokonce si něco pobrukoval a těšil se na to blaho, až pak ten pergamen rozbalí a dají se do toho, co tu už začalo tak provokativně vonět.

Dámy seděly trochu opodál, aby je kouř neštípal do očí, a povídaly si o svých dětech. Paní Dražanová byla šťastná, že má přítelkyni, která poslouchá se zájmem a jak se zdálo i ráda její vyprávění, jak přicházeli ti zlatí kluci na svět. Snad opravdu věřila, že žádná jiná žena při tom nevytrpěla tolik co ona, a kochala se znova a znova přestálým utrpením.

„Trpěla jsem pro ně ráda,“ vykládala snivě, „a ráda bych trpěla ještě víc, kdybych je tím mohla obrnit a vykoupit.“

„No, že trpíme při porodu, to není žádná naše zásluha,“ usmívala se paní Hromadová, „žádný člověk se nemůže narodit, aby máma při tom neměla bolest.“

„Ale žádná máma neměla tak hrozné bolesti jako já! Považte, že jsem trpěla bezmála až k smrti. Sám lékař, který nade mnou bděl a nemohl nic dělat, sám ten lékař řekl, že to utrpení bylo nelidské. Právě tak trpím teď, když cítím, že se na mé děti hrne něco zlého,“ s výrazem bolesti ve tváři nebránila slzám, aby jí stékaly po tvářích.

„Zatím se však žádné neštěstí na vaše i naše děti nehrne,“ usmívala se paní Hromadová. „Podívejte se, jak jsou šťastni. Naše Skarlet přímo září, že přijel pan Otouš. Ráda se s ním baví a jak se zdá, i jemu je to příjemné,“ s rozzářenou tváří se obrátila ke své přítelkyni, která se prudce začervenala.

„Jistě, jistě jsou šťastni, copak mladí lidé! Ti si nepřipouštějí obavy. Někdy mne to až rozčiluje, jak se

88$

stále smějí a povídají všelijaké hlouposti, jako by si neuvědomovali, jaké nebezpečí se na ně hrne.“

„To je ta veliká milost mladosti, že se na věci dívají lehce, že nepovažují za závažné, co starší lidé nazývají smrtelným nebezpečím. Proč by se mládí mělo trápit starostmi a obavami? Na to má času dost, brání se teprve, až je strhnou do svého chmurného víru,“ paní plukovníkové mluvila tak přesvědčivě, že nálada paní Dražanové se aspoň zčásti vyjasnila.

„Vidím to ráda, když se ty naše děti společně baví a jsou šťastné z toho, že jsou pohromadě. Chvěji se vždy obavami, uvažuji-li, jaké nevěsty si ti moji hoši jednou v tom zlém světě najdou,“ nejistě končila svou ne zrovna vhodnou připomínku paní Dražanová a provinile se v rozpacích podívala do tváře své přítelkyně.

„Nesmíme se na dnešní mládež dívat černě,“ vracela obratně řeč na pevný led paní plukovníková. „Není to tak zlé, jak to kreslí mravokárci. Často poslouchám, co si povídá Skarlet se svými přítelkyněmi, a zjišťuji, že ta děvčata jsou stejně nevinná, jako jsme v jejich letech byly my.“

„Ach ne! Nejsou tak nevědomé! Když jsem byla já ve věku Duliny, nevěděla jsem ani, jak se narodí děťátko. Dulina ví všechno a mluví o choulostivých věcech docela samozřejmě a beze studu.“

„V dnešní době, milá přítelkyně, nesmí být děvče nevědomé. Vždyť je brzy postaveno na vlastní nohy. Ve školách, na bytech u cizích lidí, při turistice, nemůže být dívka tak naivní, jak jsme byly my. To by se snadno dostala na scestí a problémy by si přímo přivolávala. Já sama jsem svému děvčátku pověděla o životě všechno, co si myslím, že by mělo vědět, protože je nemohu po Praze vodit za ruku.“

89$

Jistě jste jí to pověděla způsobem tak delikátním, že to nic neubralo na její nevinnosti. Ale někde se mluví před mladými lidmi vulgárně a všechno,“ žalovala paní Dražanová. „A podává se jim to hrubě a cynicky. Vím, že slečna Skarlet je vychována co nejpečlivěji, a chvěji se proto přímo sladkou nadějí, když ji vidím se svými syny. Ani nemohu uvěřit, že by mne mohlo potkat takové štěstí, kdyby ten můj zlatý Otouš získal srdéčko tak nevinného a skvěle vychovaného děvčete.“

„Ale jděte!“ smála se paní plukovníková. „Jen mi nelichoťte tak příliš, milá přítelkyně. Skarlet není žádný vzor a představit si ji jako paní domu nebo dokonce, nedej Bože, jako mladou mámu, ne, to nedovedu. To by vypadalo!“

„Byly bychom jim obě nápomocny a mladá paní by se všechno naučila,“ spřádala plány paní Slávka.

„Já myslím, že ještě počkáme, milá paní Dražanová. Dokud nebude Skarlet aspoň dvacet, neprovdám ji za nic na světě. To bych udělala toho nebohého chlapce i ji nešťastnými.“

„On Otouš také musí dostudovat, ale jak by se mu pracovalo a jak by se studiem spěchal, kdyby věděl, že byste jim nebránila. Jak ten by byl šťastný, kdyby věděl, o čem jsme si právě povídaly!“

„Raději, prosím vás, o této bláhové záležitosti pomlčte,“ radila paní plukovníková se shovívavým úsměvem. „Myslím, že mladé lidi nejvíce baví a zajímá, co si sami najdou, co sami objeví. Jakmile zjistí, že je to přání i jejich rodičů, už to ztrácí na půvabu. Nejvíce je láká, když se u rodičů setkávají s trochou obtíží a zbraňování. Myslím, že by bylo správné chovat se k tomu docela nevšímavě.“

„Pochybuji, že to svedu,“ namítala paní Dražanová,

90$

„cítím takové štěstí a tolik lásky k oběma, že to neumím zatajit.“

Hlavní aktéři v úvahách obou matek netušili, o čem si dámy povídají, a vpravdě je to ani nezajímalo. Středem jejich zájmu teď bylo udržovat přiměřený oheň pod pečení. Dulina ho hlídala, aby plameny nedosahovaly až k pečeni, a stalo-li se tak, přikládala zelené chvojí, aby oheň přitlumil a více kouřil - tím více bude pečeně vonět. Když pak pečeně začala pískat a na několika místech prosakovala pergamenem šťáva z masa do ohně, prohlásil Otouš po konzultaci s panem plukovníkem, že první fáze akce „cikánská pečeně“ je ukončena, teď je nutno pečeni sejmout z rožně (a nevyválet ji v jehličí), rozbalit, nakrájet na porce a za mocného mlaskání a olizování prstů sníst.

Někde za kopcem zvonilo již poledne a slunce pražilo na Skarletinu hlavu a šíji; nastavovala je, protože toužila opálit bledou pleť co nejvíce.

Když byla pečeně nakrájená a linula se z ní líbezná vůně, pan plukovník krájel chleba a Otouš otvíral láhve piva, přišel hajný. U plukovníka se nedal zapřít respekt pro uniformu, vztyčil se bezmála do pozoru. Zdvořile se ptal, nebude-li je kárat nebo dokonce pokutovat, že bez dovolení dělají oheň uprostřed lesa. Lesník však byl vlídný a zdvořilý, vyslovil přesvědčení, že dospělí jsou dost rozumní a dokáží takový malý oheň uhlídat, aby škoda opravdu nevznikla. Na pozvání přisedl a dal se pohostit pečení a zarmouceně žaloval, že se mu často nepodaří, aby při obchůzce narazil na tak pohostinné lesní škůdce.

Poznal Dulinu, a když mu řekli, že jsou z Prahy, ožil a hned se vyptával, co je tam nového a jak to vypadá s tou sudeťáckou záležitostí. Plukovník Hromada však

91$

nemínil tady rozvíjet politické úvahy a pronášet prognózy, rozhodně pak se chtěl vyhnout předpokládané bouřlivé reakci paní Dražanové. Dozvěděl se, že hajný je z Rakova, slíbil, že tam večer zajdou s panem Mervartem do hospody, a tam že si popovídají.

Sympatický hajný s potěšením přijal plukovníkův slib a těšil se na informace přímo „od pramene“, vždyť oni se tady na venkově dozvědí jen tu trochu z rozhlasu a živé slovo je živé slovo, zvláště pak od plukovníka naší armády, což bude velkou ctí pro místní občany.

Zatím bylo maso na talířcích, krásně vypadalo, svůdně vonělo a nikdo neodmítl pozvání na ty hody. Jen hajný se trochu zdráhal, ale Dulina už byla u něho s pěknou porcí a krajícem chleba, takže odmítnout by bylo nezdvořilé i nerozumné. Chlapci doběhli ke studánce, kde se chladilo pivo, a tím byla hostina celá. Po prvních projevech nadšení nastala delší chvíle ticha, kdy čelisti byly zaměstnány jinou činností.

Dulina tajně kroutila hlavou nad tím, že paní Dražanová jí a pije s viditelnou chutí, beze slůvka obav z toho, že nebude v noci spát, jak jí bude těžko. To bylo běžné, vyslechnout před jídlem její ódu na potíže, které ji zcela určitě budou trápit. Dnes se pustila do pečínky s chutí a bez obav.

Mládež se potom šla vykoupat. Vyváděli ve vodě jako posedlí. Otouš použil při nácviku plavání u Edvarda svou osvědčenou a naprosto bezpečnou metodu, která spočívala v tom, že chlapce vynesl na ramenou do větší hloubky, tam ho shodil do vody - a plav, jak umíš!

Provázel potom Skarlet, která směle á s jistotou, bravurně vyhledávala největší hloubku a koketně se ptala Otouše, nasadil-li by pro ni život, kdyby-se topi—

92$

la. Dulina byla dobrá plavkyně, ale nepřeceňovala se a držela se v mezích jistoty.

Tak uplynulo krásné půldne jako sen.

Pan Mervart je čekal pod verandou připraven řádně jim vyhubovat. Také začal a pozvolna přidával na intenzitě hlasu, že kde jsou tak dlouho, zůstanou si v lese do tmy a je jim docela jedno, jak je tu dědkovi.

„Kdybych tu během toho dlouhého dne umřel, tak by vám to by bylo jedno.“

Skarlet se však k němu přitočila, přitulila se k jeho rameni a čtveračivě k němu vzhlížela.

„To byste nám neudělal, pane statkáři, já bych pro vás tuze plakala,“ a skutečně nabírala k pláči.

Starý pán v rozpacích cosi bručel pod vousy, ale jeho tvář se vyjasňovala. Docela pak roztál, když mu plukovník oznámil, že i za něho hajnému slíbil večer tu besedu v hospodě.

Večer se také skutečně oba pánové vypravili do městečka. Pan Mervart byl rozhodnut jít pěšky. Rád chodil, říkal, že chůze je pro něho podmínkou zdraví. Plukovník však poukazoval na to, že je to přece dost daleko a že by on po tom celodenním pobytu v lese byl unaven při zpáteční cestě. Nato pan Mervart mladší generaci kritizoval, že je zpohodlnělá, že on při svém věku tuhle cestu do Rakovce šlape neděli co neděli dvakrát - ráno do kostela a večer do hospody.

„V mladších letech, hlavně když jsem ovdověl, mne nemrzelo zajít do hospody v Rakovci každý večer. Karty jsem tam hrál z dešperace a jak to bývá, měl jsem ve hře velké úspěchy i velké ztráty. Potom jsem si uvědomil, že to nesvědčí mému hospodářství, a zanechal jsem toho. Dopalovalo mne také to, jak se změnila atmosféra v hospodě vlivem vnitropolitické situace.

93$

Začaly se štvát mezi sebou politické strany a v tom duchu se vedly také v hospodě řeči a hádky a společnost se roztříštila nadobro. Dříve jsme se bavívali pěkně pospolu, byli jsme veselí a rozuměli jsme si. Pak to začalo: socialismus kontra nacionalismus, boj proti náboženství a všechno dohromady, lidé se znepřátelili a začali se navzájem vyhýbat. Teď, když nám začíná téct do bot, se mi zdá, že se to trochu umoudřilo. My Češi jsme takoví - dokud je nám dobře, rveme se mezi sebou. Teprve když je nám zle, zjistíme, že patříme k sobě. Teď sedím celý týden doma a poslouchám rádio. Ale věřte, že je to také taková čertovina jako ty karty. Ba, ohlupuje to ještě víc. V této době skutečně nevím, kde v tom všem najít pravdu.“

„Třeba ta německá propaganda. To jsou potoky špíny,“ ozval se konečně plukovník. „Bojím se, že je nečekaně účinná. Zdá se mi, že rozleptává naše srdce a ničí nervovou soustavu. Nejlépe to dokazuje Slovensko.“

„Už aby to propuklo,“ zvolal netrpělivě statkář, „než nás zostudí naši Němci před celým světem. Poslouchá-li člověk ty jejich nestoudné lži, dělá se mu špatně.“

„Obávám se, že jsme propásli jednu dobrou příležitost Květnová mobilizace sice Hitlera zarazila, neměla však skončit takhle do ztracena. Když už, tak jsme měli do toho jít,“ vzdychl plukovník u svého volantu.

„Mluvíte mi z duše.“

„To stálé vyjednávání Angličanů, porady v Berchtesgadenu a zase v Paříži a zase někde… Už mne to nebaví. Nedej Bože, aby nás zklamaly západní velmoci nebo aby vypřáhlo Rusko.“

„To, sakra, ani neříkejte!“ vykřikl statkář. „To si nesmíme ani připustit! Každodenně přece v rozhlase vyhrožují Německu, a pak, ta jejich obrovská moc! Sly—

94$

šel jsem mluvit o tom, že mají na rumunských hranicích tisícovky letadel a že čekají jen na první ránu. Zasypou Německo granáty a bombami a jeho armádu smetou. Do dvanácti hodin prý budou nad Berlínem.“

„Ale já bych přece jen byl raději, kdybychom mohli spoléhat sami na sebe,“ řekl plukovník.

Hospoda v městečku byla nízká budova a příchozí by zvenčí nevěřil, že vchází do místního společenského a kulturního střediska. Spíš to vypadalo jako hospodářské stavení. Do lokálu se šlo dvorem kolem hnojiště a pumpy, dlážděnou síní se přišlo do šenkovny, která byla současně místností spolku hasičů, sokolů, orlů i Národní jednoty, avšak především restaurací a hernou. Přijel-li dříve pojízdný biograf a nemohl si dovolit zaplatit za vytopení sálu, i on promítal zde, v šenkovně.

Teď hulákalo v čele mezi okny rádio, návštěvníci hlučeli a skoro se ztráceli v páchnoucím oparu, který ještě zahušťovali novými dávkami kouře z cigaret, dýmek a viržínek.

Plukovník se při vstupu zarazil a zajíkl ovzduším, když však si se statkářem našli místo u jednoho stolu uprostřed místnosti a podíval se po přítomných mužích, viděl, že to není společnost ledajaká, což mu také potvrdil hajný Trunc, který vyskočil a šel hostům vstříc. Sdělil jim, že pozval všechny své přátele a známé ze všech společenských vrstev, takže je tu dnes společnost jako v neděli.

Muži povstali, přistupovali jeden za druhým ke stolu pana plukovníka, klaněli se a představovali. Bylo to oficiální a i trochu vojenské. Mezi nimi byl i místní lékař a sládek, oba tlouštíci, kteří vypadali velice vesnicky, pak dva sedláci a starosta. Než se pánové posa—

95$

dili, přišel také pan farář. Rázovitá postava, jako ti staří kněží ze Zapadlých vlastenců. Měl tlusté, červené tváře, nos mu poněkud modral a na špičatém břiše se mu leskla ošumělá vesta. K černému šosáku, který nosil vždy rozepnutý, se příliš nehodily lesklé holínky. Později, na zpáteční cestě, si pan Mervart vzpomněl a vypravoval o panu faráři, že celá léta nešel mezi zdejší společnost. V místě se totiž brzy po převratu společenské i osobní vztahy změnily tak, že pokroková část obyvatelstva a proti nim skupina lidí kolem faráře se chovali a vystupovali jako úhlavní nepřátelé. Kdosi ze Sokola zásoboval tisk zprávami o tom, že pan farář kupuje kuchařce co chvíli nový klobouk za pěťáčky, co kostelník vybere do pytlíčku, a že má pan farář v sirotčinci své vlastní dítě. Farář na oplátku řezal z kazatelny do Sokola, že je to společnost svobodných zednářů a neznabohů.

„Tak, tak,“ pokyvoval k tomu plukovník, „to však nebylo jen v Rakovci, tak se škádlil a rval celý národ. Na to jsme my, Slované, znamenití odborníci. A jak se to tedy vyvinulo, že společnost dnes bere faráře mezi sebe?“

Jako obvykle. Ukázal se nepřítel zvenčí a národ přichází k sobě. Naši inteligenti poznali, že nás ohrožuje větší zlo než moc katolické církve, se kterou si chtěli pořád něco vyřizovat, a pan farář upustil od svobodných zednářů. Najednou zjistili, že mluví stejným jazykem a mají jednu vlast. Pan farář káže jen krásné příběhy z Písma a pořádá povznášející pobožnosti ke svatému Václavu.“

„Ano, dříve se vytýkalo svatému knížeti a patronovi českému, že byl slaboch, že odváděl Němcům voly a hřivny stříbra, teď zpívají jeho chorál. Čekám, že

96$

dojde-li k válce, půjdeme pod jeho korouhví.“

Plukovníkovi Hromadovi se v té hospodě tolik líbilo, že se mu ani nechtělo jít domů. Ti venkované ho překvapili, jací uvědomělí vlastenci jsou a jaké mají zdravé názory. Těšilo ho, jak ho přijali, a zdálo se mu až nadnesené, jak k němu vzhlíželi jako k představiteli celé armády, jako by on sám mohl celou válku vyhrát. A na slovo mu věřili, viděl to na jejich tvářích, nepochybovali o ničem, co jim vykládal. Byli rozradováni, když jim líčil, jak nedobytné jsou objekty našich opevnění, jak dokonalé máme tanky a pancéřové vozy. Aby se mu odvděčili, bavili ho humornými příhodami i anekdotami na Hitlera, současnou situaci, Runcimana a Chamberlaina, které plukovník asi už kdysi slyšel, ale patrně je zapomněl, neboť teď se při nich srdečně bavil, či tak činil ze zdvořilosti, aby těm prostým lidem nekazil radost.

Společnost se rozcházela teprve o půlnoci, a kdyby sám plukovník nevstal a neprohlásil, že už musí opravdu domů, jednak s ohledem na pana statkáře a pak dámy že jsou samy doma, nikdo by se ještě nezvedl. Sedláci zapomněli, že mají při východu slunce vyrazit s kosami na seno, učitel že musí do školy a farář do kostela.

Když se rozcházeli, všichni přišli Hromadovi stisknout ruce.

„Přejeme vám mnoho síly do toho boje, který začíná,“ řekl doktor.

„A věříme vám, že nám to vyhrajete,“ dodal sedlák Chadim.

„A budeme vám pomáhat a až to začne, půjdeme všichni,“ hlásil se rolník Matoušek.

„Dobrovolně půjdeme se záložníky, když už jsme na

97$

to staň,“ sípal starý Páral, aby se dostal ke slovu, „já jsem bojoval u Zborova!“ vykřikl a pěstí se udeřil do prsou.

„Neuvidíme-li vás už do vypuknutí války, tedy na shledanou po válce,“ dojatě si sliboval pan řídící Zalábek, „víme, že se vrátíte jako vítěz.“

„Nebo se nevrátím vůbec,“ usmíval se plukovník a tiskl všem ruce, „v této válce budou jen dvě možnosti: vítězství, nebo smrt!“

„Bůh vás opatruj,“ šeptal pan farář, „on jediný bude mít poslední slovo.“

„Dobří lidé,“ pochvaloval plukovník, když auto ujíždělo tichou nocí.

„Baže dobří,“ přisvědčil statkář hlasem změklým dojetím, „nikdy nikomu neškodili, a když, tak jen sami sobě. Jako celý náš národ.“

Mládež i v tehdejších nepřirozených podmínkách zahájila bezstarostně prázdniny. Jich se nedotýkala tíseň, která visela nad Evropou jako černý mrak. Ať se paní Dražanová trápila strachem sebevíce, mladí lidé se bavili a tančili, jako by se nic závažného nedělo.

Dědeček se vznášel na oblaku pýchy nad svým vnukem Otíkem, který úspěšně obstál při první státnici, a svým drsným způsobem se „pana kandidáta“ ptal, co by si přál, aby mu dědeček koupil.

Jednou jsem tě slyšel vykládat, že bys chtěl jezdit na koni. Koupím ti sedlo a ten mladý hnědák by se mohl vycvičit, aby pod ním chodil.“

Otouš se nemohl hned rozhodnout, právě teď se mu nehodilo věnovat se novému sportu, pokud tu byla Skarlet a on mohl být stále s ní. Proto řekl, že si to ještě rozmyslí.

98$

Děd se urazil: „A to si myslíš, že budu čekat s otevřenou šrajtoflí, až se uráčíš mi laskavě sdělit, jak ses rozmyslel? Dobrá, nechceš, nech tak. Aspoň mi neubyde.“

Zdálo se, že věc je definitivně ukončena, Otouš se však nepolekal, on znal dobře svého dědečka a věděl, že jak jen bude chtít nebo potřebovat peníze, snadno je z něho vymámí.

„Prosím vás, Otouši, jenom mi tady tu žábu nekazte!“ napomínala mladého Dražana zpola vážně a zpola žertem paní plukovníková, která se k mládeži připojila s paní Dražanovou a zahrozila mu zdviženým prstem.

„Ale, milostivá paní…“ zakoktal Otouš a zarděl se stejně jako jeho máti.

Paní plukovníková se zasmála: „Ale jděte! To já se hned neobávám, že byste ji svedl, to doufám, že ji mám natolik dobře vychovanou, že toto nebezpečí nehrozí, ale vím, že ji budete zatahovat do samých sportů, teď slyším, že budete jezdit dokonce na koni. To se ví, že Skarlet by samozřejmě chtěla jezdit také, ale ona se musí přece trochu spravit, vždyť ta hrozná maturita ji stála několik kilo váhy.“

„A ty také nevypadáš právě dobře,“ přidala se hned starostlivá matka Dražanová, „i ty bys měl zlepšit svou tělesnou kondici.“

„Tak dobrá,“ přisvědčil a oddechl si Otouš s úlevou, že paní plukovníková to nemyslí vážně, „budeme se tedy spravovat Uspořádáme závody v jídle a potažmo v přírůstcích v oblasti pasu, chceš, Skarlet?“

Jistě, a začneš mlékem. Mně se už podařilo podojit krávu, tak ti dvakrát denně nadojím pohárek a pěkně ti jej napěním.“

„Brr!“ děsil se Otouš, „to že bych měl pít? Já mám

99$

od malička nepřekonatelný odpor k čerstvě nadojenému mléku. Něco takového! Vždyť je měla ta hloupá kráva v sobě!“

„Otouši, ty mluvíš pitomě. To mne čeká pěkná práce, než z tebe udělám rozumného a moudrého muže.“

„Budeš se o to pokoušet, má drahá?“

„Určitě, po celé prázdniny.“

Takové bláhovosti mluvili ti dva hned v prvních dnech prázdnin, a že si tak dobře rozuměli, bylo pravděpodobné, že to tak vydrží po celou dobu.

Skarlet se vůbec na statku rychle zabydlela. Třetí den už si tykala s Dulinou a věnovala jí s celou upřímností své ryzí přátelství.

Dulina, ač ji o to nikdo nepožádal, dělala nové, o něco mladší přítelkyni gardedámu. Ti mladí tomu říkali „dělat slona“.

Skarlet svou gardedámu hned zasvětila do své lásky. Dulina musela vyslechnout všechny nesmysly a bláhovosti, které Skarlet pokládala za důkazy Otoušovy lásky, což bylo třeba brát s notnou dávnou shovívavosti, a Dulina, která si připadala mnohem vážnější a dospělejší než toto v blahobytu vychované a rozmazlené děcko, to také tak brala.

Po pravdě řečeno, měla Dulina radši paní plukovníkovou, které si vážila nejvíce ze všech lidí v domě. Ovšem s výjimkou dědečka. Od první chvíle poznala a během doby se v tom ujišťovala, že tahle paní je vzdělaná, statečná, jemná i energická a prostá ve svém nazírání i chování, a přece opakovaně ukázala, jak se umí na všechno podívat do hloubky. Sympatie byla naštěstí obapolná. Paní Hromadová se o Dulinu začala zajímat od první chvíle, často jí pátravě hleděla do tváře a zřejmě byla se svými zjištěními spokojena.

100$

I nejmladší z Hromadovy rodiny, Edvard, se hned spřátelil s Dulinou a podle vzoru své sestry z ní učinil svou důvěrnici. On studoval dost špatně a rodiče ho často vadili, že se neučí, nutili ho, aby denně aspoň na chvíli vzal knihu do rukou, aby nahradil, co během školního roku zanedbal. Paní Hromadová ho neustále peskovala za to, že je klackovitý, že se chová nezpůsobně, že užívá hulvátských výrazů. To bylo samozřejmě na místě, chlapec prožíval pubertu, mutoval, propadal občas zlému rozmaru a jindy ho bylo vidět, jak leží na zahradě, civí do nebe a oddává se světobolu.

Otec už byl zase v Praze a Edvard kromě chvil, kdy byl přítomen pan Mervart, byl ztracen v převaze žen v domácnosti, proti nimž kul válečná tažení, která ovšem neměla valnou vyhlídku na úspěch. A tak objevil v Dulině ochotnou posluchačku pro své nářky a ujišťování, jak rád by zde žil stále jako ona a zbavil se protivných studií a Prahy. Vstoupil by do služby u pana Mervarta a třeba čeledína by tu dělal, vyvážel hnůj a sekal voňavý jetel, krmil dobytek a zkrátka dělal, co by bylo zapotřebí, jen aby se nemusel trápit s protivnou algebrou a odporným rýsováním.

Plukovník Hromada slíbil své rodině, že za nimi přijede každou volnou neděli, ale zůstalo jen při slibu. Psal, že se nemůže uvolnit, protože se nepochybně schyluje k válce. Ujišťoval všechny, že mohou být klidní, na venkově že jsou v poměrném bezpečí, tam sotva k něčemu dojde a kdyby snad, tak k ojedinělému bombardování, na rozdíl od měst, kde se v tomto smyslu je třeba obávat bombardování těžkého.

Připravte si každý do batůžku to nejnutnější, kdyby

101$

bylo třeba utíkat do lesů, abyste neztráceli čas a duchapřítomnost. Však Tě, Zdeňko, znám, vím, že jsi moudrá a rozvážná.

V tom smyslu se nesly jeho dopisy paní Hromadové a ona pak dlouho sedávala s dopisem v ruce zamyšlená a snažila se v nitru uklidnit obavy o svého muže i ostatní, se kterými tu prožívala chvíle klidu a míru. Byla si jista, že přijdou těžké chvíle, a pochybovala, že tento blahý život, který prožívala po boku svého muže od počátku jejich šťastného manželství, brzy skončí. Její manžel dosáhl skvělého postavení, které mu spadlo do klína k velkému Zdeninu překvapení. Brala si Hromadu jako bezvýznamného úředníka a jeho zaměstnání neslibovalo do budoucna žádné společensky ani hmotně vysoké postavení. Ona sama byla učitelka a s životním partnerem je svedla obapolná láska.

Účetní Hromada však narukoval v roce 1915 do armády, téměř okamžitě šel na frontu a v několika dnech padl do zajetí. Vstoupil do legií a vzhledem ke svým názorům a vrozené zodpovědnosti postupoval na žebříčku vojenských hodností, takže se po letech beznadějného Zdenina čekání vrátil jako kapitán československých legií. Tak se stala Zdena ženou důstojníka, aniž by musela mít kauci. Hromada, ozdobený řadou vyznamenání, postupoval ve vojenské kariéře dál, až na vrchol možností. Zdena Hromadová zůstala skromnou a prostou ženou, nicméně svého postavení ve společnosti si vážila a denně si uvědomovala, jak se vdala víc než dobře a jak je šťastná.

Teď to tedy mělo skončit a po letech tučných měla přijít léta hubená? Ale její sýpky nejsou naplněny!

V důstojnických rodinách se vede velký dům a neušet—

102$

ří se tudíž žádný kapitál, u Hromadů tomu bylo právě tak. Nebyly zásoby, nebyly hotové peníze.

„Nu, jakáž pomoc,“ utěšovala se paní Zdena, „alespoň se nemusíme strachovat, že bychom o ně přišli v tom nastávajícím chaosu.“

Tajemník Dražen měl lepší možnosti jezdit za rodinou na venkov a také jich plně využíval, i když ho ve společnosti ženy tísnila více starost o budoucnost než v Praze. Přece však spěchal za ní, jak jen to bylo možné, aby si ověřil, jak se drží jeho Slávka, není-li zděšenější, než je snesitelné. Byl nesmírně rád, že jsou tam Hromadovi, a pokaždé, když odjížděl, prosil paní plukovníkovou, aby jeho ustrašenou a slabou ženu utěšovala. I on oceňoval tuto přítelkyni své ženy jako moudrou a vzdělanou ženu, s níž bylo na výsost příjemné si popovídat a vyslechnout její názory, svědčící o vyrovnanosti mysli i odvaze čelit problémům. Její krédo bylo: „Odložit vše osobní a žít jen celku. Co je jednotlivec v tomto nesmírném celosvětovém dění? Pouhým bezvýznamným atomem.“

Starý Mervart byl také paní plukovníkovou nadšen, ba stále nadšenější, jinak byl ale velice rozmrzelý, nespokojený a podrážděný, protože to, nač stále čekal, se nedělo.

Dny ubíhaly a nad vlastí viselo mrtvé ticho. V Berchtesgadenu, Berlíně i jinde po Evropě, jen v Praze ne, se konaly porady evropských státníků o Československu a stále více se všichni od něho odkláněli .

„Ty západní mocnosti nás zašantročí! Určitě nás zašantročí - obětují nás pro udržení zdánlivého míru, jako by nevěděly, kdo je Adolf Hitler. Ale co to Rusko? Proč neudeří do té komedie? Já nevím, co to je,“ bou—

103$

řil statkář, „ten dnešní svět nestojí za nic. Nikde žádné odhodlání, nikde žádný čin. Všecko hnije zaživa.“

Miroš na plánovanou dovolenou nepřijel. Omluvil se matce stručným psaním: „Všecky dovolené jsou zaraženy. Buď o mne bez starosti, přijedu určitě později. „

Na statku ubíhaly krásné prázdninové dny v klidu, v příjemné pohodě, aspoň pokud běží o mládež, do dne, kdy se na svět rozhněvalo počasí a snažilo se dokázat pravdivost tvrzení meteorologů, že podle statistiky je červenec nejdeštivější měsíc v roce. No dobrá, ať si prší, ale proč při tom musí být tak vlezlá zima?

Mladá složka společnosti na statku se rozhodla, že bude vzdorovat přírodě a rozhodně nakonec zvítězí. Chodili se dál koupat, i když jim cvakaly zuby a měli husí kůži. Za pár dní však tajně přivítali zásah paní plukovníkové, která Skarlet vyvadila, že si zahrává se zdravím, a trvání na tom nesmyslném dalším koupání označila jako snahu přivodit si zápal plic nebo onemocnění ledvin. Poukázala na rozumné jednání Duliny, která s koupáním přestala a nosila teplejší oblečení.

„Netetelí se jako ty a páni kluci!“

Ti ještě den nebo dva pokračovali v boji s přírodou, konečně pak to také vzdali a došli k názoru, že přírodu neporazí, ta že si udělá, co sama bude chtít.

A také dělala. Pršelo drobně a studeně, když ne každý den, tedy určitě obden, jetel hnědl na stojanech a vyhlídka na žně nestála za nic. Více než na písku u vody, povalovali se mladí lidé v hale a dívali se uplakanými okny do zmoklé zahrady. Třešně, které tu dozrávají až v červenci, byly sice zralé, ale padaly ze stromů rozpukané deštěm a oklované od špačků, pro-104$

tože je nikdo netrhal. Copak to šlo, lézt na tak mokrý strom?

Dulina s Rózou sbíraly jahody, nosily angrešt a lusky, aby bylo na stole nějaké ovoce, ale byla to oběť, jít do toho deště. Vracely se umolousané a zkřehlé.

Na konferenčním stolku byly stále rozestavěné nějaké hry - dáma, šachy, karty, halma, po gauči se povalovaly knihy, časopisy a notové sešity, zkrátka vše svědčilo o tom, že v domě jsou mladí, kteří se nudí a hledají si nějakou zábavu. I improvizovaný stolní tenis hráli a konečně se dali vyhnat dědečkem na houby. Ale přinesli jich žalostně málo, zato přišli promoklí a zkřehlí.

To ohavné počasí vydrželo do žní. Byla to svízel nad svízel. Žito uzrálo, i pšenice zhnědla, když přišel její čas, a tak bez ohledu na to, že každý den ji zkropil déšť, položit se musela. Jan Mervart huboval, deputátníci kleli a nadávali na to strašné počasí, ale příroda si vedla svou. Bylo-li slušně po dva dny, pršelo určitě třetího a potom vytrvale nejméně týden. Pšenice, ten rok tak krásná a zralá, hnědla v mandelících. Trochu žita bylo přece odvezeno do stodol, ale ječmen černal a vzrůstal na řádcích.

Všichni byli otráveni stálými dešti a brali to jako zlomyslnost vůči vlastní osobě. Jediná Dulina chápala dědečkovu náladu a uvědomovala si, co to pro něho znamená. Často mu dávala najevo, že cítí jeho starosti.

„Bude-li válka,“ říkal starý pán s úzkostí, „bude to všechno chybět. To právě by bylo třeba, aby byla úroda co nejlepší.“

Tak se krátilo léto a nebylo využito jeho předpokládaného blaha a jeho krásy tak náležitě, jak si to hosté

105$

u Mervartů představovali. Hnedle tu byl srpen a s ním svátek Nanebevzetí Panny Marie. V ten den byla ve Střešově, v poutním místě na samých rakouských hranicích, velká pouť. V sobotu už se tam scházela procesí. Jedno šlo kolem Borovinky a jedno potkal statkář cestou z pole. V tu chvíli se ukázalo sluníčko, letos tak vzácné, a červená korouhev se v jeho záři jásavě zatřepetala. Zpěvák předříkával mariánskou píseň a ženy opakovaly podle noty v linkách i tu a tam mimo ně a po lánech zrajícího obilí se neslo:

{Nad všecky svaté Bůh povýšil Tě,

Panenko Maria!}

Statkáři se z paměti vynořila vzpomínka na svá dětská léta, kdy také chodil takto na poutě, a jakým pro něho bylo vyznamenáním, když směl chvílemi nést korouhev.

Když přišel domů a zasedl k jídelnímu stolu, kde měl celou společnost pohromadě, nabídl všem, budou-li chtít, že se můžou podívat do Střešova na pouť. Dražanům se prázdninový pobyt na statku chýlil ke konci a dosud nesplnili, co si celou dobu slibovali, že se zajedou podívat za Střešov na opevnění. Starý pán teď zeťovi radil, aby spojil obé v jedno, aby zajeli jak k hranicím, tak na pouť.

Paní Hromadová a tajemník Dražan nebyli právě tou poutí nadšeni, protože na poutích bývá strašná tlačenice, nepohodlí a hluk, ale na ty kryty že by se rádi podívali. Paní Dražanová zase toužila pouť navštívit, že by se ráda zúčastnila bohoslužeb a mohla se pomodlit za kýžený mír. Mládež ovšem trvala na pouti jako cíli výletu v očekávání něčeho nového. Skarlet byla sice mnohokrát na pouti U Matěje, ale na pouti na venkově dosud ne a žádala, aby ji o ten zážitek nepřipravili. Eda

106$

byl stejně zvědavý a Otouš souhlasil se vším, co si přála Skarlet.

I Dulina byla pro to, aby se jelo do Střešova na pouť. Dostala v sobotu dopis a pod dojmem z něj byla přístupna všemu. Šla však za dědečkem a ptala se ho, nebude-li se svážet obilí, zůstane-li pěkně, jako je dnes, to že by nejela.

„Ale co,“ povídal starý hospodář a podíval se na oblohu, „ono to vypadá, že se to vybere už natrvalo, a když ne, ten jeden den nás nevytrhne. A vždyť víš, že tu nedělní a sváteční práci nemám rád. Nebývá na ní požehnání.“

Tak bude mít Dulina možnost oslavit tu vzácnou událost, že dostala dopis. A jaký dopis! Už ten samotný fakt byl úžasný, ona byla sama na světě, všecky své drahé měla zde na statku, a tak dopisy nedostávala. A teď dokonce až z Prahy! Hned poznala, že je to psaní od Miroše. Nebylo dlouhé a znělo následovně:

{Dulino! Od té doby, co jsem s Tebou mluvil naposled, nemám pokoje. Poznal jsem teprve teď, že jsi správné děvče. Neměl jsem ponětí o Tvé povaze, a proto jsem se o Tebe nezajímal a choval se k Tobě špatně a dokonce Tě urazil. Chtěl bych Tě prosit, abys mi odpustila, ba, chtěl bych Ti říci mnohem víc. Bojím se, abys neodjela, říkala jsi, že na prázdniny opustíš Borovinku. Prosím Tě, počkej tam na mne. Nemohu dnes přesně říci, kdy přijedu, doufám však, že se mi podaří uvolnit se alespoň na pár dni

Zatím přijmi mou úctu Bolemír}

Dulina dopis přečetla a zavřela oči. V tu chvíli cítila, jak krásný je život. Zřetelně slyšela líbezné ptačí cvrli—

107$

kání v omoklých keřích pod verandou a spočinula zrakem na stříbrné pavučině mezi větvičkami šeříku. Byly v ní zachyceny dešťové kapky, které sluneční paprsek, co náhodně prorazil šedivé mraky, proměnil v perly. Jak je možné, že si toho dříve nevšimla? Od této chvíle teprve ví, že jeden z těch sedmi hlasů sedmihláska je skutečně zlatý, že ta pavučina je skutečně stříbrná a kapka na ní je skutečně pravá perla. Teprve od chvíle, kdy četla ten dopis.

Na pouť se jelo po stáru, v kočárech. Pan Mervart tak určil a dal připravit dva. Byly to kočáry starobylé, ale Zachovalé; jeden měl stahovací koženou boudu, druhý byl trvale krytý, landauer se tomu říkalo. Děvčata se smála, že je to jako Noemova archa.

Paní Dražanová hlasitě povzdechla, když s paní Hromadovou nasedaly do landaueru. S dojetím se svěřovala, že v tomto kočáře jela do kostela při svých prvních oddavkách. Otouš vyprskl smíchem a strhl i děvčata.

„To musela být legrační svatba. Kdyby se zvedl vítr, mohly být jak ta archa, tak nevěsta nohama vzhůru.“

To bylo trochu silné, paní Dražanová se urazila a tajemník se na syna podíval káravě. Cítil, že o Slávku zase zavadila minulost, a snažil se vší silou ji od těchto vzpomínek odvést dřív, než jim plně propadne a otráví náladu sobě i jemu. To pak se mrzíval na Slávku, že stále živí ty smutné vzpomínky a představy, jako by litovala toho, co minulo, a pák vyčítal i sobě, že žárlí na mrtvého.

Poutní Střešov bylo velmi krásné a poetické místo. Kostelík stál o samotě na strmém vršku, obklopený staletými mohutnými lipami, které sotva dovolovaly jeho věži vykouknout nad ně. Návštěvníkům jedoucím po

108$

silnici byl schován za lesem a pak se náhle vynořil na rovince jako přikouzlený ostrov.

Starý pán na něj ukázal s dojatým úsměvem: „To je místo, kam od nepaměti nosili zdejší lidé své bolesti a viny.“

„To je krása,“ zvolala Skarlet a obrátila se na Otouše, jestli má s sebou fotoaparát.

Když přijížděli blíž, začal je vítat hluk vřískajících kolovrátků, frkání kluků na všelijaké fejfary a píšťaly a pak spatřili boudy s perníkovým i jiným pečivem, kolotoče, houpačky, střelnice, Stánky se střižním a hliněným zbožím. Blíže kostelu pak Stánky s obrázky převážně s postavou Panny Marie Střešovské, ale i Krista na kříži, Ježíška v jesličkách a postavy světců a mučedníků. Někde se nabízely větší a velké obrazy, zarámované i bez rámů, sošky Svaté rodiny a Dobrého pastýře nebo Panny Marie Lurdské. Prodavači hlasitě vychvalovali své zboží: „Nejmocnější je Panenka Marie Střešovská, tady ji máte ve třech velikostech a třech cenách, nebo radši Panenku Lurdskou? No, také je mocná, jen si ji vemte, je laciná, skoro zadarmo. Nebo chcete pana Masaryka? Tady ho máte v malém i větším vydání. Tady je mistr Jan Hus a Žižka. Jestli snad něco zamilovaného? To taky posloužím!“

Otouš s děvčaty se výborně bavili, smáli se a nabízené zboží prohlíželi s předstíraným zájmem.

Paní Dražanová se pevně rozhodla, že se vtěsná do kostela, i když se to zdálo nemožné. Byla právě mše a v kostele takový nával, že lidé tvořili jednolitou, pevnou zeď. Neměla úspěch, když se snažila prodrat dopředu pomocí loktů, a tak to zkusila s prosíkem:

„Pusťte mne, lidi, dovnitř, mám něco velkého na srdci!“

109$

Ovšem tak velké věci jako ona měly na srdcích další a další ženy a matky, které plnily ten chrám, ony také chtěly na Panence Marii vyprosit milost pro své drahé.

Dulina, Skarlet, Otouš a Edvard se prodrali do kostela postranním vchodem, aby se dostali co nejblíže k oltáři, na němž je onen obraz, ke kterému se utíká tolik lidí, zvláště žen, které s výrazem bezmezné důvěry klečely před oltářem v nadšení a slzách. Skarlet se dychtivě snažila spatřit ten obraz. Co na něm může být tak zázračného, co ty lidi tak přitahuje? A tady je! Staré plátno, začernalé, malba sotva znatelná. Ruka naivního umělce tu kdysi před staletími zobrazila podobu nebeské královny, jak si ji představovala jeho prostá a důvěřivá mysl. Koruna byla mnohem větší než hlava Marie a děťátko se zcela ztrácelo pod tou tíhou. Roucho matky bylo plné květů, hvězd a ptáčků. Obraz ve Skarlet vzbuzoval spíše rozpaky než nadšení.

Zaslechli také závěrečnou část kázání, na které se velmi těšil dědeček. Kázal, jako vždy o této pouti, děkan z Přílehlova, známý po celém okolí jako znamenitý kazatel, a řada lidí přijela na tuto pouť jen proto, aby to kázání slyšela. Například starému Mervartovi se hned tak nějaké kázání nelíbilo. Evangelium si poslechl vždy, když ale nebylo podle jeho chuti, klidně odešel z kostela. Dnes natahoval krk a nastavoval uši, aby zaslechl aspoň pár slov. On slyšel starého děkana už několikrát a vždy si pochvaloval, jak ten kněz umí nadchnout a uchvátit věřící.

„…a jako vyvedl Hospodin ve své všemohoucnosti svůj vyvolený národ ze zajetí babylonského, tak může i náš malý národ vyvést z kruhu nepřátel a mámení tohoto světa. Může jej postavit na roveň mezi ostatní

110$

národy a on bude vynikat jako diamant mezi křemeny,“ sliboval pan děkan. Když skončil, vzdychl si Jan Mervart zhluboka a zbožně s ostatními odpověděl: „Dejž to nebeský Pán Bůh!“

Potom byla mše slavná a dlouhá, že lidé nemohli vydržet stát tak namačkáni a tak dlouho na jednom místě a řada jich musela z kostela odejít. I děvčata s Otoušem již odešla a vydala se znovu obhlížet krámy. Edvard, ten do kostela nešel vůbec a věnoval se rozkoši z houpání a létání na kolotoči. U lodiček bylo plno dětí, strkaly se u houpaček a pobíhaly od krámku ke krámku a hlavně se držely u Stánků s cukrovím a hračkami. Děti chudší a chudé postávaly u kádě s okurkami, konečně si dovolily koupit okurku a prosily prodavače, aby byla hodně velká, a považovaly za úspěch, dal-li jim prodavač napít kalného láku.

Z kostela zavonělo kadidlo a větřík odtud vynášel nábožný zpěv. Zpívali právě velehradskou hymnu, která pana Mervarta dojala svými slovy, že mu šedými brvami ukápla slza na tvář.

{Kolik to bouří nad vlastí se sneslo,

o život bylo zápasit nám v boji,

mohutné sídlo Svatopluka kleslo,

Velehrad víry bez pohromy stojí.}

Pak, po chvíli, přinesl vánek ještě dvojverší:

{Nezhyne rod, jenž věřit nepřestane,

dědictví otců zachovej nám, Pane!}

„Ba, nepřestanem věřit. Pane náš, že nás neopustíš?“ šeptal si pod vousy starý vlastenec.

Manželé Dražanovi i paní Hromadová se přestali na pouti bavit. Nebylo kde si sednout a rozhodně nebylo možné usadit se trochu pohodlně. Po dlouhém hledání našli konečně kousek místa na opuštěném hřbitůvku,

111$

kde si mohli odpočinout a sníst něco z potravin, které si přivezli s sebou. Otouš přišel s lahví piva a povídal, že ji získal s nasazením života.

„Málem by mne ušlapali, nebýt toho, že jsem trochu vyrostl,“ smál se jako vždy, ale stíral z čela pot a odhazoval nazpět zpocené černé čupřiny. Dulina rozbalila balík s jídlem a rozprostřela ubrousky.

„Dobře že jsme se tak zásobili,“ pochvalovala paní Dražanová, „tady bychom asi sotva sehnali něco k jídlu.“

„I sehnali,“ smál se Otouš, „v hospodě se živí spousta lidí, sedí po oknech, po schodech, v trávě na předzahrádce a cpou se buřty s cibulí nebo koňským gulášem. Chutná všem znamenitě.“

„Fuj!“ otřásla se paní Dražanová, „koňský guláš! Ten bych nepozřela za nic na světě.“

„Jen kdybys měla hlad,“ smál se Dražan, „a nebo na vojně. To byla nějaká pochoutka!“

„Neříkej,“ děsila se paní, „když si pomyslím, že by něco takového museli jíst moji chlapci…“

„To by nebylo ještě to nejhorší,“ trochu ironicky prohodila paní Hromadová, „jen aby ho vždy měli dosyta!“

Skarlet byla o té pouti neobyčejně veselá. Bez ustání laškovala s Otoušem a její krásné oči se třpytily štěstím. Ty letošní požehnané prázdniny ji přesvědčily, jak ji má ten skvělý chlapec rád. Ona se také slunila v blaženém pocitu lásky přijímané i darované. Mladému člověku, a především dívce nevinné a dychtivé se zdá, že je to vrchol jeho veškerého cítění, může-li si říci: miluji. Tak i mladý Dražan, ten veselý a, zdálo by se, povrchní chlapec, prožíval rovněž dny nejvyšší blaženosti. Ti mladí lidé si byli vědomi, že na ně cení

112$

zuby příšera války, ale jako každý jiný i oni byli přesvědčeni, že i když se válka rozpoutá, nebude dlouhá. První světová válka trvala čtyři roky, ale tenkrát nebyla taková vojenská technika, jakou teď mají všechny státy, tehdy se teprve začínaly používat tanky a letadla byla pomalá a snadno zranitelná. A kdo ví, jak tajné, ničivé zbraně mají generální štáby v záloze. Dnes by to bylo hotovo za pár měsíců. A pro Otouše určitě nebyla dosud ulita kulka, pro Otouše ne, protože je to šťastný chlapec, narozený v neděli, a těm Štěstěna přeje. A jeho maminka by se za něho modlila a dávala za něho na mše, dělala dobré skutky a držela palce.

Kdo by však dnes myslel na smrt tady, na veselé pouti, za krásného počasí, má-li před sebou porci pečeně, láhev piva a vedle sebe krásné děvče, pro které by šel i do ohně? Mladí tedy odhodili chmurné myšlenky a byli tak veselí, že nakazili celou společnost. Dražan se smál jejich vtipům a maminky na sebe spiklenecky mrkaly v předtuše blahé budoucnosti svých zbožňovaných dětí.

Nakonec společnost zajela až na dohled hranic a všichni svorně obdivovali řadu betonových krytů, podle nich nedobytné opevnění, a oba páni se spokojeně usmívali, přesvědčeni, že na tomhle si domýšlivý Němec vyláme zuby. Země je dobře připravená!

Když se blížil svátek svatého Václava, viselo to ohromné, černé mračno již zcela nízko nad celou zemí českou, ale i nad celou Evropou. Lidé už nezpívali.

Když byla vyhlášena druhá mobilizace, rozhostil se klid náhlého ulehčení a zaznělo to jako slavnostní fanfára. Jan Mervart propukl v radostný jásot a nebránil se slzám, které mu kanuly po tvářích.

113$

„Vždyť na to čekáme, vždyť si to toužebně přejeme!“ brebtal s třesoucí se bradou, „přece nedáme Němcům svou půdu, krví a slzami posvěcenou! Slyšíš, Dulinko? Vstávej, je mobilizace, je všeobecná mobilizace! Konečně se odhodlali a teď budou prachem a olovem hájit to svaté dědictví našich otců. Nedáme si vzít ani píď půdy. Slyšíš, Dulino, jdi zaklepat na Otíka, jestli poslouchá rozhlas a slyší-li to také paní Hromadová. Bože, co bude říkat Slávinka? Jaká je to škoda, že Otouš má odklad, není ještě odveden a nemá výcvik!“

Otouš seděl právě v pokoji rodičů u lůžka paní Dražanové. Trávil tam teď většinu času. Bylo už po létu, které stejně bylo nijaké, stále často pršelo a za normálních poměrů by Hromadovi už dávno odjeli do Prahy. Jenže teď, kdy byla válka na spadnutí, trval plukovník na tom, aby paní s dcerou zůstaly na venkově. Do Prahy s sebou vzal jen Edvarda, s tím, že okamžitě po vypuknutí války ho pošle na Borovinku za matkou. Tak tu obě Hromadovy dámy trávily i nestálý podzim. Paní Zdena říkala, že je tu jako na trní, že by jí právě teď bylo potřeba v Praze, ale plukovník stál na svém. Tvrdil, že k tomu, aby mohl řádně plnit své povinnosti, potřebuje klid, a ten by neměl, kdyby si nebyl jist, že má rodinu zaopatřenou u dobrých lidí na venkově.

Otouš také ještě nemusel do Prahy, přednášky začínaly až v říjnu, ovšem co bude dál a jak se všechno utvoří, to nikdo nevěděl a bylo těžké něco předpovídat. Matka Dražanová lpěla nesmlouvavě na jeho přítomnosti, že prý se jí žije alespoň trochu snesitelně, je-li v blízkosti alespoň jeden její syn.

Ten teď, jak zaslechl vzrušený hlas v rádiu, skokem byl u dědečka.

„Posloucháš, dědo? Už je to tady! Rukují! Miroš

114$

nepřijede na dovolenou a další půjdou, mladý Chadim půjde znovu, sotva se vrátil z květnové mobilizace.“

„Paní Chadimová se chová statečně, je úplně klidná,“ povídala Dulina, „říká, ať je po vůli Boží.“

„Mně odejde plno lidí ze dvora,“ vypočítával statkář na prstech, „Charamza, oba čeledínové i Doucha. Musím se tam podívat, jak se chystají. A peníze jim musím dát. Ráno budu muset k poklidu já sám. Dulino, nakoukni k tetičce, ale jestli spí, nebuď ji. Když o ničem neví, je to lepší. Řekneme jí to, až se vzbudí. Ať se ještě vyspí v klidu.“

A už byl venku mezi čeledí, už s nimi rokoval a povzbuzoval jejich ženy. Nevydržel nikde na místě, pobíhal jako mladík. Jen tak v běhu objal Otouše a mrzel se, že nemá vojenský výcvik.

„To jsou ta válečná léta, je vás tak málo, že jste ani nestáli za odvádění. Ale to se dohoní, povolají vás brzy, každého muže bude třeba.“

Ze svých zaměstnanců měl radost. Doucha, ženatý člověk, i Charamza a stejně i svobodní chlapi, žádný nedal najevo, že by šel nerad.

„Ukážeme Němcům, co dovedeme! Jako v první válce v legiích. I když bylo deset Němců na jednoho, panečku! Ženský, nebrečte, my přijdeme zase domů. A jestli někdo padne, bude aspoň vědět proč!“

Nazítří, s časným ranním úsvitem, byly již venku hloučky mužů. Někteří byli oblečeni už na četnické stanici, jiní dostanou uniformu až u pluku. Všichni zpívali, ženy plakaly, ale tak nějak jinak, jako pyšně. Ta československá uniforma slušela všem a byla taková krásná!

Paní Dražanová se o mobilizaci dozvěděla na Borovince poslední a byla by se zhroutila v mdlobách, kdy—

115$

by ji nezachytili. Hned se však vztyčila, chytila se za srdce a vykřikla: „Miroš! Už ho nespatřím! Ach, už nikdy neuvidím svého syna!“ a její oči přelétaly jako šílené z osoby na osobu. „To je hrozné, to je hrozné! Proč tohle dopouští Bůh? Proč takhle trestá lidstvo? Vždyť dal lidem tak přísné přikázání: nezabiješ!“

„Ale, paní Slávinko, buďte přece statečná,“ chlácholila ji paní Hromadová. Sama měla na tvářích nápadné červené skvrny z rozrušení. „To bychom ani nebyly české ženy! Všude v dějinách se píše o jejich statečnosti, vždyť mnohé z nich šly se svými muži i do pole před nepřítele.“

Ona dnes nespala celou noc, mluvily o situaci s dcerou. Uvažovaly, co udělá tatínek, bude-li telefonovat nebo jim jinak pošle zprávu, možná po Edvardovi, vypraví-li ho samotného; nebo bude muset ona, matka, pro něho dojet. Co by konečně v Praze dělal, školy budou jistě zavřeny. Otec Hromada už není mladý, válečný běs se však nikoho neptá, chce-li, či ne, on potřebuje každého. Plukovník Hromada ví, kde je jeho místo, půjde tam, kam ho posílá jeho povinnost.

Teď po ránu si paní Zdena uložila vzít si na starost svou přítelkyni a vpravit jí do hlavy trochu rozumu, neboť ta si počínala jako smyslů zbavená. Setkala se však s neúspěchem, paní Dražanová se na ni utrhla a vyčetla jí, že jí se to mluví, když nemá dospělého syna. Než ten její dospěje, bude po válce.

„Ale já, já… Proč bych měla obětovat oba syny? Proč? Proč? Co je mi do sváru velmocí a do celé politiky? Jsem jenom máma, která chce žít v klidu i se svými dětmi a mužem!“

„Tetičko, vzpomeň si na ženy z Athén a Sparty. Jsou pro svou statečnost nesmrtelné. Po tisíci letech o nich

116$

mluví dějiny. Jak pyšně posílaly své syny na smrt, jak byly hrdé, že ti mladí muži jdou hájit svou vlast a třeba pro ni i umírat,“ pokoušela se Dulina povzbudit tetu Dražanovou.

„Pro vlast jsem už obětovala prvního muže, kterého jsem k smrti milovala. Ani vlast nemá právo žádat všecko. Nedám, nedám jí své syny! A ty mlč!“ osopila se na Dulinu. Jsi sama na světě a nikdo ti nepřirostl k srdci tak, abys za něj chtěla dát život!“

Dulina zbledla pod těmi zlými slovy, neřekla však nic a šla po své práci. Ale za dveřmi chvíli zůstala stát s rukama skleslýma podle těla.

„Snad mi závidí i tu sirobu,“ šeptala si trpce.

Když zahlédla přicházet Dražana, přiběhla do pokoje a hlásila jeho příjezd: „Strýček z Prahy je tu, bude ti, tetičko, oporou.“

„Věděl jsem, že budeš strašně rozčilená, a proto jedu hned, abych byl u tebe v této nejhorší chvíli,“ laskavě mluvil Dražan, když vřele objal a políbil svou ženu. Dulina to pozorovala se stopou závisti.

Jak je ta tetička šťastná, přes všechnu svou zbabělost a slabost. Jak ji má strýc rád,“ pomyslila si.

„Kde je Miroš? Co je s ním? To už ho vůbec neuvidím? Kdyby přijel aspoň na jediný den! Musím ho ještě vidět, obejmout, zulíbat! Vždyť je to naposled,“ končila v hysterickém pláči. „Víš, kdybych věděla jistě, že má zahynout v troskách sestřeleného letadla, tak bych… raději… raději bych ho zabila sama!“

„Co to povídáš, proboha,“ lekl se Dražen a přísně se podíval na ženu, „tak se mluvit nesmí! To jsou velezrádné řeči, za to by nás postavili ke zdi!“ pokoušel se ji postrašit. Přitom mu bylo těžko. Dnes poprvé mu připadalo, že taková nervózni, slabá žena je pro

117$

muže hroznou přítěží, železnou koulí, která ho drží u země a brání v každém vzletu.

Dulinu šílená slova paní Dražanové hluboce zranila. Odvrátila se a odešla, aby strýci připravila něco k jídlu.

Nadšeně stoupal svatováclavský chorál k podzimnímu nebi:

{Pomoci my tvé žádáme,

rozpomeň se na své plémě,

svatý Václave, kníže náš!

Nedej zahynouti nám ni budoucím!}

Podzimní nebe bylo vysoké, čisté a průzračné, obzor křišťálový, dálky nedozírné. Na modré klenbě oblohy se třpytila letadla. Dulina se za nimi dívala a ptala se, nesedí-li v některém Miroš. Neviděla ho toto léto a teď, na svatého Václava, už přišel mrazík a po něm začalo padat listí a chrastilo pod nohama.

Když toho večera jelo přes Borovinku vojsko, ořezaly dívky ze statku všecky astry v zahradě a zasypaly jimi tanky a děla. Silnice od Rakovce se netrhla, celé odpoledne byla plná vojska, které směřovalo ke Střešovu, na hranice. Mezi hřmotem tanků, pancéřových obrněných aut a děl bylo občas slyšet i dusot koňských kopyt, to když jel trén a půda se chvěla a prach se zvedal, že nebylo ani vidět vojáky na motorkách, kolech a konečně i pěší. Chlapci to byli pěkní, veselí, měli nové uniformy a zdáli se vyparádění, jako by jeli na svatbu.

Starý Mervart byl stále venku, bavil se s vojáky, obdivoval válečnou techniku a nejvíce ho, samozřejmě, přitahovali koně. Vojáci je napájeli a ženské ochotně přinášely kbelíky. Děvčata ve vsi si přála, aby tu nocovali. Pan statkář bezmála vykoupil Felovu trafiku a roz—

118$

dával cigarety jako Mikuláš. Kulhavý trafikant stál před krámkem, zeširoka se na vojáky smál, hned se sebevědomě hlásil, že je legionář, a vypravoval, pokud měli posluchači trpělivost, jak to bylo tam v té válce…

Jen do toho, kluci!“ vykřikoval sípavě, „ničeho se nebojte, žádná přesila není dost velká, aby vás porazila. Pamatujte na krále Jana, na jeho heslo ,Toho bohdá nebude, aby český král z boje utíkal!’ Tak vy, sakra, taky nesmíte utíkat!“

„Ba že ne,“ souhlasili vojáci. Rozsadili se, kde bylo možno, kouřili cigarety od pana statkáře, pili pivo starý pán jim dal vyvalit půlku - žertovali s děvčaty i mezi sebou a byli veselí.

Jedna krása, jedna pýcha byla ta československá armáda! Takoví chlapci! Jako vysoustruhovaní, každý jako svíce. Tak jsme je viděli.

Neboj se, ty malá zemičko, nade vše ve světě milovaná, tolikrát českou krví svěcená! Neboj se - tvoji chlapci tě obhájí!

Když se pak staly všecky ty strašné věci a Československá republika byla na kolenou, bylo v českém národě, jako by se zatemnilo slunce a nemělo už nikdy zasvitnout. Snad zapadlo někde do moře, snad zanikl i Bůh a zvítězil Satan.

Smutně a mdle, jako poražené, v ojedinělých hloučcích ustupovalo československé vojsko od hranic, které nesmělo bránit. Ve Zvoničce bylo v každé chalupě několik mužů, stejně na statcích, kde byli koně, v Borovince u Mervartů koně a děla za humny, vozy na louce, mužstvo na senících a důstojníci v hostinských pokojích.

Jan Mervart nebyl k utišení. Plakal. Když přišla ta

119$

krutá, osudná zpráva, že je nutno vydat hranice, vzdát se po dobrém a bez boje, bez jediné rány, dostal záchvat zuřivosti, štkal a křičel sípavým hlasem: „Zrazeni, prodáni, potupeni! Proč? Kdo se vzdal? Kdo zradil? Proč se armáda nevzepře, proč do toho nejde sama, proč, proč?“ A nevěřil. „Ba ne! Vojsko neposlechne, ručím za naše kluky! Armáda se nevzdá. Dají se do toho a ukáží všem!“

Paní plukovníková rokovala s Dražanem a vypadali, jako by za ten den zestárli o kolik let. Ta bolest, ta potupa! Kdo ji pochopí, kdo ji vypoví? A to, co starý pán přivolával jako jedinou spásu a naději, toho se obávali, to je strašilo jako hrozná možnost zkázy a hrůzy. Co kdyby vojsko neposlechlo rozkaz a postavilo se na odpor německé armádě?

Je tu však ono hnusné a ponižující prohlášení mocností, ve kterém ti zrádci hodili osamocené Československo do nenasytného chřtánu věčně útočného Německa. Dokonce prohlásily, že nepomohou Čechům, když neuposlechnou jejich rozhodnutí o odstoupení území Německu, že se postaví proti Čechům, takže vlastně po boku Německa.

Polsko, Rusko, Francie, Velká Británie, Jugoslávie, Maďarsko - ti všichni? Všichni! A co to Slovensko? Cožpak šílí?

Neuposlechnou-li hoši v opevněních a vystřelí-li jedinou ránu, zaplaví okamžitě němečtí barbaři, kteří na to čekají, ten proužek české země a nikdo jim v tom nebude bránit. Nikdo jim nevpadne do zad, nepřiletí ty stovky a tisíce slibovaných sovětských letadel, nevyráží na pochod francouzské pluky, aby oplatily Čechům, že nastavili hruď u Verdunu a bránili tak Němcům, aby porobili Paříž.

120$

A Němci budou plenit, pálit, drancovat a vraždit.

Dražan nešel spát. Byl rád, že spí Slávka. Její nemocná, malá duše cítila úlevu a v nitru se radovala, zatím co všecky české ženy plakaly. Plakaly nad ztrátou, jež byla větší, než předpokládaná ztráta jejich synů. Tajemník sešel dolů za paní plukovníkovou a Dulinou. Ty také nemohly spát. Tak seděli, mluvili, občas zaplakali a trnuli. Každou chvíli někdo z nich vstal, přistoupil k oknu, upíral do tmy zrak a poslouchal. Všechno bylo zatemněno, nikde ani světélka, neslyšet ani hlásku. Což se celá vlast proměnila v jeden zaházený hrob?

Ale přece! Něco hučí! Bože na nebesích! Že by si přece nedali říci a začali střílet? Nezdá se vám, že něco bouchlo? Nejsou to rány z děl? Předrážená fantazie budí neskutečné obrazy a zvuky. Ve skutečnosti vládlo mrtvé ticho.

Děd ve světničce lomil rukama: „Čechové, Čechové, proč se měníte? Proč nejste rekové, jak vás znal svět?“

„Tak oni nepůjdou! Oni se vzdají! Kdyby tak tatík Žižka vstal…“

„Dědeček říká, že není možné žít v hanbě. Ať prý raději zahyne celý národ, jen když nepřijme otroctví,“ žalovala Skarlet. „Ale jemu se to říká, on je nad hrobem, my však máme před sebou celý život!“

„I s hanbou je možné žít,“ tvrdil Otouš, také přepadlý a smutný, „vždyť není „všem dnům konec. Jistě se naskytne možnost zase zvednout hlavu.“

„To je pravda,“ souhlasila paní Hromadová a spolkla vzlyk, „což Kristus neumíral v ponížení a hanbě na Golgotě, a přece pak přišlo vzkříšení? Teď zbývá jediné: zachránit národ, udržet morálku, ušetřit zemi, ženy a děti - nabrat dech.“

121$

Tak minulo několik dní a nocí, očima krví podlitýma bylo nutno rozhlížet se po tom bídném světě, který zklamal a zradil, ale nezahynul a točil se dál.

„Co je s tatínkem?“ několikrát za den vzpomínala a ptala se Skarlet matky, „jistě je mu také tak hrozně, ale nedává o sobě vědět. A co bude dál s námi, se mnou a s tebou?“

„Musíme se vrátit do Prahy. Je tam Eda, snad se o něho stará Betyna, ale ta je jistě také bezradná, když tatínek je zřejmě pořád ve službě, víš, jak on lpí na svých povinnostech. Musíme ho zbavit aspoň starosti o Edu a domácnost.“

Československé vojsko se stále valilo do vnitrozemí. Ano, valilo, neutíkalo ani nepochodovalo, valilo se se znamením potupy za svou věrnost a statečnost. Důstojníci byli bledí, nevyspalí, s výrazem beznaděje v očích. Jedni z Borovinky odcházeli a druzí přicházeli, aby za pár dní udělali místo zase dalším. Statkář Mervart hostil vojáky, jak mohl nejlépe, a Dulina byla v jednom kole, aby je obsloužila s projevem úcty a sympatie.

„Navařte pro ně, co máte nejlepšího,“ přikazoval starý pán, „ať se alespoň nají, ti naši zlatí kluci. Chudáci!“ hladil jim rukávy.

Pak náhle zastavil voják s motorkou pod verandou a ptal se, bydlí-li tu paní plukovníkové Hromadová.

„Nějaký vzkaz od tatínka,“ zvolala Skarlet, která seděla na verandě a slyšela dotaz toho vojáka. Běžela mu vstříc.

„Přicházíte od plukovníka Hromady? To je můj otec. Prosím, pojďte nahoru. Mamko, mamino,“ volala, „je tu vzkaz od tatínka,“ a nabídla zaprášenému četaři sedadlo u stolu. Ten usedl jako bez ducha a těžce oddychoval rozšířenými chřípěmi. Když vešla paní Hro—

122$

madová a obrátila se k němu s laskavým úsměvem, vyskočil, srazil paty a hluboce se poklonil. Tvářil se zvláštně a nezvedl oči výš než do pasu paní Zdeny. Třesoucí se rukou jí podal dopis a zůstal stát bledý, se sklopenýma očima.

„Díky vám,“ vzala paní dopis, „to jste jel schválně? Skarlet, ujmi se hosta, přines nějaké občerstvení, je jistě unaven.“

„No,“ pokrčil četař rameny v krajních rozpacích, „to nevadí, ale… promiňte mi prosím, že jsem to právě já…“ nedokončil.

Skarlet nechápala, vesele mu pokynula: „Jen se posaďte,“ a odhopkovala do domu.

Paní plukovníková zatím rozlomila pečeť, rozeznala na ní otisk mužova prstenu. Četla, zatím co Skarlet sháněla limonádu, máslo, chléb a salám.

Paní Hromadová přistoupila ke stolu, matně a jen zvolna zvedala nohy, rukou s dopisem se opřela o stůl, jako by potřebovala oporu. Okamžik tak stála s přivřenýma očima, proti ní stál v pozoru četař a klopil oči jako provinilý.

„A… a… stalo se to?“ pronesla otázku bez přízvuku, chraplavým šepotem. „Můj manžel… plukovník…“ všecky svaly jí hrály v obličeji.

Skarlet vešla s jídlem a pohlédla na matku.

„Co se stalo?“ vyrazila zděšeně.

„Milostivá paní - slečno,“ koktal četař, „jsem nešťasten, že právě já… ale rozkaz je rozkaz.“

„Samozřejmě,“ tvrdě, chraptivě pravila paní Hromadová, „chápu všecko, i svého muže. Zachoval se jako kapitán tonoucí lodi. Skarlet, buď zmužilá.“

Přitáhla dívku k sobě a ptala se nešťastného posla: „Kdy se to stalo a jak?“

123$

„Pan plukovník přišel do krytu, když jsme jej měli opustit. Nešlo to po dobrém. Někteří chlapi se vzepřeli, chtěli bojovat na svou pěst. Odepřeli poručíkovi poslušnost, odzbrojili ho, stejně tak i mne. Našeho pana plukovníka jsme znali a ctili ho bezmezné, vlastně - no ano, milovali jsme ho. On k nám mluvil. Laskavě, ale přísně. Přikázal důstojníkům poslušnost do poslední chvíle a vysvětloval, že se musíme podrobit kruté, ale železné nutnosti, že ani my nemáme právo způsobit vyvraždění národa a zpustošení země. Nakonec provolal čest zrazené zemi, neporažené armádě a potupenému Československu. Nato vydal rozkaz: Čelem vzad!

Obrat jsme provedli podle předpisu a vtom třeskla rána z pistole. Pochopili jsme okamžitě, ale báli jsme se obrátit. Pan plukovník tam ležel… v posledním tažení… střelil se do spánku a byl okamžitě mrtev,“ dokončil četař staženým hrdlem a hlasem změklým dojetím, sklonil hlavu a zakryl si oči rukou.

„Tatínek!“ zakvílela Skarlet a málem klesla, kdyby ji nezachytila matka, která ji přitiskla na prsa.

„Ticho, dítě! Žádný křik! Musíme být statečné, jako byl tatínek! On byl pravý československý voják!“

Na statku zavládl zmatek. Starý Mervart plakal jako dítě a ostatní mlčeli v úděsu z překvapení nad náhlou smrtí statečného muže, kterého znali a k němuž cítili úctu a obdiv.

Paní Dražanová nechápala. Hleděla strnule na paní Zdenu, která činila kvapné přípravy k odjezdu.

„Musím se okamžitě spojit s generálním štábem ve věci pohřbu, my dvě si musíme koupit černé šaty a doplňky, tatínek by si přál, abychom vypadaly důstojně.“

124$

Otouš prohlásil, že pojede s nimi, že jim musí stát po boku a pomoci, kde se dá a na co bude stačit. Ta rozvíjející se známost mezi ním a Skarlet se zatím brala na vědomí spíše žertem, teď však dostávala vážnější tvářnost, jak hned v první chvíli se Otouš postavil ke svému děvčeti, aby se mohlo vyplakat na jeho prsou.

Během hodiny byly dámy Hromadovy připraveny na cestu a po krátkém rozloučení opouštěly s Otoušem Borovinku, kde zůstalo smutné ticho.

To ticho tu vládlo dva dny, do chvíle, než je rozbil hluk přijíždějících zbraní a hýkání sebevědomých Němců.

Německé vojáky zajímalo především jídlo. Byli vyhladovělí léta trvající Hitlerovou dietou a poslední dny stáli na hranicích, kde přísun potravy byl provizorní. A tady byly plné mísy! Róza vařila a podávala. Co naplat, že by jim raději do jídla nasypala utrejchu, ale byli to vítězové a poražený národ jim musel poskytnout vše.

Statkář chodil jako po nemoci, skleslý a zestárlý, popelavý ve tváři, pod očima odulé váčky. Se svými nevítanými hosty nepromluvil ani slovo. Neodpovídal jim na ranní pozdrav, nevšímal si jich, když sedali ke stolu. Sám s nimi nestoloval a nedovolil to ani Dulině, když oni ji zvali.

„Dej jim jídlo na stůl a odejdi, nechci, aby se na tebe dívali!“

Dulina dědův zákaz nepotřebovala. Sama nepohlédla do tváře ani jednomu z nich. Když na ni některý promluvil, hleděla jinam jako hluchá a neprozradila nikdy, že německy rozumí. V jejích očích byla nesmiřitelná zášť a tomu rozuměli i Němci. Byli však zdvořilí, jen co je pravda. Oba důstojníci, kteří na Borovince bydleli, se

125$

tu měli jako v bavlnce a tím jejich bujnost a odvaha stoupaly. Přes to, že je Dulina ostentativně ignorovala, chovali se k ní galantně. To se těmto odporným okupantům muselo přiznat, že se uměli chovat jako gentlemani. Když dívka přinášela jídlo, vymrštil se některý z nich, přiskočil, aby jí otevřel, rychle jí uvolňoval místo, aby mohla ke stolu, a podával, co bylo třeba. Dulina však provokativně na tyto úsluhy nereagovala, nestáli jí ani za jediný pohled.

Za pár dní odjela setnina, která tu ležela ve vsi, a vystřídala ji druhá. Odcházející důstojníci se zdvořile rozloučili s panem statkářem i slečnou dcerou, po nich přišli druzí, zase tak zdvořilí a galantní. To už byly zabrány okolní vesničky Boraz, Střelnice, Horní Strž i poutní místo Střešov. Celý kraj byl pobouřen. Střešov, útočiště celého kraje, naděje všech žen, byl zabrán a mocná orodovnice, Panna Marie Střešovská, se měla stát ochránkyní Němců? Vždyť v celém Střešově nebyl žádný Němec, žili tam sami Češi a v létě tam přišla sotva dvě nebo tři procesí z německé strany.

V Borazi došlo k malé šarvátce mezi obyvatelstvem. Ti, kteří tu žili po všecka léta pohromadě, měli společnou studnu, společný mlíčník, chodili společně do kostela nebo na schůze, máchali prádlo v témže potoce, ti se teď stali ze dne na den úhlavními nepřáteli. Začalo to jen slovy, pak nadávkami, pak začalo létat kamení a vyvrcholilo to střelbou, při níž byl zastřelen český četník.

Bylo to pak stále horší, takové zlé chvíle bezradnosti. Celý národ se potácel jako větrem hnaný list.

Rozhlas, který měl být požehnáním a prostředkem dorozumívání se pro celý svět, stal se v té době prokletím. Podrážděné nervy jím byly otravovány jako nej—

126$

prudším jedem, svět v něm zápolil o prestiž ve špinavosti a lži. Německá propaganda na to měla speciální metody, chrlila ve dne v noci výpady na představitele českého státu. Moře špíny a hanby bylo nakydáno na prezidenta republiky i ostatní význačné osobnosti, na osoby v národě ctěné a milované i na ty, kteří odstoupili nebo byli vyřazeni z vlády. Ubohý národ, zpola zoufalý a zpola šílený, vydaný do rukou vrahů a kořistníků, marně hledal pravdu, o niž by se opřel. Do omrzení bylo slyšet z Vídně svatokrádežnými ústy hlásanou zásadu Husovu „Pravda vítězí“, ale ve svém nesmírném bolu a potupení lidé nerozeznávali, co je pravda a co lež. Duše trýzněného, zaskočeného a podvedeného národa nevěděla, jak odlišit ctnost od hříchu a čest od hanby. Jak hrubé a hloupé vtipy na prezidenta Beneše poletovaly éterem, kolik žertů a posměchu padalo na hlavy těch, kteří léta nesli břemeno starosti o svůj stát a lid.

Starý Mervart, ten soudný člověk, správný chlap a vzorný hospodář, se v tom všem potácel v tupé bezradnosti. Někdy si odplivl, slyšel-li jméno některého člena vlády, pak ho zase omlouval. O prezidentu Benešovi nepochyboval, že to myslí dobře, když odešel do exilu. Tento státník přece nemohl opustit ztroskotanou loď svého státu jen pro vlastní záchranu.

Hrozné, hrozné bylo tápání ve tmě a beznaději, v nejtěžších chvílích zhrzeného lidu.

Tajemník Dražan byl teď více na venkově u manželky a tchána než v Praze. Nechtěl tam přivést Slávku, na kterou by asi nepůsobila dobře beznaděj a skleslost Pražáků, Praha měla zcela změněný život a vzájemný vztah lidí vůči sobě. To nebyla ta Praha snivá, památná,

127$

jejíž krásu nelze vyjádřit slovy a před níž cizinec stojí se zatajeným dechem, Praha, jaká byla, když nad Hradem zářil odlesk slávy a svobody. Teď tam panoval šílený zmatek, lidé se rozpakovali, mají-li dále ctít své dějinné velikány, nebo plivat na jejich sochy. Pronásledování židů v Německu a Rakousku způsobovalo zmatek ve finančních kruzích, ve správních oblastech panovala nejistota.

Do toho tedy tajemník nechtěl přivést labilní manželku a raději sobotu co sobotu podstupoval štrapác s dojížděním na Borovinku. Zpravidla v sobotu večer, když uložil Slávku ke spaní, zašel do Rakovce do hospody, mezi ty milé venkovany. Členové stolové společnosti v hospodě sedali teď smutně, jako by mezi nimi ležel nebožtík. Dříve se jejich zábava točila kolem všedních a malicherných zájmů a měla obyčejně sklon zvrhnout se v nějakou nevinnou legraci. Teď byli rádi, když mezi ně přišel někdo „z venku“, a tak Dražana vítali s radostí. Přinášel vždy z Prahy nějaké novinky, které oni lapali pozorně jako hladoví každé sousto.

Od Dražana se sousedé prvně dozvěděli, že prezident Beneš neprchl do Anglie pouze pro záchranu sebe, své manželky a svého majetku, jak se všeobecně soudilo, ale proto, aby tam v bezpečí mohl zodpovědně a podle zkušeností z odboje za světové války pracovat na osvobození nešťastné vlasti a znovuvyhlášení svobodného československého státu. Podíval se po všech tvářích a šeptem jim sděloval: „Vím to z jistých pramenů, je to zaručeně spolehlivé. Přijdou zase lepší doby a my se jich určitě dočkáme!“

Jak by mu nevěřili, vždyť oni toužili věřit! Sládek ho uchopil za ruku, myslivec si přisunul židli blíž, pan farář

128$

vzdychl a toužebně zašeptal: „Kéž by to Pán Bůh dal.“

Dlouho trvalo, než zbičovaný národ začal zase zvedat svou trním korunovanou hlavu. To až po 15. březnu, který jej srazil až docela dolů na zem a jeho tvář zašlápl ještě do bláta. Teprve potom pomalu, pomaloučku se začala rovnat páteř národa, snad proto, že si lidé začali věřit, že zase stavěli rameno k rameni, v pustých nitrech se probouzelo seménko hrdosti, v myslích se bouřil odpor a v očích probleskovala naděje.

Rozpadla se armáda, no dobrá, bylo mnoho lidí, kteří po tom léta volali, kteří posuzovali jako přepych pro tak malý národ živit tak velkou armádu. Armáda tedy zanikla, tím však počet produktivního občanstva se výrazně zvětšil. Mužstvo, tedy vojáci a někteří poddůstojníci, se vrátili do svých zaměstnání, ze kterých odešli na vojnu, ale co s důstojníky? Vždyť to byl velký sbor mladé inteligence! Stála tu hrozba nezaměstnanosti, a tak vedení protektorátu, tohoto zmetka v rodině evropských států, toto vedení tedy plánovalo a také trochu provádělo práce, kde se mohli nezaměstnaní uplatnit. Třeba stavba dálnice, která ale zůstala jen torzem akce, skutečně jen takovým pokusem ty mladé lidi zaměstnat. Práce také podle toho vypadala a výsledkem po válce bylo jen pár postavených můstků, pruhy vykáceného lesa, ale obé již zarůstalo býlím.

Miroš tu a tam přijel na Borovinku za matkou, zdržel se několik dní, ale pak se vracel do Ostravy, kde jako letec sloužil naposled a kde byl vyřazen jako podporučík.

Paní Dražanová s ním pokaždé vedla rozmluvu na stejné téma a začínala zpravidla: „Co uděláš, Miroši?

129$

Musíš si přece hledat jinou existenci!“

Otec Dražan měl nějaké známosti mezi univerzitními profesory a s nimi se radil, co se synem, je-li mu dvacet pět let. Je vyhlídka, že dospěje ke zdárnému konci, začne-li teď od začátku?

Sám Miroš se choval ke všem těm pokusům netečně. Nemohl se rozloučit s létáním a připouštěl jen možnost pracovat v některé letecké továrně, bude-li jaká existovat. Dědeček mu radil něco jiného. Vyvedl ho do polí a navrhoval: „Zůstaň u mne a staň se sedlákem. Jak už jsem ti říkal, budeš svým pánem, naprosto nezávislým člověkem. A řekni, je něco krásnějšího než vzdělávat půdu? Z vlastního statku tě nikdo nevyžene, nikdo ti nemůže poroučet, co a jak máš dělat a jak smýšlet. Sedlák zkrátka je a zůstane svým pánem.“

„Vzdělávat půdu pro Hitlera, aby měl čím krmit své esesáky? Aby o to déle vydržel se svou armádou?“ zvolal Miroš a posupně se zasmál. „To ne, dědečku! A pak, vzdát se své životní lásky? Bez letadla nemohu trvale žít. Nenáviděl bych skřivánka, kdybych oral na tvém poli a on by si lítal pod oblaky, zatím co já bych se hrabal v blátivé brázdě. To tedy ne. Zatím zůstanu v Ostravě a tam se budu starat o svou budoucnost.“

„A co vlastně zamýšlíš?“ se zkoumavým pohledem se ptal dědeček.

„Ještě nevím, mám však něco rozděláno, povím vám o tom později.“

„Zase ta nerozhodnost a vyhýbavá slova! I ty patříš do té mladé úpadkové generace. Pak se divme, že jsme to prohráli! Vždyť ono to ani jinak dopadnou nemohlo.“

Tak huboval Jan Mervart na všechno a na každého,

130$

a to byl ventil pro tu tíhu, která ho tísnila a hrozila zadusit.

Smutnému období po Mnichovu nepřidávala ke zlepšení ani dlouhá zima z roku 1938 na rok 1939; zdálo se, že nebude mít konce. Stejně hrozilo politické klima. Na něco se čekalo. Na co?

Když už se dalo tušit, že se snad přece ukáže jaro, zima se vrátila. A nezůstalo jen při tom, zima přinesla to nejhorší, co mohla. Právě patnáctého března napadly spousty a spousty sněhu nejen v horách, ale i v Praze, zkrátka všude. Někde do toho pršelo a všude řádil vichr a staří se křižovali, že se blíží konec světa. Příroda zuřila a snad se hněvalo samo nebe, když vidělo, co se to pod ním děje. Možná si chtělo vyzkoušet scénu pro poslední soud, až se pro něj Hospodin rozhodne.

Co tedy zkusili němečtí vojáci, když obsazovali Protektorát Čechy a Morava, to nebylo pro člověka. Ale nikdo tenkrát taky ty šedé postavy na šedých vozech, dělech, tancích a obrněných pásových vozidlech za lidi nepovažoval, proto je také nikdo nelitoval.

Dlouho potom bylo zima a mokro, nemohlo se do polí a všechna polní práce byla zpožděná. Rolníci kroutili hlavou nad úrodou a nad vlastními vyhlídkami. Obilí od loňska zbylo málo a nebylo ani kvalitní, bylo sklízeno porostlé, pohnilé a plesnivé, ani ten chleba nebyl dobrý a jaké se bude sklízet letos? Statkář Mervart byl mrzutý a strašil své lidi hladem a bídou. Byl zvyklý všechno zveličovat, a tak nebylo konce chmurným předpovědím.

A přece se někde probouzelo hřející jaro. V Dulinině srdci! Sedala teď zamyšleně nad prací u okna, dívala se do zimního nečasu, myšlenkami vzdálená svému

131$

okolí, a zase se vracela k práci a vyčítala si, že myslí jen na své osobní štěstí, že mu otvírá srdce a obírá se svou malou a dosud nesmělou radostí, když je tak zle ve světě, v národě a bude asi i jim na statku.

Když totiž po podzimní mobilizaci poprvé přijel Miroš, aby navštívil matku a děda, otevřela se nebesa a ona získala jistotu, že on to s tím smířením a domlouváním myslí vážně. Pocítila to ze stisku jeho ruky a z jeho pohledu, který na ní láskyplně spočinul. Celý ten první večer se chvěla vzrušením. Čekala. Kdy?

Nazítří, když před něj stavěla šálek s kávou, se jí zeptal: „Byla bys tak laskava a zavezla mne do města? Mám tam nějaké řízení a s tím novým dědečkovým autem jsem ještě nejel.“

Znělo to docela bezvýznamně a nikdo se nad tou žádostí nepozastavil. Bylo jen pozoruhodné, že statkář Mervart má auto a také je používá. On vždy tvrdil, že pro něho je dopravním prostředkem kočár, ale přece podlehl nutnosti. Má-li se něco vyřídit rychle, je ten kočár přece jen pomalý. A Dulina byla řidičkou od osmnácti let, vyučil ji strýc Dražan a aby nevyšla ze cviku, o to pečoval dědeček, který si dokonce cesty za nutnými záležitostmi vymýšlel.

Tentokrát se ustrojila s mimořádnou péčí. Ona se sice vždy oblékala s vytříbeným vkusem, někdy však podlehla pocitu zbytečnosti a pak to trochu odbyla. Dnes ne. Dnes měla elegantní plášť, který ji činil trochu plnější, a pod ním pletené šaty béžové barvy s vínovými doplňky. Tyhle šaty měla ráda, říkala jim šťastné.

„Když si je obléknu, mám hned dobrou náladu a ta vydrží, dokud je mám na sobě.“

Usadila se za volant, pousmála se na Miroše a po—

132$

chválila si, že se dnes trochu projede.

„Věříš ve sny?“ zeptal se Miroš zaujatý nějakou myšlenkou.

„No, jsou-li příjemné, tak ano. Zdá-li se mi však něco ošklivého, řeknu si, že je to jen sen.“

Já jsem trochu pověrčivý jako řada letců,“ pokračoval, když se auto rozjelo a Dulina na to šlápla, že bláto stříkalo na všechny strany, „a vždy jsem litoval, že nemám s sebou ve vzduchu nějaký talisman. Teď si jej chci vyžádat od tebe.“

„Až teď, když už nelátáš?“ zasmála se Dulina, „to sis vzpomněl brzy! A to nemáš maminku, aby ti dala dotýkaný růženeček, jako to dělaly ženy za světové války, když muži odcházeli na frontu?“

„Možná že ještě létat budu a chtěl bych něco od tebe, ne od maminky,“ umíněně trval na svém. „Něco, co nosíš při sobě. Dnes se mi zdálo, že jsi mi dala malý medailonek, ale místo svatého obrázku na něm byl Masaryk.“

„To by nebylo špatné,“ souhlasila Dulina, „ale teď už takové obrázky nejsou k dostání.“

Když přijeli do města, zamířil Miroš do hotelu a usadil ji v restauraci. Aby jí uběhla chvíle, než Miroš vše vyřídí, sháněla se po nějakých časopisech.

„Mám dost času na těch pár maličkostí,“ povídal, když se ho zeptala, půjde-li si hned vyřídit ty záležitosti, „chvíli posedíme a dáme si kávu. Jsou důležitější věci, které spolu musíme projednat. Chtěl jsem být chvíli s tebou o samotě, abychom nebyli rušeni, doma se taková chvíle nenajde.“

„Opravdu je to tak neodkladné?“ zeptala se pobaveně, ale zdálo se jí, že má náhle trochu krátký dech.

„Velmi neodkladné,“ Miroš mluvil vážně, „potřebuji

133$

se tě na něco zeptat a spěchám slyšet odpověď.“

Jenom nebude-li to věc, týkající se politiky. V poslední době se nemluví o ničem jiném a já, i když se snažím být uvědomělá a zasvěcená, zjišťuji stále víc, že tomu nerozumím. Nevím, co je ke spáse a co k záhubě naší republiky. Věřím jen v její šťastnou hvězdu a v boží spravedlnost.“

Miroš od ní vzal plášť a klobouček a obojí pověsil na věšák, posadil se proti ní s jakousi nezvyklou obřadností a zahleděl se do její tváře. V místnosti bylo šero, které nerozehnalo ani těch několik žárovek v lustru nad stolkem. Dulinina čistá, trochu přisnědlá pleť zrovna svítila ve sporém osvětlení a její oči měkce zářily.

„Často o tom, Miro, uvažuji a myslím si, že dobro a pravda musí přece zvítězit. Vzpomeň si jenom na Krista, jak krátkou dobu - pouhé tři roky - trvala jeho veřejná činnost a jak prostá byla jeho kázání. Že to však všechno bylo pravda, všechno správné, přežilo to Golgotu, barbarské Cézary, reformace i prohnané útoky intelektuálů. A vidíš? Bezmála dvě tisíciletí to žije a bude žít dál. Tak také jistě zvítězí naše věc.“

„Nepochybuji a souhlasím s tebou, Dulino, jenže nesmíme mít ruce v klíně a nečinně čekat, až to za nás někdo spraví. Ale o tom dnes mluvit nebudeme. O tom se namluvíme všude, a zejména s dědečkem, dost a dost. Tohle téma je teď chlebem i vodou, dnem i nocí každého člověka. Přitom však, jak to říká paní Hromadová, a to je jedna z mála správných žen, co jsem kdy poznal, jsme každý jen atomem v tom ohromném světovém dění, v boji o svobodu a vytvoření nové Evropy, ale přitom každý, tedy i já, má snad právo na kousek osobního štěstí,“ zakončil Miroš a vzal Dulinu za ruku.

Její srdce usedalo v očekávání dalších, ještě vřelej—

134$

ších slov. Kdyby jí byl někdo před těmi třemi roky, kdy tajně a častěji se ohlížela po pyšném bratránkovi Mirošovi, kdy se ho začala stydět a bát, řekl, že dojde jednou k téhle chvíli, nevěřila by. A dnes, kdy celá vlast tone v bolesti a pokoření, smí ona myslet na své štěstí? Být však milována je nejvyšší metou každé ženy, před tím je každá jiná věc nicotná. Žena, ať kultivovaná a inteligentní, nebo docela prostá, je v tomto případě stejná, je plná citu a myslí srdcem.

Tak i Dulina se zachvívala radostí a blahem. Vždyť od této chvíle není už konečně sama na světě! Dosud nikdo ji nechápal, nikdo se nestaral o její myšlenky a touhy. Dědeček, zlatý dědeček, byl jejím dobrodincem a měl ji svým drsným způsobem rád, ale jejímu mládí, jejímu vnitřnímu životu nerozuměl. A teď se tu stal ten zázrak! Tady sedí proti ní mladý, krásný muž, k němuž se dávno upínají všechny nitky její duše, ačkoli do minulých prázdnin nepozorovala, ba netušila, že by si jí všímal nebo se o ni zajímal, a tento muž k ní mluví laskavě a něžně.

Co se to stalo? On ji dlouho ignoroval, povýšeně ji přehlížel, potom spolu dokonce i bojovali, v duchu i zjevně. Podezírala ho, že jí závidí podíl na dědečkově lásce a jeho majetku, a teprve když se dozvěděla, že je hezká a zajímavá, začala doufat, že je to jiný zájem, který se Miroš snaží svým jednáním zastírat. Když ji potom začal škádlit tím mladým učitelem, vzklíčilo v ní slaboučké semínko naděje.

A dnes? Dnes…

Pohlédla mu do tváře, když vzal její ruku a přitiskl si ji na prsa.

„Dulino, nevěděl jsem dlouho, co to je, co mne znepokojuje v tvé přítomnosti. Chtěl jsem srovnávat a po—

135$

koušel jsem se najít vysvětlení nebo změnu v Praze, kde jsem nalézal u děvčat požitek a rozkoš, ale kupodivu nenašel jsem uspokojení, nebylo to všechno, to hlavní chybělo. Stále jsem musel myslet na tebe, a to s hněvem, že rozbíjíš můj klid a mou vyrovnanost. Hledal jsem a skládal zlá slova, kterými tě zasypu, až přijedu a najdu tě zase takovou plachou a hrdou a přesvědčím se, že u tebe našel milost některý ten vesnický seladon. Neznám toho kantora, kterého ti přisuzovali, ale nenávidím ho z celé duše! Musel jsem ho ponižovat a zesměšňovat v tvých očích. Až teprve o loňských prázdninách jsem tě lépe poznal, objevil tě a současně pochopil, co to ve mně je, co mne k tobě vábí. Prohlédl jsem a zjistil, že je to láska.“ Sklonil se k její ruce a políbil ji horkými rty a ten pocit jí prolétl jako blesk. Zarosily se jí oči.

„Miro, víš, připadá mi, že to nemůže být pravé a stálé,“ nějak smutně povídala. „Ty jsi studovaný a zvyklý životu ve městě a ve společnosti. Já tolik školního vzdělání nemám a rozhodně ti nestačím. Můj tatínek byl umělec a sliboval, že mne pošle také do škol. Umřel však brzy a maminka už také nežila. Teta, která se mne ujala, neměla možnost živit mne a vydržovat na gymnáziu. Tady to také nešlo, protože dědeček mne chtěl a potřeboval mít doma. I tak mi dal velmi mnoho. Myslím si, že taková, jaká jsem, bych ti nestačila pro celý život.“ Klopila oči a snažila se uvolnit ruce z jeho sevření. Cítila, jak jí ukápla slza, a bránila se projevit tolik pohnutí.

„Ty nepotřebuješ žádné školy, máš více vrozené inteligence než já. Žena nepotřebuje vysokou školu, aby dokázala naplnit mužův život. A že jsi chytré děvče, to pozorujeme a mluvíme o tom s Otoušem už dáv—

136$

no. Nemusíš se obávat, že by se má touha mohla někdy nést někam jinam. U nás to není v rodině. Můj otec umíral na frontě s matčiným jménem na rtech a matka si nemůže odpustit, že se pak provdala za jiného. Byla tak mladá, opuštěná a bezradná. Já ti však budu věrný do smrti, to mi věř! Mám tě tolik rád, Dulino, a teď, když jsem ti to řekl, stěží se ovládám, abych tě nesevřel v náručí a nezlíbal,“ zaníceně mluvil Miroš.

Sklonil se znovu k jejím rukám a líbal aspoň je, z jeho úst se však hned hrnula nová slova, nová vyznání.

„Zatím ti nemohu nabídnout žádné skvělé zajištění,“ změnil téma do vážné polohy, když spatřil v jejích očích kladnou odezvu, „jsem zbaven své existence a nevím, kde a u čeho se uchytím. Stále doufám, že se mi podaří najít něco slušného, a ne-li, mám vždycky možnost jít k dědovi, třeba i jen jako čeledín. On mi nabízí celý statek. A to není málo. Musel bych se ovšem napřed naučit ovládat celý systém polní práce, porozumět řízení hospodářství a vedení statku, ale ty jsi s dědečkem stále, zajímáš se o jeho práci, tak bychom dali své dva rozumy dohromady a pustili se do toho. Vzala by sis mne i tak?“

Dulina se po těchto slovech zrovna rozzářila.

„Vzala! To víš, že vzala,“ vydechla. „Na Borovince? To by bylo krásné!“

„Co však, když zůstanu u svého, budu žít ve městě a budu lítat? Půjdeš tam se mnou? Budeš mne vždy vyprovázet a žehnat mi na cestu a modlit se, abych se šťastně vrátil?“

„Půjdu, půjdu kam budeš chtít!“ přisvědčila nadšeně.

„Děkuji ti, Dulino, a tvé přisvědčení přijímám jako závazný slib. Bůh ti žehnej. V této těžké době je mi,

137$

jako bych si vzal utěšující lék. Teď mohu být zase sám a opuštěný. Když je zle zvenčí, musí být dobře aspoň v srdci.“

Potom pili kávu a jedli zákusky, povídali a smáli se, cítili příslib štěstí, všechno bylo růžové a vlídné. Vychutnávali a prodlužovali vzájemnou přítomnost.

Miroš se konečně vypravil za svými záležitostmi a Dulina se rozhodla, že zajde do kostela. Tam potom klečela na kamenné dlažbě v pokoře, se skloněnou hlavou a děkovala Všemohoucímu za tolik štěstí, kterého se jí tak nečekaně dostalo. „Už nejsem sama a opuštěná ve světě. Už mi patří rámě, o které se mohu opřít. Slibuji ti, Pane Bože, že i já budu jemu stejně pevnou a věrnou oporou.“

Nevěděla, že Miroš vyřídil své věci dřív, než počítal, a vešel za ní do kostela, že se na ni dívá a je dojat a potěšen její zbožností. Říkal si v duchu, že umí-li se dívka modlit tak pokorně na dlažbě kostela, je jistě dobrá a nebude schopna zrady a nevěry. Potichu vyšel, aby ji nevyrušil a ona ho nespatřila, a procházel se před kostelem, dokud nevyšla.

„Právě jsem také došel, ale teď už pojď, musíme si pospíšit, aby nás právem nepodezřívali,“ zasmál se, zavěsil si Dulininu ruku na svou paži a takto kráčeli k autu. Že bylo krásně, stáhli ve voze okénka, dávali si větříkem čechrat vlasy a pili vůni jara a svého štěstí.

Po obsazení republiky a zřízení takzvaného Protektorátu Čechy a Morava, nastala na celém území krutá perzekuce. I v blízkém okolí Borovinky bylo zatčeno několik lidí a odvlečeno, aniž se vědělo kam. V nedalekém okresním městě zatkli pro nic a za nic okresního soudce a v té souvislosti se povídalo o zvěrstvech,

138$

která jsou páchána na zatčených, i když se ničím neprovinili.

Když starý Mervart poprvé uviděl vlajku s hákovým křížem, zmocnila se ho nezvladatelná zuřivost a zdálo se, že ten okamžik nepřežije.

„Tohle - a nám!“ řval, „toho jsem se musel dožít? Bože, tys na nás zanevřel, ale tvůj trest je příliš krutý, tvá metla příliš tvrdá! To jsme se tolik provinili, že trest musí být tak veliký?!“ oběma rukama si, chudák, tiskl hlavu.

„Tatínku, nezoufej,“ chlácholila ho dcera Slávka, „vždyť není ještě konec světa. Vydrželi jsme tři sta let v porobě, vydržíme zase.“

„Nových tři sta let?“ rozkřikl se statkář, „nových tři sta let! Víš, jaká byla poroba za Rakouska a jaká bude za Němců? To bychom, holenku, tři sta let nevydrželi. Sotva tak deset!“

„Uvidíš, že bude zase lépe. Jen když nebude vyhuben národ, jen když je zachován mír,“ těšila ho dcera, stále sama doufající, že její synové nebudou muset do války. Otec to dobře věděl a nikdy s ní už o těch bolavých věcech nemluvil, byl rád, že je klidnější a stále nenaříká.

Jednou přiběhla Dulina a plna radosti oznamovala dědečkovi: „Zašla jsem k Chadimům a pan Chadim, ten starý, ti vzkazuje, že slyšel poselství prezidenta Beneše, že se mu to podařilo chytit. Kolik nocí na to čekali, střídali se a dnes v noci o půl jedné se té radosti dočkali. Mluvil prý k národu a prosil jej, aby byl trpělivý a bdělý, opatrný a chytrý, aby nevydával zbytečně všanc životy, že on se svými spolupracovníky bude pracovat a žít pro získání nové svobody. On, dědečku, neodešel ze strachu o svůj život, šel pro

139$

pomoc, aby mohl pracovat na záchraně vlasti.“

Od té doby starý Mervart beznadějně propadl poslechu rozhlasu. Proseděl u rádia celé noci, ačkoli dříve chodil spát se slepicemi. Jak mu bylo, když se mu podařilo chytit Anglii poprvé, jak mu planuly staré oči, jak přerývaně dýchal a přímo supěl, když slyšel povzbuzující slova své mateřštiny z takové dálky! Kdysi huboval na tyhle moderní vymoženosti, nenáviděl je, rozhlasu říkal sedmilhář a huboval, že mladí poslouchají cizí hudbu, divadlo, přednášky. Když mu tehdy Dražanovi k Ježíšku přivezli radiopřijímač, notně ho dopálili. Celý večer bručel a celé svátky všem otrávil nekonečnými výčitkami a posměchem.

„Abyste i tady, u mne, mohli poslouchat ty bláznoviny z celého světa, fotbal, hokej, automobilové závody a kde co? Abyste mi tím ničili nervy, jako je ničíte sobě? Děkuji vám za takový prezent! To si počkáte, než já budu tohle poslouchat!“

Trvalo to drahně dlouho, než dovolil, aby si Dulina pustila nějakou hudbu nebo přenos z divadla. Ihned však odcházel od přístroje pohrdavě a otráveně a vždy si našel něco hlučného, co musel dělat právě v tu chvíli, aby ji rušil v poslechu, nebo si vzpomněl, že ji musí poslat vyřídit něco neodkladného, jen aby toho musela nechat.

Poté, co se začaly dít ty osudové a zlé události, které tak tvrdě útočily na jeho duševní rovnováhu a klid a změnily bezmála všechny hodnoty na světě, změnil se i jeho přístup k rozhlasu. Zpočátku potajmu, brzy však zcela okázale točil s knoflíky přístroje a zakrátko se stal expertem ve znalosti rozhlasových pořadů a časů vysílání. Předváděl pak obrázek směšný a dojemný současně, jak seděl nachýlen k přijímači, hlavu až

140$

v amplionu, a jak se zamračil na každého, kdo by se odvážil hlasitě promluvit.

Paní Dražanové tak do její sbírky přibyla další starost a často otce napomínala: „Víš, tatínku, že za poslech cizího rozhlasu je trest smrti? Jen si představ, kdyby tě tak někdo uviděl nebo jen zaslechl to vysílání s tím protivným rušením.“

„I dej mi pokoj!“ utrhoval se. „Však dávám pozor a poslouchat to musím, abych se nezbláznil. Já musím cizinu poslouchat, i kdyby mne to mělo stát krk.“

Když přijel Dražan, byly v amplionu hlavy dvě, muži seděli u rádia dlouho do noci a nábožně poslouchali. Měli přitom každé chvíle zarosené oči a těžce oddychovali. Utěšovali se, jako konečně všichni Češi, že tahle hrůza brzy skončí, že přece dojde k válce a Německo bude rozsekáno v několika dnech, jak to někdy z éteru zaznívalo. Veškeré naděje a všechna důvěra se upíraly k prezidentu Benešovi.

Jak je to podivné a jaký jsme my Češi lid, dědečku, jak nestálý a přelétavý! Já sám jsem býval Benešovým odpůrcem, neuznával jsem jeho politiku a především politiku vnitřní. A dnes pláču, sotva zaslechnu jeho hlas. Dnes mu letí srdce národa vstříc, a to i srdce těch, kteří mu nedávno nadávali.“

„Ba,“ přisvědčil Dražanovi tchán, „no a tak je to také s Janem Masarykem. Pohrdali jím, dokud byla republika pevná, dokud byl mír a klid, a čím je pro nás dnes!“

Jsem šťasten, že se národ trochu vzpamatoval, zvedá zase hlavu a jako zkopaný pes si začíná vylizovat rány.“

„Nabýváme naději, začínáme věřit,“ souhlasil starý muž.

141$

„Dá Bůh, že se vylížeme i z tohodle. Máme pevný kořen,“ doufal Dražan, „česká hlava je tvrdá, už více si jich o ni zlomilo ruku.“

Tak se utěšovali oba muži, rozdílní věkem, ale stejných názorů.

Tajemník Dražan teď žil celý týden v Praze a všechen čas po práci trávili společně s Otoušem. Hospodařila jim hospodyně, starší paní, která u nich byla léta. Byla hodná a věrná a hospodařila-li trochu pro sebe, nemohl jí nikdo zazlívat. V této zámožné a bohatě zásobované domácnosti to nehrálo celkem žádnou roli, neboť se sem dováželo živobytí z venkova a bylo-li třeba, pomohl pan Mervart i penězi.

Otouš se vrhl pilně do studia. Dříve si rád zalenošil, učil se, jen co muselo být, a všelijak utloukal čas. Co však umřel plukovník Hromada, postavil se jaksi bezděčně do čela této osiřelé rodiny a choval se jako ochránce Hromadových dam. Když začal pociťovat lásku k rozmarné Skarlet, nemyslel na nic, žil jen tak, dnešku, nemyslel na zítřek. Oni dva si zpočátku jen tak pohrávali. Skarlet se bavila s více chlapci a často své záliby i favority měnila. Teprve loni o prázdninách se její mladá láska k Otoušovi utužila, a když na Hromadovy dopadla osudná rána, vztah mladých lidí se změnil v opravdovou lásku. Oba, i když o tom dosud nemluvili, mysleli na společnou budoucnost.

Otakar se se svým vztahem ke Skarlet svěřil otci, s nímž oba synové žili v ideálním poměru. Bývá to vzácností a ne v každé rodině, že si rozumí dospělý syn se stárnoucím otcem. Pravidelně tam panuje zatajování ze strany syna a povýšenost otce k synovi. Otec si nerad přiznává, že v mládí prováděl také různé

142$

hlouposti, a syn se nesvěřuje, aby nebyl otcem napomínán nebo ponižován. U Dražanů tomu bylo jinak. Tajemník měl vzácnou povahu, uměl vypravovat svým chlapcům, co vyváděl, když byl malý a když odrůstal, a nijak se nešetřil. Nezapomněl však nikdy zdůraznit, jak se mu zpravidla nevyplatilo, nepočínal-li si správně, a naopak, jak býval odměněn za správné jednání. Když pak došlo na intimní záležitosti, vyprávěl s pohnutím, jak se zamiloval do jejich matky, jak ho přímo očarovala svou krásou, svým smutkem a dojemnou láskou k pohrobkovi Mirošovi. Těžce stonala po jeho narození a žila opuštěná ve městě, z nějž se nechtěla vzdálit pro památku Mirošova otce. Vypravoval, co mu dalo práce, než ji získal, a jak ji dobýval vytrvale a umíněně.

Vyslechl Otoušovy názory a napomenul ho, aby neznesvětil svou lásku náhodným, lehkým flirtem nebo plýtváním citem k jinému, třeba lehčímu děvčeti.

„Láska je krásná a vede k cíli jedině tehdy, jsou-li čisti oba, žena i muž.“

Otík byl vážně zamilovaný a jeho touha získat milovanou dívku ovlivňovala jeho myšlení, závěry i plány, a proto se vrhal do studia střemhlav, aby byl hotov co nejdříve a mohl se stát oficiálním ochráncem Hromadovy rodiny.

Jednou zjara přijel Dražan zase za Slávkou a povídal jí o té lásce.

„Otouš se nápadně usadil, počíná si jako muž. Jsem s ním velmi spokojen a mám pocit, že jsme ho, maminko, tak špatně nevychovali.“

„To ano, ale on na mne zapomíná a to je mi líto. Proč i on nepřijede každou sobotu s tebou? Proč ho nepřinutíš, aby za mnou jezdil jako ty? Je mi to velice

143$

líto!“ opakovala a zdůrazňovala Dražanovi s umíněností děcka.

„Blázínku,“ s úsměvem se ji pokoušel ukonejšit Dražan, „nesmíš to tak brát. Otouš na tebe samozřejmě nezapomíná, ale je dospělý a má své plány. V Praze ho drží to, co mne táhne sem. Je to údělem života a osudem rodičů. Proč bys mu to zazlívala? Já jsem měl také tebe raději - nebo jinak rád - než svou maminku a tenkrát ses nad tím nepozastavovala. Je to přirozené a nikdo na tom nic nezmění, holčičko.“

„Já si však myslím, že je předčasné, aby se vázal k jednomu děvčeti, dokud není hotov se studiemi.“

„To je právě dobře. Bude ho to nutit, aby pospíchal a byl hotov co nejdříve. Ty máš konečně plukovníkovy ráda. A abych nezapomněl, pozval jsem je zase na letní byt. Musím o tom promluvit s dědečkem, připomeň mi to. Ony nadšeně pozvání přijaly, přijedou velmi rády, to víš.“

„To jsem ráda, Karle, že jsi na to myslel. Někdy tu nemám s kým promluvit a je mi dlouhá chvíle. Ostatně, Skarlet je počestné děvče a má moudrou mámu, ráda bych ji přijala za dceru.“

„No tak vidíš,“ potěšeně zvolal Dražan, „vzpomeň, jak nás mrzívalo, že nemáme dcerušku. A teď dostaneme hned dvě a to bez bolesti a ohrožení tvého života. Přijdeme k hotovému,“ žertoval. „A nebude nás to stát ani věno, ani výbavu, to za nás obstarají jiní,“ mluvil Dražan obvyklým způsobem, jak se snažíval manželčiny problémy přehrát na žertovnou rovinu. Byl zase v mnohem lepší náladě.

Celá Praha nyní nabírala poněkud veselejší tvářnost. Ať Němci běsnili ve svém záští sebevíce, ať řádilo

144$

gestapo v řadách nevinných lidí a zatýkalo nemilosrdně přední osobnosti, Praha žila svou nadějí. Pomník svatého Václava byl denně ozdoben čerstvými květinami, přes veškerou ostražitost veřejné i tajné německé policie, stejně tak pomník Husův na Staroměstském náměstí. Jednou do rána se tam skvěl nápis: A pravda přece zvítězí! A co nových anekdot se zase vyrojilo! Co vtipů na Hitlera a jeho „cherubíny“ zase kolovalo! Český národ, který si za staletí zvykl na porobu a znal způsob, jak ji snášet a vydržet, ten národ zase našel sám sebe i svůj humor, který mu v nejtěžších dobách býval posilou a osvěžením. Dodavatelem těch vtipů a anekdot byl Dražan, který jimi sobotu co sobotu bavil Slávku a Dulinu a přiváděl do veselého i zlomyslného smíchu návštěvníky v hospodě, kam pravidelně docházel a byl očekáván stálými návštěvníky.

„Víš něco o Mirošovi?“ zeptala se matka Dražanová manžela a napjatě se mu zahleděla do očí.

„Myslíš, pokud běží o jeho existenci? Nesežene-li něco lepšího, vezmu ho do Svazu. Lnářský průmysl pracuje teď usilovněji než dříve a jsem tam dobře zapsán. Tam by se mohl uplatnit.“

„Toho se nebojím, ale jiná věc mi působí starost. Pozoruji, že si začíná nápadně všímat Duliny,“ s obavou se zahleděla muži do očí.

„A co máš proti tomu?“ ptal se potěšeně Dražan.

„No nic, ale… Dulina je taková…“

Jaká?“ pobaveně se ptal.

„Chladná. Bojím se, že by ho neměla dost ráda. Myslím, že Miroš by měl nárok na prvotřídní děvče s miliónovým věnem a s nejvyšším vzděláním. Je to kvalitní a charakterní chlapec.“

„Maminko,“ zasmál se Dražan, „já věru žárlím na

145$

toho šibala. Ty ho zbožňuješ. Nechci ti brát tvou iluzi, ale kdyby to byl i můj kluk, poprosil bych tě, abys si ho neidealizovala.“

„Co tím chceš říci?“ popuzeně zvolala uražená paní.

„Že je to obyčejný kluk, jako každý jiný. Blahopřál bych mu, kdyby získal Dulinu. Je to prosté, ale jak jsem se přesvědčil, hodné a počestné děvče. Stojí od dětství na vlastních nohou a to je zárukou, že se v životě dokáže probít.“

Ti mladí, o nichž byla řeč, byli opatrní, nevystavovali na odiv své city a nedávali je na pospas veřejnosti. Když Miroš přijel navštívit Borovinku, tak ostentativně prohlašoval, že jede za matkou a dědečkem, a s Dulinou se sotva pozdravil. Nanejvýš řekl: „Těbůh, Dulko,“ a ona jenom: „Ahoj, Miro.“ Chovali se k sobě jako dřív, dokud si byli ještě docela cizí. Nikdo nesměl nahlédnout do jejich soukromí, kde měla dvě srdce své tajemství a svou vlastní mluvu.

Byly svatodušní svátky. Počasí bylo krásné, májové, jako loni, když Miroš objevil hloubku Dulininých duševních kvalit. Obyčejně jsou v tu dobu v květu bílé jasmíny, tulipány a červené pivoňky v zahradách, voní tam boží dřevec a panenský lupen.

Nebylo nápadné, že na Boží hod odpoledne si Miroš vyšel na chvíli ven. Dělával to. Říkal, že „musí něco udělat s. tím opulentním obědem od Rózy.“ A Dulina chodívala sama na jahody a zjišťovat, nezačaly-li houby; měla jistá místa a kdyby jinde nerostly, tak tam určitě.

Sešli se až u lomu, kde bylo skutečně krásně. Pofukoval sice trochu větřík, ale na svahu, kde kvetly keříky „jánoví“, bylo teplo a klidno. Miroš se ptal, jak se

146$

to jánoví jmenuje botanicky správně, to však Dulina nevěděla.

„Znám jen ty lidové názvy rostlin a květin a líbí se mi víc než ty odborné,“ vykládala. „Ony vždycky něco vyjadřují a je to přiléhavé. Jánoví - no, že to bude při svátku svatého Jana.“

Posadili se na takové přírodní sedátko, kamenný výstupek s kmenem zakrslé, staré, pokroucené borovice, kryté mechem a lišejníkem. Miroš vzal Dulinu do náruče a ve vzplanutí lásky a touhy ji líbal na ústa, tváře a vlasy a šťasten v přítomné chvíli jí horoucně šeptal: „Dulino, nebylo by to možné, abychom se vzali už teď? Proč to oddalovat? Na co máme čekat? Zůstala bys tady u dědy, já si najdu nějaké místo, budu za tebou dojíždět a nebo…“

„Co tě to napadá?“ zvolala Dulina polekaně, vyrušena z té blažené chvíle, „co by tomu řekli vaši? Tetička by nesvolila a dědeček by huboval. Ne, prosím tě, nezačínej něco takového.“

„Ale proč? Jsou mimořádné poměry, mně je skoro pětadvacet a tak proč bych se nemohl oženit?“

„Ano, ale tetička…“

„Hrozila by se a bránila nám, ale pak by se smířila se vším. Co bude moci dělat, když jí řeknu, že tě mám rád?“

„Ne, prosím tě, ještě neříkej nic. Nech to zatím tak, než si sami povšimnou, že se máme rádi. Řeknu to dědečkovi raději sama, on třeba bude s námi.“

„To bude. On tě má velice rád. My jsme na to s Otoušem žárlili.“

„A proč chceš, abychom se vzali tak brzy a náhle? Vždyť je ti lépe ve světě, jsi-li sám?“ ptala se Dulina a hladila jeho tváře, jak se skláněl nad jejím obličejem, jak ji choval v náruči.

147$

„Mám jakýsi plán, má milá, mám něco za lubem. Ještě jsem o tom s nikým nemluvil a hlavně, matce se o tom nesmí donést ani slovo.“

„Myslíš nějaké to zaměstnání pro sebe? Něco zvláštního? Strýček říkal, že tě umístí ve Svazu.“

„Nechci. Musel bych se klanět Němcům. Půjdu ven, Dulko. Teď to tedy víš a musím si tě zajistit. Tvou věrnost, víš.“

„To není třeba, Miro. Byla jsem ti věrná už tehdy, když jsem ještě nevěděla, že počítáš s mojí láskou.“

„A přece. Možná že odejdu na velmi, velmi dlouhou dobu.“

„Kam chceš odejít? Kam a kdy? Můj Bože, Miro! A teď, právě teď, když jsme se našli?“

„Musím za hranice. Nevydržím to tady. Jdu za Benešem a za těmi, co šli hledat ztracenou svobodu naší vlasti.“

„Ale jak? Vždyť už nemáš přístup k letadlům. Sám jsi mi povídal, že nesmíš ani na letiště.“

„Půjdu přes Ostravu, přes doly. Mám tam jistého známého horníka. Ten mne povede.“

„A budeš tam dlouho? Ach ano, ty tam budeš dlouho!“ se slzami v očích vzdychla Dulina.

„Ale ne, ne na dlouho. Bude válka a brzy bude po ní. Neboj se, dlouho to nepotrvá. Vždyť to není těžké pochopit, že při všech technických vymoženostech dnes válka nemůže trvat dlouho. Tentokrát to bude válka blesková. A my, kdo to dovedeme, musíme za hranice a tam pomáhat ničit nepřátelské tyrany zvenčí. Nic se neboj, vrátím se brzy a pak budeme šťastni.“

„Tak dobře. Budu čekat. Budu na tebe čekat, i kdyby to mělo trvat deset let. A budu na tebe pyšná a budu klečet a modlit se, aby ses vrátil.“

148$

„Řeknu všechno rodičům a dáme se oddat. Šel bych tak mnohem klidněji. Chtěj to také, prosím tě, dokaž mi tak svou lásku!“ svíral ji v náručí se stále se stupňující touhou. „Mám tě tak rád, Dulino, tak nevýslovně rád!“

Vyvinula se mu z náručí.

„Tak dost,“ odhodlaně a rázně prohlásila, „zatím dost. A pojď. Musíš být rozumný.“

V té pohnuté době přitahovala hospoda mužské více než v dobách normálních. Tajemník Dražan, který dříve do hospody ani nevkročil, našel zalíbení tady, ve venkovské hospůdce, kam si zvykl chodit pravidelně, zatím co chodit do restaurací nebo hospod v Praze ho naprosto nelákalo.

„Tam,“ říkal, „je plno tajných, plno špiclů, samé nastražené uši a člověk aby se tam bál promluvit.“

Měl tam sice také známé a přátele stejného smýšlení, jako měl on, věděl, že se konaly i tajné schůzky, při nichž zářily oči nadšením, ale současně to tam páchlo kriminálem nebo ještě něčím horším. Každou chvíli se šeptalo, koho navštívilo gestapo, kdo byl surově zbit, zkopán nebo zastřelen, kdo se náhle ztratil, ať už odvlečen anebo utekl za hranice.

Tajemník Dražan měl také nějaká ta tajemství, jeho manželka i jeho syn se nedozvěděli, že založil penězi dva nebo tři z těch odvážlivců, co jim někteří říkali desperáti, jiní hrdinové a přitom to byli miláčci všech. Když se rozneslo v pražském podzemí, že je zase někdo významný na cestě, trnula srdce všech rozčilením a toužebným přáním, aby ten odvážlivec šťastně přešel. Byli zasvěcenci, a Dražan byl jedním z nich, a ti uměli poslouchat cizí rozhlas, kde ze slov zcela bezvý-

149$

znamných dovedli dešifrovat zprávu, že ten jistý došel na určené místo. Tak se pomalu odstěhovala do ciziny bezmála celá dřívější vláda.

Poplašné zprávy, „šuškanda“ i věrné zprávy o zvěrstvech, která Němci s českým obyvatelstvem dělali, strach a nejistota, to všechno bylo tvrdým náporem na nervy a přivedlo to mnohé lidi do blázince. Dlužno však přiznat, že blázince ztratily tu nepříjemnou příchuť - kolik lidí se tam skrylo!

Také lidé s chorým srdcem náhle a rychle umírali. Berchtesgadenský běs řádil mezi Židy, všichni byli zajištěni a po tisících byli odvlečeni do koncentračních táborů, kde se prováděla ta hrůzná selekce, podle níž se někteří likvidovali hned a druzí zakrátko. Byli mezi nimi někteří zbabělejší nebo statečnější, jak se to vezme, kteří na nic nečekali a spáchali sebevraždu.

Oni Židé, aspoň ti čeští, nehlásili se nikdy s láskou k české věci, vždy měli blíže k Němcům, nestydatě němčili v ulicích a restauracích až na hranici provokace a tvrdilo se, že ve svých továrnách germanizovali zaměstnance, ve svých obchodech prodavače, ale výslužka, které se jim za to dostalo od Němců, byla strašná. Kdyby byl někdo před deseti roky prohlásil, že takové barbarství je vůbec možné, byl by prohlášen za blázna s tím, že ve století humanity, demokracie a kultury, pod clonou křesťanství není absolutně možné vyhlazovat celou rasu nelidským, přímo zvířecím způsobem. Najednou se však něco takového dělo zcela veřejně, organizovaně a profesionálně a ve světě nebylo síly, která by tomu učinila přítrž hned v začátku. Tyto skutečnosti vyháněly Dražana z Prahy. Svým pražským známým a přátelům říkal, že na venkově, kde má druhý domov, jsou lidé spolehlivější a je tam pokoj

150$

od všech těch útoků na zdravý rozum. Německého vojáka tam neuvidíš celý čas, Židů je v okolí sotva do tuctu a udavačů a fízlů se zatím nemusíš bát. Je to tam jedna velká a čistá rodina. Přišel na chuť pravidelným návštěvám v této venkovské hospodě a za čas je vnímal jako jakousi povinnost. Lichotilo mu, že doktor, farář, sládek, lesníci i sedláci ho vítali s radostnou dychtivostí a těšili se, že od něho uslyší čerstvé a zaručené zprávy o politickém vývoji. Měli k němu plnou důvěru, vždyť je to Mervartův zeť a dobrý přítel nebožtíka plukovníka Hromady, jehož jméno představovalo v myslích těch lidí symbol statečnosti a národního hrdiny.

Tato pravidelná sobotní společnost měla svůj vyhrazený delší stůl a hospodský sám na to pamatoval a stůl jim držel i před cizími, kteří sem tu a tam zavítali. Dříve sem jezdívalo málo měšťáků. V dobách svobody a relativního blahobytu lidé z měst využívali možnosti cestovat do ciziny a když už doma, tak do Tater, Krkonoš nebo na Šumavu. Teď ovšem veškerá tato atraktivní místa byla v rukou německých lupičů a hranice pro české občany byly uzavřeny.

A tak přišla na řadu a do módy Českomoravská vysočina. Zmenšila se země, musely se zmenšit i požadavky. Čím se dříve pohrdalo, stalo se teď vzácným a drahým. Tak byla objevena i zapadlá Zvonička a okolí Borovinky, Mervartova statku. Teď byla oceněna a vyhledávána zadumaná a tichá krása pahorkatiny.

Když tedy v těch dobách přišel někdo cizí do oné hospody a chtěl se posadit k tomuto velkému stolu, odkázal ho hospodský zdvořile ke stolu vedlejšímu: „Tam ne, prosím, to je vyhrazený stůl zdejších pánů.“

V duchu k tomu dodával: „od mafie“. On ještě pamatoval toto slovo, tenhle název z časů světové války, jímž

151$

se tehdy označovalo to, co se dnes nazývá „podzemní hnutí“. Co to vlastně ta mafie byla, to tento prostý člověk nevěděl, tušil však za tím něco velkého, nebezpečného a nakonec úspěšného, co tehdy mělo lví podíl na osvobození české země.

U toho stolu měl tajemník Dražan „vysezené čestné místo“. Bylo to místo, kde sedával při svých nahodilých návštěvách ministr Staněk a kde usedly v minulosti i jiné význačné osobnosti, třeba poslanec Šamalík a dokonce i ministr msgre Šrámek. I v takových odlehlých místech se občas objevili čelní představitelé politických stran, každý získaný hlas jim byl dobrý. Jejich názory byly odlišné, navzájem se potírali a ujišťovali veřejnost, že jen právě on, tento mluvčí a jeho strana, zajistí občanům blahobyt a bezpečnost.

U vedlejších stolů sedali obyčejní lidé, jak se říkalo, kteří se debat nezúčastnili, jen s úctou pozorně poslouchali, co se tam mluví, aby z toho zachytili aspoň nějaký úryvek. Vzadu u dveří natahoval uši Žid Mückenstein. Na jeho zevnějšku i v jeho tváři byla vidět bída, do níž upadl v této zlé době. Už pro něj nebyl kšeft a obživa v této zotročené zemi, která mu byla dříve vlastí. Vlastí? To slovo nebylo v židovském slovníku. Židé, národ kdysi vyvolený a potom prokletý, neměli žádnou vlast. Nikdy nepřilnuli k žádné ze zemí, které jim po staletí poskytovaly domov. Ani k této malé zemičce uprostřed Evropy, která jim dávala naprostou svobodu v občanském vyžití i v podnikám. Necítili se českými Židy dokonce ani po těch dvacet let v Československu, řízeném demokratickou vládou v čele s prezidentem Masarykem, který ve svém pojetí humanisty byl i Židům tatíčkem více než laskavým. Vznešené srdce Masarykovo bylo tak všelidské a demokratické, že

152$

chránilo soucitně i národ psanců a emigrantů.

Také Mückenstein byl slušně živ mezi prostými lidmi na tomto zapadlém venkově, od malička s nimi rostl, ale ve svém soukromí byl Němcem. Jeho děti, hezká, kudrnatá Žíďata, mluvila lépe německy než česky a jejich mutti? Za světové války, zpočátku, když Německo mělo převahu a úspěchy na poli válečném, pouštěla všude svůj prostořeký jazyk na procházku a slibovala, jak bledě to dopadne se všemi Čecháčky, až to mocné Německo vyhraje. Naopak, když to pak dopadlo bledě s Německem, hlučně hlásala, že ona byla vždy dobrou Češkou a že dávno věděla, jak to skončí. To však trvalo jen nějaký čas, jen pokud nezjistila, že slávou a radostí omámený národ se nebude mstít, že nebudou žádné pogromy na Židy. Pak se zase hlásila a vystupovala jako Němka a dál a drze hovořila výhradně tou „samospasitelnou“, jak se tomu říkalo.

Dnes tichá, skromná a ubohá paní Mückensteinová zlomeně nesla bídnou odplatu za svou oddanost. Chodila ošumělá, zestárlá a viditelně vyhublá, ustaraná obavami o svou rodinu, své syny, kteří všichni byli teď bez zaměstnání, kromě Alfréda, který prchl do ciziny a nebylo po něm ani památky. Arnold je v koncentráku a Kurt živoří kdesi ve Vídni ještě bídněji než oni zde a čeká jen, kdy na něho dojde.

Otec Mückenstein, chudý Žid, neměl možnost odeslat si do Švýcarska balíky tisícovek a uskrovňovat se tu mezi zdejšími lidmi, jak to někteří udělali. Byl to chuďas v odřeném kabátě, umaštěné vestě, který se s obavami díval do budoucna. Co bude dál? Kam ještě může takový potupený, ožebračený ubožák utíkat? Teď byl oddaný české věci, teď volal ke svému Bohu, aby požehnal tomu dílu, o kterém ti pánové u velkého

153$

stolu rokují tak důležitě a zaujatě.

Vedle u stolu sedal trafikant Fela. Měl svou umělou, dřevěnou nohu nataženou doprostřed místnosti bez obav, že mu, jak se smíchem říkával, někdo šlápne na kuří oko. Fela věděl všechno možné, měl stále svůj číhavý, opatrnický výraz ve tváři a ustavičně něco našeptával svému okolí. Tenhle člověk míval kupodivu zaručené zprávy, všechno věděl předem, informoval s předstihem veřejnost o tom, čeho bude nedostatek a co je tedy třeba nakoupit do zásoby, které peníze budou stahovány, poradil svým přátelům, kde je možno dostat do zásoby mýdlo a kde kvalitní flanel. Předpověděl, kdy se začne prodávat na lístky, a dovedl vyjmenovat osoby, které jsou vedeny jako rukojmí. V obou případech se jeho předpověď splnila. Někdy přeháněl, mluvil více, než bylo třeba, ale celkem byl informován správně.

Nedaleko Rakovce byl zbytkový statek, který vlastnil Žid Basch. Statek získal při první pozemkové reformě a „nahrabal“ si na něm pohádkově, jak se v okolí říkalo. Od té chvíle, kdy se doslechl o „čisté rase“ a o pronásledování Židů v Německu a Rakousku, posílal si nějakými tajnými cestami peníze do Švýcarska. Jak se to lidé dozvěděli, ví Bůh, ale zanedlouho se o tom mluvilo po celém kraji a každý obdivoval jeho židovskou mazanost. Ubohý Basch se však nevypravil včas za svými penězi, čekal zde kdo ví na co, až mu Němci na jeho majetek skočili, všechno zabavili a na statek dosadili komisaře. Němce, jmenoval se Duschau. Ten se okamžitě stal všemohoucím pánem v celém kraji. Usadil se v nádherném, vším komfortem vybaveném Baschově bytě a bývalého majitele ubytoval v deputátnickém bytě ve dvoře. Vládl pak v celém kraji jako císař, bál se ho i okresní hejtman a kdo s ním

154$

jednat nemusel, vyhnul se mu na sto honů.

Když tento hrůzovládce, obávaný Duschau, přijel Baschovým autem do Zvoničky, zašel si pravidelně do trafiky pro kouření a zpravidla se tam pozdržel na kus řeči. Lidé si všimnou všeho, nemohla jim ujít také tato skutečnost, a tak se o tom začalo šeptat. Nu a někdo to donesl do Rakovce a šeptalo se i tam. Tu zprávu přinesl doktor.

Jedné jarní soboty seděl doktor přihrbený nad stolem v šenkovně a svěřoval to ostatním: „Nevím, je-li to pravda nebo jen nějaká hloupá kachna, člověk nemůže věřit všemu, co slyší, ale tohle se mi zdá závažné. Byl jsem varován, jeden nemocný, co jsem u něho byl na návštěvě, mi to zašeptal, že si mám dát pozor na toho, no, co sedí támhle u stolu.“ Naklonil se ještě více a zašeptal: „Před Felou. Mluví se o tom v Rakovci, slyšel jsem to pak znova, je prý spřažen s tím sekvestrem z Dražiny.“

„S tím, co pomohl polanskému Dvořákovi do Dachau?“

„Ano, prý se u něj stavuje při každé cestě přes Zvoničku a Fela prý někdy jezdí… no, žádný neví kam.“

„Fasuje tabák.“

„Také, ale to fasování prý mu trvá trochu déle, než je třeba.“

„On má všelijaké kšefty,“ omlouval ho sládek.

„To má a někdy i dost špinavé. Pomáhá mu při nich Mückenstein.“

„To by nevadilo,“ soudil doktor, „dnešní kšefty jsou špinavé a budou ještě špinavější. Ale ten Fela prý skutečně jezdí na Dražinu,“ naklonil se ještě více, „vyčíhal ho mladý Chadim a Chadimovi jsou dobří a věrohodní lidé.“

155$

„To jsou, to vpravdě jsou,“ svědčil živě farář. Byl přece po léta zpovědníkem této rodiny.

„Jel prý za ním na kole a čekal pak v parku na Dražině a viděl, když ho Duschau vpouštěl zadním vchodem. Chadim se zapřísahá Bohem, že ho viděl na vlastní oči, a Chadimovi jsou věřící lidé,“ upřesňoval doktor.

„To jsou, to jsou,“ zase dosvědčoval farář.

„Inu, ono je to možné,“ souhlasil starosta, „jednou jsem šel kolem a viděl jsem auto, bylo to z Dražiny, jak stojí před trafikou. Určitě to bylo auto Baschovo a stálo tam, ještě když jsem se asi za půl hodiny vracel.“

„Copak o to, ale taky gestapáci tam bývají,“ přidal kdosi od stolu.

„To nic neznamená,“ pan starý se snažil udržet věc na hladině objektivity, „kupují si tam asi cigarety.“

„Zrovna ve Zvoničce u Fely? Ve městě je kolik trafik a prodat jim musí každý trafikant,“ povídal hajný.

„Ale je to nějaké divné,“ uvažoval pan řídící, „on na veřejnosti mluví proti Němcům. Nedávno jsem od něho slyšel takovou pikantní anekdotu o Goringovi. Slyšeli jste to už?“ A vypravoval anekdotu, ať ji přátelé slyšeli nebo ne.

„To on tak mluví, aby zmátl své okolí. Pánové, každopádně se před ním musíme mít na pozoru. Určitě je to denunciant,“ šeptal doktor.

„Nebo alespoň chameleon, který mění barvy, jak potřebuje.“

„A nosí na obou ramenou,“ přisvědčil sedlák Páral, hezký, statný muž a dobrý hospodář.

Dražan se odmlčel. Znepokojilo ho, co tu slyšel. Vzpomněl si, že tchán i oba Dražanovi synové do trafiky chodí a zvláště ti mladí se s Felou rádi baví, všich—

156$

ni tři pak jsou vzdáleni toho, dávat si před Felou pozor. Starý pán je neopatrný a umíněný, prohlašoval, že tuhle opatrnickou politiku nesnáší a nenávidí. Vyžadoval, aby celý národ mluvil otevřeně a nepokrytě, a netajil se odporem k Němcům.

„Přece nemohou postřílet celý národ,“ říkal, „a co na tom, když nás trocha padne na tom poli cti.“

Dnes bylo slyšet Felu po celém šenku. Bavil strážmistra, který s ním seděl u stolu. Dražan seděl proti němu a díval se mu do tváře, která měnila výraz, jak Fela živě hovořil, chvíli byla chytrácká, chvíli dobrácká, ale celkem sympatická. Pak se tajemník vytrhl ze zamyšlení a povídal: „Je to velmi zlé, že máme mezi sebou všelijaké podlé lidi, které na první pohled neprohlédnete. Když se však takový člověk projeví, musí se dávat pozor nejen před ním, ale i na něj, střežit ho a hlídat pro ten den, když bude možné s ním zúčtovat podle zásluhy.“

„Povídal mi Mückenstein, že má doma ještě nějaké konopné stužky, motouzy a pár postraňků, prý je dobře schoval, aby byly po ruce „potom“. Že to takhle povídal mladému Chadimovi a ten že mu to chválil, že jich bude třeba hodně, a ten nejsilnější že bude pro pana Duschaua,“ smál se do hrsti Matoušek, „a druhý pro Rambouska z Bušic, protože to je taková svině proradná. Udal vlastního švagra.“

„No, jisté je, že se tentokrát nebude se zrádci jednat tak velkoryse jako v osmnáctém roce,“ přikyvoval sládek a napil se dlouze piva, které vařil a které mu nikdy nepřestalo chutnat. A v hospodě mu chutnalo dokonce ještě lépe než doma. Byl za to často vaděný od své polovice. „Ty hlupáku,“ říkala mu, „doma ho máš zadarmo a v hospodě ho musíš draho platit.“

157$

„Právě z toho mám největší strach,“ ozval se dosud tichý posluchač, zámečník Čech, inteligentní řemeslník a písmák. Byl to evangelík, na slovo vzatý čtenář, který měl jak Písmo, tak dějiny v malíčku. Řídící prohlásil, že by se s Čechem ani nechtěl přít o nějaká historická data.

„Z toho mám největší strach, že zase povstanou humanisté, kteří budou obhajovat lidský přístup ke zrádcům a budou nás nutit uvěřit, že by se snad mohli Němci změnit a naši jidáši polepšit. Budou tvrdit, že jsou dost potrestáni svou porážkou, že jsme kulturní národ, který musí jednat velkoryse.“

„Než to všecko ale bude skutečností! Jak je to daleko?“ vzdychl sládek. „Bude-li to vůbec?“

Jen žádnou malomyslnost!“ káral i povzbuzoval ho doktor, „musíme věřit ve spravedlnost dějin.“

„Vždyť už to ví celý svět,“ potvrzoval řídící, „že se nám stala křivda do nebe volající. Což je možné tak jednoduše zotročit osmimiliónový národ?! Jestli se dnes už celý svět nestydí za to, co udělal Československu, tak už opravdu nestojí za nic!“

„Ono dojde na všechny, kteří nám nechtěli pomoci nebo si z nás také kousek urvali. Dnes už na to doplácí Polsko, a tvrdě,“ na tváři starostově bylo vidět, že Poláky příliš nelituje.

„Ovšem i Rusko musí být potrestáno, musí pykat za to, že nás zradilo,“ pochmurně řekl farář.

„Rusko nechte na pokoji!“ vykřikl Páral a tak se zapomněl, že ho bylo slyšet i u vedlejších stolů, „Sověti to dělají jen naoko. Jen jak bude vhodná chvíle, skočí na ně a nám pomůžou.“

„I dejte pokoj s Ruskem a s bolševikama,“ odmítal tuto nadšenou řeč Čech. „To dokonale zklamalo. Srdce to člověku rozdírá, když si vzpomene…“

158$

„Jak jsme jim věřili, jak jsme se těšili.“

Tato krátká výměna názorů na chování Sovětského svazu, vedená hlasitě, přivábila pozornost celé hospody k velkému stolu a Dražan se proto ujal slova: „Zatkli také arcibiskupa.“

„V novinách se však píše, že je vážně nemocen.“

„Jak by nebyl nemocen, když ho zkopali hůř než psa. Srazili prý ho ze schodů,“ doplňoval Dražan zhnuseně, „tomu říkají německá kultura!“

„Vzdělaný národ!“

Hospodský zapnul rádio.

„No ano,“ vzpomněl si řídící, „dnes má mluvit Vůdce.“

„Bože, to bude zase řvaní bez konce,“ povzdechl nadlesní. „No, já si to odpustím, mám daleko domů,“ rozhodl se náhle a hned se sbíral k odchodu. Také pan farář vstal, že musí časně ráno vstávat do kostela, školní děti mu jdou ke zpovědi. Jeho poslední slova a loučení obou pánů zaniklo úplně v hluku, který se řinul z ampliónu.

„Sieg heil! Sieg heil!“ řičel dav nepřetržitě a v hospodě se až třásla okna pod nízkým stropem. Jako rozpoutaný živel to bylo, jako řev tygra, když se vrhá na prchající antilopu. Byla to na ten pozdrav davu odpověď jejich Vůdce, který mluvil k celému světu. Zuřivým řevem se dovolával přiznání neomezených práv a zvětšení životního prostoru pro svůj vyvolený lid.

Otráveni, zhnuseni a dopáleni vstávali hosté od stolů.

„To není k poslouchání,“ povídal doktor, „a divím se Němcům, že se za něho nestydí, že se jim to snad i líbí. Což by mohl představitel některého jiného národa takhle řvát? My bychom to prostě nesnesli.“

159$

„My bychom si také takového netvora nezvolili.“

„Ale co, nechte ho mluvit, ať se vydovádí,“ tak si navzájem povídali, potřásali rukou Dražanovi a doprovázeli ho k autu.

„Na shledanou, v sobotu jsem tu zase,“ sliboval.

„A buďte opatrný, ať vás v té Praze nezavřou. Takové lidi, jako jste vy, potřebujeme mít na svobodě,“ loučil se starosta, „jen zase přivezte něco nového, ale potěšitelného.“

Dražan jim ještě pokynul a šlápl na plyn. Jel tichým večerem a přírodou, přecházející v podletí. Když vyjel z městečka, ovanul ho vlahý noční vzduch, vnikající otevřeným okénkem do auta. Nechtělo se mu dál, zastavil, vypnul motor, otevřel dveře a zahleděl se vzhůru. Nad ním bylo nebe tmavě modré jako samet, poseté hvězdami. Od západu ještě sinavělo a mělo lehounce růžový přísvit. V této roční době obloha ani neuhasíná. Sotva dohoří západ, již začíná svítání na východě. Teď všecky hvězdy planuly diamantovou září, nejjasnější byla večernice.

V tichu, jež ho obklopovalo, se mu zdálo, jako by slabounce a hluboce z dálky zněla sladká, tklivá píseň. Jako zvuk tajemných varhan. Znovu se posadil a s rukama na volantu naslouchal tomu líbeznému tichu. Dýchal vlahý vzduch, provoněný pryskyřicí a konvalinkami.

Zajíc, kterého přivábilo světlo reflektorů, přiběhl až k autu a díval se napjatě a ostražitě na toho zvláštního, ztichlého tvora. Jak byl nevinný a důvěřivý! Stačilo šlápnout na plyn a nebohého zajíčka zbavit života jedním pohybem volantu. Dražan se až zděsil té myšlenky, věděl, že by to nedokázal. Dnes ne. A jindy? Sám sobě se zasmál a prohodil téměř nahlas: „A to bys chtěl věšet zrádce?“

160$

Když uklidil vůz do garáže a vešel do bytu, zastal dědečka ještě u rádia. Hitlerův řev už přestal, což bylo úlevou pro starého pána, kterého to vyčerpávalo, a tak se pro změnu linul z rádia protivný, ale téměř melodický zvuk rušáku, neboť dědeček naladil Londýn. Měl k tomu klid, paní Dražanová už spala, jen Dulina s ním věrně poslouchala.

„Slyšel jsi toho lotra?“ ptal se děd a obrátil se k Dražanovi.

„Odešel jsem hned na začátku,“ odpovídal tajemník, „nejsem zvědav na ty jeho plány.“

„Nu, bylo to… Až se mi dělalo zle. Podle něho si Němci podmaní ještě letos celý svět.“

„Budiž jim přáno,“ usmál se Dražan.

Dulina zvedla hlavu od ruční práce a živě se ptala: „Slyšel jsi tu pěknou básničku z Francie, strýčku?“

„Ne, kterou myslíš?“

„Co vám to, Němci, napadá? Vaše slunce už zapadá.

Naše sluníčko vychází, pletou se na vás provazy,“ přednesla Dulina a oči jí hrály radostí. Děd si je utíral.

„To je moc pěkné,“ usmál se Dražan, jak se mu vybavila vzpomínka na ty Mückensteinovy stužky.

Bylo časné letní odpoledne a na statku plno práce s přípravou ubytování pro rodinu Hromadovu. Paní s oběma dětmi se měla přistěhovat na letní byt, Dulina s Káťou uklízely čerstvě vymalované pokoje a věšely vyprané záclony. Paní Dražanová hned po obědě jela do Rakovce k holiči a dědeček objížděl pole na lehké pérové bryčce. Bylo horko, vzduch se chvěl a nad zahradou hučely Mervartovy včely, jako by jel v dálce vlak. Zahrada byla v plném květu, růžové a bílé pivoňky i zlaté lilie kvetly o překot. Nebe se klenulo

161$

blankytnou modří, pod níž se klouzaly a švitořily vlaštovky.

Katina byla mladá holka, samý smích, samý vtip a samá legrace. V kuchyni ji Róza krotila, jak mohla, a tak to „fanfárum“, když muselo jít hodit drůbeži nebo k jiné práci venku, využívalo dočasné svobody projevu a vysmálo a vybláznilo se dosyta. Teď bavila Dulinu všelijakými historkami a žerty. Dulina se sice smála s ní, ale spíše jen jako dík za dobrou vůli, v nitru se však obírala ne zrovna veselými myšlenkami. Jejich středem byl samozřejmě Miroš. Jestli opravdu odejde za hranice a uvidí-li ho ona ještě, než se tak stane, nebo uvidí-li ho ještě vůbec někdy.

V okolí bylo teď plno německého vojska. Vojáci se usídlili po vesnicích, v Rakovci obsadili katolický dům a hospodářské družstvo a chodili cvičit na pastviny nedaleko Borovinky. Oknem z Borovinky bylo možné rozeznat, jak cvičí, jak útočí a zase ustupují. Katina se smála, vtipkovala o nich, až to Dulinu dopalovalo.

„Prosím tě, to budeš až do večera mýt to jedno okno a koukat při tom po těch vojácích? Styď se, Káťo, mít takový zájem o Němce! Což to nemůžeš pochopit, že to jsou naši nepřátelé a že je neslušné nějak je na sebe upozorňovat?“

„Vždyť se nezlobte, slečno, já se na ně nekoukám, že bych chtěla s nimi začít nějakou zábavu, vždyť neumím německy ani pozdravit, ale vidím, že jdou nějací kolem zahrady a jako by jednoho podpírali. No, teď jsou vidět, podívejte se, támhle u kompostu.“

Dulina vyhlédla a co viděla, nevzbudilo u ní přílišný zájem.

„Opravdu ho vedou,“ prohodila, „asi je opilý.“

Udělala za věcí tečku a rozhlédla se po krajině. Vše

162

bylo zalito jasem slunce, který oku nabízel smaragdovou zeleň luk a mezí, plné květů. Je to krásný pohled na tu nádheru. Snad letošní léto bude lepší a úroda hojnější, než tomu bylo loni. Na to je hanba vzpomínat, jak bylo deštivo, mokro a zima, že na polích úroda shnila a ještě teď je chleba cítit ztuchlostí, jak bylo obilí porostlé. Jak to vypadá letos, bude to rozhodně lepší, i když to mnozí jako bolavý paradox nevítali. Němci si takto totiž nadělají zásob a tím se všechno prodlouží.

„Jé, koukejte, slečno, jdou k nám. Už zahýbají kolem sadu,“ upozorňovala zase Káťa a nahýbala se, až by vypadla z okna.

„Co by tu dělali?“ utrhla se Dulina a rozmrzele pobídla Káťu: „A ty si hleď práce, chci to mít hotové, než se vrátí tetička.“

Ti vojáci na chvíli zmizeli z obrazu, ale v několika okamžicích se vynořili před samým statkem.

„Šmánkote, slečno, jdou k nám a my jsme tu samy! Kdyby tu byla aspoň Róza!“ vypísklo děvče a seskočilo z okna do světnice.

„Co jančíš?“ dopálila se Dulina, „snad nemyslíš, že nám tu mohou něco udělat? Je bílý den a ve dvoře jsou lidé. Dědeček tu také bude co nevidět.“

Sotva dopověděla, stál německý voják už na verandě a klepal na jedny z mnoha dveří, pak na druhé a třetí s horečným chvatem.

Dulina pustila záclonu, na niž připevňovala kroužky, proběhla sousedním pokojem a vyšla z kuchyně. Měla tu nejnevlídnější tvář, když pohlédla na vojáka. Ten zasalutoval a cosi zdvořile vysvětloval. Dívka ho hned na začátku zarazila. „Neumím německy,“ prohlásila, ač to nebyla pravda. Znala německy natolik, aby se

163$

domluvila. Pokusila se také zavřít mu dveře před nosem, on však dveře přidržel.

„Já chtěl prosit, kamerad eine Schlange - had kouše kamerad,“ pomáhal si rukama, „tady do nohu.“ Druzí vojáci pomalu stoupali s poraněným do schodů.

Dulina odmítala: „Nemohu vám pomoct. Jsem tu sama a nejbližší lékař je v Rakovci.“

Nerozuměli jí a mluvili o lékaři, byli zmatení a upachtění. Postižený měl končetinu pod kolenem a na stehně utaženou nějakými šátky. V obličeji byl bledý, zpocený a jeho pohled byl ustrašený. Oni ti hoši byli snad připraveni případně padnout v boji, ale umřít na uštknutí hadem, na to připraveni nebyli. Všichni mluvili jen německy a tak Dulině nezbývalo, než přiznat jakous takous znalost tohoto jazyka. Jakmile vyšla tato skutečnost najevo, spustili všichni najednou a hartusili, že do Rakovce je to daleko, že kamarád potřebuje pomoc a frojlan že jistě první pomoc ovládá. A jako samozřejmost žádali, aby ona vypravila do Rakovce někoho pro lékaře.

Dulina viděla, že není vyhnutí, ostatně pohled na primitivně ošetřenou nohu a tvář postiženého neodbytně útočily na její lidskost. Přikázala tedy: „Doveďte ho do haly a uložte na pohovku!“ Nemocného pak pobídla: „Lehněte si zde, přinesu něco na vyčištění rány. Katino,“ zavolala dívku, která zpola vylekaná a zpola zvědavá nakukovala pootevřenými dveřmi, „doběhni k šafářce, ať pošle jednoho ze svých kluků na kole pro doktora. Ale rychle, je to vážné!“

Katina váhala, měla strach nechat tu slečnu s těmi Němci samotnou, Dulina však nepřipouštěla žádné zdržování a velela rázně: „Řekla jsem rychle, neslyšelas?“

Sama pak spěchala do koupelny pro umývadlo, kys—

164$

ličník a čistý líh. Němci zatím poraněnému zuli botu i ponožku, takže Dulina pak viděla, že poranění bylo ošetřeno jenom amatérsky. Rozeklaná, rozdrápaná rána se stopami popálení okolí o tom dostatečně svědčila. Zběžně to dílo prohlédla a vedena všeobecně vžitým názorem, že lékem v tomto případě je alkohol jako preventivní podpora srdce, na které má ten zmijí jed zaútočit, byla tu v mžiku zpět s lahví koňaku, kterou měl dědeček v záloze pro všechny případy. Nalila vojákovi do sklenice pořádnou dávku, což voják přijal s povděkem. Zatímco Dulina čistila ránu postiženému poddůstojníkovi, sledoval on její hbité ruce a byl na rozpacích, jakou pozici dívka v této domácnosti zaujímá. Byla jen tak po domácku v zástěře a podle toho to mohla být služebná. Ale podle vystupování a jednání spíše někdo z rodiny majitele, snad dcera. Každopádně se k ní všichni chlapi chovali zdvořile.

Když ránu řádně ošetřila, zjistila, že zapomněla na obinadlo, a musela znovu odejít do kuchyně, kde byla lékárnička. Po cestě si v duchu opakovala: „Jak je nenávidím, jsou to naši úhlavní nepřátelé, a přece… Ty jsi chtěl, Ježíši, můj Pane, abychom i k nepřátelům byli laskaví, je-li to tvé přání, udělám všechno, co je v mé moci.“

Našla obvaz a když se s ním vracela do haly, padl její pohled na rádio.

„Pane Bože, což jestli dědeček nechal naladěno na Londýn!“ Až se jí zatajil dech. Požádala vojáky, aby svého druha obvázali sami, a nenápadně šla k rádiu a pokoušela se trochu naklonit, aby viděla na stupnici. Provést to nenápadně nebylo lehké a ona rozčilením i strachem cítila, jak se jí rozlévá červeň po tvářích.

Němci jí byli vděčni. Jednak za to, že jim pomáhá,

165$

a pak, její ruměnec si vykládali tím, jak se umějí chovat, a předháněli se ve zdvořilůstkách. Poraněnému nalévali ještě koňak a nalévali také sobě. Jeden z nich připil dokonce Dulině a galantně prohlásil, že pije na její krásu. Nabízeli pak koňak také jí, ona se však dovedně otřásla odporem a chladně oznámila, že alkohol nepije žádný. Přitom hledala možnost podívat se na stupnici rádia. Naklonila se konečně, jako by něco hledala za přijímačem, a uviděla, že je naladěno na Prahu.

Němci se však chovali slušně. Drželi se u poraněného druha, nerozhlíželi se příliš a nepohybovali po místnosti. Dulina tomu byla ráda, přitom měla zlost, že jim musí přiznat něco kladného, rozčilovalo ji také, když se omlouvali, že pijí s kamarádem, že sem vpadli nepozváni a nečekáni. Dulina ohrnula rty a pomyslela si: „Kdybyste čekali na pozvání, to byste se načekali!“ Přesto musela objektivně uznat, že mohli být drzejší, a rozčilovalo ji, že jim musí přiznat nějakou dobrou vlastnost.

Jeden voják prohlásil, že doma slýchal o slovanské pohostinnosti a že Češi na to mají pořekadlo host do domu, Bůh do domu, a to že je velice krásné přísloví, a tady na statku že se to plně projevuje a oni si to budou pamatovat, až přijdou domů.

Dulina se jakoby potěšeně usmála a česky na to řekla: „Už kdybyste tam byli!“

Pak se rázně rozhodla, ať to dopadne, jak chce, sklonila se k rádiu a otočila knoflíkem. K její nesmírné úlevě se z rádia ozvala česká písnička. Zasmála se znovu a německy jim řekla, že jim ještě zahraje. Zasmáli se také a i když jejím českým slovům nerozuměli, potěšila je ta německá. V duchu si mysleli, že kdyby

166$

tato dívka byla ochotna se s nimi bavit, že by měli v tomto cizím kraji kam dojíždět.

Přiběhla Katina a vyřizovala, že Pepík šafářův už jel do Rakovce, a celá popletená hleděla z jednoho vojáka na druhého.

„My zase jdeme, Káťo, po práci,“ pobídla ji Dulina přísně, „čas kvapí a práce stojí.“ Aniž by považovala za potřebné na nezvané hosty se podívat, odešla.

Vojáci v hale osaměli. Rokovali potichu o hezké slečně, která je stejně nedobytná jako ta česká opevnění, čemuž se velice smáli. Přihýbali si také pilně z láhve, která šla z ruky do ruky a byla už podstatně lehčí. Nejpilnější v této činnosti byl ten uštknutý, který byl viditelně potěšen takovým druhem léčby.

Když přijel lékař, byli němečtí vojáci už všichni lehce opilí. Dulina vyšla lékaři vstříc a vítala ho s přátelskou důvěrností: „To máme vzácné hosty, viďte, pane doktore, nevím věru…“

„Jak jste k takové poctě přišli, že?“ usmál se lékař a zamrkal na Dulinu, „copak tomu říká dědeček?“

„Bohudíky není doma, trnu však obavou, co bude, vrátí-li se a zastihne-li je tady. Myslím, že by je vyházel bez okolků.“

Jeden Němec vyšel také lékaři vstříc, začal mu záležitost vysvětlovat a do toho mu skočil ten druhý a také ten uštknutý, zkrátka, koňak jim rozvázal jazyky. Doktor na ty chlapy hleděl znechuceně, jeho tváří se však mihl úsměv, když spatřil téměř prázdnou láhev a pochopil její poslání v léčbě. Prohlédl ránu a drastický zákrok na ni i tu léčbu koňakem zhodnotil jako vlastně dostačující, nicméně pravil trochu ironicky, že on také musí přiložit své polénko do ohně, když už je tady, a jal se připravovat injekci proti hadímu uštknutí.

167$

Na dotaz vojáků, bude-li jejích kamarád schopen dojít pěšky do města, pokrčil rameny a usmál se.

„Myslím, že to nedokáže právě tak jako vy,“ konstatoval, když posoudil jejich stav jako „správně namazaní“.

Tak tedy jestli prý by nebylo k dispozici nějaké vozidlo, které by je dopravilo. Jako na zavolanou přihučelo auto, které přivezlo paní Dražanovou z města od kadeřnice. Rozhodli se tudíž zcela samozřejmě, že toto vozidlo bude pro jejich účel vhodné, je-li v něm ovšem benzín.

Paní Dražanová nebyla schopna slova. Němečtí vojáci tady, v bytě, pod její rodnou střechou! Zděsila se, že tu snad konají nějakou prohlídku. Němci jí ale nevěnovali žádnou pozornost a sbírali se k odchodu. Děkovali Dulině a podávali jí ruce na rozloučenou, ona se však tvářila, že je nevidí, uklízela horlivě nepořádek, který tu zbyl po těch nevítaných hostech, a obrátila se k nim zády.

Němci, trochu nejistí v kolenou, za brebtání a pochechtávání pomáhali skoro bezvládnému uštknutému ze schodů a v malé chvilce zmizeli. Než se vrátil starý Mervart, nezbyly tu žádné stopy po oné epizodě; jen paní Dražanové se ještě třásly nohy.

Nazítří, dříve než Hromadovi, přijel neohlášen Miroš. Objal se s matkou a vysvětloval, že se jede podívat na všechny jen tak na chvilku, že má k projednání nějakou maličkost. Odjede nejpozději zítra.

„Proč zase tak narychlo?“ fňukala a začínala se zlobit matka, „což jsou ti cizí lidé milejší než vlastní matka, že za nimi tak pospícháš?“

Dědeček začal beze všeho úvodu Mirošovi vypravovat,

168$

jak mu včera vpadli do domu Němci, a líčil to tak barvitě, že Miroš nepochyboval o tom, že děd byl při tom.

„Byla to léčka,“ tvrdil statkář rozrušený a rozhněvaný, „zřejmě chtěli odvléci Dulinu,“ a pustil docela uzdu své obrazotvornosti i zášti, „chtěli se jí zmocnit, já tomu dobře rozumím. Jen kdybych byl býval právě doma!“ hrozil zaťatou pěstí. „Teď mi nikdo nevymluví, že nemají na ni políčeno, a budu ji střežit jako oko v hlavě.“

Ta, o níž se mluvilo, tu právě nebyla, zařizovala venku něco okolo drůbeže. Róza měla denně trápení s kačenami, nechtěly jít z vody a muselo se používat všemožných lstí a úskoků, aby se podařilo přivábit je na břeh nebo vyhnat z vody. Dnes jí s tím pomáhala Dulina. Do místnosti vešla, právě když dědeček opakovaně Miroše ujišťoval, že by to nebyl žádný div, kdyby ti Hunové chtěli zničit to hodné a hezké děvče.

Když Dulina vstoupila a spatřila Miroše, byla tak překvapena, že to stěží dokázala utajit.

„Nazdar, Miro,“ řekla bezzvučně a rychle sklopila oči, aby v nich děd ani tetička nespatřili pohled, který ten pozdrav doprovázel.

Miroš dnes neřekl: „Těbůh, Dulino,“ jak to měl ve zvyku, ale přistoupil k ní, vzal ji za ruku a povznesl ji ke svým rtům s něhou a vroucností, že se zapálila jako pivoňka.

Starý pán se nechápavě ohlédl a povídal nespokojeně: „Že vy dva si nikdy nemáte co říct. Jako byste si nemohli dát také hubičku!“

Jeho stařeckému důvtipu také už ledacos ušlo. Miroš se zasmál a když byl pak s Dulinou sám, řekl jí, že má-li ji políbit, nepotřebuje k tomu asistenci dědečka nebo matky.

169$

Dulina byla ráda, že může odběhnout do kuchyně a starat se o pohoštění pro svého Miroše. Zaběhla do skleníku pro okurky, do mlíčníku pro smetanu a zase zpět do kuchyně a srdce jí přitom pádilo vzrušením. Jede-li se s ní už rozloučit? Představovala si, jaké to bude, až už nikdy nepřijde znenadání pod střechu Borovinky. Nikdy už nenastane ta krásná chvíle jako dnes, kdy ji tak nádherně překvapil.

Při svém mládí byla Dulina rozumná a neidealizovala si život ani lidi. Život neviděla jako román, ale jako tvrdou skutečnost. Něco jí říkalo, že se k ní už nikdy Miroš nevrátí, ale aby se utěšila, hledala nějaký příběh, kdy to dopadlo dobře, a tak si vzpomněla na plukovníka Hromadu. Ten jednou poutavě vypravoval, jak kdysi přímo zázračně vyvázl z lítého boje tam ve Francii, u Verdunu, a vrátil se pak přece ke své rodině. S úsměvem to tenkrát zakončil: „To si vymodlila moje věrná Zdena.“

„Také si ho vymodlím,“ slíbila si statečně a pospíchala, aby byl co nejdříve hotový slíbený rostbíf.

Miroš zatím procházel bytem a rozhlížel se, jako by něco hledal, nebo si chtěl jeho existenci vrýt do paměti. Ptal se potom, nepřijede-li otec na tuto neděli. Když mu matka pověděla, že teď jezdí jen jednou za čtrnáct dní, zřejmě se zamrzel a povídal: „To za ním budu muset ráno zajet do Prahy. Potřebuji s ním projednat něco soukromého.“

„Aha,“ zvolal děd, „peníze! Už zase potřebuješ peníze. Já nevím, člověče, že jen ukrádáš Pánu Bohu čas a nestaráš se o nějakou existenci. Myslíš si snad, že tvůj táta sype peníze z rukávu nebo že má na ně mašinu?“

Dulina po těch slovech musela odejít, aby se neprořekla. Když se pak za chvíli vrátila, mluvilo se už zase

170$

o současné situaci. V té době to jinak nechodilo. Ať se začalo mluvit o čemkoli, o divadle, o hudbě, o počasí či nových bramborách, vždy se řeč stočila na politiku a skončilo to u Hitlera. Konečně ono bylo stále něco nového. Teď bylo na programu Polsko.

Paní Dražanová spínala ruce: „Ó Bože, zase nové oběti! Určitě to všecko směřuje k válce a já se hrozně bojím o vás, moji kluci, že vás přece pošlou do boje. Proč jim raději všichni neustoupí, aby byl pokoj?!“

„Maminko, to, co říkáš, to není k poslouchání!“ rozhněval se Miroš. „O nás se nemusíš bát, nás si Hitler do armády nevezme. Ostatně, nebudeme čekat na takové konce.“

„Proč? Na jaké konce? Co tím myslíš?“ dorážela na něj matka, všecka vystrašená.

Miroš si vyměnil s Dulinou výmluvný pohled, pokrčil rameny a uklidňoval matku: „Ale nic zvláštního. To jen někdy člověk řekne něco nedomyšleného. Čekáte letos Hromadovy?“ odváděl řeč.

„Jsou hlášeni na počátek týdne, v pondělí nebo v úterý je čekáme,“ pomáhala mu Dulina, „nesdělili určitý den.“

„To je škoda,“ litoval Miroš, „rád bych je viděl a mluvil s Otoušem.“

„O čem potřebuješ mluvit s Otoušem?“ vyzvídala napjatá a ostražitá paní Slávka. „Ty přede mnou něco tajíš?“

Než mohl Miroš odpovědět, přihnala se Róza s rostbífem a salátem.

„Sláva!“ zvolal Miroš hlasitě a ulehčené, aby ukončil nepříjemnou debatu s matkou, debatu, do které se mu míchaly věci, kterých měl plnou hlavu, „rostbíf! Ach, Dulko, ty jsi skvělé děvče, ty víš, co mám rád. A okurky!

171$

Mohu-li prosit - no ovšem, domácí chlebíček! Rózo, vy jste anděl!“

Kuchařka se stydlivě smála, polichocena tou chválou, a nic jí nevadilo, že děd se durdí na to, jak mají chleba nepovedený, že Róza je čím dál tím více nemožná a to motovidlo Katina…

„Ale dědečku, to dělá to porostlé žito, však víš,“ zastávala se kuchyně Dulina, „dělej co dělej, letos se chleba nepovede, jak by měl. Jednou je vychvátlý, podruhé nevykynutý.“

„Třesky plesky, u nás se myslí na všechno možné, jen ne na pořádnou práci,“ vedl dál svou hospodář, ale nikomu to nevadilo.

Miroš si ukrojil krajíc přes půl bochníku a zakousl se do něj svými zdravými zuby. Když se najedl, přišel zase na přetřes jeho pobyt v Ostravě a paní Dražanová začala opět sočit na jeho povolání.

„Neustoupíš, až se zničíš. Zabiješ se mi, vím to, vím!“ bědovala.

„Ale mamko, nějakou smrtí musí sejít každý člověk,“ smál se Miroš se strojenou lehkomyslností.

„Toť se ví,“ vzal to za správný konec dědeček, „srazit si hlavu, to vy dovedete jako nic. Ale jít hrdinně do války a padnout čestně, to jste nedokázali!“

Miroš se obrátil k Dulině a chytil ji za ruku.

„Pojďme pryč, Dulko, stále mne jen hubují. To nepotřebuji, pojďme se podívat po zahradě.“

Vyběhli na zahradu, běželi mezi cypřiši a jasmíny, drželi se za ruce a počínali si, jako by jim bylo u srdce vesele.

Paní Dražanová se za nimi dívala teskně, s pocitem smutku a křivdy. Nedařilo se jí s tímto drahým synem nic, jak by si ona přála. Proč se její Miroš chytá toho

172$

bezvýznamného děvčete, když by měl nárok na dívku z nejlepší rodiny s miliónovým věnem? Takový krásný chlapec, chytrý, vzdělaný, prostě jediný na světě. Pro Dulinu je ho škoda. Ve své mateřské zaslepenosti si neuvědomovala, že Miroš nemá žádnou existenci a že československý důstojník je dnes nejbídnější partií.

Když ti zamilovaní doběhli až na konec zahrady, zastavili se ve stínu keřů u samých dvířek, co vedla do polí, a padli si do náruče. Sladká vůně jasmínu jim opojně dýchala do tváří. Teď už se nesmáli. Hleděli si do očí, v nichž oba viděli svou miniaturní tvář.

„Přišel ses rozloučit,“ šeptala Dulina a pohladila jeho tvář, „poznala jsem ti to na čele. Nemíváš tam takové chmury.“

„Proč chmury?“ odmítal a zhluboka vydechl. „Naopak, zdá se mi, že štěstí se ke mně konečně obrátilo. Tísní-li mne něco, pak je to vědomí, že tě tu zanechávám na dlouhou dobu. Kdybys byla mou ženou, cítil bych se lépe a bylo by to lehčí. A tak, Dulino, poslyš, očekával jsem, že se tu setkám s otcem, všecko mu vysvětlím, i svůj úmysl dát se s tebou spěšně oddat. Myslíš si, že je takový spěšný sňatek možný?“ uchopil obě Dulininy ruce v zápěstí a položil si je na prsa. „Šlo by se mi mnohem, mnohem snáz.“

„Jenže to, můj drahý, nejde. Zaprvé tvá matka nepřeje naši lásce a pak…“

„Dulino!“

„Ó ano, dobře to vím. Opakovaně jsem ji slyšela, jak o nás mluvila se strýčkem.“

„To by nehrálo tak velkou roli,“ ujišťoval Miroš a pevně svíral své děvče v náručí, „mamka si musí zvykat, že jsem už…“

„Ano, to víš, že se vezmeme, ale až se vrátíš. Kdy—

173$

bys to udělal teď, zanechal bys tu tetičce kromě pocitu ztráty ještě přemíru trpkosti a mně bys ještě ztížil mé zdejší postavení. Kromě toho bys musel žádat o povolení k tak rychlé svatbě a udat důvody, proč tak spěcháš. Tím by, i když se ti útěk podaří, padlo na nás podezření, že jsme o tom věděli. Říkají, že takoví lidé jsou pak na tom moc špatně.“

„Bůh uchovej! Takové podezření nesmí na vás padnout ani zdaleka! Na nikoho z vás!“

„Právě, a hlavně na tvoji matku ne. Ona je tak citlivá a nervózní. A samozřejmě také ne na dědečka. Bože, kdyby se mělo něco stát jemu…“ děsila se Dulina.

„To jsi celá ty, stále stejná. Myslíš vždycky na jiné více než na sebe, ty moje,“ tiskl ji na prsa.

„Miro, to přece nerozhoduje o naší lásce, jestli jsem tvou milou nebo ženou, nebo jen nepatrným děvčetem, žijícím ve tvé blízkosti. Budu se za tebe modlit, myslet na tebe a vzpomínat.“

„Pak se mi, Dulko, půjde dobře. Věřím ti a teď už vím, že se mi nezpronevěříš. Včera večer jsem slyšel projev Benešův, výroky Daladiera, Halifaxe, Masaryka, Churchilla, všichni mluví v náš prospěch a všichni nám slibují šťastný výsledek. Jsem přesvědčen, že se vrátím jako vítěz, a jsem si jist, že tě tu najdu čistou a věrnou, jaká jsi dnes.“

„I kdyby ses nevrátil,“ šeptala Dulina a hleděla mu oddaně do očí, „kdybys po léta nepřicházel, kdybys snad přišel zpět ženatý, s jinými myšlenkami a vzpomínkami, vždy bys mne našel takovou, jakou mne opouštíš. I kdybys tam musel položit život za naši svátou věc, mohl bys umírat s jistotou, že ti tu do své smrti zůstanu věrná.“

174$

„Člověk je bídný tvor, Dulino. Dokud je mu dobře, nemyslí na nic duchovního, žije jako trubec,“ rozváděl své úvahy Miroš až k sebeobviňování, „ale najednou, když o nás zavadily zlé doby, najednou k tomu vidím cestu. Asi každý člověk, když je mu zle, shání na pomoc tu nesmírnou moc, která vede v patrnosti každé zrnko prachu, každý atom života, bytost, které se říká Bůh. Tak i já se přibližuji, vlastně se vracím k víře. A věřím-li v Boha, musím také věřit v odplatu, odměnu i trest v tom novém životě, myslím si, že pak je to možné, že kdybych tam někde ve světě zahynul, že bych ti o sobě nějak dal zprávu.“

„Tak ano, Miro! Budu tě čekat, ať živého s horkou krví a tlukoucím srdcem, nebo mrtvého jako bledý přízrak. Vždy však s otevřenou náručí.“

Tak mluvili tito zoufalí, ale přitom šťastní milenci, objímali se a líbali v jasmínovém loubí, v teplém, omamujícím vlahém vzduchu, provoněném jahodami a všemi vůněmi jarního večera.

Potom chodili klidně mezi ostatními, mluvili i bezvýznamné věty, jako by se nic nestalo, v duchu přitom překvapeni, že jejich okolí nevnímá tu kolosální skutečnost, že se právě zrodilo ohromné a skálopevné tajemství jejich vztahu. Jen Miroš byl chvílemi až nápadně veselý a Dulina vyrovnanější než kdy dříve.

Ale paní Dražanová přece jen vycítila svým mateřským srdcem to, co nedovedla přiodít slovem. Jen tajně, v bolesti skoro zapomenuté si říkala, že Miroš je celý Záviš, její Emil, kterého milovala prvním vzplanutím citu ženy.

Pozdě večer, když už matka Dražanová spala, vyhledal Miroš děda v jeho pokoji.

„Mám k tobě prosbu, dědečku,“ oslovil ho s důvěr—

175$

ným pohledem, „potřebuji větší obnos peněz. Myslel jsem, že přijede táta, ale když tu není…“

„Větší obnos? Jak to myslíš, nač?“ překvapeně se vyptával starý pán. Jeho vnuci, a zvláště Miroš, ho nežádali často o peníze. Dával jim sám jakési pravidelné kapesné a Dražan je zajišťoval, aby měli stále na běžnou potřebu. Ke cti těchto chlapců nutno přiznat, že toho nezneužívali.

„Chci se pustit do velkého podniku, dědo. Teď kšeftuje každý, handlují i slušní lidé. Židům to Němci znemožnili, musíme se to učit my,“ smál se Miroš až zbytečně hlučně.

„Hm, víš, Miroši, nerad vyhazuji peníze,“ mračil se statkář, „ty ještě nevíš, jak těžce se vydělávají. Ale to je tím, že u vás mladých nemá nic cenu.“

„Ano, to máš pravdu,“ pokorně připouštěl vnuk, „ale věř mi, že tohle se rentovat bude a sám budeš ze mne mít radost. Prosím tě, velmi tě prosím o pár tisícovek.“

„Hned tisícovek?“ zhrozil se děd.

„Ano, potřebuji je nutně. Budeš potěšen, až se mi to podaří, a litovat jich rozhodně nebudeš. Řekneš, že jsi je neinvestoval zbůhdarma.“

„To jsou zase nějaké experimenty! Jakživ jsem nekupoval zajíce v pytli,“ huboval stařec, ale už lovil v kapse a hledal klíč od ohnivzdorné pokladny, „no a kolik tedy potřebuješ? Mám tu jen něco málo přes šest tisíc. Teď je velmi těžké sehnat peníze.“

„Já vím, dědečku.“

„Stačí ti tohle, co tu mám? Víš, zatím. Když uvidím, že máš úspěch…“

„Stačí, dědečku. Doufám, že stačí. Děkuji ti vřele a ujišťuji tě, že ze mne budeš mít radost,“ opakoval

176$

Miroš. Stiskl šest tisícovek, uchopil drsného dobráka za ruku a chtěl ji políbit. Ten se však bránil jako lev a křikl: „Nech to být! A ne, abys to řekl mámě! Znáš ji, jaká je to plačka. Byla by přesvědčená, že se dostaneš do kriminálu, a předem by tě oplakala.“

„Právě o to jsem tě také chtěl požádat, dědečku. Neříkej o tom nikomu. Ani otci, prosím tě o to snažně,“ znovu, nějak dojatě stiskl dědovi ruku.

Při obědě byl Miroš zase tak až nepřirozeně veselý, žertoval s matkou a svými vtipy rozesmál i Dulinu, která byla zadumaná a jejíž nálada byla silně do moll. Byla ponořena do svých myšlenek, ani jí moc nechutnalo jíst. Její pohled stále sledoval Miroše, jako by si chtěla jeho vzhled pevně zakreslit do paměti. Jak ho měla ráda! Vedle dědečka byl jedinou její láskou na světě. Znovu si uvědomovala, jaký je to krásný muž, jaké má krásné, kávově hnědé vlasy, na čele složené do velkých vln, souměrné obočí jako dvě tmavá křídla a pěkně rovný nos, jen na špičce malinko zahnutý. Tmavé strnisko, které se po ranním vyholení už zase značilo a dávalo tmavý odstín jeho dolní čelisti. Silná brada tvořila význačný protějšek nosu. Dívala se na něho roztouženýma očima a ptala se v duchu, uvidí-li ho ještě v tomto životě.

Po obědě znenadání vyrukoval Miroš s nápadem, jak to zařídit s odjezdem, aby cestoval trochu pohodlněji než v tom osobním „couráku“, co staví u každé meze. Kdyby se tak mohl dostat do Křížovic, tam přece staví rychlík, že? Byl by v Ostravě o dvě hodiny dřív.

Jak to?“ zavrčel děd.

„No, osobní jede odtud tak časně a na rychlík se pak čeká takovou dobu. Už se mi také stalo, že osobní vlak se zpozdil a rychlík byl pryč. Co bych pak dělal?

177$

Co říkáš, mamino, nebylo by to takhle lepší?“

Jeho vysvětlení kulhalo na obě nohy, a tak rychle pokračoval, aby si to ti starší nemohli tak rychle srovnat.

„Kdybys dovolil, dědečku, mohla by mne snad Dulina dovézt do Křížovic, je to jen o pár kilometrů dál,“ rozkládal klidně a tázavě pohlédl na děda. Paní Dražanové se to nějak nezdálo a podívala se zpytavě na syna i Dulinu, nepozorovala však žádné známky, že by byli domluveni. Snad se strachuje zbytečně, možná, že je mezi těmi dvěma opravdu jen kamarádství.

Dulina nehnula ani brvou. Když se jí dědeček ptal, je-li ochotna „štrapicírovat se“ až do Křížovic, pokrčila rameny a ne příliš nadšeně řekla: Jak poručíš, dědečku.“ Mládí je někdy velmi úskočné a zlomyslné. Dovede staré ošidit, záleží-li mu na tom, aby dosáhlo svého cíle.

Zahrála tady ta dívčina působivý herecký výkon. Ve tváři nezájem a chlad, v hrudi plesající srdce! Ještě chvíli budou spolu, ještě chvíli sami dva… snad naposled.

Když později paní Dražanová chystala Mirošovi jídlo na cestu, přidala ještě kázání: „A nebuď stále v té ošklivé, černé Ostravě, vrať se domů. Tatínek ti chystá pěkné místo ve Svazu a dědeček pořád hovoří o tom, že by ti rád předal celý majetek, kdybys tu zůstal. Celý majetek, ovšem kromě věna pro Dulinu.“

Ta poslední slova zašeptala se stopou trpkosti.

Miroš se rozmarně zasmál a mávl rukou.

„To už bychom se s Dulkou nějak porovnali. Nu, uvidíme, možná že se vrátím brzy.“

„Nevím, po kom máš tu uzavřenou povahu, samé tajnosti a záhadné úsměvy. Takový tvůj otec nebyl, Miroši!“ zavyčítala mu mamina.

178$

„To je tím, maminko, že nemáš základní vědomosti o dědičnosti. Dítě přece může dědit vlastnosti předků několik generací před jeho narozením. Co víme, který z předků, ať už ze strany tvé nebo otcovy, se na mně tak hanebně podepsal?“ smál se. „Musíš mne brát takového, jaký jsem. No, zasměj se na mne, mamino, zasměj se, ať se mi tvůj úsměv vryje do paměti na věčné časy,“ vzal matku za ramena, díval se jí do tváře a pak ji políbil něžně na obě oči.

V duchu ji líbal ještě vroucněji a potichu jí říkal: „Kdybys ty věděla, mamino, byly by tvé oči plné slz…“

Když Dulina vycouvala autem z garáže a přijížděla s ním pod schody verandy, vešel spěšně Miroš za dědečkem do jeho pracovny. Děd něco právě psal a tak se Miroš zahleděl z okna na známou, ale vždy okouzlující zahradu Borovinky v slunném odpoledni; když uslyšel, že děd odložil pero, požádal ho téměř drsně:

„Dej mi požehnání, dědečku! Je to vážný krok, co podnikám. Možná, že na něm záleží celý můj další život.“

Starý pán se skoro polekal, byl překvapen vnukovou žádostí a dojat, že nemohl zrovna vydat ani hlas. Prohlašoval často své vnuky za cyniky a flákače a tady se najednou Miroš ukazuje jako citlivý a věřící člověk! Dvakrát odkašlal, utřel si nos, ale ani to „Bůh tě provázej!“ nedokázal vypravit ze sevřeného hrdla. Miroš se sklonil a děd mu mlčky požehnal křížem.

Loučení s matkou odbyl Miroš co možná krátce a povrchně. Políbil jí ruku, dal se obejmout a zlíbat.

„Sbohem, mamino, a brzy na shledanou,“ ohlédl se a zamával, když skákal ze schodů, „pozdravuj otce

179$

a Otouše. Škoda, že jsem je nezastal!“

Dulina seděla za volantem, motor běžel, a tak odjezd Mirošův byl dílem okamžiku. Paní Dražanová ještě vyběhla na verandu, ale viděla už jen záď automobilu a tak pro prach, který se zvedl, i pro vlastní slzy už nemohla ani zahlédnout, ohlédl-li se ještě Miroš.

Obilí se vlnilo na obou stranách podél silnice a nad polem se ve vánku prášilo pylem z jeho kvetoucích klasů. Javory při silnici vrhaly střídavě stín a voněly nahořkle svou životodárnou mízou. Miroš dlouze vdechl. To byla vůně domova, jež ho právě tady vždy vítala při jeho návratech. Teď se ohlížel zpět, aby ještě pozdravil střechy dědečkova statku a pruhy jeho požehnaných polí. V tuto chvíli si poprvé uvědomil, že nebyl vždy dost vděčný za veškerý blahobyt, který všem, i jemu, přinášely tyto brázdy kropené lidským potem, svěcené dědovou modlitbou a zpěvem skřivana. Neuvědomoval si, jak jsou ta pole věrná, dobrá a laskavá, jak celá ta země je matkou trpělivou a odpouštějící.

Teď oba tito mladí lidé, vřele se milující, si najednou neměli co říci, nebo nevěděli jak. Jakýsi ostych z přívalu citu před okamžikem rozloučení jim znehybnil jazyk a zahnal je do hlubokých vlastních, ale skoro stejných myšlenek a úvah. Vždyť prvně ve své krátké lásce měli možnost zjistit, jak hluboko je její dno. Vědomím, že jsou pospolu, že se mají rádi, plesalo v nich všecko štěstím a sladkou bolestí. Jejich nitra plnila touha být si blíže a těsněji.

Ale všeho bylo tak krutě namále, tak hrozně a žalostně namále! Co mysleli, co dělali, že to nevěděli dřív, že tlumili měsíce, ba léta svou lásku šarvátkami a vzdo—

180$

rem? Jak to napravit? Co ještě zachytit? Co velkého a rozhodujícího říci nebo vykonat, jaký obrovský pomník postavit, aby byl trvalým svědkem toho, jak se milují?

„Poslyš,“ přerušil Miroš ticho, „chci ti povědět, jak půjdu.“

„Chtěla jsem se právě na to zeptat,“ řekla Dulina šeptem. „Půjdeš tak, jak ses jednou zmínil, tehdy jako žertem? Že sfáráš do dolů nebo skočíš do vlaku? Obojí je strašně nebezpečné, viď?“

„Bez nebezpečí se neobejde nic v této proklaté době a skákat do jedoucího vlaku nebo z něj vyskakovat je možná méně nebezpečné než žít v této zemi pod tímto režimem. Ale já mám dobrý plán. Tak jako náš prezident, když odcházel do emigrace a řekl, že má svůj dobrý, nový plán. Pak sice posměváčci a zlomyslní lidé říkali, že tím myslel aeroplán, kterým chtěl zachránit sebe a své peníze. Tak můj plán je podobný a stejně poctivý, nechci zachránit sebe, ale chci jít hájit pravdu a bít se za svou zrazenou vlast.“

Jak se však k letadlu dostaneš?“ šeptala, jako by se bála, že je někdo uslyší.

„Nedávno havarovalo několik našich letadel, která převzali Němci. Jedno bylo od nás, z Ostravy, a to se z neznámé příčiny vzňalo ve vzduchu a zřítilo se těsně za hranicemi na polském území. Posádka zahynula, což je přirozené. Oni Němci nejsou tak pitomí, jak si mnoho lidí myslí, a podezírají, že naši něco udělali v motoru, aby to ve vzduchu bouchlo. Tak posílají některé naše letce pod dozorem na krátké lety a teprve potom do toho sednou sami. Já mám vzlétnout v těchto dnech, možná zítra, možná pozítří.“

„Ty poletíš?“ se zděšením i radostí šeptala Dulina

181$

a s obdivem zvedla oči od silnice a tázavě se na něho podívala. „A co zamýšlíš?“

„Uletět.“

„A dokážeš to, je to vůbec možné? Nesestřelí tě?“

„Nesestřelí. Já jsem totiž, má drahá, jeden z nejlepších pilotů,“ nadneseně, ale s radostným úsměvem ji ujišťoval, rozjařen, jako by byl už v oblacích.

„Budeš mít dostatek benzínu?“

„No jistě. Ona je to domluvená akce, kluci od pozemního personálu mi dají tolik, abych se dostal na dohled hranic. Hlavně udržet výšku a pak je možné ještě nějaký ten kilometr udělat klouzavým letem.“

„Ó Bože,“ Dulině se třásl hlas, „budu klečet na kolenou a modlit se za tebe.“

„A modlit se za to, aby nebylo příliš jasno, aby mne tak hned nespatřili, a ne zase docela zamlženo, to by mě nepustili nahoru. Teď však už dost o tom. Máme spoustu času a ten musíme využít jen a jen pro sebe. Obelhal jsem dědečka i maminu, ten rychlík jede později. Přál jsem si užít ještě pár chvil jen s tebou, vychutnat tvou blízkost a odnést si nejvroucnější vzpomínky na tebe. Chci si odnést důkazy tvé lásky.“

Zastavili v lese, vystoupili a zamkli vůz. Procházeli se chvíli lesem, chvílemi stáli v těsném objetí, chvílemi se prodírali vonnými lesními houštinami, seděli na výsluní, líbali se s vroucí touhou a mezi polibky nemluvili, jen naslouchali ptačímu švitoření, jež sotva přehlušilo tlukot jejich srdcí. Jinak kolem bylo ticho, jaksi velebné, jako v kostele, jak se zdálo Dulině, i pryskyřice na borovicích voněla kadidlem.

„Slyšíš toho černého kosa, co hvízdá v mlází? Je to jediný svědek naplnění naší lásky. On dosvědčí, že jsi má, jen má pro život i smrt, má pro svět i pro věč-

182$

nost!“ šeptal něžně Miroš mezi polibky.

„Ano, tvá. A neboj se o mou věrnost,“ jako by skládala slavný slib nebo přísahu, tak vážně Dulina mluvila. „Kdyby ses vrátil bez rukou, bez nohou, kdybys přišel o oči… vždy, vždy budu jenom tvá.“

Zelené šero a zlatý prach v paprsku slunce zářily do Dulinina věnečku. Dala mu jej na památku a s ním zlatý, malý obrázek Panny Marie, který měla po své matce.

Do Křížovic přijeli, když už se slunce sklánělo k západu. Zlaté moře jeho červánků zlatilo Dulininy vlasy a hrálo si s jejím zrakem, že musela mhouřit oči, aby rozeznala silnici. Zastavila před nádražím a při vystoupení z vozu slyšela už blížící se vlak. Pospíšili do čekárny, Miroš si opatřil jízdenku a vyšli na nástupiště.

„Nelituješ ničeho, Dulko? Jsem špatný chlap, viď!“

Pohlédla na něj zářícíma očima z poněkud pobledlé tváře.

„Nikdy nelituji toho, co někomu dám, a tobě, Miro, tobě bych na památku dala i svůj život, kdybys jej chtěl.“

„Nikdy ti to, drahá, nezapomenu. A vrátím se k tobě, přísahám ti při své lásce, že se k tobě vrátím!“

A už tu byl vlak. Poslední polibek, poslední objetí, ještě pár slibů a přání štěstí, poslední stisk ruky. Miroš skočil do vlaku, ozvala se trubka a vlak se pohnul. Dulina běžela ještě pár kroků vedle něj a v hluku lokomotivy a hřmotu kol zaniklo její poslední „Na shledanou“.

Jeho tvář, jak ji naposledy viděla, měla takový zvláštní úsměv. Byl to vlastně vůbec úsměv? Nemohla to přesně posoudit, vždyť obraz se jí všelijak měnil v přívalu slz.

183$

Vlak zmizel v zatáčce a v něm její Miroš odjížděl pryč od ní, dál, daleko, daleko…

Nadlouho? Navždy?

Dosud ještě nikdy nejela Dulina autem tak rychle jako cestou zpět. Pokoušela se nahradit něco z času, který zameškali. A bylo dobře jet na hranici rizika, potřeba plné pozornosti na silnici jí aspoň nedovolila myslet na ty nádherné chvíle, které právě prožila, vzpomínat a myslet na to, co bude. V lese však přece zastavila a utratila z prchajícího času ještě pár minut. Zastavila, otevřela dvířka a dívala se do šera bukové aleje. Tudy šli, tam stáli, v tom hlubokém stínu se líbali a tam, ještě kousek dál - tam… Teď už nemusela dál ovládat svůj cit. Plakala.

Domů dojela docela za tmy. Tetička už ležela a přivítala ji nevlídně, s podezíravým pohledem. „Už jsem si myslela, že vezeš Miroše až do Ostravy!“

Také dědeček byl rozmrzelý, rozčileně přecházel a huboval: „Neumíte nic jiného, než starému člověku přidělat plno starostí a obav. Kde jsi prosím tě jezdila? Copak se tohle sluší pro slušnou holku? Už jsem myslel, že jste se někde potloukli.“

„Vlak měl zpoždění a na zpáteční cestě jsem píchla a musela přehodit rezervu, podívej na mé ruce,“ bezostyšně lhala. Takhle lhát, a to ještě dědečkovi, nešlo hrdé vyznavačce pravdy snadno. Podařilo se to však a dědeček už dál na ni nenaléhal.

Byla unavená především psychicky, a přece nemohla usnout. Hlavou jí letěly myšlenky a vzpomínky, že se ani nedokázala modlit a úpěnlivě prosit za svou lásku. Neodvážila se zvednout svou tvář vstříc svému Bohu, se studem ji skrývala v polštáři a šeptem prosila slovy přerývanými štkaním: „Smiluj se nade mnou, hříšnou!“

184$

Nazítří přijeli Hromadovi s Otoušem. S ním přišel do domu veselý duch. Všem se rozjasnily tváře, vítali příchozí jako záblesk životní radosti. Paní plukovníkové se od loňska příliš nezměnila, ba, smuteční oblečení jí slušelo víc než civilní šaty. Její vlasy prokvetly stříbrem a těm je černá barva nad jiné příznivá. Ztratila trochu ze své plnoštíhlé postavy, ale byla svěží, vlídná a usměvavá jako loni. Paní Dražanová měla obavy, že se její přítelkyně bude stále obírat svým smutkem, a upozorňovala otce i Dulinu, že se musí snažit pamatovat na žal jejich hosta, obveselovat ji a zabavovat v jejím zármutku. Ukázalo se však, že to bylo zbytečné. Hleděla na svou přítelkyni plna obdivu. Paní Zdena se se všemi vítala s bodrou veselostí, srdečně všem potřásala rukama a prohlásila, že se sem těšila jako dítě.

„V této zlé době je třeba pospolitosti,“ povídala vesele, „budeme se podporovat navzájem.“ A místo aby čekala, že ji budou bavit a obveselovat ostatní, bavila a obveselovala ona je. Byla plna humoru a neochvějné jistoty ve šťastný konec toho všeho.

„Tahle mizérie je jen zkouška naší síly,“ ujišťovala, „ta se zoceluje a už i projevuje. Máme sympatie celého světa, máme dobré pracovníky za hranicemi, kde se tvoří naše armáda. Mám ještě živé zkušenosti s legiemi a konečně máme nad sebou Boha, který je spravedlivý a nedá natrvalo zvítězit zlu.“

Znala spoustu anekdot a dovedla je podávat s takovou noblesou, že ani ty neslušné nezněly hrubě z jejích krásných úst.

Paní Dražanová nevěřila svému zraku ani sluchu a za pár dní se všecka ustrnulá musela zeptat: Jak je to možné, má drahá, že jste tak veselá a klidná? Závidím vám vaši povahu, vidím, že jste docela jinak založená

185$

než já. Snad jste svého manžela nemilovala tak silně a hluboce, jako miluji já, jinak byste se nemohla tak bezstarostně smát. Po tom všem, co vás postihlo. Já bych určitě nepřežila ztrátu svého Karla.“

„Čeho bych dokázala tím, že bych se trápila a nosila na tváři známky utrpení, kterým procházím?“ usmála se s trochou ironie paní Zdena, „já musím žít, už jen proto, že mi tu muž zanechal dvě děti. Měla-li jsem ho ráda nebo neměla, to by musel odsvědčit on. On to však věděl a vím to i já. Jinak se to nikoho netýká. Můj muž umřel jako hrdina, krásně se s námi rozloučil a odešel se ctí tak, jak žil. To není dopřáno každému vojákovi. Hůře se bude umírat těm, kteří zavinili tuto strašnou porobu. Nechtěla bych být ženou některého z nich.“

Skarlet s Otoušem i dospívající Edvard se střemhlav vrhli do bezstarostných prázdninových dnů. Otouš pokračoval úspěšně ve studiu a Eda k němu vzhlížel s obdivem jako ke svému vzoru. Učil se od něho a Otouš se tajně obdivoval sám sobě. Pozvedlo to jeho sebevědomí, když zjišťoval, že dovede s Edou opakovat začátky latiny a matematiky.

Patnáctiletý Edvard projevoval zbožňování potenciálního budoucího švagra tak nápadně, že na to mívala Skarlet opravdu zlost. Mnohdy nemohla s Otoušem celý den ani promluvit, aby u toho nebyl Eda, natož aby si mohli dát hubičku. Ještě že tu měla Dulinu. Té se Eda v prvních dnech sice trochu ostýchal, jako by zapomněl na loňské přátelství, brzy však ostych překonal a jejich vztah se obnovil. Letos ovšem už byl rozumnější, nebrečel pro každé slovo, kterým ho Skarlet šlehla, ani nevzdoroval na zahradě vleže s nohama nahoru. Žil sportem a byl šťasten, že ho dospělí brali

186$

samozřejmě mezi sebe. Nicméně občas ho přece vypeskovali, Skarlet pro to nešla ani letos daleko, a Otouš mu nejednou bodře řekl „ty osle“ nebo „blbče“ či „slone“, to ale v hantýrce moderních mladých lidí neznamená nic zlého. Eda to od něho přijímal zcela samozřejmě a bezmála vděčně, jako projev jakési důvěrnosti, navazující na to, že Otouš ho poučoval s otcovskou starostlivostí i o těch nejintimnějších záležitostech puberty a záhadách života vůbec. Paní Hromadová to věděla a byla Otoušovi, kterého měla jako vlastního syna, ze srdce vděčna, že ji ušetřil povinnosti vykonat onu část potřebné osvěty. Z tohoto pohledu se jí jevila budoucnost její dcery podepřena splněním jejích slibných nadějí.

S matkou Dražanovou sice dosud nemluvila o lásce těchto velkých dětí, věděla však, že během prázdnin to už nabyde zcela vážné tvářnosti.

V prvním prázdninovém týdnu přijel na dovolenou také otec Dražan. Zase chodili s dědečkem do rakovské hospody, s rodinou do lesa a sám s prutem na ryby. Říkal, že při tom mlčení si nejlépe odpočine. Tam že nemyslí na nic, poslouchá, jak šumí potok mezi stromy a loukami, jeho veškerá pozornost je upřena na splávek, ťukne-li rybička, či neťukne. Byl spokojen s pobytem u tchána, spokojen, že manželka se drží, spokojen s počasím a jen huboval na Miroše, proč tady na otce nepočkal a co, k čertu, stále dělá v té Ostravě. Což tu není nic, co by ho mohlo upoutat natrvalo? S výčitkou pak pohlížel na Dulinu, jako by mohla za to, že celý týden i druhý od Miroše nepřišel ani lístek, jako by padl kdesi do vody.

Ze stejného důvodu žila Dulina v křečovitém napětí. Nikdo netušil, že za jejím smíchem při žertování

187$

s Otoušem se skrývá úpěnlivý boj o zachování klidu.

Leželi na trávě u rybníka. Dulina na zádech s rukama za hlavou sledovala mlčky bílý bod na modři oblohy - letadlo. Jako bílému rackovi se mu třpytila křídla, slunce na nich hrálo duhovými barvami a ostrými záblesky. Teď jich tu přelétalo hodně.

Otouš se převalil na záda, sledoval letadlo také. „To je naše letadlo. Ti proklatá naše letadla přebarvili a teď se pyšní naším peřím!“ zatínal pěsti a zlořečil, jaké krádeže se to dějí.

Když se o tom zmínil před dědečkem, starý pán s uspokojením prohlásil: „Tak se mi zdá, chlapče, že jste se všichni trochu změnili.“

„Ba, dědečku, mně to tak taky připadá,“ souhlasil vnuk, „z té strašné pohromy vykvetlo přece něco dobrého. Co jsme neměli, co nám nedala škola ani společnost, to jsme získali tou potupnou porážkou. Národní cítění. Ano, národní cítění jsme získali! Naučili jsme se milovat to, co je, vlastně co bylo naše, a nenávidět nepřítele. Nenávidět ho z celého srdce, z celé duše. A to přinese ovoce. Jen až přijde ten den! Pak se budeme mstít, strašlivě mstít!“

„Bože, nač myslíš, dítě?“ zasténala paní Dražanová, „já nechci, abyste živili pomstu. Toužím jen po míru.“

„A třeba v otroctví, ne, mámo?“ ostře se ptal Otouš, „to tedy ne, mamino! Svoboda se vykupuje krví!“

Starý Mervart nepoznával svého vnuka. Obejmul ho a poklepal po zádech.

Při Otoušových slovech „to jsou naše bývalá letadla“ hleděla Dulina upřeně na oblohu a sledovala je zaroseným okem a každým dechem se modlila v duchu: „Pane můj, dej mu, aby doletěl. Sedni k němu do letadla, ujmi se páky řízení a nedopusť, aby se zřítil mezi

188$

nepřátele. I ty jsi umíral pro svůj národ. Chceš-li, aby on pro svůj národ také umřel, chci se s tím smířit. Ale dovol mu, aby dříve pro ten národ něco vykonal.“

S nikým nepromluvila o Mirovi ani slovo, mlčela, i když už všichni vyslovili znepokojení a obavy o něj, že tak dlouho nepíše. Chránila své tajemství. Jejich tajemství! Jak mu slíbila.

Když Dulina po přelétajících letadlech symbolicky posílala Mirošovi vzkazy, přání štěstí při letu a přistání v bezpečí, netušila, že se ptá zbytečně, nese-li některé z nich jejího milého. Nevěděla a nemohla ani tušit, že jeho plán útěku se zhatil, že ho předešel kamarád, jiný pilot. I on byl vybrán, aby otestoval podezřelé letadlo. Provedl to tak, jak si to představoval Miroš. Hned po startu vystoupal co nejvýše, a to ve směru k hranicím, před očima německých důstojníků, kteří si málem vykroutili krky, jak se zakláněli a sledovali toho stále menšího ptáčka, jak mizí v slunečním jasu. V důsledku úspěšného útěku toho pilota nedošlo už na pilota Bolemíra Záviše, aby i on se dostal do vzduchu, zato nastalo vyšetřování a zatýkání všech, kdo byli s tou příhodou nějak ve spojení.

Když Miroš dorazil do Ostravy k ránu následujícího dne, kdy opustil Borovinku a svou milou, vítala ho jeho hodná paní bytná ustrašeným šepotem: „Víte, co se tady stalo? Utíkejte pryč, zatknou vás jako řadu druhých!“

„Ale jak mám utéci?“ ptal se bezradně Miroš.

„No tou důlní cestou přece! Ten známý horník, už jsem vám o něm několikrát říkala, se mne zase ptal. Je to spolehlivý člověk.“

„Ano, vím, ale letadlem by se mi to líbilo víc, však

189$

víte, paní Šedivá, zůstal bych u svého.“

„Jenže teď už si nemůžete vybírat a ta cesta přes doly je dobrá. To víte, Miroušku, teď už vás k letadlu stejně nepustí.“

Paní Šedivá byla starší paní, bezdětná vdova, a přilnula velice k tomuto hezkému a slušnému mladému pilotovi a starala se o něho jako o vlastního syna. Miroš se někdy mezi kamarády smál, že si není jist, který druh lásky to z její strany je, zda je to láska mateřská či nějaká jiná, že její projevy ho někdy uvádějí do rozpaků. Teď se přesvědčil, že je to nezištná, nesobecká láska, za kterou musí být paní bytné nesmírně vděčný.

„Já to obstarám sama,“ rozhodla paní Šedivá a dívala se na Miroše přímo prosebně, „večer za ním zajdu. Musíme jednat rychle, čas nečeká. Bylo by vás, Miroušku, škoda, uvažte, co by řekla vaše maminka, kdyby vás zavřeli. Vy se teď nemůžete nikde moc ukazovat, zůstanete doma a vyměníme si pokoje. Kdyby se někdo dobýval k vám, nejste doma, chápete?“

Miroš to chápal dobře a oceňoval, co pro něho paní Šedivá dělá. Vděčně na ni pohleděl a stiskl jí ruku.

Večer téhož dne už tu byl havířský úbor, oblečení usmolené, špinavé, staré komisní boty, všechno potřebné.

„Máte peníze?“ starala se paní Šedivá s omluvným pohledem do Mirošovy tváře. „Musíte tomu člověku něco dát. Nemáte-li…“

„Mám, mám, paní Šedivá, něco jsem si přivezl.“

„Tak dobře. Časně ráno vás tedy povedu, musíme být u šachty brzy, raději první. U dolu Svatý Antonín už bude čekat ten horník. Sfáráte mezi prvními a půjdete pořád s ním. Je to starý mazák, v dole zná všechno

190$

zpaměti, takový starý, poctivý permon, můžu mu vás svěřit.“

Tak z Mirošova bytu vyšel následující ráno, vlastně noc to ještě byla, jakýsi muž. Jeho matka, kdyby ho potkala na ulici, by v něm nepoznala vlastního syna. Bylo ještě tma, jen obloha se trochu prosvětlila, že bylo rozeznat, jak z některých komínů stoupal kouř z přípravy časných snídaní. Do ticha zaznělo z dálky klekání a život se probouzel, zarachotil pekařský vozík, štěkl a zavrčel mlékařský pes a horníci, co docházejí do vzdálených šachet, vycházeli z domů a ubikací.

Paní Šedivá s plenou přes ramena se tady jako náhodou setkala se známým horníkem a zřejmě s ním měla co projednat, tak ho doprovázela až k dolu Antonín, kde se pak připojil k dvěma horníkům. Paní Šedivá zřejmě svou věc vyřídila dobře a zvolna teď kráčela zpět k domovu. Horníci zatím sfárali a rozešli se na svá pracoviště.

K večeru téhož dne se na polské straně hranice vyhrabal ten nový horník z jakéhosi otvoru na stráni, taková jeskyňka to byla v houštince keřů. Unaven a oslepen paprsky zapadajícího slunce padl do stínu keře a zhluboka oddechoval, jako po prudkém běhu. Popřál si jen několik minut oddechu a už se rozhlížel a už vyrazil k blízkému lesu, kde navždy zmizel. Za hodinu nebo dvě, kdy už se docela setmělo, na druhé straně zase z mlází vyšel Miroš v uniformě nadporučíka letectva, v uniformě, která byla až dosud skryta pod pracovním oblekem horníka.

Miroš se rozhlédl a zhluboka si oddechl. Byl na cestě do ciziny, na nebezpečné cestě do boje za svobodu vlasti…

191$

Dulinu rozbolel zub. To jí ještě scházelo! No řekněte, je-li horší a protivnější bolest než bolest zubů? Ta dovede člověka otrávit dokonale. Nezbývalo tedy, než dojíždět do Rakovce k zubaři. V poslední době byl značně omezen příděl benzinu, muselo se s tou trochou, kterou pan Mervart ještě dostával díky svým známostem, úzkostlivě šetřit, auto si brát jen pro závažnou potřebu a ne pro kdejakou malichernost, jak řekla tetička Dražanová. Dulina tedy jezdila na kole. Dědeček jí sice nabízel koňský potah, ano, s ním přece uměla zacházet, ale kdo by počkal u koní? Vždyť kolo je dobré vozidlo v čas nouze.

Té soboty měla v městečku plno vyřizování, chodila od obchodu k obchodu, a proto kolo nechala stát před zubní ordinací. Když konečně všechno vyřídila a brala si kolo, přistoupil k ní německý voják. Byl to ten poddůstojník, kterého uštkla před týdny zmije. Postavil se před ní do pozoru, srazil paty, zasalutoval, a přesto, že ona pokývla jen chladně a hrdě, dal se do řeči. Že toto setkání je pro něho vítanou příležitostí poděkovat jí za její pomoc. Ona zase pohnula malinko hlavou a ujistila ho, že to nestojí za to.

„Ó, to stojí,“ trval na svém, „poskytla jste mi odbornou pomoc, nebýt vás, třeba bych to zle odnesl.

V takovém horku je hadí jed tuplem nebezpečný. Život jste mi zachránila! Jsem vám hluboce vděčný.“

„To nemusíte,“ zase chladně odpověděla, „člověk musí pomoci člověku, to je křesťanská povinnost.“

„Jste velmi pyšná! Mrzí mne, že s námi nechcete hovořit, když německy umíte. Jsme tu sami v cizině, nemáme žádnou zábavu a vy také žijete o samotě. Což bychom se nemohli s vámi bavit společně? Kdybyste někdy přijela do města…“

192$

„Na takové výlety nemám kdy!“

„Ani v neděli? Neříkejte to, slečno, vy byste mohla, ale nechcete.“

„To máte pravdu,“ zasmála se Dulina posupně, „nechci se s vámi bavit, to jste uhádl. To by byla špatná zábava, byla bych nepříjemná, popudlivá a protivná. Nechte mne. Sbohem.“ Skočila na kolo a ujížděla, jak mohla nejrychleji.

Když projížděla lesem, uviděla tam stojící černé auto, takové, v jakých jezdilo gestapo. Auto bylo prázdné, ale na mezi u silnice stáli tři muži. Dva byli podle oblečení gestapáci, třetí byl sedlák Páral. Dulinu velmi překvapilo, když viděla, že Páral s nimi hovoří. Kde ten se k nim dostal? Jak jela pomalu kolem, zdravili ji ti Němci a pokřikovali na ni se smíchem, jen ať ty řídítka pustí a pěkně je pozdraví zdviženou pravicí. Dulina se tvářila, že nerozumí, a šlapala do pedálů, jako by ji honili. Bála se těch chlapů, byli drzí a jak všude slyšela, suroví.

Dnes slyšela ve městě, že zatkli náčelníka Sokola, pana Bednáře, a bylo prý to hrozné, jak s ním zacházeli. Nějaká paní s hrůzou vyprávěla, že ho mlátili na ulici nějakou latí s hřebíky, až upadl, a vlekli ho po kolenou po chodníku do auta. Takové zvěsti se nesly, jak jsou zatýkáni a biti nevinní lidé. Tajemník Dražan v sobotu vyprávěl, že na gestapu při výslechu nutí podezřelé k doznání tak, že na ně položí pytel s pískem a po něm že šlapou a skáčí, že tomu ubožákovi praskne střevo a pak ho nechají zemřít bez pomoci. Nebo že vyšetřované polévají vodou a nechají je v chladu, až onemocní z prochlazení a zemřou na zápal plic. Na mrtvole prý se pak nenajdou žádné stopy násilí a tak jsou nešťastní lidé odpravováni dál, aniž by byl

193$

někdo hnán k zodpovědnosti. Konečně, oni mají vždy pravdu a navíc vždy správné lidi na správných místech, a tak pro ně je riziko minimální. To se tenkrát ještě nevědělo, že neuplyne moc času a nebude se už vůbec zkoumat, jsou či nejsou-li na mrtvole stopy násilí. Tohle běželo Dulině hlavou, když šlapala na kole jako divá, až udýchaná stanula na dvoře Borovinky.

„Dvakrát jsem dnes měla co dělat s Němci,“ žalovala dědovi, „ten první byl ještě dost slušný, ale ti druzí - gestapáci - ti byli drzí až běda. A co mne, dědečku, udivilo, že byl s nimi Páral. Připadalo mi, že s nimi byl v důvěrném hovoru.“

„I mlč, prosím tě, Páral? Co by Páral?“ utrhl se na ni dědeček. „Kdo ví, kohos viděla. Co by s nimi mohl mít Páral? Ten by s takovými ani nemluvil. To je uvědomělý člověk!“

„Na mou duši, dědečku, byl to Páral!“ stála na svém Dulina.

„Ale to bych já také nevěřil,“ mínil tajemník Dražan, který přistoupil a zaslechl Dulininu zprávu, „na mne dělá Páral dobrý dojem.“

„Na mne taky. Ale pravda je, že hospodaří nějak mizerně,“ po krátkém zamyšlení povídal statkář. Jde to tam od desíti k pěti. Já nevím, jak to ten člověk vede. Je stále plný dluhů. Také jsem mu jednou půjčil nějaké peníze, měl to už vrátit a nějak se k tomu nemá. Ne že bych o ně měl strach,“ dodal na svou omluvu, peníze budou a my ne. Ale takhle hospodařit na takové pěkné usedlosti, to je škoda.“

Více se o Páralovi nemluvilo. Byly jiné starosti. Zájem všech se upínal k Mirošovi a starost o něj byla den ode dne naléhavější. Proč nepíše? Co se s tím hochem děje? Když se vrátil poštou lístek, který mu

194$

poslali, paní Dražanová se zapotácela a div neomdlela. Pak začala hlasitě bědovat a hystericky lomit rukama. I ostatní byli znepokojeni, jen dědeček kupodivu ne. Ujišťoval ostatní, že Miroš asi odjel za tím svým novým obchodem. Spíše mu vadila jeho vlastní neinformovanost o tom obchodě - je-li to všechno v pořádku, čestné a solidní. A obával-li se také trochu o Miroše, tak proto, aby ho někdo nevlákal do nějaké léčky a aby nebyl nakonec zavřený.

Dulina se také trápila. Ji však sužovala nejistota, podařilo-li se jejímu Mirovi vše tak, jak si naplánoval, a je-li v bezpečí. Nebyla si jista, zda je správné, když ty dobré lidi nechává v tak trapné nejistotě, ale nevěděla, jak jim to říci. Komu nejdříve? Snad Otoušovi, nebo paní plukovníkové? Nebo snad strýčkovi Dražanovi? Kdo má hlavní právo na její důvěru a kdo je jí hoden? Naznačil jí někdy kdokoli z těchto lidí, aby se mu svěřila? A vůbec - je to její tajemství, ať sebeúzkostnější, je přece sladké a je její. Hlavní osoba je Miroš, hrdina, takový, jakého si ho přála mít.

Teprve za několik dní se po dlouhých úvahách odhodlala, že to řekne dědečkovi. Měla ho ze všech nejraději a cítila, že je mu tou důvěrou povinna.

Pak se vyloupl ten nádherný den, jako objednaný pro tu příležitost. Předcházela mu malá noční bouřka, která se ohlásila už při večeři prudkým hřímáním a krátkým, ale vydatným deštěm. V noci se vítr utišil i hřmění ustalo, na obzoru se však dlouho předváděla blýskavice.

Celý dům spal klidně, ponořený v naprosté ticho. Dulina ležela na lůžku proti oknu, jak si je nedávno přemístila, aby viděla na hvězdy, po kterých posílala pozdravy tam kamsi do cizí země. Teď se posadila,

195$

opřena o pelest lůžka, dívala se na hru blesků na obzoru a myslela se zatajeným dechem na Miroše.

Dražanovi rodiče už také spali, první dokonce paní Slávka, ač denně každému s umučenou tváří tvrdila, že „prožívá noci úplně bezesné“. Stejně tak příštího rána u snídaně zase tvrdila, že v noci nezamhouřila oko. Zdřímla-li snad přece, tedy jen na okamžik, neboť zase se vzbudila krátce po půlnoci a slyšela i tentokrát bít ty „nešťastné tři“.

„Nevím, co to znamená,“ bezradně uvažovala, „buď se stane v tu chvíli něco hrozného v naší rodině, nebo to značí hodinu mé smrti.“

Dražan nikdy neztrácel trpělivost a jako vždy, i dnes jí vymlouval, že to nic neznamená, že je to u ní prostě vsugerovaný předsudek. Mladí se tomu smáli a Otouš si dovolil matku upozornit, že hodiny celou noc nešly, že je natáhl dědeček až ráno, když vstával.

Paní plukovníková, ve snaze skončit tu nesmyslnou rozmluvu o nespavosti paní Slávky, dala k projednání návrh na program dnešního dne. Považovala za vhodné vypravit se dnes k vodě, a tentokrát že by mohli zkusit Hasičák, což byl pěkný, trochu sice vzdálený rybník, ale kdyby pan Mervart byl tak laskav, obětoval trochu toho benzínu a půjčil jim auto, bylo by pomoženo.

Protože dědeček je pro každou špatnost, jak prohlásil Otouš, byla otázka dopravy vyřešena kladně a návrh přijat s nadšením. Skarlet s Otoušem se vrhli bezodkladně na Rózu a donutili ji k inventuře spíže, Skarlet totiž prohlásila, že má-li se pořádat piknik, nesmí u toho chybět stejná cikánská pečeně, jakou jedli loni. Paní Slávka podlehla nadšení mládeže a poslala hned do Zvoničky pro maso. Dědeček dal výpravě pivo a limonády. Podávat svačinu před odjezdem nedovolil

196$

s poukazem na kufr auta, naplněný potravinami.

„Máte-li tohle všechno sníst, musíte si nechat v žaludku nějaké místo!“ A zamával veselé partě, která s hulákáním vyrazila za dobrodružstvím.

Byl to opravdu jeden z nádherných dnů časného léta, jakých v tomto drsném kraji bývá skutečně jen několik. Na obloze nebyla ani jediná šmouha a hluboké modro až opájelo svou čistotou. Až se hlava zatočila při pohledu do té modré blaženosti. A dole jediná zeleň všech odstínů; obilí ještě nezežloutlo, jetele, osvěžené noční vláhou, dýchaly opojnou vůní rozkvetlých paliček, rybníky snily v posvátném tichu se zrcadlovou hladinou, nezčeřenou ani pohlazením vánku.

Kdo by odolal té kráse! Paní plukovníkové byla okouzlena nejvíce. Rozhlížela se s nadšením po celém kraji, zeširoka obraz stokrát vložila do očí a svůj obdiv dávala najevo bezmála v básních.

„Opravdu, člověk musí přiznat, že svět je nevýslovně krásný!“ tvrdila všecka zářící.

Je, opravdu je,“ souhlasila paní Dražanová, „ale je v něm příliš mnoho bolesti. A taková záhada v tom je, nezbadatelné tajemství. Když si vybavím, že člověk musí umřít, pak hasne všechna krása před mýma očima. Jen si vzpomeňte, má drahá, jak je to smutné, že pan plukovník, takový skvělý člověk… musel ehm… odejít a už nic nevidí z té krásy.“

„Jak si to představujete, že nevidí?“ zvolala téměř pohoršené paní Zdena. Jsem přesvědčena o pravém opaku! On vidí všechno omilostněnýma duchovýma očima, vidí vše v daleko čistší a větší kráse a plný blaženosti vidí ve všem svého Boha. Jak je mu asi dobře, když zbaven smrtelného těla se může přenést, kam se mu zachce, vždyť duch je rychlejší než myšlenka.“

197$

Paní Dražanová poslouchala udiveně i zamyšleně tento zvláštní projev ženy, jinak tak praktické. Ona sama neměla pevnou víru, vlastně nevěřila v nic, tápala v pochybách.

Mladí se nezúčastňovali úvah o podobných problémech a ani jim nevěnovali pozornost. Skarlet její matka vedla k víře a seznamovala ji se svými názory na život věčný. Dcera vřele a se smutkem vzpomínala na zemřelého otce, teď však pošeptala Otoušovi, že zatím je spokojena ve svém smrtelném těle a určitě má raději všechno živé než mrtvé. Otouš jí stiskl ruku a řekl do ouška, že zatím mají krev horkou, a ta jim slouží dobře.

Společnost tedy v dobré náladě jela do přírody a udělala si opravu pěkný den.

Dulina, aby potvrdila, že je jí třeba dnes v domě, postavila se k žehlícímu prknu. Když však přišel dědeček k obědu, nechala této, v tomto teplém dni nepříjemné práce, vyšla mu vstříc, a když mu oznámila, že ani dnes nic od Miroše nepřišlo, řekla ještě, že má něco na srdci. Ale nebylo to ve správnou chvíli. Dědeček to ani nevnímal. Začal hubovat, vadit se, koulet očima a vykřikoval: „To je ale šlendrián, to jsem jakživ neviděl! Jen když vytáhl z dědka peníze! Ale podruhé si dám sakra pozor!“

„Ráda bych tě poprosila…“ využila Dulina vteřinky, kdy se děd potřeboval nadechnout, ale ten jí nedal domluvit.

„Chceš asi taky peníze! To vím, to umíte všichni. Jen, dědku, dej a dej!“ Kdo by starého Mervarta neznal, myslel by, že je lakomec. On však dal každému, kdo ho požádal, nebo ani nepožádal, ale musel všechno okřičet.

198$

„Ale ne,“ bránila se Dulina. Chci ti jen říct něco důležitého a tak tě prosím, aby ses nevadil. Týká se to Mira.“

„Aha, něco provedl! Peníze jsou fuč a on se to bojí napsat mně. To je mu podobné! Inu, samá lehkomyslnost,“ křičel děd nanovo.

„Ne, dědečku, Miroš neobchoduje, jak si myslíš. Ty peníze nepotřeboval na spekulaci.“

„Ne? To jsem si myslel. Inu, bývalý důstojník! Reglamá se dosud nenaučil, ale čestné dluhy, nesmysly a lumpárnu, to už zná!“

Na Dulinu jeho koulení očima, ježení vousů a křik nedělaly žádný dojem. Hleděla mu stále do očí a klidně doplňovala své informace.

„On totiž, dědečku, už není v Ostravě, ani…“

„Kde tedy… k čertu, mluv, nebo…“

„On odjel.“

„Kam, s kým? Snad ne s nějakou holkou? Pro Krista Pána!“ Jako vždy, když byl polekán, býval i hrubý. „K čertu, tak mluv, leze to z tebe jako…“

„To tedy ne, dědečku,“ ohradila se Dulina, „Miroš je čestný muž. Ale on, ať to tedy víš, on utekl! Odjel do Francie, ale nelekej se, už je v bezpečí.“

„…Co… cože?“ koktal stařec vyjeveně, „kdože? Miroš? Do Francie, k armádě?“ Zatřásl Dulinou. „Je to pravda? Nechceš mne jen obalamutit?“

Dulina cítila, že z něj mluví nejen leknutí, ale hlavně radost a pýcha.

„Na mou duši,“ přisvědčila. Pohlédla mu do obličeje, který se v mžiku změnil, celý se rozzářil.

„Můj vnuk! Krev mé krve! Že se odhodlal, že utekl? A kdo mu pomohl? Kdo ho převedl? Ach, můj vnuk! Můj Miroš!“ slzy se mu vyřinuly z očí. „Můj… můj

199$

vnuk… má krev,“ třásl se a mezi slzami se smál jako nepříčetný. Dulina se polekala.

„Uklidni se dědečku, Bože, upokoj se. I Miroš se o tebe bál, až se to dozvíš, aby se ti něco nestalo.“

„I copak by se mi mohl stát? Radost nezabíjí. Jsem šťasten, nesmírně šťasten, že se ti kluci vzpamatovali, že se vyvedli po mně! Moji kluci, moji zlatí kluci!“

Bouřlivý příval radosti vzápětí vystřídala starost, jak to sdělit paní Dražanové. Věděl to otec Mervart, věděla to i Dulina, že matka to nepřijme, nesmíří se s tím tak dobře jako tento drsný stařec. Obávali se, že hysterická a nestatečná žena se zhroutí a onemocní.

Naštěstí je zde však tajemník, jako nárazník mezi přecitlivělou Slávkou a drsným světem, a paní plukovníkové, jako zdroj moudrosti a uklidňující činitel, a Otouš. Těm svou radostnou novinu pověděl starý pán ještě za tepla. Když jim ji sděloval, mazlil se s tím zrovna, a oči mu přímo dětsky zářily. A když pak později si na tu chvíli vzpomněl, bylo mu tak, jako když jednou v dětství vypátral hnízdo mladých sojek. Tvářil se skoro šibalsky, když ještě ten večer, kdy všichni kromě paní Dražanové po večeři trávili svou společenskou chvilku, a vybafl na paní plukovníkovou: „Milostpaní… Otouši, postav se do pozoru! Ode dneška nesmí přede mnou nikdo vyslovit jméno mého staršího vnuka, aniž by obnažil hlavu! Víte, co udělal náš Miroš - můj vnuk, má krev? Ono se řekne, že vnuk je už vzdálené příbuzenstvo, že ten už snad nedědí vlastnosti po dědovi a vidíte? Poznávám v něm sebe! Věděl jsem také vždycky o sobě, kdo jsem, kam patřím a kde je mé místo. On to ví také, a proto, dá-li milostivý Bůh, aby se vrátil, bude můj celý majetek jeho. Dám mu všecko, učiním ho svým nástupcem na této české, rodné půdě.“

200$

„Ale co se děje? Co je vlastně?“ zvídal Otouš, zaujatý dědovou výjimečnou náladou. Viděl jeho zardělé čelo, záškuby kolem úst, obočí vytažené vzhůru a roztřesené ruce. Skarlet si podepřela tvář a s napětím vyčkávala, co z toho vzejde. Také paní plukovníkové upírala pozorně oči na statkáře, již také uchvácená jeho vzrušením. Ona měla tu vzácnou povahu, že se uměla radovat s radujícími a plakat s plačícími. Nedávno o tom mluvila a ujišťovala, že to prvé je těžší. Cizí radost může vzbuzovat závist a pak je těžké se radovat. Teď ovšem byla naladěna s tímto starým mužem se radovat bez závisti.

„Co je? Divíš se a koukáš!“ obrátil se děd na vnuka. „To věřím a budeš teprve vyvalovat ta svá kukadla! Tebe by ovšem nenapadlo něco tak skvělého jako Miroše. Tys byl od malička takový - kam tě postaví, tam tě najde, kam tě nevstrčí, tam nejsi!“ ,

„Dobře, dobře, dědečku,“ zvolal Otouš a hrál uraženého, „ale musíš uznat, že jsem také dokázal některé znamenité věci. Udělal jsem státnici a mimo to…“

„Mimo to jsi si namluvil tohle krásné děvčátko,“ smál se děd a pokynul Skarlet, která byla touto narážkou tak překvapena, že zrudla jako vlčí mák, „to tedy byl tvůj první a jediný šikovný kousek, ovšem… jestliže…“

Jestliže si totiž Skarlet nenamluvila tebe, chtěl jste asi dodat, pane statkáři,“ vpadla mu do toho paní Hromadová, nakažená také všeobecně skvělou náladou a rozmarnou chvilkou starého pána.

„Ale mamko!“ zvolala Skarlet, zpola se durdíc a zpola ve smíchu. „Ne, tahle naše mamina! Ona dovede zlehčit i svou vlastní dceru.“

Jen nechrne na hlavě,“ stejným tónem pokračovala

201$

paní Zdena, „Eva si také podmanila Adama a konečně, tatínka jsem si také namluvila já. Víš přece, jaký to byl rozvážný muž, a to už od mlada, jak mu trvalo dlouho, než něco podnikl. Já jsem se do něj zbláznila a nemohla jsem čekat, až se rozhoupe, a tak jsem mu dala najevo, co bylo třeba. To přece není nic neslušného, pravda-li Otouši?“

„Baže,“ souhlasil rozradovaný Otouš, „ale teď už se vytas, dědečku, s tou novinou. Co tedy udělal ten náš nedostižný Miroš? Co tedy o něm víš? A nenatahuj to, víš.“

„Napsal konečně, nebo poslal nějaký vzkaz?“ vyzvídaly dámy.

„Dobře, dobře. Nu, abyste to tedy věděli, tak poslouchejte, ale pěkně s úctou! Miroš tedy, náš Miroš - utekl za hranice! Do Francie a tam vstoupil do naší nově se tvořící československé armády!“ starý pán mluvil s neobyčejným důrazem, ale nakonec mu přeskočil hlas a oči se zalily slzami. Styděl se za tu slabost, obrátil se zády a zavrčel: „Ale co já! Zavolám Dulinu, ona vám to vypoví sama lépe.“

Úžas. Společnost na chvíli oněměla.

Zatím co statkář odběhl do kuchyně a volal na Dulinu, ticho společnosti v hale roztříštil překotný a hlučný hovor, jak všichni mluvili jeden přes druhého a jak si ulevovali překypujícím vzrušením.

„Jak to ale provedl? Letadlem?“

„Kdyby ho byli sestřelili, Bože na nebesích!“

„Napadla mne v posledních dnech taková myšlenka, no nápad, když byl tak dlouho nezvěstný, ale bál jsem se to vyslovit,“ rozvzpomínal se Otouš.

„To je odvážný chlapec,“ vzdychla s uznáním paní Hromadová, „a jakou radost udělal dědečkovi!“

202$

„A Dulina byla zřejmě do věci zasvěcená!“

„Že neřekla nikomu ani slovo?“

„Patrně si to Miroš přál.“

Do toho hovoru a smíchu přišla paní Dražanová. Neklidně těkala domem jako náměsíčná a sem ji přivedl hovor a jásot. Dnes se na výletě nad očekávání dobře bavila, doma však na ni padla zase ta neklidná nálada, která ji vždy poháněla z místa na místo. Ona nedovedla, jako třeba paní Zdena, sedět u ruční práce nebo s knihou a ponořit se do příjemného mlčení a obírat se pěknými vzpomínkami. Nedovedla se soustředit na určitou myšlenku a setrvat u ní. Paní Zdenu měla upřímně ráda, nejraději ze všech přítelkyň, ale přece jí byla někdy na obtíž svým klidem a vyrovnaností, až jí to někdy docela neomaleně dala najevo. Tak i teď chtěla být sama a sem zašla jednak přivábena veselým hovorem, jednak proto, že se zanedlouho měla podávat večeře. Pokud jde o večeři, věděla už předem, že jí nebude chutnat, šla tedy spíše z navyklé disciplíny, dědeček trval na tom, aby vždy všichni zasedli ke stolu.

„Co je to tu za hluk? O čem to tak hlasitě rokujete?” ptala se na prahu a podezíravě přelétla očima Zdenku i mládež, teď ztichlou v rozpacích. Otouš si byl vědom, že tahle novina se před matkou nadlouho utajit nedá, konečně to nemá ani smysl, tak závažnou věc v rodině zatajovat. Ale jak jí to říci?

„Ale bavíme se těmi mladými čermáčky a smějem se jim,” duchapřítomně vysvětlovala paní Zdena a ukazovala na římsu pod střechou, kde poskakovali právě z hnízda vyvedení ptáčci, kteří se tu předváděli veselé společnosti naprosto bez jakékoli trémy, „jsou tak roztomilí a směšní, když ustavičně otvírají zobáčky.”

203$

Otouš upřel prosebně oči na paní Hromadovou s nevysloveným požadavkem, aby se ujala role posla, který přináší ne právě vítanou zprávu, s jistotou, že jen ona to může matce podat co nejšetrněji a přitom prostě, nestrojeně a samozřejmě, jak mluvila a dělala všechno, co bylo třeba říci nebo vykonat. On ctil v paní plukovníkové autoritu a měl k této dámě bezmeznou důvěru. Někdy si tento šťastný hoch nebyl jist, touží-li si vzít Skarlet jen pro ni samou, nebo také pro její matku.

„No ano, ptáčci jsou jistě roztomilí, ale proč ten hluk, smích a jásot?” vyptávala se paní Slávka podrážděně a jako by žárlila, dodala: „V dnešní době, a takové nadšení? Všichni jste zardělí, dědeček běží po zahradě, hledá Dulinu, volá ji, jako by tu na ni čekala bůhvíjak vzácná návštěva.”

„Má milá přítelkyně,” paní Hromadová šla vstříc paní Slávce, jemně ji objala a s tváří ozářenou radostí vzala paní Dražanovou pod paží a vedla ji ke stolu.

„Ano, jsme šťastni a radujeme se i z vaší radosti, paní tajemníková. Pan Mervart nám právě sdělil skvělou zprávu, že váš Miroušek, ten skvělý chlapec, je v bezpečí. Zdařil se mu útěk za hranice, je už na francouzské půdě, kde bude spolupracovat při znovubudování československé republiky.”

Jak? Kdo?” vyrazila ze sebe paní Dražanová, jako by špatně slyšela.

„Váš Miroš - promiňte, že ho jmenuji tak jako tuhle Otouše, ale myslím si, že už jsme skoro jedno přátelstvo, což považujeme obě pro sebe za velkou čest, viď, Skarlet?” hovořila paní Zdena svým neodolatelným způsobem.

„Můj Mira? Můj syn?! Kam že odešel - a kdy?”

204$

Žádné nadšení, jen hrůza matky, která ztrácí navždy své dítě, jež se ocitlo ve smrtelném nebezpečí. Nemůže popadnout dech, hmatá si na hrdlo a zdá se jí, že se jí zastavilo srdce.

„Ne, to nesmí být! To nedovolím! Zadržte ho přece, nedopusťte takové šílenství!”

Po tom výkřiku se zapotácela, vzepjala se a zvedla ruce nad hlavu.

Do toho přišel starý pán s Dulinou. Podle projevu své dcery mu bylo jasné, že dcera už všechno ví, a byl rád, že jí nemusel sdělit tu novinu sám. Trochu se zarazil pod vyčítavým a obviňujícím pohledem Slávky, ta však, když spatřila Dulinu, přiskočila k ní a jako šílená jí křičela do tváře: „To ty! Ty jsi mi to udělala! Tys ho přiměla k tomu zoufalému činu, jen ty! Oh, znám tě dobře, vyrvala jsi ho z mé lásky! Pozorovala jsem to, že nad ním získáváš zlou moc. Pozorně jsem poslouchala tvá neženská, přepjatá slova, viděla jsem, jak ti svítily oči, když byla vyhlášena mobilizace a čekalo se, že všichni půjdou na smrt!”

Nešťastná paní upadla do hysterického pláče a štkajíc hlasitě a divoce, popadla Dulinu za rameno. „Jsi nenormální děvče, jsi zrůda! Vím, jak jsi vyváděla, když my, ostatní ženy a matky, jsme se radovaly, že se naši chlapci vrátili, že nebude žádné krveprolití. A tos chtěla tvrdit, že máš Miroše ráda? To chtěl tvrdit i náš otec a dědeček? Chtěli pobízet Miroše, aby s tebou chodil!” těžce se zachytila stolu, aby se nezhroutila.

„Ne, tetičko, Miroš nepotřeboval, aby ho někdo někam posílal. Věděl sám, co má dělat,“ bránila se Dulina klidně, protože byla připravena, neboť tuto bouři předvídala od počátku, „šel tam, kam ho hnala touha a…“

205$

Paní Dražanová ji však nenechala domluvit: „Ale nebránilas mu, viď? To je, věru, divná láska! Nepadla jsi před ním na kolena a nezapřísahala jsi ho, aby neodcházel! Naopak! Vím to dobře, ty jsi podporovala ten jeho zoufalý nápad a přede mnou jsi to tajila. Neměla jsi tolik slušnosti, abys za mnou přišla a řekla mi, co hodlá provést ten nerozumný chlapec! Zaskočila jsi mne falešně, úskočné jsi mne připravila o syna! Ó, Bůh tě potrestá, musí tě potrestat,“ volala pateticky. „Nenáviděla jsem tě od prvé chvíle a teď vím, proč!“ ve své vášnivé obžalobě se neovládala.

Dulina stála před ní vzpřímená, bledá a bezradně se rozhlížela. I starý pán byl bezmocný a bezradný. Nutkalo ho to, aby dceru zakřikl, aby zarazil to nesmyslné obviňování Duliny, ale bál se použít tvrdý útok, obával se o dceřino srdce, vždyť si na ně tiskla ruce a počínala si jako beze smyslů.

„Nespatřím už více svého syna,“ žalovala matka Dražanová, „vy všichni jste mi nepřáli toho drahého, krásného kluka, nejdražšího nade vše na světě!“

Tato bezohledná slova se dotkla těžce Otouše: „Já ti tedy nejsem ničím, mamko? Což jsi milovala jen toho prvního?“

Teď už se Dulina mohla pochlubit lístkem od Miroše. Dostala pohlednici z Bruselu, kde jí přítelkyně Libuše posílala pozdrav s oznámením, že končí střední školu a bude se chystat na vysokou. Text byl sotva srozumitelný, některá slova ve zkratkách. Zkrátka tak, jak si to s Mirošem domluvili. Pár zmatených řádků, ale pro Dulinu srozumitelných a nekonečně drahých. Kolikrát je Dulina zkropila slzami a zlíbala! Lístek schovala v modlitebních knížkách a mnohokrát za den přiběhla, aby si jej znovu přečetla. Teď pohlednici ukáza-206$

la všem a vysvětlila význam zkratek a jinotajů.

Paní Hromadová se pokoušela těšit a uklidnit paní Slávku, přesvědčit ji o jejím nesmyslném chování, ta však byla naprosto nepřístupná jakémukoli rozumnému a logickému vysvětlení. Naštěstí do toho přišel tajemník Dražan. Vracel se z městečka, kde si obstarával nějaké lístky a cigarety. Jako všichni byl ohromen zprávou o Mirošově útěku a poděšen výbuchem hněvu a zoufalství své ženy. Vrhla se mu kolem krku a klesla mu do náručí, blízka mdlobám.

To už bylo příliš pro paní Hromadovou, takže se odvrátila s odporem. Tento výkon své přítelkyně nemohla označit jinak než přehánění.

Dražan, překvapený a roztřesený, dosud nechápal docela jasně dosah vzniklé situace, vždyť neslyšel ještě všechny podrobnosti, ze všeho však nepociťoval zoufalství, které tu demonstrovala jeho Slávka, spíše se v něm rozléval pocit teplého uspokojení. Později, když věc probírali s tchánem, řekl: „Upřímně řečeno, ten kluk má rozum. Co tady s československým důstojníkem a navíc letcem, když nesmí sednout do letadla a armáda je rozpuštěna?“

Zatím však teď jen chlácholil svou ženu a konečně byl nucen ji téměř násilím odvést na lože.

Dulina osaměla ve výklenku okna a tiskla čelo na sklo, aby je ochladila. Sevřela rukama spánky v dlaních, rozrušená scénou, při níž jí tetička vyrvala z ruky pohlednici od Miroše, drtila ji v ruce a nedopustila, aby si ji Dulina vzala zpět.

Dívka byla zoufalá a rozčilená, vždyť to byl její lístek, Mirošova zpráva pro ni! Všechno se v ní v tu chvíli bouřilo proti slabošské tetičce a cítila se hrozně opuštěná a bez opory v cizí půdě. Byla si příliš dobře

207$

vědoma, že Miroš šel vstříc budoucnosti naprosto nejisté, že riskoval všechno a vyhlídka, že se vrátí, byla téměř nulová. Bylo jí jasné, že z této války není návratu jiného než vítězného. Pokud budeme poraženi, nebude moc živých a nejspíš ani zajatců. Z devadesáti procent byla přesvědčena, že Mira už víc nespatří.

Odstoupila za závěs u okna a tam k ní přistoupila paní Hromadová, pohladila jí hlavu a šeptala jí: Jen klid, Dulinko, jen buďte dál stejně statečná, bude zase dobře. Chci vám říci, že se mi líbíte a že si vás vážím. Nechte tetičku být, nevysvětlujte jí nic. Mějte pochopení pro zraněný mateřský cit. Mně můžete věřit i svěřit se mi a obrátit se na mne, budete-li něco potřebovat.“

Dulině toto prosté, a přece povzbudivé přiznání sympatie bylo velmi milé. Dojata schýlila se pro ruku paní Hromadové a políbila ji.

Chvíle, které pak následovaly, nebyly dobré, ba, zlé chvíle to byly. Paní Dražanová se rozstonala, dostala horečku a musela ulehnout. Jaká to byla zlá pacientka, které se nikdo nezachoval! Ustavičně volala někoho z personálu a dožadovala se služeb, i nesmyslných, svému otci vyčítala, že „tu nemá kouska ochotné obsluhy“, a žalovala, že se s ní nakládá nelidsky a surově. Služky běhaly jako bezhlavé a Rozina vyhrožovala co chvíle, že s tím praští a půjde, kam ji oči povedou, nikde že to nemůže být horší.

Protože byla svědkem toho, jak Dulina upadla v nemilost, přimkla se k ní hned více než dřív a zkoušela získat si její důvěru tím, že sočila na zlou a nevděčnou paní. Dulina se tomu bránila, i když to nebylo snadné, málem by totiž byla podlehla Róziným řečem. Byla ještě tak mladá a takovou je snadné tomu,

208$

kdo o to usiluje, přivést k důvěrnému svěřování svých pocitů a myšlenek. Štěstím bylo, že měla od dětství povahu spíše uzavřenou, málo sdílnou, a že tu měla paní Hromadovou, které si mohla postěžovat na tetičku a přiznat se, že se měli s Mirošem rádi.

Jestli dříve paní Dražanová Dulinu nesnášela a neměla ráda, teď k ní pojala naprostou nenávist, což jí umožnilo blahodárně zmenšit svou bolest a hrůzu. Celé hodiny trávila tím, že vyprávěla paní Hromadové nebo svému muži o nečistých praktikách, jimiž obloudila Dulina jejího syna a získala nad ním nadvládu tak bezmeznou, že on, pošetilý chlapec, zapomínal i na svou matku a dal se Dulinou dovést až k tomu nepředloženému a zoufalému činu.

„Dovedl by se pro ni dopustit i zločinu! Vím to a hledím na to děvče přímo s hrůzou. Bojím se těch jejích černých upířích očí!“

Jiný den změnila svoji verzi a přesvědčivě prohlašovala, že Miroš patrně Dulinu nemiloval, že to ona sama mu nadbíhala a on, aby se jí zbavil, utekl před ní do ciziny. A bědovala tím více.

Dražan se zprvu pokoušel jí ty nesmyslné nápady a úvahy vymlouvat, zastával se Duliny a snažil se probudit Slávčin zdravý rozum, když však viděl, že je všechno marné, přestal manželce odporovat, sedal u ní mlčky, skleslý a znechucený. Věru, nejlépe mu bylo v hospodě.

V prvních dnech byl dojat Mirošovým činem tou měrou, že posuzoval charakter toho odvážného chlapce jako zcela výjimečný, a snažil se také Slávce vštípit kus svého nadšení a obdivu. To se však potázal se zlou. Slávka ho zasypala výčitkami a její pobouření došlo až do divokého záchvatu.

209$

„Teď jsi ukázal pravou tvář! Teď se ozvala tvá krev, přiznal ses, že Miroš, protože není tvým synem, ti není ničím. Nemáš k němu vztah jako vlastní otec. Nikdo ho nemilujete, jenom já jediná miluji toho nešťastného chlapce, pouze já, já sama, jediná!“

Po těchto bezcitných a nespravedlivých slovech Dražan zbledl, zaťal zuby do rtu a neodpovídal, urážkou zdrcen tak, že nemohl ani promluvit. Teprve po chvíli byl schopen slova.

„Této výčitky jsi mne, Slávko, mohla ušetřit. Myslím, že za všecka ta léta jsi mi nemohla nic vytknout,“ a uraženě se odvrátil.

Otouš se tvrdě postavil na otcovu stranu: „Teď, mamino, mluvíš bez uvážení a jsi nespravedlivá. Já sám velmi dobře cítím, že mám v Mirošovi velkého soupeře v nároku na lásku nejen u tebe, ale i u otce. Pamatuji si, že jsem několikrát dostal za uličnictví, které vlastně spískal on. Byl zvýhodňován jako sirotek a měl i další výhodu v tom, že se narodil po smrti svého otce!“

Z posledních slov zazněla taková hořkost, že se otec Dražan zarazil a Slávka zaryla prsty do hrudi, aby utišila srdce, do kterého se ta slova zařízla. V té bolesti si náhle uvědomila, že jedná a mluví nesprávně. Dala se do zoufalého pláče a volala na sebe smrt.

Její muž byl dobrák a vůči své ženě slaboch, ne nadarmo o něm říkal jejich rodinný lékař, že svou ženu rozmazlil přemírou své dobroty. I teď mu jí bylo líto, v duchu si vyčítal, že jí vůbec oponoval, vzal ji tedy do náručí a chlácholil ji na svých prsou jako nemocné dítě.

„Pojedu s tebou do Prahy,“ rozhodla se náhle paní Dražanová. Dražanova dovolená se chýlila ke konci

210$

a Slávka se této skutečnosti zachytila oběma rukama.

Dražan se toho nápadu zalekl. „Co bys tam, proboha, dělala?! Víš, že tam je hrozná situace! Vždyť ti němečtí lupiči vyjídají Prahu tak soustavně, že hnedle nastane nedostatek v potravinách i předmětech denní potřeby. A jak řádí gestapo, to by tě rozčilovalo víc než všechno ostatní. Mně nemusíš nijak pomáhat, žiji si tam v poměrném klidu, k čemuž přispívá vědomí, že tě tady mám v naprostém bezpečí. Prosím tě, pusť to z hlavy a zůstaň zde.“

Nepřesvědčil ji však a hned se dozvěděl proč: Jsi na velkém omylu, Karle! V Praze budu mezi cizími lidmi, které neznám a nejsem k nim nijak poutána, kdežto zde jsou kolem mne lidé, kteří jsou mi na obtíž a hrozně mne všichni otravují. Nemohu ani vidět Dulinu, tatínek je umíněný a bezcitný a paní Hromadová se mi zprotivila tím svým klidem. Je to žena bez srdce. Dostala loni od osudu tak strašnou ránu a prosím, ona se směje a žertuje, schvaluje Mirošův čin tak, že se obávám, aby neradila něco takového ještě Otoušovi. Bude-li potom Skarlet po ní, tak nevidím žádné štěstí ve spojení Otouše s ní.“

V té chvíli řekla paní Hromadová své dceři v zahradě, kde seděly na lavičce, matka s ruční prací a dcera s módním časopisem v ruce: „Neviděla jsem v životě takovou hniličku, jako je paní Dražanová. Kdybych já se takhle chovala, to by se na mne tatínek zle podíval. Žena má být svému muži oporou a také ostruhou! Co je mu platná taková pápěrka. A bude-li Otouš po ní, budeš si ty ostruhy muset nasadit ty. Myslím, že tady je vinen také pan tajemník, kdyby byl býval ráznější hned na začátku, mohl z paní Slávky udělat něco lepšího.“

211$

Než skončila Dražanovi dovolená, dopadly na Borovinku represálie za Mirošův útěk. Přijeli gestapáci a dali se do vyšetřování. Nejprve a dlouho pana statkáře, ale pak všechno další osazenstvo statku. Začali velice slušně, ale během doby byli stále tvrdší, až konečně na vyšetřované řvali a hrozili fyzickým násilím. Snažili se vynutit z nich doznání, že rodina věděla o plánovaném útěku „der verfluchten Sauschwein Dražan oder Zaviš“, letce a dezertéra, který něco zažije, až ho dopadnou, a oni, taková sebranka, také něco poznají. Jenže všichni mohli bez uzardění a s klidným svědomím tvrdit, že skutečně nevěděli o ničem, takže nemuseli lhát a zaplést se do nějaké léčky. Kromě Duliny. Ta se však chovala chladně a odměřeně a nedoznala svou účast na té věci ani mrknutím oka. Gestapáci udělali také jakousi povrchní prohlídku statku, ale to spíše asi jen proto, aby rodinu šikanovali. Konečně toho nechali a odjeli. Přislíbili však, že tím to nekončí, že přijdou zase.

Po jejich odjezdu bylo na statku jako po živelné katastrofě. Pan Mervart si šátkem utíral zpocenou hlavu, brblal rozčileně a ironicky se pochechtával: „To se toho dozvěděli a to toho našli! Blázni, mohli si ušetřit cestu.“

Paní Hromadová s Otoušem a Skarlet debatovali o celé příhodě a vysoce hodnotili chování všech, až na paní Slávku, která při výslechu ze sebe nedostala ani slovo a nakonec a naštěstí se zhroutila, takže ani nic nepokazila. Teď musela ulehnout. Byla vyděšená, že nemohla souvisle mluvit a třásla se jako v největším mrazu a teď v létě si vyžádala elektrickou podušku.

Služebný personál byl vzrušen, nemluvilo se o ničem jiném než o té návštěvě černých ďáblů a událost posuzoval každý podle své úrovně.

212$

Dulina se také chvěla. Ne sice chladem, ale byla rozrušená z výslechu, z radosti, že to takhle dopadlo, a unavena z duševního napětí, které její pozice při výslechu vyžadovala. Ale když ji dědeček pohladil po rameni a pochválil ji, jak se držela a že je statečné děvče, byla zaplavena takovou radostí, že mu políbila ruku.

Tajemník Dražan byl velmi vyčerpaný. Dal si uvařit černou kávu a upíjel z dědečkovy zásoby vína. Minulou příhodu neposuzoval jako nějaké vítězství a obával se dalšího vývoje, nečekal, že by se gestapo spokojilo s takovým - dalo by se říci propagačním - vyšetřováním. Byl si jist, že rodinu postihne ještě něco horšího. Naléhavě potřeboval, aby Slávka zůstala zde a on by mohl odjet do Prahy jen s Otoušem, tam pak v klidu probrat situaci a uradit se na dalším postupu. Předpokládal, že ho gestapo vyhledá znova, a byl by raději, kdyby to bylo v Praze, v nepřítomnosti Slávky. Zdálo se, že Mirošovo opatření zasvětit do svého plánu jen Dulinu bylo šťastné, že nikdo nevěděl opravdu nic, nikdo nic nemusel zapírat a nemohl se tudíž podřeknout při rafinovaných otázkách gestapáků. Vždyť to byli přece zkušení odborníci ve svém oboru!

Veškerá snaha Dražanova přemluvit Slávku, aby zůstala na Borovince, se však setkala s naprostým neúspěchem. Paní Dražanová umíněně trvala na tom, že do Prahy pojede, i kdyby jen na krátký čas. V slzách prosila svého muže, aby ji vzal s sebou, zdůrazňovala svou povinnost stát mu po boku za všech okolností, vždyť mu to slíbila na stupních oltáře. Co tedy zbývalo nebohému manželovi než povolit a vzít ji s sebou. Otouš se proto zlobil a pevně prohlásil, že on zůstane zde do konce prázdnin, že dámám Hromadovým slíbil, že tu

213$

bude s nimi, a svůj slib nehodlá zrušit. Rodiče po kratší šarvátce na to přistoupili a zůstalo tedy při tom. Udělalo se zase pěkné počasí a tak se všem na statku ulevilo, když jednoho dne manželé Dražanovi odjeli. Jsou ženy, které vzbuzují a šíří neklid a vzruch. Byla-li paní Dražanová na Borovince, točilo se všechno jen kolem ní, každý chodil po špičkách a hlídal si pusu, aby neřekl to nebo ono, co paní Slávka nesnesla. Dulina jako strážce pokladu chodila s prstem na ústech a varovala:

„Ticho! Nehlučte, tetička spí!“

Dědečkovo rádio smělo hovořit jen tak šeptem, aby Slávinka neslyšela, co hlásí cizina. Paní Hromadová se se svými zálibami musela držet v povzdálí, neboť její řeči vždy sklouzly na politiku. Otouš se musel stále kontrolovat, aby dodržel všechny ohledy vůči své matce. Byl tak veden svým otcem a vedl k tomu i své děvče. Skarlet byla po matce, ráda se smála, a to „perlivě“, což za daných okolností nebylo přípustné.

I když to nikdo neoznámil, že se ruší zákazy a omezení, rázem se všechno změnilo. Každý mohl zase žít, jednat a chovat se, jak uměl a chtěl. Rádio teď mluvilo a hrálo podle Otouše „na plné pecky“, o politice a situaci se hovořilo kde a kdy si kdo vzpomněl. Všichni se brodili v nadějích a pochybnostech o vývoji situace jak v rodině, tak ve státě, a hlasitě se smáli, bylo-li třeba za růžovou clonou smíchu skrývat úzkost a pochybnosti, ve kterých tonul celý národ. A smělo se nadávat soustavně a hlasitě na gestapo a Němce vůbec, když se to zdálo k nevydržení. Těch pověstí o řádění gestapáků a ukrutnostech německé armády bylo v té době tolik, že klel a nadával každý. A to bylo teprve v prvním roce, kdy ubozí bezmocní lidé netušili, že těch let

214$

bude víc a že budou ještě daleko horší, že pojmy klid a svoboda na dlouho vypadnou ze slovníku. Kromě rozených pesimistů byli lidé většinou přesvědčeni, že to dlouho nepotrvá.

„Bože,“ utěšovali se, „přece nemůže takové trápení, bezpráví a křivda trvat snad dalších tři sta let! Musí to skončit brzy, jen co se rozpoutá skutečná válka. Pak se všichni dají do Němců, vrhnou se na ně a dají jim co proto. I to sovětské Rusko se s nimi pustí do křížku a až ten obr s hliněnýma nohama ty nohy rozhoupe, ukáže jim, co s nimi dovede. Rozšlape je na kaši. Nu, a protože to jsou také Slované a naši bratři, pomyslí jistě nejdříve na nás a osvobodí nás v prvé řadě.“

Pan Mervart, když byl na poli, vždy se co chvíli podíval po obloze. Jednak hledal známky, které by mu napověděly o vyhlídce na počasí, a jednak, za časů dobré duševní pohody, hledal skřivánka. Když ho našel, sledoval ho chvíli a poslouchal jeho zpěv, obdivoval jeho neúnavná křidélka a mocný dech, který mu dovolí vznášet se tak dlouho a zpívat při tom; navíc obdivoval i sebe, jak má dosud dobrý zrak, když v tom blankytném modru dokáže najít i to třepetavé zrnko máku.

Také nyní pátral v tom modru, ale opomíjel skřivánka, teď hledal letadla. Létala tu často, ale jen německá nebo přebarvená naše, pro ty však měl jen posměšky, když jim opovržlivě a posupně spílal: Jen leť, germáne, on tam někde na tebe čeká náš Miroš, zkus se s ním popadnout do křížku! Jen to zkus! S Mirošem je pravda a pravda je Bůh. A ten nedopustí, abys ho přemohl!“

S Dulinou mluvil o Mirošovi několikrát denně, stejně jako o něm mluvili ostatní. Skarlet to zajímalo spíše jako romantický příběh dvou srdcí než jako tragický

215$

lidský osud. Snažila se do Dulinina románku vetřít častěji a více, než bylo Dulině milé. Ta ve své uzavřené povaze neměla ráda tolik slov a především těch, která se dotýkala jejích záležitostí. Měla ve svém srdci postavený oltář pro Mira a na něm ráda a nepřetržitě obětovala, ale jen sama jediná! Když to bylo možné, zašla na kraj lesa, kde měla mechové sedátko, a tam, ruce v klíně, hleděla do dálky a snila svůj sen, že tu sedí s Mirem a slyší jeho šepot, v němž i on vzpomíná…

Otouš a Skarlet užívali léta a vzájemné přítomnosti. Milovali se a snili. Bylo to malicherné v tom světovém překotném dění, kde hodiny rozhodovaly o existenci států a bezživotí celých národů, ale bylo to krásné. Kdo by zazlíval mládí, že chce uchvátit pro sebe kousek štěstí? Kdo by měl za zlé květince, která vykvete na úhoru, přijímá krůpěje rosy a zvedá očko ke slunci?

Ti dva měli své místo nad rybníkem, v jehož vlnách se zobrazoval měsíc, když v nich koupal svou bledou, vznešenou tvář. Zvečera se z těch míst ozýval jejich tichý zpěv, s Otoušovým doprovodem na kytaře. Jindy mlčky sledovali na nebi, jak hvězdy mírně svítily a jiné se třepetavě chvěly, a pak se zadívali do svých očí, kde očekávali stejný jas.

Drželi se v náručí při cvrkotu koníků a cvrčků a naslouchali koncertu zvuků, jímž zpívá, pláče a chválí svého stvořitele matka Příroda. Dotýkali se svými rty rtů žádoucích lásky a ujišťovali se, že nikdy nebude rozchodu a rozloučení, že takto budou spolu až - nu, až do smrti. Do smrti? Jaké to pro ně divné a nepochopitelné slovo! Smrt! Což i pro ně jednou přijde smrt, když jsou tak mladí, krásní a tolik se milují? Smáli se smrti - na nás si nepřijdeš, milá kmotřičko! Nestojíme o tebe, nemyslíme na tebe a nevěříme v te-216$

be! Tak byli šťastni v krásné době léta a prázdnin jako první lidé v ráji, jako oni sami na světě, blízko království Božímu, neboť dosud nezhřešili. Byli čistí a krásní jako dvě děti.

Tak plynulo léto, stále v přírodě, trochu v práci a převážně v mladistvém laškování, ač tam někde okolo truchlil národ, smutný a stále nešťastnější.

Co provádělo gestapo, bylo hrozné a hrůzné, a zprávy o tom byly otřesné. Dále se rozpoutala panika mezi Židy. Hitler dal povel k jejich pronásledování a kdo ví, jak daleko v tom půjde, důsledná perzekuce nevinných lidí v Polsku zabíjených jen proto, že nebyli Němci, nebo spíše nacisté a konečně pronásledování i takových Němců, kteří nevstoupili do strany a nehajlovali.

I další zprávy, obyčejně nezaručené, ale stále hroznější a zmatenější, vyvolávaly atmosféru, která ležela na lidech jako temné, hrozivé mračno.

Každý očekával, že až se rozšíří válečný konflikt, nebudou mít orgány okupační moci čas ani sílu na perzekuci v zázemí, ti obávaní černí gestapáci že budou muset na frontu a okupované zemi se uleví. Dražan těšil svou manželku velice pravděpodobnou domněnkou, že čeští muži do války nepůjdou, Němci že jim do rukou zbraně nedají, protože Čechům nedůvěřují. Vědí tisíc let, že česká tvrdá hlava se neskloní ani pod pažbou pušky, a byli si jisti, že Češi by jim situaci na frontě jen komplikovali. Otouš tedy zůstane doma, bude pokračovat ve studiu a než bude hotov, bude dávno po válce.

„Němci budou biti, od začátku budou biti až do konce. V prvé řadě si vylámou zuby na Maginotově linii ve Francii. Ta je nedobytná, nerozborná, pevná jako síla francouzské armády,“ tak se všeobecně soudilo.

217$

Nešťastný, zrazený a osamocený český národ už zase zvedal hlavu, odpouštěl Francii i Anglii a obracel oči k Churchillovi a prezidentu Rooseveltovi.

Němcům se dařilo na poli propagandy. Dlužno přiznat Goebelsovi, že tento způsob boje ovládal dobře.

I když jeho prostředky byly dost často primitivní, slavila propaganda úspěchy. Podařilo se jí rozvrátit Slovensko, bila do vnitřních záležitostí a vztahů v národech a státech. Kolik hany a špíny kydala na idol lidu Československa, prezidenta Beneše. Tady však neuspěla, jeho obliba v převážné většině národa neupadala, lidé dychtili po jeho slovech a celé rodiny čekaly do noci, aby zaslechli z rádia jeho kovový, nosový hlas. U některých lidí to byla zrovna mánie, propadli zcela poslouchání zpráv z ciziny jako narkotiku, nemuseli jíst, nemuseli spát, jen když se jim podařilo zachytit nějakou cizí stanici a vyslechnout na ní zprávy, které nebyly vždy tak cenné nebo senzační. Takovým poslechu propadlým byl i statkář Mervart. Mnohdy ho bylo vidět, jak sotva dechu popadaje utíká z pole, aby stihl zprávy ze stanice, z níž byl ve dne poslech méně rušený než v noci. To doběhl domů, zamkl dveře u svého pokoje a hodiny vydržel sedět u přijímače, s uchem až na amplionu. Teď nikdo nerušil dědečkovi poslech rádia, bylo po prázdninách a prázdninoví hosté na Borovince se rozjeli. Otouš doprovázel dámy Hromadovy a vzhledem k tomu, že byli pryč i manželé Dražanovi, zavládl ve statku klid, ticho až smutné.

Dulina byla tichá a vážná a zdálo se, že někdy hledí úzkostlivě do budoucnosti. Denně vyhlížela donášku pošty, denně zjišťovala, zda již tu byl listonoš, přinesl-li něco a komu odevzdal došlé dopisy. Zprávy, které ona čekala, však nepřicházely. Pracovala pilně v domácnos—

218$

ti, někdy šila a hodně času trávila na zahradě, kde se starala o zeleninu a květiny.

Také hodně pomáhala dědovi v hospodářství, on ji k tomu přitahoval více a pevněji než dříve.

„Musíš všemu rozumět,“ přesvědčoval ji, „budeš tu jednou paní!“

Často odběhl od práce, třeba od mlácení ve stodole, aby vyslechl zprávy, a nechal u té práce Dulinu, aby to vedla, organizovala a dohlížela, aby se zrno neztrácelo. Dělala to ráda, pociťovala zvláštní radost z díla, když hřměla mlátička a nenasytně hltala obilí a vydávala zlaté zrno. Bylo příjemné zjišťovat, že i když letošní úroda není maximální, bude toho dost i při stále vyšších dodávkách a zbyde ještě tolik, aby nikdo z blízkých a mnohých potřebných netrpěl nedostatkem. V seznamu spotřebitelů zemědělských produktů na Borovince byli samozřejmě všichni deputátníci, Charamza, Souček, Drbal a Dušek se svými ženami a věčně hladovými potomky. V tom pan statkář nepřipustil výjimku.

„Pracují-li, a u mne musí pracovat řádně, je nutno jim dát, co potřebují!“ tvrdil a podle toho se také řídil. Když se vezlo zrno do mlýna a pak mouka domů, byly tam pytle mouky pro Mervartovu domácnost, ale i další pytle pro personál. Na chleba a na buchty. Snad proto zaměstnanci hospodáře nešidili.

Dulina si také zakládala na jiřinách, kterých měla na zahradě několik záhonů. Měla je ráda na zahradě, ale i ve váze, i když nevoněly. Letos jí pomrzly hned při svatém Václavu. To se udělalo takové chladno, že jedno ráno byl na trávě první šedivec. Děda huboval, co že je to za kraj, Bohem zapomenutý, a kam že ho čerti nesli, že se usadil v takové Sibiři. Takhle huboval, ale přitom tento kraj miloval celým svým velkým

219$

srdcem a nebyl by odtud odešel za nic na světě.

Dulina stála smutná nad zmrzlými květy, pohled na ně byl k pláči. Jak na ně zasvítilo slunce, byly hned zplihlé a černé, sotva k rozeznání, jakou která měla barvu, a sotva k uvěření, že včera ještě hýřily tolikerou krásou. Když Skarlet nebo tetička kritizovaly jiřiny, že nevoní a honosí se jen barvami, Dulina říkala:

„Ať, ale jsou nádherné! Co mají barev a jak vypadají vážně a vznešeně! Sedí skrytě a nevšímavě na keři a nepodbízejí se opojným dechem, aby si jich všiml každý, kdo jde kolem.“

Ke smutné náladě Duliny přispívalo ještě to smutné výročí. Loni o svatém Václavu měl národ ještě jakous takous naději, že bude moci hájit svou svatou věc se zbraní v ruce. Ale dnes?! Darmo se trápit. Smutný to byl den!

Odpoledne se však kouzlem vyjasnil. Dulininy oči se zatřpytily radostí. Dostala lístek. Lístek z ciziny, kde na razítku přes cizí známku šlo jen s obtížemi přečíst Lilie. Lístek z Francie! Bože, jaký nádherný lístek! A text?

Vzpomínám na Tebe a těším se na brzké shledání. Mám se dobře a doufám, že i Ty na mne vzpomínáš.

Líbám Tě, tvá Líba.

Kolik štěstí, kolik radosti přinese takový lístek z ciziny! Kolik blahé naděje, ba nesmírné jistoty se skrývá v těch prostých, na pohled nic neříkajících slovech. Kolik lásky budí takový lístek v Dulině. To musí za dědečkem! A hned vyrazila za ním na pole, utíkala, mávala rukama, skákala přes meze a hroudy v oranici, po které chodil hospodář za potahem. Chtělo se jí zpívat a křičet z plných plic jako už dávno ne. Mladým lidem se teď ani nechtělo zpívat a když už, tak byly oblíbenější nové, smutné písničky, třeba Chaloupky

220$

pod horami, co se to stalo s vámi nebo Čím menší je má vlast, tím větší láska k ní. Při nich se zadrhovala hrdla dojetím a prsa se mohla rozskočit.

„Dědečku, dědo!“ volala Dulina, jak se jen přiblížila statkáři na doslech. Letem byla u něho a popadla ho za rameno, „od Mira - je tu lístek od Mira - představ si!“ Když mu dala lístek přečíst, jeho tvář ukazovala proměny, které se marně snažil zastřít. Dojetí mu hnalo slzy do očí, a i když se snažil ubránit, sem tam mu sklouzla nějaká po tváři. Ačkoli měl obočí stažené nad kořenem nosu a nad třpytícíma se očima, vrásky jako by se mu vyhladily a jeho obličej, v poslední době stále zachmuřený, se rozevíral v blaženém úsměvu.

„No tak, no tak,“ šeptal pohnutě, „to je dobře, to jsem rád. Buď Bůh pochválen, jen když píše a je živ!“

Zadními dvířky zahrady, jen tak na petlici zavřenými, vešel jednoho dne jakýsi člověk, ale neprošel zahradou, aby vešel do stavení, jen tak pocházel a postával mezi vysokými rybízy, kde byl skryt po krk, jako by někoho vyhlížel. Při každém zvuku ze dvora ostražitě zvedl hlavu a zase se přikrčil, když se obával, že by ho mohli zahlédnout chlapi ze dvora, kteří tam chystali povozy. Teprve když na zahradu přišla Róza s prádlem na sušení, vystoupil ten muž zpoza keřů, zašeptal „pst!“ a přivolával Rózu k sobě. Ptal se, je-li pan statkář v domě nebo někde nablízku. Nadhodil si, podle zvyku, svou dřevěnou nohu a co nejlhostejněji požádal: „Tak ho zavolejte, že mu nesu ten tabák.“

Róza rozhodně nebyla hloupá, dovedla se dívat kolem sebe a tak věděla, že mezi muži se dělají v této době všelijaké šmejdy. Pan Mervart nechával řadě lidí všelicos z hospodářství a výměnou zase obstaral leda—

221$

cos pro svou rodinu. Přistoupil na tuto formu výměnného obchodu, ovšem peníze nepřijal nikdy. Róza bez řečí odběhla do domu, aby informovala starého pána, že má na zahradě hosta. Ten se zatím procházel po pěšince a jeho protéza při každém kroku zaskřípala. Tento zvuk byl typický pro trafikanta Felu.

Pan Mervart na sebe nedal dlouho čekat. Jak slyšel, že tím návštěvníkem je trafikant Fela, byl si jist, že neběží o nějakou malichernost, a pochyboval, že by to bylo něco příjemného. Věřil tomu, co tvrdil mladý Chadim, že Fela je důvěrníkem gestapa a že „nosí na obou ramenou“. Během doby se na něho pohlíželo s rostoucí nedůvěrou a ten mladý Chadim ho zařadil mezi ty, kteří, jak to praskne, budou viset na lucerně. Až přijde ten den. Ten den však byl ještě příliš daleko a Fela chodil mezi vesnickou i maloměstskou společností, s kdekým mluvil a mluvil tak, že bylo s podivením, co všechno věděl o světě, politice a lidech. Mluvil o všem otevřeně a nebál se nikoho. Jakmile spatřil statkáře ve dvířkách zahrady, šel mu vstříc a začal hlasitě hovořit o tom tabáku. Za chvilku však hlasitý hovor ztišil, rozhlédl se na všechny strany a potichu se ptal, nemůže-li je nikdo slyšet. Když ho statkář ujistil, že ne, natáhl se, aby mohl šeptat vyššímu muži přímo do ucha: „Pane Mervarte, přišel jsem vás varovat. Gestapo se o vás zajímá dál, čekejte co nejdřív prohlídku.“

Statkář snad zrudl, kdyby to bylo možné. Měl opálený krk, týl a obličej, že byl jako z bronzu, snad jen odstín té barvy byl trochu sytější v tu chvíli. Podíval se trafikantovi do tváře zkoumavě a skoupě řekl: „Hm, prohlídka u mne? Co by tu hledali?“

Fela pokrčil rameny.

„Já vím, pane statkáři, a protože vím, tak jsem spě-

222$

chal vás varovat. Máte-li doma přece něco - noviny, nějaký leták nebo knihy, a hlavně zůstalo-li tu snad něco po panu vnukovi…“

„Kde bych já vzal letáky?“ zavrčel Mervart, „a co by tu mělo být po Mirošovi? Leda nějaké klukovské hlouposti. On má přece domov v Praze a vůbec, takový mladý člověk, copak ten má za cenné věci?“

„Inu ovšem, pane Mervarte, já jsem jen vykonal svou povinnost. Jsem přece český člověk a nemůžu dopustit, aby takoví čuchací psi u vás našli něco, co by vás zničilo. Vás, takového člověka! Copak nevíme, co jste udělal pro obec i celý kraj?!“

„E - udělal, neudělal. A kdo vám to tento?“ rozkřikl se statkář.

„To říci nemohu, ale vím to jistě. Nechci vás strašit, ale buďte připraven. Jedná se o vaše zatčení.“

„Kušte!“ řekl statkář pobaveně. „Co by tam dělali s takovým dědkem, jako jsem já? Jaký by to mělo smysl?“

„Možná kvůli rádiu, ví se o vás, že chytáte cizí stanice, a pak - váš vnuk! Vedou ho jako dezertéra. Byl důstojník a letec.“

Dávno už doskřípala Felova protéza a pan Mervart stál ještě na témže místě. Že má být zatčen, to ho ani moc nepřekvapilo, spíše to, že Fela je tak zasvěcen a že má moc tak důležitě zasáhnout do osudu člověka.

Ten večer seděli dlouho s Dulinou. Přebrali psací stůl, něco spálili, něco schovali jinam v domnění, že naprosto bezpečně, a nakonec ještě hospodář napsal závěť.

Jsme lidé smrtelní,“ povídal a zasmál se tomu jakoby nic, „každý má mít ve věcech pořádek pro všechny případy a ty nesmíš být zkrácena.“

223$

„Dědečku, dal jsi mi dost, že jsem tu našla tak krásný a útulný domov. Na žádné dědictví ale nemám právo,“ dojatě pravila Dulina.

„Majetek je můj a mohu ho darovat, komu chci, a nikdo mi v ničem nezabrání. Víš přece, jak to říkám: sedlák je svým pánem. Myslím si konečně, že až se vrátí Miroš, tak převezmete celý dvůr.“

S náznakem úsměvu se jí podíval do tváře a tu si povšiml, jak špatně vypadá a jak je přepadlá. Bylo mu jí nějak líto a vyčítal si v duchu, že asi na ni nakládá příliš mnoho povinností. Neřekl jí tedy to všechno o velké pravděpodobnosti, že bude zatčen, a tenhle jejich večer s inventurou jeho administrativy a závěti, na kterou museli vzbudit Rózu jako druhého svědka, prohlásil za zbytečnou paniku. Jen tak mezi řečí své počínání zdůvodnil potřebou, kdyby došlo k nějaké prohlídce, aby bylo všechno uklizeno.

„A ty musíš pořádně jíst a trochu si odpočinout,“ přeskočil na jiné téma a změkčil tón hlasu, „vypadáš mizerně, takhle by ses Mirošovi nelíbila,“ a že stála těsně u něho, s laskavým úsměvem jí poklepal na rameno.

Dražanovi psávali teď zřídka a když, tak jen stručně sdělovali, že jsou zdrávi a v podstatě že je všechno při starém. Otouš pilně studuje, má toho nad hlavu a sotva mu zbývá čas, aby strávil chvilku se Skarlet. Slávka to jakž takž zvládá se svými nervy a Dražan, jako všichni, čeká na něco nového, co však nepřichází.

O Mirošovi se z opatrnosti nezmiňovali, jen se vždy ptali, nepřišel-li do statku pro ně nějaký dopis.

„Jen aby Pán Bůh dal, aby se to uklidnilo,“ končila vždy Slávka, „aby nebyla válka.“

224$

Tomu se vždycky vztekle její otec zasmál a zahořkle a zlostně volal: „Ona chce, aby se to uklidnilo, a my zase prosíme, jen aby se to neuklidňovalo. Vždyť bychom v tom zůstali dalších tři sta let!“

V této věci mu nikdo tak nerozuměl a nesouhlasil s ním jako Dulina. Ta byla teď stále tišší a vážnější. Sledovala se zatajeným dechem situaci v Polsku a zatínala zuby, když slyšela o krvavých porážkách statečných Poláků a slavném vítězství Němců. Zpočátku se tomu s dědečkem smáli: „Dobře, dobře, jen se chvástejte,“ říkali.

Brzy se však zalykali vztekem a pláčem nad krutým osudem Polska. Dědeček se často nemohl ovládnout a naříkal: „Chudáci Poláci, jsou to přece naši bratři!“ Jindy však také dodal: „Ale trochu jim to také patří. To mají za tu zradu, které se dopustili na nás. Kdyby se nám postavili po bok, mohlo všechno dopadnout jinak.“

A následovala pak stará, vždy nedokončená debata.

Tenhle čas po sklizni přinášel v hospodářství plno práce s mlácením a sklizní krmné řepy a muselo se dělat tak, aby byly ztráty co nejmenší. Dodávky, které tehdy byly předepsány, se zdály být vysoké, zemědělci tvrdili, že jsou neúnosné. Ubozí sedláci, kdyby byli jen tušili, co budou odvádět ještě po letech!

Statkář Mervart to znal z první světové války a tenkrát se v tom naučil chodit. Měl ještě z těch dob tajné skrýše, které udržoval v použitelném stavu, zvláště v posledních letech, kdy s válkou počítal a tam si ukládal obilí a mouku jako křeček, zásoby hlídal a obměňoval, aby měl nejen sám, ale i celá rodina a široký okruh jeho přátel pro čas případné neúrody nebo války. Dělal to jako Josef Egyptský, byť v malém. Věřil

225$

svým lidem, především Charamzovi, kterému také přál ze všech svých zaměstnanců nejvíce.

Radil také Dulině: „Na Charamzu se můžeš spolehnout. To je náš člověk.“

„Ale někdy je takový… jak bych to řekla, dědečku, takový nějaký… chová se tak samozřejmě a tobě neuctivě říká starý, a tak…“

„A jak má o mně mluvit? Opravdu jsem starý, a přece mi nebude říkat milostpán!“

„To od něho nežádám, dědečku, ale mně někdy jeho chování a řeč připadají, jako by nám zazlíval, že je celý majetek náš a on že je tu jen zaměstnancem.“

„Hm, možná,“ nedbale odpověděl statkář, „ale takoví jsou všichni pracující lidé. Oni dobře nechápou celé to zařízení na světě. Lidé přece nemohou mít všichni stejně a záleží na tom, jací jsme my, kteří je zaměstnáváme. Myslím, že Charamza by si stěžovat neměl. Když jsem ho přijal do služby, měl jen tělo a duši, nic víc, a Charamzová neměla ani košili. A dnes? Jsou slušně zařízeni a kluky dali na řemeslo. Sám jsem je k tomu vedl a pomáhám jim přece, jak je třeba. On to dobře ví a tobě se asi jen zdá, že závidí. Já si myslím, že je tu spokojen. A proto, kdybych umřel nebo musel někam na delší dobu odejít, dbej na ty lidi a na Charamzu se obrať s každou starostí. Je tu dlouho a rozumí všemu.“

Ani z toho nechtěného náznaku ještě Dulina nepojala podezření, že děd myslí na nějakou změnu. Až jednou…

To, nač myslel statkář Mervart ten večer, nedalo na sebe dlouho čekat. Tehdy byl dosti ošklivý den, nepohoda taková, že bylo nutno přerušit všechny práce venku, ani orat se nedalo. Ten den zastavilo před statkem

226$

jakési velké auto. Dulina něco šila na stroji a tak poodhrnula záclonu a vyhlédla, kdo to přijel, neviděla však do auta, které zastavilo těsně u verandy. Zavolala tedy do otevřených dveří do kuchyně: „Rozino, kdo to přijel tím autem? Podívej se tam!“

Dědeček ležel na pohovce a čekal na čtvrtou hodinu, kdy chtěl poslouchat zprávy. Těšil se na ně od oběda, jako vždy, ačkoliv pak byl zpravidla zklamán; co by tak rád slyšel, to nezaslechl.

Služebná stejně už vyhlížela oknem z kuchyně, odkud byl na schody na verandu dobrý výhled.

„Nějací dva páni vystoupili z auta a jdou po schodech do domu,“ hlásila.

Starý pán se vymrštil jako gymnasta, skokem byl u rádia a bleskem přetočil stupnici na Prahu.

„Aby čert vzal každou návštěvu! Kdo to sem zase leze?“ zahuboval a osopil se na Dulinu, „jdi se přece podívat! Nekoukej a jdi a můžeš jim říct, že jsem včera umřel. Nemám náladu na hloupé hovory!“ Jednalo se mu o ten poslech ciziny. Ani ho nenapadla obava, že už tu jsou pro něho - ta návštěva slíbená Felou; potřeboval jen teď, právě ve čtyři hodiny, být sám u rádia.

Dulina spěchala vstříc příchozím a jak vstoupila do haly, padla na ni jakási předtucha něčeho zlého.

V jejich hale bylo vždy přítmí, a dnes, kdy se z oblak lil déšť a šlehal do oken, bylo tu šero ještě větší, skoro tma a Dulina se bezmála srazila s Rozinou, která letěla proti ní a vyhrkla: Je tam taky jeden četník - už jsou na schodech!“

Ten četník byl zdejší strážmistr, držel se vzadu a bylo na něm vidět, v jakých rozpacích tone. Když se mu podívala do tváře, viděla, že jí dává nějaké znamení, nepochopila však, co má na mysli. Měla najednou

227$

jaksi prázdno v hlavě a stažený krk. Není pochyby, napadlo ji, jdou pro dědečka! Všechny důsledky této události se jí zjevily najednou zřetelně před očima. Až se s ní svět zatočil, zdálo se jí, že má náhle jaksi nejisté nohy a zatemňuje se jí vědomí. Ale ne - to přece ne! Je nutno stát pevně na nohou a nedat najevo leknutí a strach!

Jak odpověděla na jejich pozdrav a co řekla, když se ptali po panu Mervartovi, to nevěděla a nikdy si už nevzpomněla, ani další podrobnosti z toho setkání si více nevybavila. Šla před těmi muži vzpřímená, jistým krokem, i když vnímala, že se jí třesou kolena. Cítila se jako na led zmrzlá, i srdce její bylo zledovělé.

„Jenom aby neviděli, jak mi je, aby to nepoznali!

V téhle chvíli nám sluší jenom hrdost!“

Tak prošli halou a vešli do dědova pokoje, kde uprostřed místnosti proti nim stál statkář, rovný jako svíce. Ze zachmuřeného obličeje do nich zabodl své oči a chladně je přivítal. Strážmistr něco nesouvisle povídal, snad se pokoušel omlouvat, ti dva příchozí ukázali nějaké přívěsky, které hned ale zase hbitě zastrčili.

„Potřebujeme vám položit několik otázek,“ pronesl jeden z nich s úřední zdvořilostí.

„Jsem vám k službám,“ odpověděl statkář a napřímil se ještě více.

„Jste Jan Mervart?“

„Jsem.“

„Kdo je tato dáma?“

„Schovanka Dulina Mařáková.“

„Co víte o svém vnukovi Bolemíru Závišovi?“

„Byl bych rád, kdybyste mi o něm mohli něco povědět vy. Je nezvěstný už čtyři měsíce…“

„Skoro pět,“ hlesla Dulina.

228$

„…a nemáme ponětí, co se s tím hochem stalo,“ dokončil starý pán.

„Kdy tu byl naposled? Pozorovali jste na něm něco, co by ukazovalo na jeho úmysly? Je to dezertér a podle všeho uprchl za hranice.“

„Říkají to,“ vážně přisvědčil pan Mervart, „ale nikdo neví nic určitého.“

„Napřed vyslechneme slečnu, nechte nás o samotě,“ poručil ten menší z obou a pokynul statkáři kývnutím hlavy do vedlejší místnosti, „Herr Wachmeister tam zůstane s vámi.“

Dulina si oddechla, ulevilo se jí trochu. V duchu si říkala: Jestli se, vy ničemové, domníváte, že ze mne něco vytáhnete, tak jste na velkém omylu. Kdybyste věděli, jak vámi pohrdám!“

Výslech netrval dlouho. Dulina nasadila tvář dětské nevinnosti a na všechny otázky stereotypně odpovídala „nevím“. Trochu pak na ni řvali, všelijak jí vyhrožovali, předstírali, že všechno vědí, a konečně ji vyhnali a dali si předvést dědečka. Když se s ním míjela ve dveřích, vrhla na něj pohled plný úcty a lásky. Jen zda jí porozuměl? Připadal jí v tom okamžiku takový velký, vztyčený a mladý, přímo junácký. Ach, jak měla ráda tohoto dobrého dědečka! Proč jen mu dříve denně neříkala, jak je jí drahý?!

„Kdo tu s vámi ještě bydlí? Jene Mervarte, upozorňujeme vás, že musíte mluvit čistou pravdu!“

„Tu jsem mluvil vždy!“ zaslechla Dulina, ještě než se dveře zavřely. Zůstala u nich stát a tiskla si ruce na prsa. Před chvílí se jí srdce zastavilo, teď bušilo o stěny své schránky jako kladivo.

„Ničemové, ničemové!“ štkala ve své duši. „Co vám udělal tento dobrý a šlechetný člověk? Proč ho trápíte?

229$

Jen proto, že cítí česky? Že miluje svůj zbičovaný národ? Jak jste ubozí, že nedovedete rozeznat, co je dobré a co zlé, že jste tak podlí, když sloužíte tomuto ďábelskému režimu!“

Za dlouhou chvíli otevřel kdosi dveře a starý pán zavolal na Dulinu: „Tito pánové provedou prohlídku v domě. Upozorni služebné, Dulinko.“

Potom nastalo velké hledání. Všechno obrátili na ruby. Neřekli, co hledají, jen vyhazovali písemnosti a listiny po prohlédnutí na zem, dívali se do skříní a za obrazy, klepali na zdi, dívali se pod koberce, šli do kuchyně, nevynechali ani pokojíčky, kde spávaly služebné, vlezli do spíže a na půdu, udělali nepořádek ve sklepích. Statkář i strážmistr museli chodit s nimi. Kdykoli se oči strážmistra setkaly s očima statkáře, byly ty v četníkově tváři ztrápené a provinilé, jako by rameno místní spravedlnosti chtělo říci: „Na mou duši, já za to nemůžu!“ A tu se pokaždé pan Mervart usmál jedním koutkem úst a malinko pokývl, jako by říkal: „I vždyť já vím.“ A zase byl chladný a tvrdý jako kámen a přihlížel tomu řádění s pohrdavým úšklebkem.

Bože polituj! Tak mu připadalo, že ti dva černí ničemové nejsou snad ani pořádnými Němci, vždyť oni s ním mluví skoro správnou češtinou. V tu chvíli ho zaujala tato myšlenka, jí se obíral a jaksi pustil z mysli nebezpečí plynoucí ze situace a nedomyslil důsledky, které tahle návštěva nepochybně přinese.

Prohlídka trvala velice dlouho, vždyť v takovém starém domě je krámů a papírů, místností a skrýší! Dávno již minula hodina, kdy měl a chtěl statkář poslouchat zprávy v rádiu, setmělo se zatím a bylo třeba rozsvítit.

Dulina se pomalu uklidnila. Říkala jim v duchu: „Nic

230$

nenajdete, zbytečně se tu zdržujete a obtěžujete sebe i nás.“

Jak to vypadalo, rýsovala se vyhlídka, že všechno dobře dopadne, že věc bude vyřízena touto prohlídkou, jak doufala. Bohužel, v těch dobách nebylo dopřáno českému člověku radovat se předčasně. Dulina odběhla do kuchyně, aby vydala rozkazy, co je třeba připravit k večeři, když se oba gestapáci zvedli, už ani neprohlíželi skříňku pod rádiem a brali pláště.

„Also gut, půjdeme! A vy, Herr Mervart, vy jdete s námi. Budeme s vámi psát protokol až na gestapu.“

Strážmistr potají pokrčil rameny a tvářil se velmi nešťastně.

„Dulinko, děvenko,“ zavolal starý pán do kuchyně a tentokrát se nevyhýbal tomu zdrobnělému oslovení jako jindy, „připrav mi do kufříku trochu prádla a teplé bačkory, ty mikada, víš? A ponožky valchované,“ dodal, když přiběhla, „musím s těmito pány. Ale já zase přijedu,“ díval se při těch slovech mimo ni, někam do tmavého okna.

Jenom nedat najevo žádnou slabost!

Dulina zbledla jako plátno. Pohlédla plaše na dědečka a ve tváři jí škubalo zděšením. Nicméně přecházela bytem, brala z rozházeného obsahu skříně potřebné kousky prádla, přinesla toaletní potřeby a bačkory a chodila tak pomalu a klidně, aby vypadala tak tvrdě a chladně jako děd.

Jen aby to netrvalo do rána,“ pokusil se Dulininu činnost zrychlit ten gestapák, co mluvil bezvadně česky, „noc je na krku a před námi dlouhá cesta!“

„Do Jihlavy není tak daleko,“ dovolila si odseknout Dulina, „nebo vezete dědečka někam jinam? A kam?“ přejela gestapáky očima svítícíma nenávistí. „A proč?

231$

Co udělal?“ tak tak se ovládala nadlidskou silou, aby se na ně nevrhla svými malými pěstmi.

„Nevíme,“ pokrčil gestapák rameny chladně, „rozkaz je rozkaz.“

„To krajský město, to Brno - nach Brünn,“ povídal ten druhý, který o kladných hodnotách vlastní češtiny byl přesvědčen jen samojediný, „und dort budeme uvidět, kam weiter.“

„Kam dál? Kam dál?“ úpěla v duchu Dulina. „Ó Bože velký a spravedlivý, vidíš naši bídu? Víš o křivdě páchané na nás? Oni nám odvádějí našeho dědečka, toho šlechetného, dobrého dědečka!“

Pak už všechno dostalo rychlý spád. Do kufru rychle dala prádlo, ponožky, svetr, kapesníky, šálu, přikrývku a „ty nové košile, dědečku, co sis nedávno koupil, a tu vestu z velbloudí srsti“, pan statkář přidal baterku, sirky a věci na holení. Dulina se nutila dýchat zhluboka, jen zhluboka, přece jim tu, ksakru, neomdlím!

„Dulinko, buď statečná,“ šeptal děd, když se s ní loučil. Měl chraptivý hlas a cítila, jak se mu třese ruka, když jí dělal na čele křížek, „a rozumná. Ráno pošli Dražanům telegram a pošli mu jej do svazu, aby se Slávinka nepolekala. Ať sem strýc Dražan přijede. A v hospodářství dělejte, co zastanete, ostatní poruč Pánu Bohu. Charamza ví co a jak. A na sebe buď opatrná…“ Zaškrábalo ho tolik v krku, že se rozkašlal. Dulina ho vzala kolem krku, dvakrát otevřela ústa, dvakrát se snažila promluvit, teprve potřetí zašeptala: „Dědečku, chtěla jsem ti svěřit něco… něco důležitého…“

„Pst,“ jen tiše sykl strážmistr a jako by odkašlával, dal prst na ústa.

A tak už to nepověděla.

232$

Dědeček ji políbil na tvář, oblékl zimník, a jako by mu byl ten zimník těžký, byl náhle jaksi menší, jak nahrbil záda. Potom už se neohlédl, ani dole pod schody ne. Slyšel, jak zanaříkala Katka kdesi na verandě a Róza jak volá zaškrceným hlasem: „S Pánem Bohem, pane…“ Jen zavrčel zcela změněným hlasem: „Sbohem, děvčata.“

Zamračeně a jako osleplý se hrabal do vozu. Zachytil čepicí ve dveřích auta, jak mu jeden gestapák nešetrně pomáhal, a stěží ji zachytil.

Deputátník Charamza stál u brány, aby ji za autem zavřel. Klaněl se s viditelným výrazem dojetí ve tváři.

„Hleďte dostat tu řepu pod střechu,“ zavolal na něho z auta hospodář, „a seno se bude dodávat asi během tří neděl. Dejte pozor u váhy!“

Déšť šlehal ze strany na skla auta a rozmazal obraz tváře hospodáře. Vítr sténal, hrál a skučel pod lomenicí jako sýček…

Dulina stála u okna a dívala se za autem. Byla jako zkamenělá. Cítila, že dnes, jako tenkrát v dětství, je na světě sama. Ale kdyby byla opravdu jen sama…

Šero padalo s hustým deštěm na zem a k tomu hvízdal podzimní, studený vítr. Severozápadní vítr, ten uměl svištět, šlehat jako ty biče, které bičovaly nešťastnou vlast. Spadlé a omoklé listí leželo v blátě na silnici a jak se v tom auto hnalo, stříkaly proudy bláta pomalu až na střechu vozidla.

Špatná nálada venku a ještě horší v autě. Starý Mervart se mračil ve snaze ukazovat, jak je drsný, nechtěl před těmito zde dát najevo, že je mu úzko. Jen tak v podvědomí mu probíhala vzpomínka na všecka ta zvěrstva, o nichž se mluvilo mezi lidmi i v cizím rozhlase, a z toho se prodírala otázka, čeká-li něco tako-233$

vého snad i na něho. Uvažoval, jak by on reagoval na tělesné mučení, když se s ničím takovým v životě nesetkal. Uvažoval, zdali kdy ještě uvidí svůj statek, svůj dvůr Borovinku, a uvědomoval si, že snad do dnešního dne nevěděl, jak to všechno má rád.

Auto s řevem vyjelo na kopec a dál uhánělo po rovině, motor teď tiše předl a dovolil mu věnovat se svým myšlenkám.

Statkář Mervart zastával všechny možné funkce ve veřejném životě, mimo jiné byl také v předsednictvu silničního výboru a teď si vzpomněl, že výbor měl v programu vynaložit veškeré úsilí na tomto opomíjeném úseku budování silnic v kraji. Teď, když auto chvílemi poskakovalo na špatné vozovce, oceňoval akci na asfaltování nebo betonování vozovek ve velkém rozsahu. Měli to už pěkně rozpracované a nebýt téhle „všivé a zatracené“ patálie, už by se s tím začalo. Možná to dostalo živější tempo poté, kdy on povozil jednoho pána z ministerstva po zdejších silnicích, když se mu podařilo dostat ho až sem, aby se pán pěkně na vlastní kůži přesvědčil, jaké jsou na Vysočině mizerné silnice.

Tenkrát ještě neměl vlastní auto, tak na to navnadil továrníka Rounka z Rakovce. Však jemu záleželo ještě více na tom, aby se tady silnice upravily. Na dráhu bylo daleko, a když tam musel posílat zboží, prodražila se doprava na špatných vozovkách opotřebením pneumatik a aut vůbec. Tak ten továrník na to propůjčil své auto a poslal vlastního syna, aby toho pána z ministerstva a statkáře Mervarta povozil po těch nejhorších cestách a nic je nešetřil. Ještě i v této zlé situaci se Mervart neubránil pošklebku. Bylo právě takové počasí jako dnes, učiněný „sajrajt“, a na silnicích lokáče

234$

řídkého bláta, a tu statkář pošeptal mladému Rounkovi, jen aby to přes ty lokáče vzal hezky zostra, aby si pan rada vychutnal ten rozdíl, jak oni to vidí od stolu na ministerstvu a jak to vypadá ve skutečnosti. Tak jeli hlava nehlava, auto se zmítalo ve výmolech, bláto stříkalo okolo i na skla auta, tu a tam to trochu uklouzlo - ještě dnes by se pan Mervart z duše zasmál, jak se pan rada držel sedadla a jak kroutil hlavou a ujišťoval, že záležitost silnic bude podporovat ze všech sil.

Tak se ten starý dub, statkář Mervart, bavil takovými vzpomínkami místo nářku a úzkosti a v duchu se smál veselé příhodě z minula. Pravá česká povaha, vždy hotova vymýšlet anekdoty, třeba pod samou šibenicí.

Celý kraj se zahalil do mlžné šedi, všecko bylo šedé, jak se porosty koupaly v té studené koupeli. Auto se hnalo tmou, reflektory ozařovaly jen úzký úsek terénu, silnici a pár metrů polí po stranách, statkář Mervart to tu však znal zpaměti a nemýlil se, když zaznamenal, že projeli Boraz, Střelničku a Knížek a ženou se k Brsanům. Teď nad nimi trčely lesnaté kopce a opodál se rozkládal velký panský rybník Nevrlý a jak projížděli lesem, slyšel v duchu jeho vzdychání a hukot a to ho náhle vzalo za srdce, jako by tu zaznělo loučení. Miloval lesy a vždy věřil, že ony milují i jeho, hlavně ty voňavé borové lesy. Sáhl pro kapesník a posloužil si hlučně a násilně, a když utíral nos, otřel také slzu, která se mu houpala na víčku.

Za dva nebo tři dny po Mervartově zatčení se vyjasnilo, pole trochu oschla, a tak bylo možné vyjet za prací. Přestalo pršet, ale bylo citelně chladno. Deputátníci se pustili do sklizně řepy, sváželi ji i nať do statku

235$

a řepu chvatně ukládali do sklepů. Dulina si nejen přála, ale vší silou se ujišťovala, že se děd vrátí v několika dnech. Do té chvíle chtěla mít všechno pod střechou, a proto popoháněla všechny nemilosrdně. Vstávala časně ráno a dohlížela, aby se vyjelo brzy, aby bylo všechno připraveno a uděláno tak, jak to chtěl dědeček. Pak se věnovala domácnosti, vedení knih a vyřizování záležitostí, co dělal až dosud dědeček sám. Hned první den odeslala strýci Dražanovi dopis do svazu, se stručným vylíčením té tragické události a dotazem, zdali na Borovinku někdo z Dražanů přijede.

Bože, jen aby nepřijela tetička! Možnost, že by mohli přijet Dražanovi všichni, ji poděsila. Ne, ne, to raději ne, teď by se nerada setkala s tetičkou. Obratem však přišel dopis od strýce.

{Zděsila jsi mne svým dopisem, milá Dulinko. Vždy jsem se bál, že si dědeček ublíží svým prudkým a nepředloženým jednáním, ale nenadál jsem se, že by to mohlo přijít tak brzy.

Co ty si počneš tak sama, ubohá holčičko, když nemáš v nikom opory? Kdybys chtěla, vzali bychom Tě k nám do Prahy, zatím však musíme vyčkat, jen co to nějak šetrně sdělím tetičce. Znáš ji, jak je citlivá. Některou neděli si to zařídím a přijedu za Tebou, abychom se poradili, co podniknout pro nebohého děda. Dámy Hromadovy Tě ujišťují svou účastí, znáš paní plukovníkovou, jak statečně všechno bere. Skarlet prý pláče a nejraději by se rozletěla za Tebou.}

Dulina byla dopisem i strýcem zklamaná. Mdle odložila dopis, od strýce čekala víc, představovala si, že přijede ihned. Byl tu totiž za ní už pan farář a radil jí, aby

236$

zajela do Brna a domáhala se rozmluvy s panem statkářem. Také doktor, když se náhodně potkali, ji k tomu pobízel.

„A zkuste to napřed s cigaretami. Jestli ti lotři vezmou kouření, bude jistě možné podplatit je i jinak. Nesmíme nechat toho dobrého člověka trpět a strádat. Musíme mu pomoci.“

Dražanovi že by ji chtěli k sobě do Prahy? To by neudělala a udělat nemůže, to není možné. Do Prahy k tetičce, při její nenávisti, kterou jí dala nepokrytě a vlastně veřejně najevo? Po tom všem, co Dulině řekla, přece nemohou být spolu pod jednou střechou!

Možné to nebylo ani s ohledem na běh hospodářství a konečně na celý dědečkův majetek, u toho musí ona zůstat, starat se o statek a bdít, aby nedošlo k nějaké škodě. A pak, neopustila by za nic tento drahý zapadlý kout, v němž prožila své mládí a našla svou lásku, Miroše, a pocítila první záchvěvy svého ženství při poznání, že on je pro ni jediný muž na světě. Jinde pro ni nebylo místo, ostatní svět neexistoval pro toto vážné, osamělé a zádumčivé děvče. Odešla by odtud jen tehdy, kdyby snad, nedej Bože, se Miroš nevrátil, dědeček umřel a Dražanovi ji vyhnali.

Napadlo ji také, co by se stalo, kdyby přece jen zvítězilo zlo na desítky let - také se to ve světě někdy stane - a kdyby tudíž čeští hoši, kteří šli položit život za svobodu vlasti, museli zůstat rozprášeni po světě.

Nepamatovala si, že by četla nebo slyšela v dějepise nebo v knihách historiků a spisovatelů, kteří bádají v historii, že by se byl vrátil kdo z exulantů, kteří museli opustit vlast. Jedině tehdy by opustila drahou Borovinku a vydala se za Mirem do kteréhokoli dílu světa, do cizoty a bídy.

237$

V devatenácti letech, která Dulina dovršila, se v myšlenkách a předsevzetích jde až na konec světa. Mladý člověk užívá tak rád silná slova - navždy, věčně, do smrti - a zdá se mu to vše lehké a snadné.

Nepodléhala však beznaději a poraženectví, pracovala, jak mohla nejusilovněji, a večer padala s bolestí v celém těle na své osamělé lůžko. Spala sama v řadě pokojů na chodbě, a když hučel chladný vítr v komínech, třásl okny, skřípal na žlabech a okapech, harašil větvemi stromů o okna, padala na ni úzkost, tiskla jí hrdlo a nedovolila spát. Tu si tiskla ruce na prsa, aby utišila pláč, deroucí se jí z hrdla. Rozmýšlela se, nemá-li požádat Rózu nebo Katinu, aby s ní spaly v jejím pokoji, ale nějak se bála jejich zvědavých očí a divných, škodolibých úsměvů. Navíc byly každý večer venku a domů přišly vždy velice pozdě. Tak byla sama se svými potížemi a starostmi a nalézala-li v něčem útěchu, tedy jen v modlitbě.

Přišel dvacátý osmý říjen a českému národu připomněl, jak je nešťastný pro to, co ztratil. V myslích lidí se vynořily vzpomínky na ty dvacáté osmé říjny, kdy se slavilo, jásalo a tančilo, ale jak už to na světě chodí, všechno časem zevšední, a tak český lid nepadal v tyto výroční dny na kolena, neděkoval už, neujišťoval a nesliboval. Pokrokovost se tehdy vykládala jako ústup od „oltáříčkování“ a „fangličkaření“, a tak národ zrušil řadu církevních svátků, a když už byl v tom, nebyl dalek toho, aby zrušil i ten dvacátý osmý říjen. Každopádně se zapomínalo a velikáni, kteří ten den svými skutky pozvedli na místo nejvyšší, buď umřeli nebo zapadli do zapomenutí. Tak svět odplácí!

Tentokrát tomu bylo jinak. Celý národ najednou

238$

vzpomínal se zaslzenýma očima a jak rád by byl slavil a jásal a „muže osmadvacátého října“ by ověnčil vavříny a nosil je na ramenou, kdyby jen mu to bylo dovoleno. Proto bylo ten den v Praze smutno a bylo smutno po celém státě. Přece však se našli odvážlivci, kteří položili květy k sochám Masarykovým a drahý hrob v Lánech zavalili kyticemi a věnci. Když v předvečer toho dne uslyšeli ze svých přijímačů kovový hlas prezidenta Beneše i humornou přednášku Jana Masaryka, div že nepadali na kolena.

Tajemník Dražan byl toho dne nezvykle rozčilený. Přišel domů dříve než obvykle a hned se staral, je-li Otouš doma.

„Bojím se, aby ti hoši neprovedli nějakou nepředloženost,“ ustaraně povídal, „je to pěkné, že kdekdo má tu trikolórku, ale to by nemuselo dopadnout dobře.“

Paní Dražanová se roztřásla zimnicí.

„Co tím, Bože na nebesích, dokáží? Jen na sebe přivolají hněv těch surovců. Je ti mi tak úzko,“ stěžovala si, „spím tak špatně a přepadá mne zase jakýsi hrozný strach, jako tušení něčeho zlého. Kdyby to bylo možné, abychom odjeli všichni na Borovinku! Jenže co s Otoušem, když tu musí být kvůli studiu?!“

To, že gestapo odvezlo jejího otce, již věděla, z té tragédie onemocněla a teprve předevčírem vstala. Dražan váhal dlouho, ale konečně jí to povědět musel. Ona co chvíli dotírala otázkami a stížností, proč otec nepíše, proč k dopisům od Duliny nepřipíše ani pár slov. Podle vžitého zvyku se z Borovinky týden co týden posílala Dražanům zásilka, máslo, drůbež, někdy ryba, teď na podzim zajíc i jiná zvěřina, a do zásilky vždy Dulina přiložila svůj krátký dopis, kam starý pán připsal pár slov a pozdrav.

239$

Nyní již opakovaně tam to dědečkovo připsání chybělo a to se paní Slávce stalo nápadným. Tak Dražan volky nevolky musel s pravdou ven. Bílý jak plátno, v očekávání reakce své ženy, šetrně a opatrně jí pověděl, co se stalo. Až se roztřásl z obavy, že to Slávku zabije. Člověk však vydrží mnoho a Slávce bylo souzeno vydržet nejen tuto ránu, bude muset vydržet ještě daleko horší.

Dražan, jako tajemník svazu průmyslníků, měl řadu známostí a pár i na vlivných místech, dokonce i s několika Němci se znal natolik, že mohl počítat s jejich pomocí, a tak se staral, snažil a nasazoval vše, aby se aspoň dozvěděl, proč byl vlastně jeho tchán zatčen a kde je uvězněn. Kolik týdnů však uplynulo a nedozvěděl se mnoho. Někdo naznačil, že je to pro útěk jeho vnuka do ciziny, někdo povídal, že proto, že je znám jako vyhraněný a radikální Čech.

Nikdo mu nemohl potvrdit, je-li pan Mervart ještě v Brně, snad prý je v Linci nebo na Pankráci, a konečně že prý je v Dachau. Dražan z toho měl těžkou hlavu, chvílemi to bylo k nesnesení. On měl tchána upřímně rád a nadmíru si ho vážil pro jeho charakter a především pro jeho smysl pro rodinu a péči o ni. I když měl starý pán slupku jakkoli drsnou, jeho jádro bylo křišťálově čisté a srdce štědré.

Dražanovi měli ze Slávčina domova takovou pomoc do kuchyně, že si z Dražanova příjmu mohli dovolit i jakýsi přepych - opakovaně si mohli popřát dovolenou na Riviéře nebo v Itálii u moře s návštěvou Říma a Neapole. Chystali se na Jugoslávii, když Němci udělali škrt přes všechny takové plány na neurčitě vzdálenou dobu.

Jak je dobře, že člověk nevidí do budoucna! Možná, že by se mu ani nechtělo žít.

240$

Toho sychravého dne zatoužila paní Dražanová po Borovince. Vábila ji představa, že by tam v tichu a poměrném klidu nerušeně vyčkávala návratu tatínka a Miroše. Ale jen kdyby tam nebyla Dulina!

Dulina, ta Dulina – s ní se nemohla snést! Jako matka si uvědomovala a denně připomínala, že jí odloudila syna. Vždyť on se svěřil jí, Dulině, bezvýznamnému děvčeti, se svými záměry a své matce ne! To bylo neodpustitelné a k nepřekonání. Ujišťovala se v duchu, že tu holku nenávidí a že je nemyslitelné žít s ní pod jednou střechou. A co že to řekl otec? Že dá svůj majetek připsat Mirošovi a Dulině napolovic? Ne, to tedy ne! To paní Slávka nepřipustí! Za žádnou cenu to nepřipustí! Až se Miroš vrátí, musí se vrátit ke své matce, a to v každém případě. Až on se vrátí, slavný a vážený, ověnčený ctí a řády, jako se vrátili legionáři po první světové válce z evropských bojišť, ani si nevzpomene na nepatrnou Dulinu. Vezme si děvče z nejlepší rodiny, nebo si takovou přiveze ze světa.

Když přišel Otouš toho dne domů, přivítal ho otec starostlivými slovy a vážnou tváří: „Poslyš, chlapče, kdyby se chystaly nějaké demonstrace, drž se zpátky a nezúčastňuj se toho! Bláhovostí se ještě nevyhrály žádné bitvy ani revoluce. Obyčejně ztroskotaly na pošetilé ztřeštěnosti. Musíme vyčkávat a mlčet. Dá Bůh, že přijde den, kdy budeme moci vyjít do ulic veřejně a okázale. Dnes by to však nemělo smysl.“

„Nu, táto, to už se potom bude lehce demonstrovat a slavit, to pak dokáže každý!“ trochu posměšně odpověděl Otouš. „Ale neboj se, neprovedu nic. Večer půjdu k Hromadovým a zůstaneme doma.“

„Bylo by lépe, kdybys zůstal doma s námi,“ zatoužila mamina. „Uvařili bychom si čaj a také jednou bys

241$

byl náš,“ dokončila kousavě, se skrytou žárlivostí.

„Poslouchat tvůj nářek, mamko?“ zasmál se Otouš. „Odpusť, ale smluvil jsem si s Hromadovými dámami partičku karet. Jsou samy, nemohu je zanedbávat.“

Paní Slávka vzdychla a pokrčila rameny. Zapomněla už, že v Otoušově věku byla sama také sobecká a bezohledná ke své matce. Takoví jsou ovšem všichni mladí lidé.

Tajemník Dražan se dozvěděl teprve druhého dne, že na 28. října skutečně demonstrace byly. Byl ten den doma se ženou a nemohl se tudíž dozvědět ani ráno, co se v městě dělo. Jelikož přání je otcem myšlenky, byl si jist, že všechno prošlo klidně a hladce, ba, dokonce si nad tím povzdechl: „Takový jsme národ! Ach ano, kdyby tak vstali naši předkové, to ano, ale my? My si dáme líbit všechno.“

Ale první známý, kterého potkal cestou do zaměstnání, ho vyvedl z klidu, když mu líčil, k jakým hrozným událostem včera na pražských ulicích došlo. Bože, a ten Otouš přišel asi v půl dvanácté a o ničem se nezmínil ani slovem!

Teprve nazítří se pan tajemník dozvěděl, že občané, a především mládež s vysokoškoláky v čele, se dopustili provokací, vyvolali incidenty, které mají vážné následky. Poslední zpráva, kterou kdosi do svazu přinesl, mluvila o tom, že na klinice profesora Jiráska leží těžce zraněný medik Opletal se střelnou ranou v břiše, že byl okamžitě operován, ale jeho stav je beznadějný.

„To je hrůza,“ děsil se tajemník a vyptával se Otouše: „Znal ses s tím nešťastníkem, stýkali jste se?“

„Nestýkali, ale znal jsem ho dobře. Byl u nás v před—

242$

sednictvu,“ zamyšleně informoval otce Otouš a kousal si rty.

Když pak nešťastný Opletal, ten nejmladší národní svatý, podlehl svému zranění, otřáslo to celou Prahou. Hle - obraz německé kultury, hle - nevinná oběť!

Paní Dražanová prosila Otouše sepjatýma rukama: „Nechoď na ten pohřeb, neúčastni se toho. Spraví se to bez tebe, pomodlíme se za něho doma! Obětujeme mu chvíli mlčení, rozsvítíme mu pod Ukřižovaným, ale na ten pohřeb nechoď. Stane se tam něco hrozného, vím to a zdálo se mi zle o malém dítěti, a to je vždy předzvěst soužení!“ Brala syna kolem krku, laskala a hladila ho, ale Otouš se jí vytrhl.

„Co si myslíš? Že zůstanu zbaběle doma? Ale neboj se, vždyť není nic zakázáno, tak co se mi může stát? Jdu svému kolegovi na pohřeb, to je všechno!“

Paní Dražanová si ověřila, že její stížnosti na neposlušnost dnešní mládeže byly oprávněné. I její synové si dělali, co chtěli. S úzkostí pak, všecka nemocná čekala, na příchod manžela ze zaměstnání a visela mu na rtech, když se ptala: „Jak probíhá ten pohřeb a co se děje ve městě?“

Dražan zase nevěděl, co je pravda a co výplod fantazie zmučených mozků. Povídalo se, že studenti se pohřbu zúčastnili v ohromném množství, že nesli za rakví věnce z červených růží s nápisy na stuhách jako: „Sbohem, kamaráde, pomstíme Tě!“ Někdo vypravoval, že podupali německého důstojníka, který potupil jednoho vysokoškoláka políčkem do tváře. Bůh suď, byla-li to pravda. Bylo by však překvapující, kdyby vyvřela otrávená česká krev?

Pak přišla noc hrůzy - vraždění neviňátek.

Novodobý Herodes napájel krví mladistvých odvě-

243$

kou nenávist Černí gestapáci a s nimi vojáci vtrhli do vysokoškolských kolejí a vyháněli a pak zatýkali chlapce i dívky. Brali je šmahem, bez rozlišení, byli či nebyli-li na pohřbu Opletalově a zúčastnili-li se tiché demonstrace. Hrůzou a slzami oslepené oči viděly jen v mlze, jak Němci před sebou hnali halabala oblečené hochy, které vytáhli z lůžek, stejně jako dívky, které v pyžamech, jen s přehozenými plášti klopýtaly v tom divém chvatu za nelidského řevu těch bestií. Desítky, ba stovky jich za hrubého pobízení namáhavě šplhalo do nákladních aut a do rána se už hovořilo o tisících odvlečených vysokoškoláků.

Nikdo dnes nedovede říci, kolik jich tehdy bylo, kolik bylo těch zastřelených na útěku, jen jedno je jisté: devět jich postavili ke zdi a bez soudu je zastřelili. Devět mladých hrdinů, předáků studentských spolků. Ne pro nějaké provinění. Na výstrahu, sdělili vrazi českému národu!

Ó, nebesa! Je tak hustá ta listopadová mlha, že k vám nepronikly kletby matek ani nářek vražděných nevinných?

Ráno po té hrůze přišlo mokré, ponuré a studené. Mlha visela z oblohy v rozervaných cárech a Praha se probouzela jako ze strašného snu ve zděšení a horečce. Lidé poslouchali a lekali se. Co to? Snad salvy z Peckova paláce? Co to znamená? Ohlíželi se po sobě pláčem a děsem oslepenýma očima.

Kolik že popravili těch mladých mužů, odervaných od pramene vědění? Devět hned, mnoho desítek později. A kolik jich pak utrápili v koncentráku? Prý dvě stě a pak snad dva tisíce. Kdož ví? Těžko se opatřují přesná čísla. Úřední hlášení mluví o dvaceti. To vše jen na výstrahu a jako ukázka, jak brutálním je Němec pánem.

244$

Vysoké školy byly s okamžitou platností zavřeny na tři roky. Ovšem jen ty české, Karlova a Masarykova. Německá byla v provozu dál. Karle Čtvrtý, ty evropský velikáne, slyšíš ve své kamenné hrobce, co se to stalo s tvou univerzitou?

Svatý Václave, dědici české země, kníže náš! Kdy sestoupíš ze svého pomníku, abys svolal své blanické vojsko? Že ještě není čas? Ještě není dovršena míra utrpení českého národa?

Jene Huse, víš, co se stalo s tou pravdou, pro kterou jsi podstoupil potupnou smrt na hranici?

Toho dne ovládl Velký pátek celou zemi. Stovky žen klečely u paty kříže. Mnoho jich ztratilo své syny, mnohé nevěděly, jsou-li jejich synové mrtvi nebo odvlečeni bůhvíkam. Studená hrůza šla Prahou, sedala na římsy domů, ploužila se ulicemi, seděla v kavárnách za stoly, naplňovala prostor mezi nebem a zemí.

Paní Dražanová náhle zapomněla na své choroby, nebylo času na mdloby, na nervy a na naříkání.

Otouš toho dne vstal proti svému zvyku velmi časně, ustrojil se jen tak zpola a šel do koupelny.

„Neboj se o mne, mamino,“ povídal s nuceným klidem, „nic se mi netane, ale já - no, já musím z Prahy. Pojedu na Borovinku.

„Proboha a ještě dnes?“ zděsila se matka, „vždyť nemáš nic připraveno a…“

„Správně,“ pochvaloval synův nápad tajemník, „uděláš dobře, ztratíš-li se odtud, připravím ti peníze a ty vyhledej jízdní řád.“

„V Praze nemohu nastoupit do vlaku, táto. Půjdu pár stanic pěšky a nastoupím pak tajně. Neboj se, máti, je v tom trochu romantiky,“ statečně se usmíval Otouš a pokoušel se dokonce si hvízdat.

245$

V koupelně však odložil bezstarostnou tvář. Když se vracel z kuchyně, kam si odskočil pro boty, zazvonil někdo u dveří v předsíni. Hospodyně šla otevřít. Před dveřmi stáli dva muži v černých uniformách.

„Otakar Dražan?“ vypálil na ni otázku jeden z nich.

„A… ano… vlastně ne… on ještě spí,“ brebtala poplašená žena, „či vlastně, už odešel. Já ani nevím, počkejte trochu.“

Gestapo!

Jsou to vůbec lidé?“ ptala se hospodyně sama sebe a jejich výhružných tváří. „Ne, nejsou, jsou to vtělení ďábli. Rodičko Boží, která jsi potřela hlavu hada, stoupni i těmhle na krk!“

V těch dnech se ptalo mnoho lidí, a bylo v tom kus českého zadostiučinění: „Jak mohl německý národ, který se vydává za nositele kultury, klesnout tak hluboko, že vycvičil své mladé muže na tyto šelmy, které vraždí, loupí a vodí nevinné lidi na popraviště?“

Čechům připadalo, a zase v tom byl kousek útěchy, že stojí nad Němci mnohem výše, že každý malý český člověk vysoko převyšuje tyto německé zlotřilce.

A členové české inteligence se ptali jeden druhého, co si Němci počnou s takovými gestapáky, až bude po válce a oni budou chtít žít v klidu a míru s ostatními, až budou i doma chtít žít v bezpečí? Jak si ti mladí odvyknou používat surovost a zločinnost, která byla teď povoleným projevem jejich zaměstnání? Nebudou třeba dál prolévat krev? A lze vyloučit, že i doma? Budou mít Němci dost dřeva na šibenice?

To ovšem ještě nešťastní a dobromyslní Češi nevěděli, že režim může zkazit charaktery, že v každém národě se najdou géniové zla, kteří terorem mohou držet tisíce a milióny občanů ve své moci, že v člo—

246$

věku dřímá bestie, která se dá vypustit.

„Otakar Dražan? Je doma Otakar Dražan?“

Nejprudší jed, vstříknutý do žil, nemůže mít strašnější účinek, než slova z úst černých bestií, slova, jež zmrazila manžele Dražanovy. Oba byli několik okamžiků neschopni slova, neschopni pohybu, neschopni myšlenky.

„Neslyšeli jste?! Hledáme Otakara Dražana. Kde je? Schnell, schnell!“ zahřměl na ně druhý gestapák, „je přítomen?“

„Ne… není… vlastně stůně. Je nemocen, leží už několik dní… je vysílený, nemůže chodit,“ koktal zcela popletený otec Dražan, zrudlý pod ostrým pohledem dvou studených očí, když se nešikovně snažil nějak tu hrůzu oddálit. Cítil se jako žába, když na ni upře pohled zmije, nebyl schopen rozumné myšlenky. Jak zachránit Otouše, to byla jediná myšlenka v prázdném, ochrnutém mozku.

Vtom však se mu přece v hlavě začal odvíjet nápad, riskantní, ale snad možný. Z ložnice vedou dveře do koupelny, odtud okénkem po mírně skloněné střeše přístavku seskočit do dvora, v zadních dvířkách je jistě jako obyčejně klíč do té uličky a pak snad… Snad to Otouše napadne v této osudné chvíli, ale jistě, on už jistě prchá koupelnou… Teď je na nás zdržet ty lupiče, ty vrahy, co nejdéle je zdržet a odvést je ode dveří do ložnice! V panice a ztrátě soudnosti se Dražan vrhl k těm dveřím a zalehl je svým tělem, rozhodnut nasadit svůj život pro záchranu života synova.

„Ustupte!“ zařval jeden gestapák.

„Udělejte místo,“ zahřměl druhý a několik zkušených hmatů hravě zlomilo odpor tajemníka a ten už letěl přes místnost jako odhozený míč, narazil na stůl

247$

a porazil židli. Na zkamenělou matku se ti pochopové ani neohlédli. Ó, ano, vždyť katovi pacholci se na Golgotě také neohlíželi na zdrcenou Matku!

Vyrazili dveře a vrazili do ložnice.

Tam stál Otouš u lůžka, zmatený, vylekaný, oblečený jen zpola a teď vykročil popuzeně vstříc útočníkům. Nabíral dech a sbíral odvahu. Pak zvolal: „K čemu takový povyk? To musíte takhle surově zacházet s mým otcem, když hledáte mne? Já jsem Otakar Dra…“

Vtom se zvedla ruka toho vyzáblého kata s revolverem, záblesk a ohlušující rána. Beze slova a zcela chladně a přesně střelil ten černý zlotřilec z bezprostřední blízkosti Otouše do hlavy. Otouš ještě pokročil, jeden krok pevný a přirozený, druhý vratký, s pokleslým kolenem, ve tváři se rozestřel úsměv zpola překvapený, zpola něhyplný.

„Mamino, nelekej se, to pře…“ divně zaškrceným hlasem zašeptal, padl u lůžka na kolena a pak tváří k zemi, takže nebyla vidět malá ranka uprostřed čela. Zato v týle se zalila krví velká, rozeklaná rána a krev smočila vlasy a rozlévala se po podlaze.

Otec Dražan se vymrštil ze země, dvěma skoky vrazil do ložnice a odhodil ty dva vrahy.

„Ježíšmarjá,“ vyrazil zoufalým hlasem, „Otouši! Moje dítě! Co jste to udělali, vy proklatci?! Jděte někdo pro doktora, pro sanitku! Ježíši Kriste! Anežko, Anežko! Pro lékaře!“ křičel, ba řval a pobíhal po místnosti, přiklekl zase k synovi, chytal do rukou jeho krev, snažil se ho obrátit tváří vzhůru, ale nemohl to dokázat. Otouš byl najednou tak těžký, tak hrozně těžký, bezvládný a tichý.

Gestapáci stáli chvíli také jako ustrnulí. Že by si uvědomovali, co spáchali? Ale to ne, to nebyly lidské

248$

bytosti s lidskými city! Oni jen vykonali svou povinnost. Najednou byli pryč, snad ani neřekli to jejich „Heil Hitler“.

Kdo zvedl Otouše a položil ho na postel, kdo doběhl pro lékaře a přivedl ho, to si nikdo nezapamatoval. Jen jedno bylo divné, a to si později všichni v úžasu uvědomili, že paní Dražanová neomdlela. Ona dokonce ani neplakala, nekřičela, seděla jen u svého syna a překotně utírala krev, která proudila do polštáře - oh Bože, takové krve! Jako by ji tím mohla zastavit a zastavit tak také prchající Otoušův život. Vzala na to Otoušovo pyžamo, ještě teplé jeho tělem, jak je před chvílí svlékl. Napřed kabátek, pak kalhoty a když to nestačilo, sáhla po ručníku, který tu Otouš pohodil, a zase horlivě a důkladně utírala a zase brala do rukou jeho ruku a otírala jeho tvář kvapně blednoucí a měnící svůj výraz. Hned zase prohlížela Otoušovy bílé ruce a zoufalého manžela pobízela skoro dětským hlasem, jako by odříkávala básničku: „Tak kdy už přijde ten doktor, podívej, jak je náš chlapeček ztrátou krve docela bez sebe, je potřeba rychle zastavit krvácení, jednat… Ach, můj Bože!“

Přiběhla Anežka, dlouholetá hospodyně u Dražanů, pohlédla na mladého pána a hrůzou zakvílela: „Milostpaní,“ v pláči jektala zuby, „kde mají nějakou hromničku, vždyť mu musíme aspoň rozsvítit a musíme se pomodlit!“

„K čemu to?“ jako ze spaní se ptala paní Dražanová, „teď jen, aby tu byl ten doktor!“

Však ten už také přispěchal. Bydlel nedaleko a byl rodinným lékařem této zámožné rodiny a osobní přítel tajemníka Dražana. Měl také syna, ale ten studoval teprve na gymnáziu a ne příliš úspěšně.

249$

Když teď lékař vstoupil do ložnice a pohlédl na postel, zbledl leknutím. Přikročil blíž a sáhl Otoušovi na ruku, na čelo, přiložil dlaň na hrudník, přiklekl a poslouchal srdce postřeleného mladého muže. Vstal a pokynul hlavou.

Nešťastný tajemník uvěřil, že Otoušovi je už dobře, ale jemu, jemu bylo strašně zle, v té malé chvilce zestárl o několik let, pleť mu zešedla a vlasy, vždy pečlivě učesané a přilehlé k hlavě, měl rozcuchané, padaly mu teď v neladu na čelo.

Lékař mu stiskl rameno. „Jen statečnost, milý příteli, jen klid. Nic jiného nemůžeme dělat, milostpaní,“ obrátil se k paní Slávce.

Vtom přišla Anežka, v ruce hořící hromničku.

„No tak, co je, doktore?“ podrážděně se obrátila paní Slávka na lékaře. „Proč nic neděláte? Dělejte přece něco, podívejte se, jak ten chlapec krvácí!“ A zase brala do rukou Otoušovu hlavu. „Spí, nemůže se probrat.“

„Milostpaní, buďte statečná,“ sklonil se k ní lékař a hlas se mu chvěl pohnutím. „Dnes nejste jediná Matka Bolestná, takových je dnes v Praze mnoho.“

„Co… co… co to mluvíte? Doktore, což…“

„Váš syn, milostpaní, váš syn je mrtev!“ řekl lékař a sklonil hlavu.

Hromadovy dámy přišly, když už Otouš byl oblečený, uložen na pohovce, bílý a studený jako mramor. Paní plukovníková byla jako vždy vyrovnaná a klidná.

Skarlet byla v obličeji skoro stejně bílá jako Otouš. Zoufale a zděšeně zírala na tuto změněnou, cizí tvář a mamě hledala odvahu přistoupit až k němu. Odvráti—

250$

la se, opřela čelo o zeď a štkala bez slz, nemohla potlačit své zoufalství.

Jen tiše, mé děvčátko,“ šeptala jí matka a pohladila ji po rameni, „tady musí být klid. Vždyť nevíme, odešla-li už duše drahého Otouše a není-li rušena tvým nářkem. Paní Slávinko,“ obrátila se na zlomenou matku, „mohu-li vám něčím prospět ve vašem žalu, stojím při vás. Vím, že v tuto chvíli jsou veškerá slova slabá, mohu tedy jen říci potěš vás Pán Bůh, neboť z nás to nedokáže nikdo,“ objala svou přítelkyni a políbila ji na tvář.

Návrat z Olšanských hřbitovů, kam uložili Otouše, byl smutný.

Paní Dražanovou museli skoro vynést z auta, tajemník byl sehnutý jako stařec a Skarlet, ta byla jako zlomený růžový květ.

Jen klid, Skarlet, jen klid! Stále si říkej, že jsi Hromadova! Víš, jaký byl tatínek! Vše je nutno vydržet a přežít. Jen dýchej zhluboka a drž se zpříma. Žijeme ve velké době a té je třeba přinášet oběti. Ona všecka ta prolitá nevinná krev netekla nadarmo.“

„Vy, milostpaní, ještě věříte?“ bezzvučně řekl Dražan, když zaslechl poslední slova paní Hromadové, „ještě doufáte? Já už nemohu. Celá ta doba šťastných dvaceti let způsobila, že nás zbavila víry. Teď mi připadá, že Bůh - je-li jaký - je poražen ďáblem.“

Paní Dražanová si počínala jako nepříčetná. Když zavírali Otoušovu rakev, začala zuřit. Nechtěla ho dát, svéhlavě tvrdila, že není mrtev, a teď, po pohřbu, rvala se s Anežkou, když chtěla převléci zakrvácenou postel. Krev již byla cítit a pohled na ni zesiloval příšerný dojem z celé místnosti. Paní Dražanová křičela,

251$

že ta krev je částí jejího syna a tím jediným, co jí z jejího Otouše zbylo. Na ní se ukázalo, jak chabá je víra většiny vzdělanců a jak málo jim zbývá pro těžké životní chvíle.

Konec 1. dílu

2. díl

Trvalo dlouho, než paní Dražanová zvedla oči a podívala se z okna, než se rozhlédla po bytě, než se učesala a podívala do zrcadla. Ložnice byla jako hrob a ona v ní jako mrtvola. Vždyť ztratila oba syny. Oba! Kdo pochopí žal této přecitlivělé a těžce zkoušené matky?

Chýlilo se k Vánocům, už ležel sníh a třeskutý mráz svíral zbičovanou zemi ocelovými obručemi. Dražan se rozhodl řešit neutěšenou situaci v rodině změnou bydliště. Podařilo se mu přimět Slávku k souhlasu s plánem strávit svátky vánoční na Borovince. Vždyť nevěděli, co je s dědečkem, Dražan se trochu styděl za to, že pro svůj žal a ztrátu zapomněli na dědu, a nebyl si ani jist, poslal-li vůbec Dulině zprávu o smrti Otouše. Teď silně zatoužil po tichu a klidu tchánova dvorce, po svaté samotě venkova. Snad najde úlevu mezi těmi prostými lidmi, kteří cítí jako on a doufají…

Paní Slávce bylo všechno jedno, poddávala se nyní jeho vůli zcela bez odporu. Jenom žádala, aby se jí nikdo na nic netázal, nelitoval ji a nemluvil na ni. Oba manželé se děsili samoty o Štědrém večeru. Lekali se vzpomínek a citu i poezie, jímž vládne ten jediný večer v roce, večer Božího narození. Možná, že by k nim přišly dámy Hromadovy, ale paní Slávka je teď snášela

255$

špatně. Nemohla pochopit, že Skarlet tak snadno, podle jejího mínění, přežila ztrátu Otouše.

„Jistě ho neměla tak hluboce ráda, jak si to zasloužil,“ opakovala stále.

Teď se chytila návštěvy Borovinky s nadějí, že třeba bude Dulina mít nějaké zprávy o Mirovi.

Autem už se jet nedalo, nebyl benzin pro soukromá vozidla a i pro úřední jej bylo málo. Tak se začalo jezdit vlakem, a to jen do určité vzdálenosti od místa bydliště. Takové cestování bylo pro Dražanovy nepohodlné. Byli jím při svém žalu a smutku otráveni a tajemník, když viděl německé vojáky, německé prapory a nápisy, byl zhnusen až k fyzické nevolnosti.

Borovinka jako by spala pod sněhovým příkrovem. Každý domek, každá chaloupka jako by měly novou bělostnou střechu. Mervartův statek s mohutnou bílou čepicí dnes vypadal ještě důstojněji než jindy. Lesy a kopce se modravou bělostí rýsovaly proti azuru.

Na Dražanův telegram vyjely z Borovinky na nádraží kočárové sáně a ty teď skřípěly na umrzlém sněhu a rolničky zvonily v rytmu klusajících ryzáků.

Čeledín, který seděl na kozlíku kočáru, byl jaksi strnulý a nemluvný. Snad se neodvažoval začít běžnou konverzaci s těmito hosty a v takové situaci. Tak považoval zamlklost za řešení, když vezl lidi, kteří tonou v nejhlubším smutku. Dražanovi se tedy o panu Mervartovi nedozvěděli nic nového. Kočí si vzpomínal na jiné takové jízdy z nádraží, když vozil Dražanovy mladé pány, to byla jízda veselejší, když pravidelně přijížděli na Vánoce, však vynechali až předloni. Ti hoši přiváželi veselí, radost ze života a… cigarety. Pomyšlení, že ti čilí, bujní chlapci jsou navždy pryč, skličovalo celý statek. Teď si všichni dokonce říkali, že Otouše měli

256$

raději - pro jeho povahu, protože on nedovedl nikomu ublížit.

Paní Dražanová, schoulená do kožešin, ležela tváří na prsou svého muže a zavírala oči, aby neviděla okolí, jež připomínalo domov a ztracené štěstí minulých let. Rolničky, jejichž jásavý hlas slýchávala v dětství tak ráda jako předzvěst příchodu malého Jezulátka, zněly dnes jejímu sluchu jako umíráček.

Dulina zatím chystala vše pro hosty. Voda na kávu se vařila už na okraji plotny a ona čekala, až uslyší zvuk přijíždějících saní. Dohlížela přitom na to, aby v hostinských místnostech hřála kamna, aby se tetička nemohla zlobit, že je tam chladno. Služky pobíhaly sem a tam, Róza kontrolovala ještě úklid v těch místnostech a proháněla Katinu, když zjistila drobné nedostatky v úklidu. Ta nezapřela svou povahu, byla samá legrace, pokukovala po slečně a Róze šeptala do ucha nějaký vtip. Dulina, rozčilená, se těžce soustřeďovala pro strach z tetičky.

„Dej Bože, aby se alespoň na čas změnila, aby mi podala jedno laskavé slovo, aspoň jediné.“ Ona je po celý dlouhý čas samoty tolik potřebovala a nikdo, nikdo s ní vlídně nepromluví a nestojí o její sdílnost.

Rolničky zmlkly, sáně zastavily pod verandou a kočí seskočil, aby rozepnul koženou pokrývku a pomohl panstvu vystoupit. Tajemník mu poděkoval a vtiskl do ruky papírek.

Dulina věděla, že se čeká na to, aby přiskočila, tetince políbila ruku a vykřikovala, jak je šťastná, že nejmilejší hosté přijeli. Ale ona to nedokázala. Nebylo jí to vrozeno, nebyla k tomu vychována a v dědečkově tvrdé škole se to sotva mohla naučit. Zůstala tedy stát opodál a čekala, až si jí strýc a teta všimnou. Když se

257$

tak nestalo, zdvihla kufr a příruční kabelu a šla za hosty do bytu.

Paní Dražanová stoupala do schodů a co krok, to zastavení pro ukrutné bolesti u srdce. Na schodech vzpomínala, že tady chodil její tatínek, tady stával, když přijížděli na návštěvu, na těchto schodech jim mával, když odjížděli do Prahy. A pokaždé huboval, ale přitom se staral, aby se hostům dostalo všeho prvotřídního. Svým křikem a hubováním snad zakrýval dojetí při příjezdu a odjezdu svých drahých. Po těchto schodech také skákavali její hoši. Miroš v uniformě s elegantní důstojností, Otouš často ušpiněný jako kominík, brával tři schody najednou.

Ó, bolesti a hrůzo ztraceného štěstí! Člověk si musí stále a všude připomínat, že jsou oba nenávratně ztraceni.

Dulina vyčkávala v hale na hosty, a když přišli, brala od nich pláště, věšela je do skříní a ptala se, jen tak ze zdvořilosti, jakou měli cestu, jak bylo ve vlaku a zda byla příjemná cesta na saních. Strýc Dražan se zapojil do té rozprávky, je dobré mluvit o maličkostech a oddalovat tak řeč o tom, co vysává náš rozum a ničí nervy. Tak se řeč stočila na situaci, která se každým dnem přiostřuje, o Polsku, kde to spěje k zoufalému konci, o těch strašných událostech v Praze - a to už byli na dotek u Otouše a o tom se před Slávinkou stále ještě mluvit nemůže.

Dulina se omluvila a odběhla do kuchyně pro kávu a poznamenala, že je horká a snad přijde vhod. Dražan vyslovil poděkování a podivil se, že má Dulina ještě kávu zrnkovou. Paní Dražanová mdle prohlásila, že je prokřehlá a vezme zavděk teplým douškem. Dulina měla teď možnost podívat se na tetinku zblízka a tak jí

258$

neušlo, jak je zestárlá a jak jí uvadla pleť. Co udělá z ženy velký žal a zármutek!

„Víš něco o dědovi?“ ptal se Dražan. Stál zády ke krbu a mnul si zkřehlé ruce, přitom sledoval Dulinu, jak krájela bábovku. „Psal? Nasazuji všecky páky, abych ho dostal domů, ale je to marné,“ dodal a znovu se vrátil pohledem na Dulininy ruce. Jak se jí třesou!

„Ano, je tu od něho dopis, hned ho donesu. Psal si o teplé prádlo, koupila jsem nové a jen co jsem je přeprala, hned jsem je poslala. Jsem tak ráda, že mi to povolili.“

„Psal také něco o sobě?“ zeptala se paní Dražanová a zvedla své krásné, ale pohaslé, vyplakané oči. Dulinu ten pohled dojal až do hloubi nitra, v tu chvíli zapomněla na všechno a toužila jen tuto trpící matku potěšit.

„Psal, že je zdráv a že se těší na shledání. Zřejmě nemohl napsat víc kvůli kontrole.“

„A Miroš?“ znovu tak bezzvučně se ptala Slávka.

Dulina pokrčila rameny: „Od té doby nepřišlo nic.“

Smutné mlčení, jež následovalo, přerušil Dražan, aby tísnivou atmosféru trochu oživil:

„Půjdeš někam, Dulinko? Proč si nesvlékneš plášť? Máte tu krásné teplíčko.“

„Ne, nejdu nikam, strýčku, zapomněla jsem a… bylo mi prve zima.“

Dražanovi přišlo pohlédnout na Rózu. Přinášela cukřenku a kleštičky na cukr a jak to kladla na stůl, spatřil na její tváři letmý, škodolibý úsměv. Nebo to nebyl úsměv, to jízlivé zakřivení úst?

Dulina vyšla do předsíně, kde svlékla plášť a pověsila jej. Okamžik stála, jako by z něj obírala nějaká

259$

peříčka, pak nechala ruce klesnout a těkala očima po podlaze. Konečně zvedla hlavu a vzpřímeně, i když se zatajeným dechem, vešla do jídelny. Měla sklopená víčka a dlouhé tmavé řasy jí padaly až na tváře. Usedla, nalila si kávu a jak si ji sladila, zazvonily kleštičky o cukřenku.

U stolu zavládlo trapné ticho. Paní Dražanová se přebírala v jídle, tajemník si v rozpacích odkašlal. Jako na zavolanou volala Katina Dulinu do kuchyně, a ta se omluvila a odešla.

Manželé Dražanovi na sebe pohlédli a strýc Dražan zavrtěl hlavou a pokrčil rameny. Paní Slávka sepjala ruce na stole a když byla schopna slova, vyrazila: „Pro všechno na světě, Dulina je těhotná!“ Po těch slovech zbledla ve tváři a jemný nosík se jí protáhl do délky. „Kde k tomu přišla? Co tady dělala? Můj Bože, můj dobrý Bože! Můj Miroš,“ vyrážela, „snad na ni vzpomíná, snad je jí věrný a ona…?! Můj dobrý, nešťastný chlapec!“

„Proč nešťastný?“ šeptal Dražan a znovu si odkašlal. „Což, je-li to jeho?“

„Mirošovo?“ zvolala pobouřeně paní Slávka a vztáhla před sebe ruce jako v obraně. „On?!? Můj syn by neudělal něco tak nečestného! Ručím za něho!“

„Neruč, maminko,“ zašeptal Dražan a zvedl varovně prst, „neruč za nikoho. Někdy nemůže člověk ručit ani za sebe, ani…“

Dulina se vrátila a jako bez ducha usedla na své místo.

„Zeptej se jí!“ řekl Dražan jaksi podrážděně, když kráčel za Slávkou, která vyskočila od stolu a pospíchala do hostinských pokojů. V hněvivém rozhořčení si tiskla hlavu.

260$

„Což mohu? Padla bych hanbou a bolestí k zemi! Tohle je Mirošovi odměnou za jeho lásku? Bože můj, jak se můžeš dívat na tolikerou křivdu a špatnost!“

„Nemluv tak, Slávinko. Prosím tě, Bůh se dívá na větší špatnosti a křivdy a nezasahuje. Vyčkává patrně a poskytuje lidem příležitost k polepšení.“

„Ale tahle špatnost je tak černá a podlá! Jsem si jista, že Miroš je jí tam věrný a utrácí tak ve své nesmyslné lásce svůj krásný mladý věk. Co by si mohl užít, kdyby nenosil v srdci takovou…“ lomila rukama paní Slávka.

Tajemník se usmál - snad poprvé od chvíle, kdy zemřel Otouš.

„Myslíš, že to bude velká škoda pro něho, zdrží-li se toho užívání? Že to na něm bude nějak vidět? Jak já ho znám, tak odešel do ciziny plnit lepší úkoly, než užívat co nejvíce rozkoší se ženami. Možná, má drahá, že mu bude jen k prospěchu, zachová-li trochu věrnosti a bude se stranit milostných dobrodružství.“

Dál však Dražan nechtěl tu věc rozvádět, měl největší pochopení a útrpnost se svou ženou v její bolesti, která byla jistě nejméně tak velká jako jeho. V noci, když nemohl spát, ležel tiše a bál se pohnout, aby ji nevzbudil, měl pocit, že jeho nitro je velká, palčivá rána, která se nechce hojit, nemůže se zacelit. Je konečně pravda, že krev není voda a její výkřik že nelze ničím umlčet.

Cítil žal i pro Miroše, vždyť ho měl upřímně rád, ale spíše proto, že to byl syn jeho Slávky. Ale pro Otouše měl cit jiný, cítil, že pro jeho ztrátu zrovna hyne. Bylo mu tak ukrutně zle a co horšího, musel tu svou zničující bolest tajit před ženou. Vždyť viděl, jak je zdrcená. Nemluvil tedy dál ve prospěch Duliny a přikyvoval

261$

k dohadům své ženy. Říkal si, že konečně se jí třeba trochu ulehčí, když našla jiný problém, pro který se může trápit, a tím zastínit ten velký a krutý žal pro Otouše.

Tak zůstala tato trapná záležitost nevyluštěnou hádankou. Mlčenliví sedali všichni ke stolu a mluvilo-li se u stolu vůbec, tedy jen o dědovi, při čemž se Dulina vzrušovala, bolestně o něm blouznila a přecházela pak na Otouše, což drásalo stále krvácející ránu v nitru jeho matky. Hovoru o Mirošovi se všichni úzkostlivě vyhýbali.

Pak přišel Štědrý den a jak už to každoročně je, daleko rychleji než jiné dny uháněl k večeru.

Ten rok přišla zima brzy a hned tvrdá. Již skoro týden byl třeskutý mráz a neustálý vítr sprašoval sníh a navál na silnice a cesty závěje, že zamezily veškerý provoz. Nad tím vítr ječel a bouřil v čistém vzduchu, kde rozhazoval hrsti krystalků, které se stříbrně třpytily v záři měsíce. Krajina byla přikryta jednolitou bělí, kterou nerušila ani jediná známka života. Kdo nemusel, neudělal ani krok ze stavení. Kdo musel, pelášil s hlavou sklopenou, chráně si tak oči, do kterých ostře sekal zmrzlý sníh, že je nebylo možno pozvednout.

Na statku bylo po celý den plno práce, ovšem především v kuchyních, jak v panském stavení, tak ve dvoře. Šafář přinesl ze sádky několik ryb, které posloužily jednak pro dodržení tradice, jednak doplňovaly zásobu masa na svátky. Před několika dny dojel Charamza do mlýna pro mouku a Dulina tehdy bručela, co s tím má práce, než to rozváží a uklidí. Teď však byla ráda, že je mouky dost, že může napéci vánoček, kolik bude potřeba. Na statku u Mervartů platilo, že každý zaměstnanec dostal o Vánocích vánočku. Hmotný nedo-262$

statek tu zatím naprosto nebyl patrný, Dulina se vždy starala o to, aby měla ve všem zásobu.

Kuchyně voněla omastkem, kamna sálala příjemným teplem, v jídelně byl už prostřen stůl a na něm stál malý vánoční stromeček. V domě už nebyly malé děti, a tak jej Dulina připravila jen tak, aby dodržela tradici.

Jak by tu bylo krásně a útulně, kdyby nebyly ve vzduchu stále všechny ty hrozné události! Kdo jen si tohle bere na svědomí? Kdo je ten člověk, který je zosnoval a může pak zasednout s klidnou myslí ke štědrovečernímu stolu, zda může takový člověk myslet na milost, jež dnes naplňuje duše všech lidí dobré vůle?

Když zasedli k večeři, měli všichni stažená hrdla. Kdo se dnes bude modlit před jídlem? To bylo po léta právo hospodáře. Dnes Dulina požádala strýčka, chtěl-li by to právo převzít, ale ten ji odmítl s tím, že nemůže, aby se pomodlila ona. Také tetička sklonila hlavu se zamítavým posuňkem a dala tak najevo, že ani ona není schopna pronést slova modlitby hlasitě.

Tak se tedy modlila Dulina. Stála za svou židlí, ruce sepjaty a rozechvělým hlasem přednesla: „Otče náš, jenž jsi na nebesích…“

Potom, jak jí kázal starý zvyk, popřála všem dobré chutnání. Na stole byl jeden příbor navíc. Pro dědečka nebo pro Miroše, či měl s nimi dnes stolovat Otouš? Dulina pošeptala strýci, že snad Otoušovi by to bylo nejspíš možné. Dědečkovi brání železné mříže vězení, Miroš je tak daleko a nesmí se tu ukázat, jen Otouš je volný a svobodný jako myšlenka. Dražana tyto úvahy prostého děvčete dojaly a pověděl je Slávce, předpokládaje, že by ji mohly sblížit s Dulinou. Vždyť to bylo řečeno tak krásně! Ba, nejšťastnější je ten člověk, kte-263$

rý hledá útěchu ve víře v posmrtný život. Účinek na tetu však byl nečekaný a překvapující. Rozčílila se k nepříčetnosti, jako náměsíčná nebo jako v extázi, a začala blouznit: „Ó, kéž by se nám mohl nějakým způsobem projevit. Jakýmkoli způsobem. Kdyby mi mohl dát sebemenší znamení o své přítomnosti. Otoušku můj!“ zvolala a oči upírala někam nad stůl ke stropu. „Jsi-li tu, projev se mi! Polib mne sem - na ústa nebo na čelo. Tady je moje ruka, vlož do ní svou! Nebo zhasni žárovku, pohni některým obrazem! Můj synáčku, prosím!“

„Slávinko, vzpamatuj se,“ chlácholil ji Dražan a vzal její ruku do svých.

Pochopitelně se nestalo nic z toho, oč tak úpěnlivě žádala matka v hysterickém vytržení. Žádná studená ústa ji nepolíbila, v její vztažené ruce nespočinul ani atom, který by prokazoval přítomnost jejího syna, nepohnul se žádný z originálů, které zdobily stěny místnosti.

Náhle mdlá, jako bez života padla Slávka čelem na stůl. Nebyl tu její Otouš.

„Buď rozumná, Slávinko, buď přece statečná,“ prosil ji manžel a hladil její skloněnou hlavu, „to přece zemřelým není dáno, aby se mohli zhmotnit, dotýkat se nás nebo jiných předmětů. Vždyť přece víš, že ani spiritisté nepřipouštějí zhmotnění ducha bez přispění média.“

Dulina z toho měla nepříjemný pocit, že snad ona sama vyvolala nové rozrušení tetičky. Bylo to k zoufání, každá snaha něčím ji potěšit vyústila v nový záchvat pláče.

Tak dopadl Štědrý večer na Borovince smutně, ani večeře neměla úspěch. Dražanovi se v jídle jen ponimrali

264$

a brzy odešli na lože, ač věděli, že nebudou spát.

Dulina by ráda jela na půlnoční do Rakovce jako loni s dědečkem. Vykládal jí po cestě, že z celého roku má nejraději půlnoční mši. To že je taková radostná slavnost, povídal. Dulina by moc ráda jela, ale věděla, že nemůže. Sama s Charamzou v noci, to riskovat nechtěla, a musela si tedy tu radost odepřít.

V noci se utišil vítr a nebe bylo jako sametové. Než ulehla, dívala se oknem na hvězdy, na Mléčnou dráhu, na Velký vůz, jak se třpytily. Některé svítily klidně, bez hnutí, jiné jako by se chvěly, jako by se třásly zimou.

V duchu se usmála a přemýšlela, nedívá-li se snad také Miroš na tu krásu, vzpomíná-li na domov a na ni, jako ona vzpomíná na něho.

Ráno si dala zapřáhnout do saní a jela do kostela. Volný plášť kryl její postavu a tak se po dlouhé době odvážila mezi lidi. Ostatně, všichni jí byli lhostejní a na úsudku nikoho jí nezáleželo. Zeptala se tetičky, nechce-li s ní jet do kostela, ta však odmítla.

„Nemohu po včerejšku předstoupit před Boží tvář. Potácím se v nejistotě a zoufalství. Nemohu rozluštit ten strašlivý problém: věřit, či nevěřit.“

Když pak manželé Dražanovi osaměli a poslouchali slavnou mši, vysílanou z Vatikánu, nemohla se paní Slávka ani tehdy soustředit na zbožné a oddané úvahy, které tak uklidní duši i seberozháranější.

„Kdybych alespoň věděla, čí dítě to Dulina nosí pod srdcem,“ stěžovala si zase, místo co by naslouchala radostným pastýřským zvěstem, jimiž v den Božího narození jásá celý svět. „Ne, nemohu s ní žít pod jednou střechou, štítím se jí!“

„Pak je třeba se jí zeptat. Také se jí musíme zeptat, kdy tu událost čeká, vypadá to, že už to na sebe dlou—

265$

ho čekat nenechá,“ rozumoval Dražan. Je to konečně také v jejím zájmu, nemůžeme ji přece opustit a nechat ji samotnou v takové situaci, jistě je docela bezradná, i když je při tom všem statečná, vyrovnaná a poměrně klidná.“

„Řekla bych, že je spíše drzá, než vyrovnaná,“ zvolala paní Dražanová, okamžitě na výsost podrážděná. „Žasnu nad její smělostí, s níž se mezi námi pohybuje. Hořím za ni hanbou a umírám žalem pro svého syna, vždyť to děvče nemá stud ani svědomí!“

Dražan, chudák, byl jako na trní a v duchu s nadšením přivítal, když odpoledne Slávka prohlásila, že chce mít klid a ráda by byla chvíli sama. Lehne si a prospí se trochu, když nemůže spát v noci. Manžel ji uložil s největší péčí, vyhledal Katinu a poprosil ji, aby za chvilku přiložila a kdyby paní měla nějaká zvláštní přání, ať jí Katina poslouží, on že se s ní potom vyrovná. Nechtěl požádat o tu službu Dulinu, bál se, že by se jeho žena mohla sama pustit do zpovídání toho ubohého děvčete.

Když takhle zajistil všechno pro svou milovanou ženu, vydal se do hospody. Nějak zatoužil po zdejší společnosti, ač nevěděl, jak bude mluvit, zmíní-li se některý z těch známých o té strašné události, jež ho potkala.

Známá společnost už seděla kolem prostředního stolu, stejně jako když tu byl posledně. Zdálo se mu, že si jen na chvilku odskočil, a zatím uběhlo hodně vody, která odnesla jeho tchána i oba syny.

U stolu panovala pochmurná nálada. Pád Polska a celkový vývoj situace ve světě, to nebylo věru nic, co by vzbuzovalo veselí. Nicméně většina přítomných byla přesvědčena, že teď už vzplane světový požár v plném

266$

rozsahu a v něm že Němci shon. Věřili v Anglii a milovali Francii i po té špatné zkušenosti v Mnichově. Zase už věřili slepě těmto demokratickým velmocem, které jen čekají, až Němec první vystřelí.

Doktor zvedl ruku a hrozil pěstí: Jen počkejte, vy ničemové! Anglie vám zatopí a pak to půjde ráz na ráz.“

„A Rusko, to půjde také, to že je teď s Hitlerem, to je jen naoko,“ těšil se a ujišťoval druhé krejčí Nápravník. „Vsadím krk, jak mám jen jeden, že Rusko má své úmysly a čeká jen na vhodnou chvíli.“

U stolu seděl také trafikant Fela a to Dražana uvádělo do rozpaků. Věděl, že trafikant má mizernou pověst, a on sám byl zdejšími lidmi před ním varován.

Fela měl oči jako lišák a zdálo se, že jimi vidí člověku až do nitra, a proto se hned pozastavil nad Dražanovým pohledem.

„Rozumím vám dobře, pane tajemníku,“ odvážně a s obratností, která je dána některým lidem, oslovil Dražana. „Nedůvěřujete mi. Byl jsem očerňován po celém okolí, říkalo se o mně všelicos a nic pěkného. Že jsem ,vlajkař‘, jiní tvrdili, že jsem denunciant, dokonce že jsem gestapák. Není divu, že pod dojmem takových pomluv se mne bojíte. Jak se z toho mám očistit? Můžu přísahat, že jsem dobrý Čech, a Bůh, je-li jaký, by mne musel zatratit, kdybych lhal. Viďte, páni, že to uznáváte,“ obracel se pohledem na tváře kolem stolu, „že jste se už přesvědčili o mé spolehlivosti? Varoval jsem přece mnohé z vás, i pana Mervarta, a nebylo to nadarmo a Bůh je mým svědkem, že bych byl raději cedil vlastní krev a dal se sám zavřít, jen kdybych ho mohl zachránit.“

Celá společnost při této Felově filipice jaksi rozpačitě mlčela, potom však souhlasili, sice ne zrovna ochot—

267$

ně, ale přece svorně. Do dnešního dne totiž si nebyli jisti, co je skryto v mozku tohoto mnohomluvného a chytrého člověka. Museli však připustit, že to myslí dobře se zdejšími lidmi. Pracoval také pilně v Národním souručenství a vždy se mu povedlo všechno, oč se zasadil. Učitel Zalábek říkal, že snad takoví lidé také musí být, že k tomu je třeba hodně inteligence, aby takový prošel všude, aby jedněm neublížil a ty druhé obalamutil. A hlavně se přitom nezkoupal sám.

Tajemník Dražan se omluvil, že svou zamlklostí nic nemyslel, že přece všichni vědí, jaké rány ho postihly. S tím všichni živě souhlasili a pak se ztišili a ponořili se do pochmurného ticha, ve snaze dát tajemníkovi najevo svou opravdovou soustrast i obdiv.

A zase to byl Fela, který jako prvý přerušil mlčení a přednesl svou kondolenci: „Báli jsme se o to zavadit,“ obratně se omlouval a vstal a nabídl přes stůl tajemníkovi stisk pravice, „ale musím se přiznat, že jsem nespal kolik nocí, když se tu rozletěla ta smutná zpráva o vašem synovi. Znal jsem ho, Bože, jako vlastního syna,“ přitiskl si ruku na prsa, „na mou duši, tak jsem ho měl rád, co on se ke mně nachodil! Byl to takový chlapec, nu, jiný než jsou ti dnešní halamové, kteří se ani neohlédnou za takovým mrzákem, jako jsem já. On byl člověk - inu váš syn, charakter!“

Dražan se při té chvále cítil trapně. Jeho bolest byla ještě příliš čerstvá, takže každé zavadění o ni, každé připomenutí bolelo nesnesitelně. Ostatní pánové, i když museli očekávat, že tajemníkovu bolest ještě jitří, ve snaze zastřít nepříznivý dojem z řeči Felovy povstali a tiskli tajemníkovi srdečně ruku.

„To byly strašné události v té Praze,“ vzdychl řídící, „tolik mladých nadějných životů!“

268$

„A že zavřeli univerzitu!“

„Jen Bůh může zacelit takové rány a zasít sémě nové naděje, jen všemohoucí Bůh,“ šeptal pan farář. „Vzpomínám na ty nešťastné oběti při každé mši svaté, ovšem, ohlašovat to nesmím.“

„Je toho sakramentsky moc na jednu rodinu,“ přidal kovář Šalanda, „a všichni litujeme pana Mervarta. Takový čestný člověk, takový poctivec!“

„Kdo si jeho vzal na svědomí,“ přikývl Nápravník, „ten má těžký hřích. Ono se řekne tak nebo tak, že jako nic potom už není, ale nechtěl bych být jednou, tento, v jeho kůži.“

„A víte, kdo to udělal?“ šeptal Fela. Naklonil se nad samý stůl a jeho oči svítily jako uhlíky. Ostatní hleděli jeden na druhého s němou otázkou v očích. Dražan se chvěl, jak znervózněl napětím. V této chvíli, kdy cítil více než kdy jindy, jak má tchána rád, nestál o to, aby se to dozvěděl. Cítil, že je mu lépe, nezná-li jméno toho padoucha. „Páral to byl,“ šeptal Fela ostrým sykotem. Napjaté ticho, v němž doznívala ozvěna jeho slov, přerušil přiškrcený hlas faráře: „To není možné. Páralovi jsou zbožní lidé, pravidelně chodí do kostela a sám Páral byl o Velikonocích i teď v adventě u svaté zpovědi.“

„No, tak vás tam obelhal!“ zasmál se Fela, o němž se vědělo, že je nevěrec, nebyl ani v církvi a tohle byla voda na jeho mlýn.

Pan farář ve tváři zpopelavěl. „To není pravda,“ přísně bránil svou věc, „víte, pane Felo, jaké tu vznášíte obvinění?“

„Tak ne!“ zasmál se hrubě trafikant. Jestli se z toho zpovídal, pak jste oba stejní! Neměl jste mu dát rozhřešení. To přece nesmí dostat, dokud to nenapraví.“

269$

„Dokud nepůjde za pana Mervarta do koncentráku!“ křikl Čech.

„Nebo nebude viset na lucerně!“ rázně rozhodl učitel.

Kněz byl zmatený a uražený. Ó, Bože, jaké to dopouštíš mámení na své lidi! Kam vedou tyto tvé nevyzpytatelné cesty?

Fela dokazoval správnost svého nařčení a bil se vášnivě do prsou. Někteří jeho slovům věřili, znali ho, že bývá velmi dobře informován. Z jakých pramenů čerpal tyto své jistoty, to věděl sám ďas, o kterém se říkalo, že je s Felou ve spojení. Fela znal všechny lidi v okolí, měl výjimečně dobrou paměť a viděl každému až do žaludku. Dokázal uhádnout, i co měl kdo k obědu, vždyť znal majetkové poměry každého.

Nálada společnosti u stolu byla pochmurná, někteří byli sklíčeni nad obviněním Párala, někteří proklínali, jiní se těšili na den, kdy přece jen zvítězí spravedlnost a pravda. Kdy to však bude, nedovedl asi odhadnout ani Fela.

Cestou k domovu uvažoval Dražan o mnohých věcech. O Páralovi a Felovi, o slovech lékařových, o postoji farářově a domněnkách krejčího Nápravníka. Věru, Bábel se stává z celého světa!

A co doma? Co s Dulinou? Ne, není to pěkné, že oni oba, on i Slávka, mlčí a ignorují její stav. Což se nesluší, aby oni, dospělí a moudří, přišli za ní, vyptali se jí na všechno přátelsky a upřímně a chovali se k ní shovívavě? Byl-li to kdo cizí, který děvče svedl, pak je třeba potěšit ji, poradit a postarat se o to, aby ten lehkomyslník konal svou povinnost. Je-li to Miroš, jako že to on nepochybně je, pak je třeba otevřít pro ni náruč a postarat se aspoň o její hmotnou jistotu, o její zdraví

270$

a přivodit důstojné podmínky pro přivítání dítěte.

V okamžiku této úvahy pronikla Dražanem bolest z mozku až do srdce; proč nezanechal takovou památku po sobě také Otouš?! Jaká by to byla pro jeho otce dnes útěcha! Zase nové mámení. Dnes si Dražan vytýká, že až příliš často a důsledně napomínal Otouše a vedl ho k čestnému jednání a mravní zodpovědnosti. Nebylo by lépe, kdyby ten hoch svedl své děvče a nestaral se o následky? Jaká by to byla dnes radost, kdyby tu byla naděje na nového, zcela malinkého Otouška!

Než došel domů, a dnes mu to trvalo hodně dlouho, protože cesta byla špatná, probral v mysli i jiné a poněkud uklidňující myšlenky. Snad na to měla vliv blížící se padesátka, nabízející moudrost a rozvahu, možná že i skutečnost, že v hospodě vypil trochu vína a nakonec si dal i stopečku koňaku a účinek této léčby začínal působit. Teď si uvědomoval, že v poslední době se vracel ke zkušenosti z mládí, že alkohol otupuje bolest a pomáhá vidět život s jeho problémy v růžovějším světle. A také si uvědomil, že i Miroš je jeho syn, když ne ve smyslu biologickém, tak duševním, a že Dulinino dítě bude přece také jeho vnoučátkem, s nímž je možné se potěšit a pomazlit a v němž je možné budovat budoucnost rodu.

Doma, jako teď vždy, nalezl Slávku v pusté nečinnosti a Dulinu v pilné práci při přípravě večeře, jak obkládala maso na míse. Chtěl ženě vyprávět něco z toho, co se mluvilo v hospodě, ta mu však dala najevo, že ji to nezajímá.

„Co je nám do cizích lidí,“ prohlásila, „ti neulehčí naší bolesti a necítí s námi.“

A zase se mluvilo o Otoušově smrti.

271$

Po večeři zůstali Dražanovi sedět u stolu. Slávka seděla s hlavou skloněnou tiše a nehybně - zosobněný obraz Matky Bolestné. Venku již panovala lítá tma a po obloze se honily temné mraky. Dnes nesvítila ani jediná hvězdička, začínalo sněžit lehce, ale po chvíli hustě a divoce v zesilujícím větru, který zvedal a poháněl bílá oblaka sněhu a bušil jimi do oken stavení.

Dulina pobíhala ještě domem, uklízela zbytky jídla a dohlížela na vytápění pokojů pro hosty. Katina se chystala někam ven, snad do biografu, a Róza že půjde na besedu k šafářce. Spěchaly proto obě a odbývaly práci horempádem, jen aby se dostaly co nejdříve ze dveří.

Tajemník sledoval pohledem Dulinu a obdivoval ji v duchu, jak je čilá, pilná a bdělá při svém stavu, jak při svém mládí se dovede o všechno postarat, jak pečuje o dům a pořádek v něm, a pociťoval jakousi pýchu z poznání, že z ní bude skvělá hospodyně.

Seděl u rádia, byla právě hodina, kdy vysílala česky Paříž. Poslech sice nebyl valný, pletla se do toho jiná stanice a také rušička, ta však nebyla zaměřena docela přesně, a tak přece trochu slyšel, když to naladil „bokem“, jak říkával dědeček. Dal si přinést ze sklepa láhev vína, pokuřoval a zvolna popíjel. Slávka také kouřívala, ale ani to ji teď netěšilo, ostatně ona nebyla kuřačka ze záliby ani ze zvyku, kouřila spíše proto, že to u dam bylo v módě.

Když potom přišla Dulina a poklekla pomalu a unaveně u krbu, aby přihodila do ohně, a pak se pomalu vztyčila a ohřívala si prokřehlé ruce, pobídl ji strýc jemným pokynem, aby přisedla do tepla. Vzala si pletení, které měla stále rozdělané, přehodila si cudně na ramena a na klín jakýsi přehoz, usedla a unaveně se na strýčka usmála.

272$

„Máš hodně práce,“ povídal uznale, „a právě se divím, jak to všechno zastaneš. Vést takové hospodářství a současně ještě tak velkou domácnost, to není maličkost.“

„Nu, vždyť je budoucí dědička,“ s náznakem jízlivosti řekla paní Slávka, „tak si musí hledět všeho, co jí patří.“

Dulina na to neřekla nic, sklopila oči a počítala řady na svém pletení. Slova paní Dražanové dozněla v tichu, rušeném jen občasným zapraskáním v krbu. Když už to trvalo delší chvíli, zvedl Dražan oči od blýskavé hry ohně v krbu, upřel je na Dulinu a odhodlaně kousl do kyselého jablka: „Myslím, Dulinko, že je nutné, abychom odložili zbytečný ostych a vážně si pohovořili o záležitostech, které se nás osobně a vážně dotýkají.“

Pohlédl na ženu. Ta se zachvěla, Dulina zrudla.

„Mám dovolenou jenom do středy, a proto nemám čas na dlouhé váhání,“ řekl, a když obě ženy mlčely, tak vzal Dulinu za ruku a hovořil ještě mírněji, aby ji nepolekal. „Nebudeš mít jistě za zlé mně i tetičce, když se tě zeptáme přímo, jak se hodláš zařídit. Myslíme to s tebou upřímně a ty jistě pochopíš naši starost. Nedá se přehlédnout, že jsi v pokročilém stavu, a tudíž…“ znovu se zkoumavě zahleděl na Dulinu. Byla skleslá, jakási ubohá a zardělá, když přisvědčila a řekla se sklopenýma očima: „Děkuji ti, strýčku. Máš pravdu.“

Jistě si uvědomuješ, že jsi tu docela sama. Nemůžeš tu zůstat jen se služkami. Přemýšlela jsi o tom?“

Dulina se podívala na strýce a pak na tetu. V obličeji strýce četla upřímnost a soucit i jakousi něhu v očích, která se mu rozlévala i po tvářích. Tetička však měla oči zabodnuté do prázdna a ve tvářích i na čele

273$

se objevovaly nějaké křečovité záškuby. Při tom pohledu se Dulina zachvěla.

„Ano,“ mluvila potichu, ale rozhodně. „Půjdu do nemocnice. Snad to tady těch pár dnů beze mne zastanou služky. Jen se bojím, aby se tu něco nepromeškalo v hospodářství. „

„O to se teď nestarej, v zimě není tolik práce, nic, kde by se mohl propást nějaký termín. Jde však ještě o to druhé. Já si myslím, a ty, Slávinko, mi jistě přisvědčíš, že bude nejlépe, pojedeš-li s námi do Prahy. A kdy… kdy to vlastně čekáš?“ ptal se nejistě, s účastným pohledem. Dulina byla bledá a hnědé skvrny ji na čele nápadněji vystoupily.

„Koncem tohoto měsíce nebo začátkem února. Šafářka to tak nějak vypočítala.“

„Můj Bože,“ hlesla paní Dražanová nanovo pohoršená, „ty jsi nebyla u lékaře? Jaká to opovážlivá lehkomyslnost!“

„Proč bych měla chodit k lékaři?“ s náznakem úsměvu, ale vážně odpověděla Dulina, „jsem úplně zdravá.“

„Ale kdo ti poradí, až… ehm… přijde dítě? Kolik je ti vlastně let?“ staral se strýc.

Vynořila se mu v paměti vzpomínka na dobu, kdy se chystala k porodu Slávka. Co to bylo strachu, péče a starostí, zařizování a obstarávání, kolikrát byla u lékaře a kolikrát lékař u ní, kolik zařízení s ní navštívil, než ona si vybrala.

„Bude mi v březnu dvacet. A to ostatní? Šafářka mi poradí, ona rozumí všemu a je na mne hodná.“

„A kdo se bude starat i v jiném ohledu?“

„Dědeček, až se vrátí. Ostatně, je více opuštěných žen a některá nemá ani střechu nad hlavou.“

274$

„Nu a což… otec dítěte?“ odhodlal se Dražan k té nejožehavější otázce. „Řekni, Dulinko, je to přece i naší starostí, přiznej, kdo je to?“ dosud se díval mimo, ale teď upřel zkoumavý pohled Dulině přímo do tmavých očí. „Rád bych se domníval, že…“

Dulina zvedla hlavu a jako by ji ta otázka překvapila, řekla klidně a samozřejmě: „No Miroš přece.“

„Myslel jsem si to!“ radostně zvolal Dražan.

Jak sis to mohl myslet?“ vykřikla paní Dražanová a vztyčila se před svým mužem. „A jak ty se opovažuješ, Dulino, tak hanebně obviňovat mého syna? No jistě, lehko! Odešel do ciziny a více se nevrátí! Proto se toho můžeš odvážit, můj nešťastný Miroš se nemůže bránit,“ sepjala ruce na prsou a zakvílela.

Dražanovi zrovna ztuhla krev. Očekával, že Slávka vyvolá bouřlivou scénu, ale že vystoupí proti Dulině s tolikerou záští a takovou nenávistí, toho se přece nenadál. Uchopil ruce své ženy a nutil ji, aby usedla.

„Nebuď tak zaujatá, Slávinko, dej si všechno vysvětlit Dulinou i mnou. Tvrdí-li, že je to tak, je to určitě pravda. Znám ji a vím, že by se nesnížila k takové lži, zvláště v tomto případě. Konečně, všichni jsme to viděli a nebylo žádné tajemství, že se ti dva mají rádi.“

Také Dulina se teď zvedla, v obličeji bílá. „Tetičko,“ zvolala, „jak si můžeš myslet, že bych neprávem obvinila Mira - já, která nosím jeho svatou památku? Já, která věřím v jeho návrat a denně se za něj na kolenou modlím? Kéž by jen přišel hodně brzy, aby potvrdil moje slova!“

„To říkáš proto, že jsi ho vypravila sama na smrt!“ vykřikla zlostně paní Dražanová, vydrážděná až k nepříčetnosti. „Potřebovala jsi, aby odešel. Hodilo se ti svést na něho svůj prohřešek a svou hanbu! Nezapírej!

275$

Stalo se asi všelicos. Žiješ si tu vždy, i vedle dědečka, docela na vlastní noze a bez dozoru. Pamatuji si dobře, jak sem přišli ti Němci, jak ses jim hned líbila. Sama jsi pak přiznala, že na tebe čekali v lese. Dnes se za to stydíš, a proto je ti dobrý můj syn, můj nešťastný, ztracený syn!“

„Tetičko,“ vykřikla Dulina a vztáhla proti ní obě ruce jako v obraně. Její oči byly dva vykřičníky hrůzy a zoufalství. Jak můžeš vypustit z úst tak ohavná slova, tak strašnou obžalobu! Strýčku, slyšíš to? Zastaň se mne! Při památce Otoušově tě prosím, uvěř mi aspoň ty! Nosím Mirovo dítě! Bůh to ví a on je mým svědkem!“ Rozčilením byla blízka mdlobě.

Dražan ji podepřel a snažil se ji uklidnit: „Vždyť nepochybuji, Dulinko, vím, že Miroš byl jen člověk a… je to docela přirozené. A ty, Slávinko, to laskavě pochop.“

Paní Dražanová však nebyla paní své mysli ani svých slov. V nepříčetném stavu vmetla i svému muži do tváře ošklivé výčitky; zběsile křičela, že Dražan může připustit takové obvinění Miroše, protože není jeho vlastním otcem, že by klidně svolil, kdyby se Miroš vrátil, aby přijal za své kdo ví čí dítě, třeba i malého Němce!

„Nesmíš mne tupit tak ohavně a hrubě,“ vykřikla Dulina, „Nemáš k tomu právo! Miluji Mirošovo dítě jako jeho samého a nedovolím je urážet!“

Scéna byla dramatická a projevy účastnic plné vášně, což přivedlo nervy paní Dražanové až na dno.

V křečovitém, hysterickém pláči padla Dražanovi na prsa. Ten neměl možnost jiné volby, než nechat Dulinu svému osudu ve stavu nejvyššího rozčilení a svou choť, téměř bezvládnou, dovést, či spíše donést na lůžko a zůstat u ní. Dulina osaměla, zase zůstala sama se svý-

276$

mi problémy, dnes ještě umocněnými krvavou urážkou.

Dražan potom prožíval kruté chvíle. Když se mu podařilo ženu jakž takž uchlácholit, začala ona na něj naléhat a dotírat, aby se ihned vrátili do Prahy.

„Pochop to přece, že nemohu tu zůstat v její blízkosti. Slyšel jsi všechno, o čem mluvila. Určitě označí Miroše při křtu za otce svého… A to nesnesu. To nesnesu za nic na světě! Mluv si, co chceš, já jsem přesvědčena, že by se Miroš nedopustil něčeho takového. Vím, že ji nemiloval, a bez lásky… ne, takový nebyl nebožtík Záviš, takový nebyl ani Miroš.“

„Prosím tě, Slávko, nepřeháněj tak strašně! Nedělej z Mira nadčlověka. Já v celém příběhu nevidím nic nepřirozeného. Měli se rádi, byli sami, Miroš chtěl do světa a toužil mít ji svou, pro vzpomínky a pro památku. Propána, což se nestávají takové případy i v nejlepších rodinách?“ tak domlouval ženě Dražan a měl nepříjemný pocit, že jeho trpělivost dosahuje bodu, kdy ho opustí. „Ať je to jakkoliv, Dulinu nemůžeme jen tak opustit. Je tvoje příbuzná a dědova schovanka a víš přece, jak na ní lpí. Pěkně by nás pochválil, až by se při svém návratu dozvěděl, že jsme ji opustili v nejtěžší době jejího života,“ upozorňoval Slávku.

„Však já neříkám, že ji opustíme. Pošleme ji do nemocnice a co můžeme udělat více?“

„Uvěřit jí, když tvrdí, že…“

„Ne! To nedopustím, aby byla pošpiněna památka mého syna! Nedopustím také, aby ho uvedla jako otce svého parchanta!“

„Slávko, co se to s tebou děje? Co jsme spolu, nevzala jsi do úst takové hrubé slovo!“

„Tys mne k tomu vyprovokoval. Ty už mne nemiluješ! Jsem zcela, zcela opuštěná.“

277$

Nový pláč a srdceryvné vzlyky, že byl nakonec Dražan, jako vždy, umlčen. V tomto ohledu byl slaboch. Miloval Slávku přespříliš, cenil si ji jako dar z nebes a nemohl na ni tudíž přísně udeřit a zahnat ji zpět za linii, oddělující slušnost od sprostoty. Chápal hloubku její bolesti pro ztrátu Otouše a ve svém dobrém srdci ji omlouval.

Podrobil se tedy její vůli a slíbil, že hned ráno odjedou do Prahy. A to sami, bez Duliny.

Když už bylo všechno sbaleno, včetně košíku s proviantem, a sáně čekaly na panstvo pod verandou, vyložil svůj plán Dulině: „Zařídím v sanatoriu v Praze pro tebe přijetí a přijedu pro tebe. Je naší povinností postarat se o tvou bezpečnost.“

Paní Dražanová byla v mírnější náladě nebo se donutila nasadit smířlivější tón, takže mluvila skoro vlídně: „Ano, budeme ti nápomocni. Jenom buď tak laskava, Dulinko, přestaň s tím označováním mého syna otcem tvého dítěte. Nechť jeho památka zůstane čistá. On se k tobě nikdy nevrátí.“

Těmito slovy to s tou smířlivostí nevydržela do konce.

Dulina před ní stála vztyčená a po těch slovech se vztyčila ještě více, stála jako sloup. A tvrdě, jako ten sloup, s planoucíma očima odpověděla: „On se ke mně vrátí! Vím to bezpečně, že se ke mně vrátí,“ zvolala, „protože Bůh to nedopustí, abych v této křivdě žila navždy. On musí přijít, aby vám dokázal, že jsme svoji, že je můj, já že jsem jeho a stejně tak to dítě! Jenom si jeďte se svou pýchou a svou bezcitností, nepotřebuji vás a nic od vás nechci. Do žádné Prahy nepojedu, vy, strýčku, pro mne nejezděte. Zůstanu zde a Mirošovo dítě porodím v nejbližší nemocnici. Budu

288$

čekat, až se vrátí dědeček. Ten mi uvěří a poví vám proč!“

Odjeli. Odjeli ve zlé vůli, aspoň pokud běží o obě ženy. Paní Dražanová, nanovo uražená a posílená ve své nenávisti k Dulině, strýc Dražan přesvědčen o pravdě a nevině hrdého děvčete a vnitřně rozvrácený vědomím, že se nezachovali dobře, že utíkají od zodpovědnosti.

Dulina si oddechla, když dozněl cinkot rolniček. Služky uklízely nepořádek, způsobený překotným odjezdem hostů, pokukovaly po Dulině a krčily rameny. Před časem se tajně pošklebovaly nad jejím stavem, dnes se na ni usmívaly se zřejmou sympatií a soucitem nad potupou, kterou musela od paní Dražanové přijmout. Ani slušné spropitné, které jim paní Dražanová vždy dávala, nemohlo jim vynahradit mimořádnou práci, kterou požadovala, i rozruch, který svou přítomností vyvolávala.

Nazítří přišlo psaní od starého pána. Dulina je vytrhla listonošovi z ruky a přitiskla si je na prsa. Bylo jí tak milé a drahé a ona věděla, že v něm najde útěchu a posilu.

…a netrap se nad tím, co se stalo. Bůh ví, že bude zase dobře. Jen abys to ve zdraví přestála. Zavolej si včas pomoc, sděl to Dražanům, oni přijedou a postarají se o tebe. Je to jejich povinnost, když nosíš jejich potomka! Tetička se už jistě také těší na vnouče a v péči o Tebe zapomene na své nervy - udělá jí to dobře. Já se mám dobře (ubohý dědeček, co mohl napsat jiného?) a jen Tě poručím pod ochranu Boží. Až budeš moci, pošli mi prádlo a…

279$

Dulina sotva dočetla tento dopis pro slzy. Bylo v něm ještě plno duševní síly, ale ruka, která jej psala, ukazovala na slabou sílu fyzickou, v každém písmeně, v každém tahu to bylo patrné a Dulinu to poděsilo. Když srovnala tento dopis s dřívějšími, každý ukazoval na postupující sešlost a Dulina se třásla strachem o drahého dědečka. Zdali to jen vydrží do svého propuštění? A kdyby jen věděl jaká se jí tu stala křivda! Kdyby to věděl! On by něco takového nepřipustil. On by jí věřil a zastal by se jí i proti vlastní dceři.

S touto jistotou uléhala tentokrát Dulina trošičku potěšena a uklidněna.

Jedné noci to pak přišlo. Z naprostého klidu se najednou udělalo Dulině špatně. Ale ne špatně, jak se občas stane, ukrutně zle se jí udělalo. Krutá bolest jí seděla v kříži, něco ji tam rvalo a silou se tlačilo dolů až do stehen. Vzápětí ji něco ostrého proniklo do jejího lůna, že sotva potlačila výkřik. Chtěla vstát, ale nemohla se postavit na nohy, měla je ztuhlé bolestivou křečí. Zůstala tak klečet na podlaze, než bolest i křeč trochu povolily. Za pár minut to tu však bylo znova a to už ji nenechalo na pochybách, o co běží.

Uvědomila si, že teď musí jednat rychle, chce-li se dostat ještě do nemocnice. Zavolala Rózu, ta ji však neslyšela, a tak volala znovu a znovu, v úzkosti, panice. Než se konečně Róza vzbudila, byly bolesti stále prudší a následovala jedna za druhou. Róza popletená a vyděšená vyrazila z místnosti a letěla pro šafářku. Ta rozšafná žena uměla snad všechno. Věděla si rady se vším v hospodářství, s vařením i se vším v domácnosti. Dovedla poradit, když se ve statku rodila zvířata, a vyznala se i při pomoci ženě, která rodila.

280$

Tak i teď. Protože dítě bylo už na cestě, jen Dulinu uložila zpět na lůžko, umyla si ruce a ohleduplně, odborně, chladnokrevně pevnýma rukama pomohla na svět řvoucímu novorozenci. Zručně podvázala pupeční šňůru, podívala se na rodičku, zda příliš nekrvácí, prozatímně opatřila dítě a stačila přitom prohánět vyděšená přihlížející děvčata, aby přinesly pleny, vaničku a „fofrem“ topily v kamnech a hřály vodu.

Dulina ležela jako bez života. Zato v jejím klíně se protahoval a bezmocně tápal drobnými údy a jaksi mlaskal malý světoobčánek.

„Pánbu požehnej,“ drsně ho vítala šafářka, „pěkného kloučka máte a je to celý mladý pán.“ Přitom se vítězoslavně podívala na služky, věděla také od nich, co se odehrálo mezi slečnou a milostpaní. „Ten ho nemůže zapřít, i kdyby chtěl,“ upřímně projevila solidaritu s Dulinou.

Přítomné ženy okamžitě překypovaly láskou a něhou k děťátku, které bez otce a bez přátel leželo v provizorních podmínkách, bezmála jako Ježíšek v jesličkách. Jeho matka po přestálém utrpení -au takového překotného porodu to utrpení opravdu je - byla netečná a tichá, hleděla mdle do stropu a chvílemi zavírala své tmavé oči.

Teprve k ránu odešla šafářka, když ji vystřídala přivolaná asistentka z Rakovce. Ta zkontrolovala dítě i rodičku, poslala služky trochu si zdřímnout, poradila co dál a odešla.

Dulina osaměla. Pokud na sobě cítila upřené pohledy přítomných žen, tvářila se, že spí, ale když všechny odešly, opřela se o loket, naklonila se nad svého chlapečka a přitáhla si ho k sobě. Dlouho se dívala na svraštělou tvářičku, v níž bylo všeho více než nějaké

281$

podoby. Políbila hladké čelíčko a pokropila je slzami.

Třeskutá zima jako by nechtěla ani povolit a jako by přihrávala událostem, které působily zmar tisíců lidí.

V Polsku děsivé události, a pak hned na severu. Také tam umírala sta a sta nevinných obětí, ale také po stovkách hynuli útočníci v ledových vodách Severního moře. Hrůza šla světem a i ta příroda zuřila jako lidé. Divoké vánice se střídaly s třeskutými mrazy a německá bota drtila ty slabší národy. Marně papež varoval ve svých proslovech v rádiu, marně hrozil Hitlerovi peklem. Ten se mu jen smál.

Poměrný klid na venkově čas od času rozbouřily ohromující události. Teď častěji docházelo k zatýkání, Němci zřejmě chtěli zase srazit zdvíhající se hlavu českého národa. Došlo k masovému zatýkání sokolských pracovníků, pak komunistů a stále se přiostřovalo pronásledování Židů.

Chudák paní Mückensteinová už vypadala jako mumie. Její kudrnaté vlasy, dříve tak krásně černé, měly teď všechny barvy. Vzadu nazrzlé, vpředu šedivé, její malý, dříve hezký, pikantní obličej byl zvadlý jako suchá švestka a kolem rtů se značily prošedivělé chloupky. Její oblečení bylo stále ošuntělejší a zchátralejší. Z čeho byla tato ubohá rodina živa, to nevěděl nikdo, a kromě politických orgánů se také nikdo o to nezajímal.

V těchto zimních dnech byli v Rakovci zatčeni dva dělníci, snad prý proto, že byli komunisté. To byl první zákrok v širokém okolí proti tomuto politickému seskupení. Tato událost vyvolala řadu dohadů a poplašné zprávy se lavinovitě šířily. Na denním pořádku byly stále nové události, lidská fantazie pracovala plnou

282$

parou a veřejnost neuměla rozlišit, co je skutečnost a co fáma. Tak věřila všemu o útrapách vězňů, o mučení a zabíjení, což konečně dokazovala skutečnost, že jen výjimečně se z věznění navrátil někdo živý, častěji přicházelo jen oznámení o úmrtí vězněného.

Zima se zdála být bez konce. V dřívějších letech se v tu dobu už šlo do polí, sbíralo se kamení na jeteli. Letos nebylo možné ještě dělat vůbec nic, mrazy a vánice panovaly dál.

Dulině se dařilo hmotně celkem dobře. Z výnosu hospodářství, po uspokojení povinných dodávek, zbývalo dost pro osazenstvo Borovinky. Přísně dodržovala dědečkovu zásadu a nedovolila, aby se něco z potravin prodalo, jako to dělali někteří sedláci, kteří bohatli z prodeje za šmelinářské ceny. Tady bylo dost mouky, omastku, mléka i brambor, každý týden pekla šafářka domácí chleba, také, když zabili krmníka, udělala všechno sama, aby Dulinu ušetřila těžké práce. Vypravili Dražanům do Prahy balík ze zabíjačky skoro tak velký, jako za dědečka, a při té příležitosti si Dulina vzpomněla na paní Hromadovou také pěknou zásilkou. Sádla byly naškvařeny hrnce i pořádný kastrol škvarků, zalitých sádlem, udělala šafářka pro všechny ve dvoře. Na všechny se dostalo a nikdo si nemohl stěžovat, že má nedostatek. Když šafářka škvařila, přicházely ženy deputátníků a sběračkami si nalévaly sádla do konviček, i když je Dulina už den předem podělila.

Pro trvající zimu a zaneprázdněním v otázce zásobování křtila Dulina svého synáčka až skoro za měsíc. Bylo to přece hezky daleko do kostela a sama šafářka radila, aby se s tím počkalo, když je dítě dost silné a nehrozí mu žádné nebezpečí.

Tak se jelo ke křtu, až když se udělal jeden takový

283$

mírnější den. Dulina si vezla dítě do kostela v náladě nejslavnostnější. Od té doby, co se jí její synáček narodil, mnoho se za něj modlila a obětovala ho Bohu.

„Nemám nikoho na světě, než toto dítě,“ šeptala. „Učiň, abych ho dokázala vychovat ke tvé cti a chvále.“

Její náladu však rušila nemalá nesnáz. Neměla pro svého syna kmotra. Koho o to měla poprosit? V dopise při výslužce ze zabíjačky se o tomto problému zmínila Dražanům, nepožádala však přímo strýce o tu službu. Dovedla si přesně představit, jak by taková žádost rozpálila tetičku dožhava. Ne, opravdu od nich nic nechce!

Tak tedy vešla do sakristie pouze s asistentkou a na otázku pana faráře, kdo bude kmotrem, navrhla, že by si přála, aby do matriky jako kmotr byl uveden dědeček Mervart, a po něm aby se také jmenoval její synáček - Jan. Pan farář k ní byl vlídný a přistoupil na navržené řešení, ač jindy neušetřil svobodnou matku výčitek a napomenutí. Za stávajících poměrů však i při uplatňování přísných církevních regulí bylo nutno tu a tam přimhouřit oko. Dulinu znal, vždyť ji také nějaký čas učil a věděl, že se svého neuváženého činu nedopustila z nějaké bujnosti a lehkomyslnosti. Teď ho dojímaly její plaché oči, a tak s ní hovořil bezmála vesele, aby ji povzbudil, to že pan Mervart bude jistě potěšen, až se vrátí a uvidí, že tu na něho čeká malý jmenovec.

„Je to jeho pravnouče, pravda?“ Vyslovil to jako jistotu, i když tam někde hluboko zazněl takový neurčitý a trochu falešný tón. Dulina tuto otázku nezodpověděla, sklopila oči a raději se ptala sama: „Ale kdo dítě podrží na rukou?“

„Inu, třeba kostelník, když nikoho nemáme,“ řešil

284$

s přehledem pan farář, „to je přece maličkost.“

„A udělá to?“ ptala se Dulina s radostí v hlase. Pan farář ji ujistil souhlasem s významným pokývnutím a lišáckým pohledem. Když kostelník přišel, vsunula mu do ruky padesátikorunu. Kostelník posloužil lidem rád, ale ještě raději těm, kteří se dovedli zachovat tak, jak to právě předvedla Dulina. Jeho náhle probuzená živost, ochota a něha, se kterou k tomu nečekanému kmotrovství přistupoval, ukazovaly, že v tomto případě neběží jen o dobrý skutek.

V kostele bylo zima, ale hezky. Pan farář nešetřil kadidlem a jeho tajuplná vůně se v oblacích nesla chrámovou lodí, jako by přinášela pozdrav betlémských cedrů. Bylo sice už po devítníku, ale kostel měl ještě vánoční ráz. Kolem oltáře stály v podstavcích smrčky a nad svatostánkem bylo Jezulátko v jesličkách.

Když Dulina kráčela kostelem, byla tak zanícená unášející zbožností, že ani nevnímala těch několik lidí v lavicích a nezaznamenala jejich zvědavé pohledy. Byl všední den, a tak tu bylo málo věřících. Vesměs babky, které chodily do kostela denně a také skoro všechny denně přistupovaly ke stolu Páně. Některé k tomu vedla zbožnost, některé, aby to měly u Pána Boha k dobru. Teď se dívaly na slečnu ze dvora a některá si třeba myslela: „Vida, taková bohatá, a taky padlá.“

Křtitelnice byla krásná, starobylá, na ní bylo sousoší, jak Spasitele křtí Jan Křtitel. Kostelník odříkával vyznám víry a Dulina s asistentkou mu přizvukovaly.

Když bylo po obřadu a po mši, stála Dulina v sakristii, kde pan farář zapisoval do matriky údaje o vykonaném křtu. A pak nastala trapná a bolestivá chvíle. Matka měla vyslovit jméno otcovo. Pan farář slyšel v hospodě a od své povídavé hospodyně o celém pří-

285$

pádu všechno, i podrobnosti, které by byly jistě novinkou i pro ty dva aktéry, kterých se to týkalo. Nikdo nepochyboval, že otcem dítěte je mladý Záviš, vnuk statkáře Mervarta, a proto udiveně zvedl pan farář obočí, když Dulina se sklopenýma očima, ale rozhodně prohlásila: „Nesmím ho, pane faráři, jmenovat a slyšela jsem, že to snad ani nemusí být. Chci své dítě vychovávat sama a v tom mi pomůže dědeček, až se vrátí.“ V matrice v rubrice otec stálo pak otec neznámý. To byla tehdy hanba a pan farář byl nad tímto případem zarmoucen. Ono toho bylo více, co ho rmoutilo. Nebyl tu tajemník Dražan, nestál na místě kmotra, kde ho pan farář čekal.

Těžkou daň zaplatila Dulina za svou oddanou lásku.

V takovém případě je katolická církev neúprosná; nekřtěňátka nepouští do nebe a svobodné matky k oltáři. Neprovdaná matka nemůže přistoupit k ouvodu. Ale proč? Vždyť ona více než provdaná matka potřebuje očistu! Ať je tomu jakkoliv, pan farář Vlach toto nařízení nestanovil, nemohl je tudíž ani porušit. Neuváděl tedy Dulinu kolem oltáře a nebral ani na ruce jejího synka.

Dulina se však i tak v kostele velmi potěšila. Klečela stranou, za sloupem, před sochou Panny Marie a modlila se vroucně. Však bylo také za koho se modlit!

Byla potom stále doma a nestýkala se s nikým, kromě lidí na Borovince. Dvůr byl zavátý a zvenčí jako zakletý, ani tam nikdo nepřicházel.

Dulina se na radu šafářky vyhýbala možnosti nachlazení, věřilo se tehdy, že šestinedělka je tomu náchylná a že ztratí mléko, a tak se držela jen na statku. Hlavní důvod pro to však asi bylo její přesvědčení,

286$

že nesmí nechat Jeníčka bez svého dozoru.

Když pak jednou přišel do statku mladý Chadim, s radostí uvítala změnu. Tomáš Chadim byl syn ze statku ze Zvoničky a Dulina se s ním dobře znala, on kamarádil s hochy Dražanovými, dokud byli ještě školáky. To za nimi často přišel na Borovinku a zúčastňoval se tu jejich všech darebáctví. Na oplátku chodili oni k Chadimům a byla období, že tam byli „pečení vaření“. Když pak na Dražanech bylo vidět změny způsobené pražským prostředím, jejich vztah k Chadimovi oslabil, jejich zájmy a zájmy Tomášovy se lišily a on pak byl už zapřažen v práci na statku a blahé prázdninové doby pro něho skončily. Pak se jejich vztahy omezily jen na ojedinělá a náhodná setkání.

Dnes přišel v záležitosti jakési výměny býčka na plemeno, což sice měl už dříve dojednáno se šafářem, chtěl o tom však říci slečně, když sám majitel je nepřítomen. Přišel tedy za ní do bytu a trochu selsky rozvláčně jí vykládal, co ho přivádí. Vysvětlil jí celou věc a připojil ujištění, že pro statek z toho nevzejde žádná škoda, a tím se dostal na pana Mervarta a ptal se, jak se mu daří. A že na kolébce u krbu zavrnělo dítě, šel se na ně podívat a ze zdvořilosti se podivil, jak je už velké.

„Tak bych řekl,“ se znaleckým pohledem povídal, „že je podobný panu Mervartovi. Ten z pravnuka bude mít radost, až se vrátí.“

„Uvedla jsem ho také jako kmotra,“ s úsměvem povídala Dulina a v rozpacích před Chadimem se zarděla. On ji znal ještě jako holčičku a vždy byl na ni hodný, i tenkrát, kdy jako nohaté, nehezké děvčátko do rodiny Mervartovic přišla. Ona mu také hned více důvěřovala než oběma bratrancům. Nebyl tak divoký

287$

jako oni a neodvažoval se provádět takové kousky jako Miroš a Otouš.

„Neměla prý jsi kmotra u křtu?“ zeptal se náhle a jeho pohled vyjadřoval nejen soucit, ale spíš nějakou utajenou bolest. Dulině z toho bylo zřejmé, že Tomáš ví, co se tu odehrálo mezi ní a paní Dražanovou, vždyť Róza chodila letos k Chadimům drát a tak to tam jistě vypovídala. „Proč jsi pro mě neposlala, Dulinko? Byl bych moc rád za kmotra tvému chlapečkovi.“

Dulina k němu vzhlédla překvapeně, hned však sklopila oči pod jeho vřelým pohledem.

„A také,“ sám v rozpacích pokračoval Tomáš, „také prý jsi nepřiznala jméno otce? Kdybys potřebovala, vzal bych to na sebe.“

Dulině se až roztřásla kolena.

„Tome… to přece… jak bys k tomu přišel? To… to by přece…“

Jeho hlas byl náhle vzrušený, jak se odhodlával k něčemu dalšímu. Uchopil ji za ruku.

„Dulinko, udělal bych pro tebe všecko na světě! Už dávno jsem si přál, ale neodvažoval jsem se nikdy… bylas pro mne nedostupná… Ale teď jsi sama a potřebuješ pomoc. Kdybys chtěla, mohla by sis mne vzít! Já bych šel hned na faru a dodatečně přiznal otcovství.“

„Tomíku, ne… Proboha, co tě to napadá!“ šeptala polekaně a odtáhla ruku z jeho sevření, „nepřijala bych od tebe tak velkou oběť a pak… slíbila… přísahala jsem věrnost Mirošovi. Ten můj slib a má láska, to je věčné, to se nedá nikdy zrušit. Nikdy, rozumíš, ani kdyby…“ Pohlédla mu krotce do očí, protože cítila, jak je zklamán. „Děkuji ti, Tomíku, jsi jediný věrný přítel, nikdy ti to nezapomenu,“ řekla rychle, aby dala jakous takous náhradu za to odmítnutí.

288$

Tomáš se však vzpamatoval okamžitě.

„Tedy… myslil jsem…, ale Dulinko, kdybys někdy potřebovala moji pomoc, víš, kde zůstáváme. Každou hodinku, každou vteřinu, kdykoliv jsem ti ku pomoci. Pamatuj na to, prosím tě, a spoléhej na mne!“

Dulinu to velmi dojalo, nemohla ani promluvit. Pohlédla na něho očima naplněnýma slzami a vydechla: „Děkuju ti.“

Už i v Rakovci byla zřízena poradna pro matky a kojence a sociální pracovnice chodila do rodin, kde byl novorozenec. Přišla také na Borovinku pozvat Dulinu k návštěvě poradny.

„Promiňte,“ informovala Dulinu, když ta namítala, že je to daleko a pro ni celkově obtížné, „promiňte, ale pro neprovdané matky je docházka do poradny povinná.“

Sociální pracovnice byla mladá žena, ještě děvče, a když uviděla blahobytnou domácnost na Borovince, snad ze závisti nebo s úmyslem pokořit tuto hezkou ženu, zdůraznila tu „neprovdanou matku“.

Dokud trvala velká zima, neodvážila se Dulina s dítětem na delší cestu. Jak se však konečně usmálo jaro, jeřáby u silnice a břízy, krutou zimou zohýbané a polámané, začaly rašit, dala si Dulina zapřáhnout do bryčky a jela do poradny. Nebála se nějaké kritiky co do výživy a výchovy synáčka, každý týden ho vážila a radovala se, jak prospívá, přibývá na váze, je čilý a čisťounký, no, jako zdravý kojenec.

Když ho v poradně rozbalila a svlékla donaha, pocítila nad ním sladkou mateřskou pýchu. Byl jako cvalík, na čelíčku nad rozesmátým obličejem mu vyvstávaly tmavé vlásky, že mu mohla načesat „kohoutka“.

289$

Sociální pracovnice však s Jeníčkem spokojena nebyla. Zřejmě nedokázala překonat antipatii na první pohled, kterou k Dulině pocítila, a tak řekla, že dítě je špatně živeno, je překrmené, a přísně nařídila dítě méně kojit a nepřikrmovat je.

Když vystavovala legitimaci, ostře se ptala po jménu otce. Dulina zahořela hanbou, když musela zase opakovat, že otce jmenovat nechce. Cítila, jak se na ni upřely oči všech přítomných žen, některý pohled byl soucitný, jiný posměšný a škodolibý.

Když pak opustila poradnu, položila dítě v bryčce na sedadlo, dobře je založila, aby nespadlo, a spěchala opatřit v obchodech věci, které nebyly k dostání ve Zvoničce. Charamza stál u povozu a dával pozor na dítě a na koně. Na ulici i v obchodech bylo tentokrát plno německých vojáků. Snad i oni pociťovali, co ostatní občané, že se začal projevovat značný nedostatek různého zboží. Vojáci byli v městečku stabilně, ale dnes se tu hemžilo německými uniformami více než obvykle. Také Hitlerjugend tu zase něco slavila, aspoň právě pochodovala po ulici s hudbou, patrně oslavovala zase nějaké vítězství.

Dulina se vždy bránila pohlédnout vůbec na tu německou sebranku, kterou každý Čech nenáviděl, měla k ní vštěpovanou nechuť od dědečka a vlastně už i v raném dětství od svého vlasteneckého otce. Teď měla pocit, že na ni někdo upřeně hledí v obchodě, kde stála ve frontě, až na ni dojde řada. Ano, opravdu. Byl to voják a Dulina si vzpomněla, že to je ten Němec, kterého ošetřila po uštknutí zmijí. Ten se na ni teď zeširoka smál a hnal se k ní a podával jí ruku, což přijala nerada a chladně poděkovala za jeho pozdrav. To ho však naprosto neodradilo, rozpovídal se a kupo-290$

divu, už mu to šlo česky docela obstojně, takže dokázal neúnavně opakovat, jak je rád, že „vidí tu hodný slečna, co mu tak fajn pomohla“. Dulina by se byla propadla studem, když viděla, že ji lidé sledují a poslouchají toho Němce, který vykládal, že už byl daleko pryč, až v Hradci, ale pak ho přikomandovali zpět do Rakovce, a to že je rád, že se mu tu líbí.

„Moc krásná Gegend tady a lidi moc, moc hodný,“ básnil, „a já nezapomene na hodná holka!“ ujistil hodnou holku.

„Tak to mám dobré,“ ironicky se usmála Dulina a přivítala, že už je na řadě a pak může odejít.

Jen kdyby nemusela tak často do poradny! Tam cítila svou hanbu a svůj pád více než kdekoli jinde.

Tyto myšlenky však zmizely, když za chvíli seděla na bryčce a tiskla k sobě chlapečka, dívala se do jeho rozesmáté tvářičky a černých očiček, která na ni upíral, nekriticky do něho zamilovaná. Tiskla ho pevně k sobě, aby mu ukázala, že nikoho na světě nemiluje jako jeho, a on se smál a třepal ručičkama.

Za čas si na svou potupu, svůj pád a přestupek zvykla; vždyť v té době se koupal v hanbě celý národ, ba celý svět. Všecky veličiny světa se ušpinily a špinily se dále. Kdo by ještě loni uvěřil, že tak jako Československo bude potupena a sražena do prachu velká a slavná Francie? Bylo hrozné a neuvěřitelné, že v několika týdnech byla vyřazena, poražena a obsazena „nedobytná“ Maginotova linie. Tehdy čeští vlastenci ztráceli důvěru i naději, že by mohl někdo zastavit Hitlerovu vítěznou cestu Evropou.

On šel, jako legendární Golem, pevným, bezohledným krokem a pod jeho těžkou botou se kácely stěny paláců i evropské trůny. V klečící Francii byly potupe—

291$

ny zámky, paláce a hrady jejích králů a prezidentů vyvěšením hákového kříže, místo, na němž po první světové válce generál Foche diktoval podmínky míru Vilémovým generálům, bylo pošlapáno špinavou Hitlerovou botou.

Co se to stalo s celým světem? Je to snad trest za Mnichov? To musela slunná Francie také poznat, jak chutnala hanba a neslýchaná porážka Československa, k níž i ona dala souhlas?

Ať bylo, jak bylo, Češi už zapomínali na věrolomnost a urážku a truchlili s Francií. Padla země, která ve svém znaku měla heslo Volnost, rovnost, bratrství, která vystupovala jako statečný, hrdý, věrný stát a pak roztrhala smlouvu o pomoci svému spojenci.

Kdo by se tedy pozastavil nad pádem jednoho nepatrného děvčete? S tímto vědomím pozvedla Dulina hlavu a nevšímala si nikoho, kdo ji měřil pohrdavým pohledem. Vždyť z té hanby jí jako odměna nejcennější vzešlo největší lidské štěstí, dítě, její syn. Sladký plod na stromě člověčenství, záruka věčného bytí, miláček Boží.

S tímto svým zázrakem v náručí přivítala Dulina léto. Přišlo deštivé a chladné, přece však krásné jako lidské mládí. Dulina měla mnoho práce a starostí, ale péči největší a všemu nadřazenou věnovala svému synkovi. Co radosti s ním užila! Seděl už v kočárku, smál se a výskal, poznal už zdaleka mámu a Rózu a třásl se na Katinu. Nejraději se však choval v náručí šafáře. Toho tahal za vousy a vesele se smál, když si ho šafář posadil za krk, a ještě více, když ho vyhazoval do výše.

Ten klučina ještě nestonal, byl jako ouřezek, chutnalo mu už každé jídlo, najedl se bramborů, kousal z velké buchty a nejvíce mu chutnala polévka, tu si

292$

dával třeba u šafářů z jednoho talíře s Frantíkem. Než se narodil, vymýšlela pro něho Dulina jméno a líbilo se jí třeba Radovan, zdálo se jí, že by to bylo vždy připomínkou radosti, když by ho někdo oslovil, ne jako táta, jehož jméno Bolemír značilo největší bol jeho matky. Ale pak si vzpomněla na dědečka a svůj dluh za všecko, co pro ni udělal a co jí dal, a rozhodla se oslavit ho svým synáčkem. Všichni lidé ve dvoře s ní souhlasili a soudili, že bude jednou novým pánem statku, a tak že mu to jméno sedí nejlépe. Tak byl malý Jeník, také se mu říkalo Honzík, miláčkem celé Borovinky.

Dulina byla mladá a mládí chce být veselé. Tak i ona se rozjasnila, její povaha se změnila. Bylo ji slyšet, jak si při práci zazpívala a jak vesele hovořila se svým synáčkem, když se těšila z jeho pokroků a jeho zdraví. Své rané mateřství prožívala v pohodě. Těšila se na každou neděli, že si vyjede s kočárkem do lesa, natrhá si květiny a ozdobí střechu kočárku pomněnkami, kukačkami a smolničkami, a když vzrostly kapradiny, vozila jich celé náruče do svého pokoje a zdobila jimi Mirošův obrázek.

„To je náš táta,“ říkala Jeníčkovi a snila o tom, jaké to bude, až se Miroš vrátí z toho studeného, dalekého světa. Jak to tedy bude? Sama nevěděla a neuměla si to představit. Prožila s ním jen několik chvil lásky a jednu vřelého vzplanutí a rozkoše, ale to nebylo z vlastní žádosti nebo touhy, to jen, aby ho potěšila, aby mu dokázala, že mu chce obětovat všechno, co má, i to jediné, co je jen její. Kdyby teď přišel, asi by se ho ostýchala, tak jako zpočátku.

Léto se pak přece rozehřálo, bylo zase krásně a Dulina se chodila koupat. Byla pyšná, když se tam cizí

293$

lidé se zalíbením dívali na jejího synáčka a obdivovali ho, jak je silný a roztomilý, když ležel na osušce na bříšku, kopal růžovýma nožkama a skotačil s mámou.

Dulině se vracela její krása, vlastně do ní teprve rozkvétala. Zeštíhlela, měla úzké kyčle, pleť jemnou a pozoruhodné bohatství vlasů. To oceňovali letní hosté, kterých bylo plné okolí. Dříve zámožní občané velkých měst jezdili na dovolenou do ciziny, nejraději k moři, nebo alespoň do význačných míst naší vlasti, starší lidé do lázní. Teď, když byly hranice zavřeny, pohraničí odtrženo i Slovensko bylo nepřístupné, teď přišla chudá Českomoravská vysočina ke cti a měšťáci překvapeně zjišťovali, jak je tam hezky.

Tady v okolí Rakovce byly malebné partie, čaromoc smrkových lesů s maliním a ostružiním u paty mohutných kmenů, šachovnice políček, tu a tam přerušená ostrůvky břízek a lískových keřů, zrcadla rybníků, které ve dne zvaly ke koupání, zasněné a tesklivé mýtiny uprostřed borových lesíků, což všecko přitahovalo každého, kdo tu jednou byl.

Dulina se tak seznámila s několika lidmi, kteří jí byli příjemní a kterým zřejmě byla sympatická i ona, i když byla uzavřená, nikomu se s ničím nesvěřovala a s nikým se nekamarádila. Brzy však o ní letní hosté věděli všechno, a protože informace podával Fela, k němuž se každý návštěvník při nákupech dostal, a on byl, jak tvrdil, nakloněn obyvatelům Borovinky, byly informace o Dulině a jejím poklesku přinejmenším ohleduplné.

Tak u vody sedávala s Dulinou paní profesorová Danešová, slečna Prokůpková i mladý, rozvedený advokát z Brna JUDr. Ostrčil. Motivací zájmu tohoto pána

294$

však nebyl ani tak osud této venkovanky, jako její půvab. Dulina se o tyto známosti nedrala, bavila se však se slušnými lidmi ráda, a když poznala jejich názory a uvědomění, vděčila jim za to, že se od nich dozvídala nové zprávy z politického života. Paní Danešová nebyla už mladá, ale měla veselou povahu a ráda vyprávěla anekdoty nebo žertovné příběhy o osobnostech z politického i kulturního světa. Tak se Dulina od srdce zasmála při historkách o Hitlerovi, které se tomuto vrahovi jaksi dívaly pod košili a kreslily ho z té lidské - směšné stránky. Bylo pro každého uspokojením potupit ho dobrou anekdotou.

To byl tehdy další krásný letní den, bezoblačný, teplý, v letošním deštivém počasí výjimečný. Na Borovince bylo rušno, svážel se jetel, a tak mužští vyhnali i všechny ženy ze dvora na pole. Jetel byl vzrostlý jedna radost, ale posečený před více než čtrnácti dny. Pršelo do něj kolikrát a jeho zčernalé lístečky se už začínaly drobit. Hrozilo jeho znehodnocení, a tak musel ještě dnes pod střechu.

I Dulina s Jeníčkem byla na tom jeteli. Dokud malý spal v kočárku, pomáhala hrabat a chvíli také nakládala. Když se chlapeček probudil a žádal si své, sedla s ním do kupky jetele a dávala mu pít. Klouček se hlasitě zaradoval, když uviděl její bílý prs, lišící se od opálené pleti na jejím hrdle, popleskával jej buclatýma ručičkama a vrhal se na něj otevřenou pusou. Dulina s ním laškovala, líbala ho na růžové tvářičky ve chvílích, kdy musel svou hostinu přerušit, aby si odříhl, hladila mu kučeravou hlavičku, popleskávala ho po nahých stehýnkách a tiskla ho k sobě, což vše on přijímal se zřejmou rozkoší. Prs nechala venku, napospas slunci a malému nenasytovi, který se na něj znova

295$

vrhal. Polekala se, když zvedla oči od Jeníčka a uviděla Katinu, jak k ní běží.

„Co se stalo?“ volala jí vstříc a rychle zapínala živůtek. Děvče udýchané, v slzách i smíchu, volalo: „Pojďte, slečno, honem domů! Přijel… přijel náš pán! Je doma, je, přišel zadem a znenadání, najednou otevřel dveře. Já jsem se tak lekla, v první chvíli jsem si myslela, že je to nějaký… umrlec.“

Dulina nedokázala ani vykřiknout, ani promluvit, jen kvapně Jeníčka usadila do kočárku a pachtila se, najednou nemotorně, s řemínkem a karabinkou na „kšírkách“, aby ten malý nezbeda po cestě z kočárku nevypadnul. A jela, co mohla, utíkala za kočárkem, a přesto se jí zdálo, že je pomalá. Katina jí klopýtala po boku a nesouvisle vypravovala, jak myla okna a nic netušila a najednou… a konečně skončila v pláči nad tím, jak špatně pan Mervart vypadá, jak je zbědovaný.

Kdykoli Dulina myslela na dědečka a představovala si jeho návrat, očekávala, že bude zestárlý a třeba nemocný, vždyť už mu je přes sedmdesát, sama dobře nevěděla kolik přesně, ale teď, když ho uviděla, shrbeného starce uprostřed potemnělé haly, div neklesla leknutím.

Jan Mervart se opíral o hranu stolu a díval se zadumaně po místnosti. Odvrátil pohled od fotografie svých vnuků, kterou dlouho pozoroval. Ti hoši se vesele smáli z rámečku, na sobě měli ještě námořnické oblečky, vlasy učesané do ofiny. Miroš se díval jaksi udiveně, Otoušovi, jako vždy, seděl v obou důlcích na boubelatých tvářích podšitý šotek. Jaký vzdech to tu sklouzl ze rtů starému Mervartovi!

Dobře že tu byl sám, styděl by se za tu slzu, která se nedala zadržet. Ač se ji pokusil pečlivě utřít, zbyla

296$

po ní stopa v šedivém strnisku na skráni, kde ji zahlédla Dulina, když se bez dechu přihnala s kloučkem v náručí. Když ji děd uviděl, nebyl schopen vykročit jí vstříc, těžce dýchal a jen k ní vztáhl ruce. Dulina zůstala několik okamžiků jako zkamenělá. Kdyby dědečka v tomto stavu potkala někde na ulici, nehlásila by se snad k němu, a kdyby ho potkala na stupních kostela, sáhla by do kabelky a podala mu almužnu v domnění, že je to stařičký žebrák. Tak byl změněný, zchátralý a cizí!

„Dědečku,“ vzlykla, skočila mu do náruče a zachytila ho, jak zavrávoral. Pak mu položila na prsa pláčem zalitou tvář. „Dědečku - můj - můj dědečku! Jak tě tam zmučili!“

Starý muž zápasil s pláčem. Vždy se bránil slabosti, nenáviděl výlevy citů, některými lidmi ochotně vypouštěných na svobodu. Teď bylo těžké je přemoci. Tam ve vězení, oslabený a ubitý, našel v sobě vždy dostatek sil, aby neukázal, jak je mu zle a že na něho otroctví doléhá tak palčivě. Teď jako by byl se svou sílou u konce. Co vše asi měl za sebou tento starý, trouchnivějící, a přece dosud statný pařez!

Dulina nevěděla, co by mu honem podala. Napřed však, ovšem, svého synáčka. Však pradědeček z něj od prvního okamžiku nespustil oči, i když se dosud neodvažoval promluvit. Pozoroval Dulinu, jak je útlá a jak se prohýbá pod tíhou tohoto zdravého a krásného človíčka. Natáhl k němu ruce, chtěl ho vzít do náruče a políbit, ale klouček se ho lekl a rozkřičel se. Chytal mámu za halenku a skrýval u ní tvář. A nebylo divu, vždyť děd vypadal jako umrlec, který právě vystoupil z hrobu. Starý pán tedy dítě dál nestrašil svým vzhledem, vztáhl jen ruku, položil ji tomu malému

297$

na hlavičku a požehnal mu čelo křížkem.

„Tak to je Závis, malý Miroš! A jak že mu říkáš?“ vypravil konečně ze sebe a s dojetím se díval na líbezný obrázek krásné mámy a zdravého dítěte. Ten obrázek byl nezřetelný pro slzy, jež mu stále plnily oči.

Dulina odevzdala dítě Katině a ptala se děda přerývaně a rozpačitě, co by mu měla co nejrychleji připravit k jídlu, chce-li kávu a pak vajíčka nebo nějaké maso? Stačí jen otevřít sklenici a maso hodit na pánev.

„Udělej, co myslíš,“ chrčivým hlasem se podroboval dědeček, „to víš, všecko mi přijde vhod, ale musím se držet na uzdě, lehko bych si mohl pokazit žaludek jídlem příliš vydatným po té ,dietě‘.“

Dulina sháněla a běhala o přítrž. Přivedla si dědečka do kuchyně, aby mohla vařit i povídat, a klopýtala přes koberce, jak měla stále oči plné slz. Jak byl ten dědeček zchátralý, jak mu divně planuly hluboko zapadlé oči, jak se třásl! Přepadala ji nesmírná úzkost, že jí snad ten drahý stařeček umře za pár dní. V pase byl jako zlomený, a když si nehlídal svou postavu, skláněl se dopředu, oči se mu co chvíli kalily, byly zamlžené jako opocené sklo a stařecká pleť se stala škraboškou zsinalosti a vrásek.

Kolik nových brázd v ní vyorala ta doba utrpení! Byly hluboké a ostré, že se změnila i jeho podoba. A kam se poděly jeho zuby? Ještě před zatčením měl zdravý, jen trochu prořídlý chrup, jen nepříliš zažloutlý kouřením a věkem. Teď měl jen tu a tam nějaký pahýl. Později vysvětlil, že až na několik vyražených mu samy zuby vypadaly, že je vytahoval prsty, jako by měl hlavu uvařenou.

„Nedostatkem vitamínů a soli,“ konstatoval doktor, když pana statkáře za pár dní přišel navštívit.

298$

Když mu teď dávala Dulina jídlo na talíř, přitulila se k němu znovu.

„Co jsi, dědečku, asi vytrpěl! A kolik jsem se já za tebe namodlila! Proto jsi tady a bohudíky živ!“ šeptala.

Přitáhl si ji k sobě, a jak seděl, položil hlavu na její útlý pás. Dulina hleděla na jeho sporé, bílé vlasy a stálo ji trochu přemáhání, aby je pohladila, jak byl dědeček špinavý, nečesaný a zarostlý.

„To víš, dítě moje, nebylo to lehké a rozhodně ne pěkné. Nedá se o tom ani povídat. Ale horší než tělesné utrpení je duševní trýzeň, že je člověk zbaven svobody. Jen tím malým okénkem nad hlavou, jen tudy uvidí kousíček nebe. Když tě pak opouští všecko, i důvěra, i naděje, tu se ti zdá, že i to nebe se ti posmívá. Pak začneš pochybovat, zda má smysl tak houževnatě lpět na životě. Ale že ses tak modlila, snad se na mne přenášely tvé dobré myšlenky a já, Dulinko, jsem zase pozvedl hlavu a znovu vyhlížel tím okénkem s nadějí. Ale ty noci, dlouhé, bezesné noci, ty člověku rvou mozek z hlavy a srdce z těla. Nevíš, co se děje venku, nerozeznáš, co je pravda a co lež. Někdy přišel surový a zlomyslný dozorce a vypravoval, jak Německo vítězí, jak padla Francie a co nejhoršího - nevíš o tom nic, děvče moje? Že prý ji Němci donutili přijmout nejkrutější podmínku - vydat jim vojsko,“ napjatě hleděl zase vyhaslýma očima na Dulinu.

Ta se zachvěla, ale rychle překonala nával strachu, který ji ochromil, a živě a přesvědčivě těšila starého dědečka: „Ale ne, dědečku, ne, o tom jsme neslyšeli a z ciziny prý mluvili o tom, že naši vojáci se přemísťují do Anglie. Miroš už tam jistě přistál.“

„Však to by bylo hrozné, to by byl konec, kdyby Francouzi vydali Němcům naši armádu, československé

299$

vojáky, letce, všecky ty statečné hochy do rukou ďáblových,“ těžce vzdychal stařec.

„Ne, neboj se, dědečku, to se nestane a Miroš se vrátí, já vím, že se určitě vrátí, uvidíš!“

„A co Otouš?“ ještě chraptivěji zaznělo ze sevřených úst, „kam jste ho pochovali?“

V pláči mu Dulina vypravovala o té hrůze.

„A co Dražanovi? Řekni mi pravdu, dítě, neztratila rozum má ubohá Slávka? A co Hromadovy dámy? Co ta chudinka slečna? Jistě ho oplakává, krvavými slzami oplakává, on za to opravdu stál - byl to takový chlapec… Nemohu tomu pořád uvěřit. Když jsi to napsala…“

„Odpusť, dědečku, snad jsem ti to psát neměla, ale nevěděla jsem kudy kam, byla jsem tak rozčilená a bezradná.“

„Ale to jsi udělala dobře, že jsi mi to napsala. Jaký by to mělo smysl, abys mi to zatajila. Když to přežila Slávinka, musíme to přežít všichni.“

„Ty události v Praze, uzavření vysokých škol a to hrozné leknutí při zprávě o Otoušovi a dalších nebožácích, toho bylo dost, aby se z toho zbláznil celý národ,“ povídala Dulina, „co ten už musel vytrpět!“

„Povídáš, že ženské Hromadovy jsou statečné?“ s oceněním se ptal dál, „myslel jsem, že budou tady, u nás.“

„Přijedou snad později, mají nějaké potíže s bytem a Eda chodí ještě na nějakou brigádu. Hned všem pošlu telegram, že jsi doma. Tetička, Bože, ta bude šťastná, a paní Hromadová a Skarlet… Ony se stále živě o nás všechny zajímají a udržují se mnou spojení,“ povídala a vymýšlela, co by snesla a čím by ještě pohostila dědečka, který byl tak hrozně vyhublý.

„Trochu bych se umyl, Dulinko, a udělal bych si pohodlí,“ řekl, když nechal jídla. Nesnědl toho mnoho

300$

a omlouval se, že mu sice obrovsky chutná, ale že se bojí najíst se podle chuti. Šel pak do koupelny a pobyl si tam pěkně dlouho. Převlékl se do čistého prádla, oblékl svůj velbloudí župan a hned vypadal lépe a cítil se osvěžený, jak si pochvaloval. S úsměvem pak ujišťoval, jak je člověku dobře, když se může umýt v teplé vodě, a hlásil, že se nesmírně těší na svou postel a že by ji šel hned „změřit“.

Dulina přinesla pyžamo, rozesílala postel a pobízela děda, aby se uložil. Natáhla hodiny, co stály na nočním stolku a ode dne, kdy odešel, nebyly nataženy.

„To je krásné,“ radovala se dětsky, „když tu ty hodiny tikají. To je znamení, že jsi doma, a záruka, že bude zase všechno při starém.“

Jako dobrý hospodář se ještě vyptával na statek, jak si stojí při těch nehorázných dodávkách, jak je Dulina na tom se zásobami a jaká je letos úroda. Když se večer vrátili z pole zaměstnanci, museli se šafářem defilovat před jeho lůžkem s možností říci svá přání i stížnosti. Stížnosti nebyly žádné a on byl šťasten, že je může pochválit, jak pracovali a starali se tu i bez něho, neopustili Dulinu a jeho drahou půdu.

Všichni byli dojati, ale poděšeni jeho hrozným vzhledem, vyhublostí a výrazem přestálého utrpení ve tváři. Šafářka, která si v ničem nekladla zábrany, plakala, proklínala a volala boží spravedlnost na ty, kdo dělali tohle s lidmi a s panem statkářem zvlášť. Pan Mervart znovu pocítil, jak má ty lidi rád, a hřál se v nitru vědomím, že i oni mají rádi svého chlebodárce.

Tady, před zraky všech, se ptal Duliny, dostávají-li všichni správně plat a deputát, a pochválil ji po potvrzení zaměstnanců, že bylo po celou dobu všechno v naprostém pořádku.

301$

Neuspokojil zvědavost všech na jeho zkušenosti a zážitky z vězení. Rádi by slyšeli, co tam s panem Mervartem tropili, že vypadá, jak vypadá, a byli lačni zpráv o tom, jak to tam chodí, při nichž by jim naskakovala husí kůže a stydla krev. Pan Mervart však o těchto věcech mluvil jen skoupě a spíše v náznacích. Jako jiní propuštění se musel zavázat a potvrdit podpisem, že s ním po dobu věznění bylo zacházeno podle litery zákona.

Teprve když byl s Dulinou sám, jen sem tam mezi řečí jí řekl pár věcí, jako že má nadržené spaní, protože po několik měsíců byl buzen ze spaní každou hodinu. Bylo to promyšlené, soustavné přerušování potřebného nočního klidu, soustředěný útok na jejich nervy, už i tak zjitřené.

Při jídle si vzpomněl, jak zlé bylo, když delší dobu dostával přesolené jídlo v poledne a do večera už ani kapku tekutiny. Teprve ráno hrníček té bryndy, z čeho to vařili, ví Bůh. Nešťastníci, kteří dostali zácpu a bláhové se s tím přihlásili. Napumpovali do nich tolik vody, že nejednomu prasklo střevo. Tresty za překročení jejich tvrdých předpisů se prováděly přídělem ran plochou latí, aby nedošlo ke krvavému zranění, přes záda i přes hlavu.

Ubohý dědeček, ubohá jeho hlava. Však si Dulina všimla podlitin mezi vlasy. Neměla odvahu se ho zeptat, jak k tomu přišel. Nemohla na tu drahou hlavu pohlédnout, neboť by jí zase stékaly slzy po tvářích.

„Uvidíš dědečku, že to všechno překonáme, jako jsi vydržel věznění, vždyť na těch všech vítězstvích, kterými se Němci holedbají, nemůže být požehnání,“ těšila Dulina starce i sebe, „musí na ně dopadnout spravedlivý trest!“

302$

Svátky věrozvěstů Cyrila a Metoděje, mistra Jana Husa i ostatní národní svátky a významné dny byly zrušeny. Nešťastný národ, který si za časů samostatnosti a prosperity svých velikánů a patronů nevážil, tesknil teď po ztracené kráse a poezii těchto svátků, hrnul se ke kostelům, i když se v ty dny konala obyčejná mše, a hymnu ke svatému Václavovi teď zpívali z plných hrdel i lidé, kteří ji dříve ani neznali.

Starý Mervart se vzbudil velmi časně. Měl špatné spaní, často se v noci budil, jak očekával to kruté noční buzení v kriminále, i když už teď nic takového nehrozilo, už žádný gestapácký pacholek mu nesvítil baterkou do očí a neřval na něj. Byl doma už několik dní, ale projevů vězeňského drilu se dosud nezbavil. Nevypadal ještě dobře, ale tělesná sešlost pomalu ustupovala a skloněný trup se nepatrně rovnal. Přece jen se však očividně sbíral. Zejména psychicky. Ten nezájem o okolí i o svůj osud, ten už byl pryč a nahrazovala ho naopak nadměrná podrážděnost. Sám na sobě to shledával a těšil se, až přijedou Hromadovy dámy, že je tolik nevyděsí svým vzhledem jako Dulinu a malého Jeníčka. Měl pevný selský kořen, a ten se projevoval návratem chuti k jídlu a touhou po pohybu na čerstvém vzduchu, takže do dosud pohublých tváří se mu vracela dřívější barva.

Že časně vstával, obnovil svůj zvyk chodit ke krmení a dohlížet na dojení a rád se před snídaní prošel kousek kolem stodoly za humna a zpět ovocným sadem.

Dnes šel rovnou do konírny a zavolal na Charamzu: „Haló, povídám, člověk by tady našel spíš dukát než tebe, ty kakraholte! Vytáhni kočár a zapřáhni koně do svátečních postrojů, pojedeme do Rakovce na mši.“

303$

A že vešel do stáje také šafář, zakýval na něho a poručil: „Dnes je svátek a pracovat se nebude. Ani dnes, ani zítra. Jsou svátky našich českých patronů, sluší se slavit je jako kdysi.“

Šafář chtěl namítat, že je škoda, aby se s prací vynechalo, všecko je přece kvůli dešťům zpožděno až běda, mohlo by se jet třeba pro dříví, ale raději mlčel. On pán byl teď hned podrážděný více než před vězením, a i když u něj šlo vše jen z plic, strhl se hned velký křik, když něco nebylo po jeho vůli. Pro pouhou maličkost vynadal všem ve dvoře i Dulině, ale vzápětí dal postiženým na pivo a Dulinu odškodnil projevy své neskonalé lásky k malému Jeníčkovi, kterému už založil spořitelní knížku a po každém takovém výbuchu na ni nějakou stovku přihodil - jako „výpalné“.

Toho rána usedal do kočáru vedle Duliny a vesele mrkal na malého Jana, vyparáděného v novém bílém pleteném oblečku. Byl po vyspání v dobré náladě, tvářičky jako červené jablíčko. Rozhlížel se velkýma, závišovskýma očkama kolem sebe, ale dědu vynechával, nesmál se na něho, dosud se ho bál. Katina, která byla teď povýšena na „slečnu k dítěti“, seděla naproti Dulině a brala si malého na klín.

Jeli pak rozkvetlým ránem, které k sobě zvalo modrými hvězdicemi chrp a růžovými koukoly. Bílé jetele, které zůstaly stát na semeno, voněly až k omámení a včely na nich bzučely jako v dáli jedoucí vlak.

Starý Mervart se nad tím zamyslel a po chvíli svěřoval Dulině: „Jak je to podivné, co člověk vidí, když pozoruje přírodu a její dokonalou organizaci. Jak zvířata mají svůj způsob života zařízen a předem nařízen, jak jsou stanovena opatření, aby některý druh nebyl vyhuben, aby nedošlo k degeneraci jedinců i druhu.

304$

Ale u člověka je to jiné, tam ty mechanizmy nefungují. Člověk užívá své schopnosti myslet, ale nemohu říci, že vždy v dobrém úmyslu a k prospěchu druhých. Tak může existovat násilí, surovosti a vyvražďování příslušníků svého rodu. Člověku je jasné, že nesmí vyhubit určitý druh rostlin, protože by tím narušil rovnováhu v přírodě, ale napadnout malý národ, jako je náš, jen proto, že jako agresor je silnější a větší, to možné je!“ smutně sklonil hlavu a byl v tu chvíli zase přepadlý a ubohý.

Dulina hledala něco zajímavého do rozhovoru, co by ho potěšilo. Takový byl život lidí za války. Těšili jeden druhého, aby v následující chvíli propadali malomyslnosti a potřebovali sami útěchu.

K dobré náladě starého Mervarta také nepřispěl dopis od zetě Dražana, který ho svrchovaně rozladil, zvláště svým závěrem:

{V nejbližších dnech pro Tebe, tatínku, přijedu a vezmu Tě s sebou do Prahy. Dáš se vyšetřit u nejlepšího odborníka, který Tě přeléčí, aby se Ti vrátilo zase Tvé narušené zdraví. Hrozně rád bych přijel za Tebou se Slávinkou, ale ona teď do Borovinky nechce, ač tam bylo vždy pro ni nebe. Je, ubohá, po Otoušově smrti těžce nervově nemocná, a proto jí musíme mnoho odpouštět Jak Ti jistě vypravovala Dulinka, trochu se nepohodly a Slávinka nechce s Dulinou být pod jednou střechou…}

Dva týdny čekal dědeček, až uslyší Dražanovo auto, které přiveze jeho dceru a zetě, a místo toho takové psaní! Dulina, všecka bledá, na jeho výtku, proč mu o tom hned neřekla, pověděla mu o celé té věci a se

305$

slzami si konečně dědečkovi postěžovala na pohanění a křivdu, hroznou urážku, kterou jí tetička vmetla do tváře.

„Nechce uvěřit, že Jeníček je dítě Mirošovo, že…“ nemohla dál pro slzy a sevřené hrdlo, které jí svíraly hanba a stud.

Starý pán se div neudusil hněvem nad takovou urážkou jeho milované vnučky, kterou dobře znal a věděl, že nelže a že se na ni může spolehnout.

Dnes po cestě se mu vracely myšlenky k této historii. Byl nejen tím, ale i celkovou situací zarmoucen a znechucen, ponořen v chmurné myšlenky a říkal si v duchu, že je syt života.

Trochu mu zvedlo náladu, když přijeli ke kostelu. Postávala tam jako obvykle převážná část mužské složky věřících, která ještě před mší měla co k prodebatování a do kostela se pak hrnula až při zvuku zvonku od sakristie. Všichni mužové zdravili statkáře Mervarta, když jeho kočár zastavil. Bylo patrno, jak velké mají sympatie k starému muži s prožitky mučedníka.

Charamza seskočil z kozlíku a pomáhal Dulině a pak Katině s dítětem. Dulina se starala o dědu a pomáhala mu při sestoupení z kočáru. Nešlo mu to jako dříve, viděla, jak nejistě hledal nohou stupátko a opatrně z něj pak sestupoval. Dříve to šlo ráz na ráz a ten poslední krok byl vlastně skok.

Kostel byl plný, lidé tiše manifestovali proti zrušení národního svátku. Na faře však… Běda! Vlál tam červený praporek s hákovým křížem, válečný hadr, takový trochu větší než normální kapesník. Farář jej musel vyvěsit, chtěl-li se udržet na svobodě, aby své stádo věřících nemusel opustit. A byl to přece Antikristův kříž, jak sám říkal, takové přímo plivnutí do tváře Boží.

306$

Bylo už odzvoněno, a tak se šlo rovnou do kostela. Bude se hned konat mše, kázání ve všední den není.

O čem konečně také kázat?! Ať začne ten nešťastný farář o čem chce, ať o svatých a světicích, či o Božích přikázáních, nebo o utrpení dobrých a pýše zlých, vždycky se dostane tam, kam nesmí. Tak raději nic!

Mervartovi usedli do lavice na svá obvyklá místa, která se překvapivě rychle a dobrovolně uprázdnila. Dulina sepjala ruce a jako vždy se pomodlila svou modlitbičku: „Dobrý Pane Bože, je-li tvá vůle a může-li to být, vrať mi Miroše. Ty mi ho můžeš vrátit, jedině ty, neboť jsi pánem nad vším, nad životem i smrtí. A prosím tě, dědečka zachraň, ať mi ještě neumře, nemám na světě jinou oporu. „

Tak se modlila třikrát denně, den co den.

Starý Mervart měl ruce položeny na lavici před sebou a o ně opřenou bradu. Díval se na oltář, na obraz věrozvěstů Cyrila a Metoděje, kteří drželi mezi sebou kříž. Pokyvoval hlavou a šeptem říkal: „Pane, nejsme hodni… ale rci jen slovem…“

Varhany hrály sváteční píseň, i když byl všední den. Varhaník byl dobrý člověk, hrál rád krásné, melodické písně a nadšeně zpíval svým zvučným, hlubokým hlasem. Dnes také zněl jeho hlas nadšeně za doprovodu varhan a strhl ke zpěvu celý kostel, takže pod klenbou to jen hřímalo.

Krásný kostelní zpěv vzbuzuje nadšení a podporuje mystické zanícení. Dnes to byla Velehradská hymna, která zněla tak slavnostně a dojemně, že starý Mervart jen stěží tlumil své pohnutí. Bojoval s ním a bránil se, aby drsný hlas se nezměnil ve ston a aby slzy udržel pod víčky. Když pak přece podlehl a dojetí ho přemohlo, slzy mu stékaly po vráskách ve tvářích.

307$

„Pane Bože,“ modlil se, „všecko nás už opustilo, naši přátelé jsou poraženi a porobeni. Nedej, abychom ztratili i víru v Tebe. Opuštěni voláme k Tobě ve své úzkosti a hrůze.“

Ubohý Jan Mervart! Nevěděl a nemohl tušit, že vše, co se právě děje a zdá se neúnosné, je jen nepatrným zlomkem toho, co teprve přijde a bude se dít ve zmateném světě. Ó, jak je moudrý ten vševědoucí Bůh, že nedá člověku nahlédnout do budoucna!

„Kolik to bouří nad vlastí se sneslo, o život bylo zápasit nám v boji…“ zpívali věřící a Jan Mervart, ač celou hymnu neuměl, zachytil tato slova a truchlivě pokyvoval hlavou: „Nezhyne rod, jenž věřit nepřestane, dědictví otců zachovej nám, Pane!“

Pak se všichni tlačili ve východu z kostela a pan Mervart, jak se napřímil a pozvedl hlavu, viděl, jak Katina přichází s Jeníčkem na ruce… Po dobu mše s ním chodila venku a on teď ve svých silných ručkách měl plno květin, tak svěžích, že na ně dostal chuť a cpal si je do pusinky. Radostně zavýskal, když spatřil mámu. Dulina ho vzala chůvě z rukou, líbala ho a tiskla ho k sobě. Stavěl se silnýma, buclatýma nožkama na mámin žaludek a chtěl stále výš, k její hlavě. Pradědeček se díval na to krásné lidské mládě a něco mu rostlo v prsou. Hle! Záruka nesmrtelnosti už je tady, na zemi. Nový Miroš, nový Záviš je to! Vztáhl ruce a klouček k němu ochotně šel. Dnes poprvé! Přitulil hlavičku k drsné tváři starého muže a otvíral na něho malou pusinku. Nový Miroš, obnova toho drahého chlapce, který možná teď, právě v tuto chvíli někde v necitelném světě umírá, nabízí smrti svůj mladý život za svobodu své vlasti, za pravdu.

Pradědeček si pozorně prohlížel tvář toho malého

308$

Záviše. Ano, celý Závis! Jeho oči, čelo, tvar obličeje, dokonalá podoba. Miroš sám! Starý muž si zhluboka oddechl a bylo mu, jako by mu v tu chvíli spadla z prsou všecka tíha. Nezhyne rod, jenž věřit nepřestane! Musí věřit, když se dívá na tyto nejmenší. V nich se obrodí národ a bude žít dál, i když vymřou všichni ti, které uchvátila hrozná vichřice dnešních dnů. Vymřou Hitlerové, vládcové dobří i špatní, hrůzovládci i humanisté, ale rod nezhyne, nevymře, rod bude žít dál v těchto nejmenších.

Plynuly potom dny a měsíce, rok, dva, tři se přehnaly. Plné bídy a utrpení, násilí a zvratů ve válečném štěstí, přece však pomalu ale jistě směřovaly k vítězství pravdy. Čas kvapil, a přes všechno to utíkalo rychle. Lidé čekali a čekali, střídavě věřili a střídavě zoufali, jak válka pokračovala, jak se měnila situace, jaké zprávy přinášelo rádio, jaké byly zprávy ze zahraničí, jak zuřilo gestapo.

Starý Mervart se pomalu sbíral po návratu z kriminálu. Přibíral na váze velice pomalu a vůbec se necítil dobře. Konečně podstoupil celkové vyšetření a tu se zjistilo, že má cukrovku. Patrně utrpení při věznění ji probudilo a teď propukla plnou silou. On však byl dobře zakořeněný starý dub, nevzdal se nemoci a neklesl pod ranami osudu, tak co nějaká nemoc na starého sedláka! Podrobil se léčení a podrobil se i omezením, které ta nemoc vyžaduje, disciplinovaně dodržoval dietu a nebránil se a nenaříkal, když dostával injekce inzulínu. To spočívalo na bedrech Duliny, která ho zanášela pozorností a byla oddaná a ochotná při péči o něho.

Pak se děd rychle začal spravovat, vracela se mu

309$

jeho životní i fyzická síla a navracela se i jeho svérázná letora. Zase už zněl po celý den jeho vrčivý hlas po dvoře, burácel u mlátičky a v sýpce, vyprovázel na pole pluhy a povozy a podle starého zvyku se vadil i v bytě. Kolikrát za den byla vaděna Dulina, a i když se začal batolit Jeníček, nebylo konce křiku kvůli němu.

Děd žil ve stálém strachu, že se klouček někde zmrzačí, že se ženské o něho nestarají, nehlídají ho, jak je třeba. Může se opařit, spadnout, ale ženským je všechno jedno. A takový křik zněl domem, jak jen se tam hospodář objevil, a výhrůžky a předpovědi hrůzných konců toho chlapce lítaly na hlavy přítomných žen. To všecko proto, že toho kloučka tak nesmírně miloval. Proto ho také zanášel vším, co měl ten malý „uličník“ rád, a byl by ho jistě zkazil a rozmazlil, kdyby to Dulina aspoň částečně nestačila usměrňovat.

Jenda rostl jako doubek a předváděl obrázek bujarého dětství. Měl všechno, co potřeboval ke správné výživě, co dítě potřebuje k dokonalému vývinu, vždyť pokud běží o potraviny, panoval po celou dobu protektorátu na Borovince když ne blahobyt, tak dostatek jistě.

Dulina se podivuhodně vpravila do funkce hospodyně a naučila se všemu, co je k tomu třeba. Rozkvetla a zkrásněla, že i paní Dražanová při jedné z návštěv u děda musela připustit, že to děvče je čím dál tím hezčí. Přiznala to samozřejmě nerada a ještě přitom pocítila, jako by jí do nitra rýplo dláto. Vydrží být Mirošovi věrná? Hrozné bylo pro ni pomyšlení, že by mohla zapomenout na jejího syna, přitom však tajně doufala, že Miroš zapomene na Dulinu. Svéhlavě, jako umíněné děcko, nechtěla připustit, že by byl Miroš opravdu otcem Dulinina dítěte, a po celé dva roky se na chla-310$

pečka ani nepodívala. Tohle ji vždy vyhnalo zpět do Prahy, ačkoliv tady na Borovince jí bylo „jako v nebi“, jak říkala. Oproti tomu ve městě musela vidět zlé situace, zlé lidi a zlé skutky a nebezpečí, morální bída a prožitá hrůza je tam mnohem zřetelnější než tady, na svaté samotě.

Dulina její jednání a chování vzala na vědomí jako nevyhnutelné zlo, šla jí z cesty a držela od ní i svého synáčka. Marně se paní Slávku pokoušel otec Mervart přivést k tomu, aby se smířila se skutečností. Zavírala před ní umíněně oči.

Hromadovy dámy také přestaly jezdit na Borovinku na celé prázdniny. Pozvání pana Mervarta samozřejmě vždy vyhověly a vyhověly rády, vždyť to vždy znamenalo načerpat nějaké zásoby pro naplnění spíže, doplnění toho „blahobytu“, který byl v Praze stále nedostupnější. Skarlet navštěvovala nějakou sociální či zdravotní školu, měla v úmyslu stát se buď ošetřovatelkou nebo sociální pracovnicí. Dohnala ji k tomu nutnost - nebylo teď přípustné, aby dospělá dívka žila s matkou jen tak, bez zaměstnání. Na tím bděl pracovní úřad, který by k člence rodiny Hromadovy rozhodně nebyl shovívavý. Vysoké školy byly zavřeny, studium tedy nepřicházelo v úvahu, a tak se hledala nějaká výuka, která by netrvala příliš dlouho a nestála mnoho peněz, protože rodina žila ve stísněných poměrech.

Bylo až k podivu, jak se zdravotně spravila paní Dražanová. Nezemřela na svou nervovou chorobu, jak kdysi její stav naznačoval, i její srdce vydrželo ztrátu synů, ránu tu, kterou všichni považovali pro ni za nezhojitelnou, ba smrtelnou. Oplakala Otouše a pro Miroše přece v ní doutnala jiskřička naděje. Což kdyby se přece vrátil… Ale ne k Dulině! K ní, ke své matce!

311$

Válka se teď nepochybně blížila ke konci, a to špatnému pro Němce. Přesto teror okupantů, nedostatek spotřebního zboží, zejména potravin, nejistota v zaměstnání a nejistota člověka vůbec, a zvláště manželů Dražanových, kteří neměli u gestapa nikterak příznivý kredit - syn v zahraničí, otec byl gestapem vězněn - to všechno se paní Slávce za čas stávalo nesnesitelným, a tak stále častěji utíkala na Borovinku. Zvláště za represálií po heydrichiádě byla šťastna, že mohla z Prahy utéci, a tehdy se zdržela na statku skoro půl roku. Vždyť celou zemí, a Prahou především, táhla hrůza, krev tekla potokem.

Tehdy se Slávka začala strachovat o Dražana. V těch dnech poznala, že zapomněla na Záviše a uvědomila si, jaké pouto ji pojí s Dražanem. Nové a nové zatýkání jako údery blesků bilo kolem ní. Cítila se, jako by v bouři stála na pahorku, blesky jí křižovaly nad hlavou a bylo téměř jisté, že udeří i do ní. Byla si jista, že by ztrátu Dražana nepřežila.

A nebezpečí bylo blízko. Ze sousedního domu vzali a týž den popravili radu okresního soudu doktora Steidlera, současně akademického malíře Stojku odnaproti a další známé osobnosti a přátele Dražanovy. Kdy dojde na něho? A to ještě nevěděla, že na jejich půdě byla na čas ukryta vysílačka. Kdyby se dozvěděla, že pro manžela přijdou, byla rozhodnuta otrávit sebe i jeho, aby ušli hrůze ze zatýkání a popravy.

Říkají, že nikomu není uloženo utrpení větší, než může snést. Tak asi proto tajemník Dražan vyvázl, nějak ho v seznamu přehlédli. Žádný z jeho kamarádů a přátel ani pod mučením si na něho nevzpomněl a nevyslovil jeho jméno. Tehdy se česká povaha ukázala, že je čistá.

312$

Tajemník pocítil, že nemůže dál zůstat v Praze, a použil oblíbeného a houfně používaného řešení. Onemocněl. Jeho ošetřující lékař byl jeho přítel a navíc velice slušný člověk, a tak Dražana uznal nemocným a doporučil mu pobyt na venkově. Dražan nemusel ani moc předstírat. Podle toho, jak vypadal, nikdo nepochyboval, že je těžce nemocný. Spadl se, přitom ale přibral v pase, tváře mu prokvétaly překrvenými žilkami a chodil nachýlený… Snad na těchto změnách měla zásluhu choroba, možná omezení pohybu, kromě do práce a z ní nevycházel poslední dobou, ale rozhodně i nemírné požívání vína. Po těch všech ranách a v stálém trápení hledal a nalézal ve víně uklidnění a útěchu.

Slávku odstěhoval na Borovinku nadobro a sám, i když se po půl roce navrátil ke své práci ve svazu, jezdil za ní častěji než kdy dříve. Teď už ne autem, to mu odebrali, ale vlakem.

Tak nouze donutila paní Dražanovou k životu pod jednou střechou s Dulinou a jejím synáčkem, i když se dříve zapřísahala, že to možné není. Ovšem matku i dítě stále upřímně nenáviděla, říkala, že je pro ni nesnesitelné poslouchat stálý křik dítěte a ruch kolem něho, jeho výskot, bouchání dveřmi a dupání po schodech a ptala se, jak k tomu přijde, aby trpěla všechno, co ten harant vyvádí. Psala o tom dlouho lamentace paní Hromadové, žalovala na přehnanou mateřskou lásku a povolnost Duliny a přímo opičí lásku dědečkovu k tomu děcku. Během doby však toto stěžování v dopisech ztrácelo na důrazu a za krátký čas z dopisů vymizelo docela.

Malý Jan začal totiž hodně mluvit a měl krásnou výslovnost, na tak malé dítě překvapující. Jen trochu

313$

ráčkoval - Bože můj, stejně jako… Ne, paní Slávka si to nechtěla přiznat, ale stejně jako její Miroš. Ach Bože, jak je to jen možné? Zpočátku si říkala, že si tak s člověkem zahrávají náhody, ale - že by přece? A podívejme, jaké to narostly tomu malému šibalovi černé čupřiny!

Tajně, přísně tajně, aby to nezjistil Dražan a Dulina (ta tedy rozhodně nesmí nic tušit), se dívala kolikrát za den do starého alba nebo na zvětšenou fotografii svých synů nad dědovým psacím stolem. To album měla po ruce od té doby, co oba syny ztratila, a bylo to pro ni oslavou těch chlapců i trýzněním jejího nitra, když co chvíli do něj nahlížela. Teď studovala hlavně tvář Mirošovu v dětských letech a srovnávala ji s tvářičkou Jeníčka, poskakujícího pod jejím oknem.

Zapadlý Rakovec a ještě zapadlejší Borovinka se staly během války čím dál tím více vyhledávanými místy lidí z měst. Z Brna sem dojížděli mnozí na borůvky a maliny či houby, ale především proto, aby tu nakoupili nějaké potraviny. Brali, co se dalo, máslo, sádlo, drůbež, vejce, mouku i brambory. A přepláceli se navzájem, platili cigaretami, ale i šperky a jinými cennostmi, vyváželi na venkov i obsah svých šatníků. Také Pražáci sem zajeli a tvrdili, jak se jim líbí zdejší kraj, jaké je tu koupání a jak tu voní lesy.

Ve skutečnosti nacházeli možnost nákupu a na to koupání jim ani nezbyl čas. Celé dny chodili od stavení ke stavení. Vyplácelo se jim to, vždyť ceny v Praze daleko přesahovaly zdejší. Mohl se jim někdo divit nebo jim to zazlívat? V Praze byla citelná nouze, potraviny jen na lístky a z toho ubohého přídělu nemohl být nikdo živ. A protože tito lidé byli ochotni dát za potra-314$

viny všechno, rostly ceny a dosahovaly mnohde výše až nemravné.

Tak se oživil termín z první světové války „keťas“ a zmodernizoval se na „šmelináře“ a tento obchod nesl název šmelina. Sice to sledovala kontrola jak ze strany českých, tak německých úřadů a mnozí šmelináři, ale i ti, kteří vítězoslavně vezli svou draze zaplacenou kořist do Prahy, se dostali do vězení a byli z nich po válce „národní hrdinové“. Po letech potom dramaticky líčili a vychloubali se tím, co od Němců vytrpěli za své „přesvědčení“.

Starý Mervart nikdy nekeťasil. Když mohl prodat, prodal, ale za běžnou cenu. Ten, kdo prosil, dostal, a když neměl čím zaplatit, dostal zadarmo. Měl řadu stálých odběratelů a mnohdy se cesta k Borovince netrhla. Ovšem dostal také něco mimo, tabák nemusel kupovat, někdo donesl knihu, jiný hračku nebo pamlsek Jeníčkovi.

To však nebyla výměna zboží, to byla pozornost. Aby mohl dávat nebo prodávat mouku, brambory, slaninu a máslo za úřední cenu, musel ty potraviny někde získat, a tak nezbývalo než šidit erár. Nebyl by českým sedlákem, aby nebyl šelmou, jak říkal se smíchem, jak se o něm zpívá ta písnička. Učil to také Dulinu a přidával zdůvodnění: „Posloucháme přece naši vládu z Londýna a ta nás ustavičně nabádá k sabotážím.“

Když čekali kontrolu kvůli dodávce mléka, dojili krávy v noci a protože z máselnice jim Němci vzali kliku, muselo se máslo stloukat v noci, kdy statkář vyhledal tu svou náhradní. Na obilí byla zatím bezpečná skrýš, o které věděli jen členové rodiny a několik věrných zaměstnanců, kteří jedli a měli se dobře zároveň se svým pánem. Do mlýna se veřejně nevozilo, jen tu

315$

a tam po troškách. Charamza odnesl něco na zádech a v noci, jinak někdy hučel na půdě starý šrotovník. Za nejpřísnějších bezpečnostních opatření se také občas konala na Borovince zabíjačka, a to se měl celý dvůr dobře a pochvalovali si to i stálí odběratelé masa a sádla.

Tak to chodilo po celou válku. Že byl Fela také jedním z odběratelů, probíhala tato akce pod jeho požehnáním. On však vždy tvrdil, že jeho zájem o pana Mervarta nebyl podložen zřetelem na vlastní prospěch, ale přátelskou snahou zajistit, aby se statkář nedostal znovu do kriminálu.

Jednou přijely do Zvoničky dvě dámy z Prahy, a že se znaly s paní Dražanovou, přišly ji navštívit do statku. Slyšely už v Praze o dobrém srdci statkáře Mervarta a doufaly, že je nenechá odejít s prázdnou. Jedna z těch žen byla vdovou po řediteli banky, který byl za heydrichiády popraven, druhá byla vzdálenou příbuznou arcibiskupa a žila tudíž také ve stínu šibenice. Obě byly utahané, usoužené bídou a strachem. Přišly, ubohé, nesměle, jako by se omlouvaly, že jdou nevhod, a přitom to bývaly dámy z nejlepší pražské společnosti, které mohly přijít kamkoli třeba i bez pozvání.

Paní Dražanová je zvala hned dál a vítala je dojatě a s otevřenou náručí.

„Rozino,“ zavolala hned po příchodu svých přítelkyň, „dejte na stůl mléko, chléb a máslo, v tom horku to přijde dámám jistě vhod, ale zeptej se napřed slečny, je-li tam máslo čerstvé.“

Domácí chléb, máslo a mléko, to byl přepych a pro měšťácký žaludek lahůdka, ve městě nedosažitelná. Dámám zvlhly oči dojetím nad projevem české pohostinnosti.

316$

Než donesla Róza občerstvení, přihnal se do pokoje čtyřletý klučina. Tváře měl umouněné, boubelaté a kučeravé tmavé vlásky se mu lepily na zpocené čelo. Usmolené kalhotky si přidržoval rukou a hnal se bez ostychu k paní Dražanové.

„Koukej, milostpaní, přišij mi tuhle kšandu, co se mi utrhla.“

Paní Dražanová se rozpačitě usmívala a zrudla ve tváři.

„Řekneme to Róze, ona tě převlékne, Jeníčku,“ Slávka neobvykle laskavě odpovídala chlapečkovi, ale rozhodně ho tlačila do kuchyně, „tyhle paní z Prahy by řekly, že jsi ušpiněný a neslušný. Ani jsi je nepozdravil.“

„Jaké paní?“ s pohrdáním se podíval na ty paní, „paní jsi jen ty - a já ti musím říkat milostpaní. Ale Mařka povídala, že bych ti měl říkat babičko,“ při tomto projevu šly na paní Slávku mdloby. Štěstí, že dětské mluvě nerozumí každý, i když Jeníček nešišlal a mluvil zřetelně. Situaci však zachránila Róza, která postavila svačinu na stůl a na pokyn paní Slávky se ujala chlapečka. Jako každý, kdo toho klučinu viděl a slyšel, i obě pražské dámy jím byly okouzleny. Pobaveně se vyptávaly, čí je ten rozkošný hošíček a proč jim ho tu paní tajemníková nenechala.

„Domnívala jsem se, milá paní Dražanová, že váš pan syn, co odešel, byl svobodný?“ Bezelstná otázka zavedla paní Dražanovou do nepříjemné tísně. Zbledla a cítila, jak se jí krev hrne k srdci, a obávala se, že na ni jde mdloba. V takovéhle ožehavé situaci se dosud neocitla a zoufale hledala, jak z ní ven.

„Ten krásný chlapeček se nápadně podobá panu Otouškovi,“ vedla dál svou ta dáma a ta druhá se při—

317$

pojila: „Ovšem, ovšem, ta tvář a to šibalství, které z ní kouká, to je celý Otoušek v dětství.“

Nebylo to řečeno ve zlém úmyslu, vždyť obě přítelkyně paní Dražanové neměly ani zdání o poměrech na Borovince.

V tom okamžiku se stalo něco nového a velkého v duši paní Dražanové. Tato situace ji přivedla k přerodu jejího myšlení. Sama nevěděla, jak se stalo, že se probojovala k něčemu lepšímu ve své povaze.

„Můj syn Miroš, ano, můj starší syn, to byl takový důsledně čestný chlapec… on totiž… ale ne… On tady měl děvče a měl je velmi rád a tak krátce předtím, než se ztratil… dal se tajně s tím děvčetem oddat. On totiž… Nu ano, tohle dítě je z jejich krátkého spojení, ano, je to můj vnuk. Ovšem vzhledem k různým okolnostem… Poznali jsme se teprve před nedávnem, a proto Jeníček nemá ještě ke mně plnou důvěru.“

Obě dámy byly dojaty, ta starší utřela slzu a vložila se do rozhovoru: „Pak ovšem nesmíte naříkat, když máte po synovi tak živou památku, pak máte pro co žíti“

„Ano, je to velké životní štěstí,“ souhlasila ta mladší paní, „ach, jak bych byla šťastná, kdybych mohla být na vašem místě!“

Paní Dražanová si zhluboka oddechla a přivřela s úlevou oči. Pak přišel děd a vítal dámy a aniž by se vyptával na jejich přání, jako by to bylo samozřejmé, vykládal, že už všechno nařídil a jen ať dámy posedí, za chvilku bude vše připraveno, aby jejich návštěva jim trochu pomohla.

Dulina, která také přišla uvítat hosty, přinesla nevědomky paní Dražanové další pořádnou dávku rozpaků. Ta bledla a rudla střídavě a bojovala ve svém nitru

318$

s tím, co se už neodbytně dralo ven a dožadovalo se svého práva. Přece ještě získala chvilku odkladu, když si začala paní Doubkové stěžovat na nesnesitelné návaly do hlavy, které ji sužují od té padesátky a nedají se ničím zažehnat.

Dulina zatím přivítala hosty a ptala se, zdali Róza připravila svačinu k jejich spokojenosti a může-li postavit na kávu.

A pak, v tento historický okamžik, nastal velký výstup, sice bez fanfár, ale k neuvěřitelnému údivu starého pána a Duliny - velké sólo paní Slávky. Ona pocítila neodkladnou nutnost, pocítila, že už opravdu musí s barvou ven, a tak s grácií a svým jemným způsobem představila Dulinu: „To je má snacha, milé dámy, Dulinka Závišová, a tohle, Dulinko…“ a jmenovala své hosty.

Dulina se uklonila a něco řekla, později si nemohla vzpomenout, co to bylo, snad že ji těší, možná že dokonce vykoktala „rukulíbám“, ale nevnímala nic a před očima jako by jí někdo sypal zlatý prach.

Čtvero očí teď s obdivem pozorovalo tuto ztepilou, mladou, hezkou ženu, teď nepokrytě tonoucí v rozpacích, jež jí vskutku slušely. Dámy se předháněly v roztomilostech vůči matce i dítěti, obdivovaly chlapečka a dorážely na něj, když se přihnal už převlečený a umytý, nyní však se schovával mámě za sukně, jako by si chtěl nahradit, že se při prvním vstupu zapomněl stydět. Dámy pobízely Dulinu, aby si přisedla a povídala si s nimi, žertovaly, že by rády omládly v její blízkosti. A zase blahopřály své přítelkyni k milé a hezké „nevěstě“ a k tomu krásnému vnoučkovi, který skutečně jako by panu Mirošovi z oka vypadl.

Po chvíli se Dulina omluvila, že musí dědečkovi

319$

pomoci při chystání těch „objednaných“ potravin. Zanedlouho se vracela s tím, že je všechno připraveno, a s Katinou to uložila do bryčky, kterou dal pan statkář pro odvoz dam i dvou těžkých kufrů k dispozici, a nadšené dámy se loučily. Děkovaly panu Mervartovi až dojemně, vždyť částka, kterou zaplatily, byla až směšně nepatrná proti tomu, co byly zvyklé platit jinde, tiskly všem vřele ruce a s paní Dražanovou, Dulinou a Jeníčkem se loučily se slzami v očích. Starý pán byl ve svém živlu, zrovna se vznášel, tohle byl jeho svět - poskytnout pomoc potřebným a blýsknout se přitom svým majetkem.

Dulina uklízela trochu toho nepořádku po hostech a chvěly se jí ruce. Průběh této návštěvy byl tak překvapující, že se z toho dosud nemohla vzpamatovat. Cítila, že musí mluvit s tetičkou, něco jí říci, je přece nutno hovořit o tom, co by mělo změnit její další život. Vždyť tetička ji dnes neuvěřitelně vyznamenala, uznala ji veřejně před cizími lidmi! Bože na nebesích! Co to znamená? Může to být skutečnost, že by tetička Dulinu chtěla pozvednout k sobě? Uznává její dítě za své vnouče? Chce Dulině dát místo, které jí náleží? Ó, kdyby tetička nadále zůstala při tom, co dnes prohlásila, padla by jí Dulina k nohám, zlíbala jí ruce a řekla by jí… Jenže Dulina to neumí, ví o sobě, že je dřevěná.

Večer, když tetinka Dražanová odešla do své ložnice, odhodlala se Dulina a zaklepala na její dveře. Zaklepala tiše a nesměle jako při těch řídkých návštěvách tetiny ložnice, kdy kontrolovala, upravila-li Katina všechno, jak si tetička přála. A raději tam zašla, když tam tetička nebyla. Teď vešla a stála u dveří se sklopenou hlavou.

„Tetičko,“ zašeptala. Postoupila o pár kroků dopro—

320$

střed pokoje. „Tetičko, přišla jsem ti poděkovat, že jsi mne vyzvedla tak vysoko před těmi cizími lidmi. Nevím, co to znamená a co jsi tím myslela, ale…“

Paní Dražanové se chvělo chřípí jejího jemného nosu, když pozvedla oči od knihy a upřela je na Dulininu tvář.

„Dulinko, víš, člověk se časem mění… a já… já jsem mnoho vytrpěla a možná, že proto jsem ti tolik ukřivdila, když jsem pochybovala, že… že Jeníček je Mirošův. Víš, tenkrát… Ona to pro mne byla těžká rána, myslela jsem, že on je nadčlověk, a… a pomyšlení, že by dokázal udělat něco tak nezodpovědného a nízkého - zkazit život děvčeti a odejít, to bylo pro mne nesnesitelné. Ale teď už vím, že každý je jen člověk a že… že to není tak nejhorší, vždyť nám tu zůstalo to dítě a zůstane třeba jedinou útěchou a památkou po něm a oporou v mém opuštěném stáří,“ zajíkla se dojetím.

„Tetičko,“ šeptala Dulina, „budu se snažit vychovat ho tak dobře, aby ti byl opravdu tou oporou, aby byl hoden jména Závišů a Dražanů, aby…“

„Dulino, chtěla bych… víš, aby byl také trochu můj a abys i ty mne měla trochu ráda,“ paní Slávka skončila v usedavém pláči.

A Dulina se k ní přidala a plakaly obě.

A tak čas uhladil a zahojil, co mělo tak drsné hrany a bolelo tak nesnesitelně, že by nikdo nevěřil v možnost nějakého smíření a sblížení.

Po poradě se svým otcem jela hned příští neděli s Dulinou do kostela a po mši zašla s ní na faru. Tam požádaly pana faráře, aby změnil v matrice zápis o narození Jeníčka v tom smyslu, že jeho otcem je Bolemír Záviš.

„A nevrátí-li se,“ pravila Slávka odhodlaně Dulině,

321$

„budu usilovat všemi prostředky, abys mohla užívat jméno Závišová a dítě aby bylo vedeno jako manželské.“

Dulina byla jako znovuzrozená a nemohla pochopit, jak je možné, že neměla tetičku ráda. Ovšem oslovení tetičko zmizelo také ze slovníku na Borovince, paní Slávka s veškerým důrazem přikázala, že ji Dulina bude nadále oslovovat maminko a Jeníček babičko.

Když tajemník Dražan přijel na Borovinku, nemohl ani uvěřit svým očím i uším.

„Musíš spát vedle v salónku na pohovce,“ oznámila mu Slávka hned na uvítanou, „u mne totiž bydlí teď Dulina s Jeníčkem. Ono je to tak správné a pohodlnější. Já nejsem ráda sama a Dulina vždy večer úřaduje s dědečkem, Jeníčka pak má na starosti Katina a to víš, jaké ty mladé holky jsou. Spí-li dítě u mě, může být Dulinka bez starosti.“

Nazítří byl udivený tajemník svědkem scény, kdy se Slávka vadila s Dulinou, že pleskla Jendu pro nějakou taškařinu či neposlušnost, což babička posuzovala za surovost a týrání. A také hned napomínala dědečka, že odvádí Dulinu od jejích mateřských povinností k práci při hospodářství, ta toho pak má moc a je k dítěti netrpělivá. Přála si mít snachu teď stále u sebe a chlapečka by také nejraději naprosto okupovala.

„Na mou duši,“ svěřoval svou radost tajemník tchánovi, „tak vynikajícího obratu jsem se věru nenadál.“

A byl spokojený a veselý, jako by už bylo po válce.

Jako by bylo už po válce! O takové chvíli snilo lidstvo po celou dobu, v níž žilo a nežilo, v níž nevědělo dnes, co bude zítra, a člověk, když ráno vstával, nevěděl, půjde-li večer spát do své postele. A jako příslib

322$

nového života, štěstí a slávy zněla věta, ve verších opěvovaná a šeptem vydechnutá: „Až přijde den…“

Ten den pak přišel.

Najednou tu byl, i když jej předcházely všelijaké zvěstí, předpovídaly ho bědné transporty nejdříve evakuovaných Němců, pak všelijakých uprchlíků v civilu i v uniformách a mezi nimi ubožáci v těch děsivých pruhovaných mundúrech s horečnatě žhnoucíma očima ve vyhublých tvářích. Průvody se šinuly po silnicích městy a vesnicemi. Koně hubení a znavení, krávy s ukopanými paznehty, ženy vychrtlé a uštvané a děti bědno se podívat. Byli mezi nimi Rumuni, Maďaři a pak ještě skupiny Němců kdesi z Moravy, kteří dostali rozkaz a museli utíkat před Rusy. Za nimi německá armáda, pluky vojska, v řadách, i jen tak v tlupách - to už nebyla ta parádní armáda, která před časem pochodovala opačným směrem. Vojáci se nakrátko ubytovali ve vesnicích, aby zase uvolnili místo pro další unavené a rozbité oddíly.

Také na Borovince se střídali po několik týdnů. Starý Mervart je nechtěl vzít do domu, ale musel, a ať se na ně mračil a nemluvil, musel vyhovět příkazu a vzít je dokonce i do bytu. Ani se na ně nepodíval, ruku jim nepodal, oni však, to jim musel přiznat, byli tentokrát už slušní. Asi už věděli, že jejich nadvládě je konec. Jednou vešli dva poddůstojníci do jídelny, kde starý pán zrovna poslouchal německou vojenskou ilegální stanici Gustav Siegfried Eins. Poslech těchto stanic byl pochopitelně rušen, ale vynalézavý lid český měl pro tyto situace znamenitý vynález, „čerčílek“ se tomu říkalo. Byla to taková cívka, a ta když se tak a tak připojila, byl poslech trochu lepší. Pan Mervart měl zrovna hlavu přitisknutou k přístroji a strašně se vylekal,

323$

když Němce ucítil za zády. Snažil se honem přeladit přístroj, ale Němci ho vlídně poprosili, aby to jen nechal, že by si to také rádi poslechli. Ujišťovali ho, že nemusí mít obavy, že za jeho laskavost ho přece nemohou zradit. To byl pro starého pána šok, vždyť zákaz poslechu cizího rozhlasu trval a jeho překročení znamenalo stále ještě trest smrti.

Vojáci vysvětlovali, že cítí, jak jsou zde nenáviděni, ale oni za to nemohou, že sem byli nakomandováni. A na vojně se poslouchat musí a ani se prý zdejším lidem nediví, že je považují za okupanty a vetřelce.

„Vždyť mý nesouhlasíme s tím, co se tady děje, ale co můžeme dělat?“ troufl si jeden z nich, a že byl nejvyšší šarže, nikdo nic nenamítal.

Pana Mervarta jejich řeči překvapily, nic však to nezměnilo na jeho postoji vůči nim, nějaké sympatie nebo soucit se „skopčáky“ u něho nepřicházely v úvahu. Jeho zachmuřená tvář se ani o poznání nezměnila a zkrabatělé čelo se nevyhladilo.

„Národ tak kultivovaný a velký, za jaký se vydáváte, se nedovede zbavit takového teroru?“ zaskřípal jeho hlas ironickým tónem. „Nebo snad nevidíte, co se děje u vás v koncentrácích a v obsazených územích? Nepovídejte!“

Oni však mluvili jeden přes druhého, že o těch věcech skutečně nevěděli. Oni byli na frontě a co se dělo v zázemí…

„A jsme zoufalí, víme už dnes, že je všechno ztraceno, ztratili jsme čest i vlast a kde jsou naše rodiny a majetek, to vůbec nevíme. Alles kaput! Alles kaput!“ bědovali.

Události pak zrály kalupem. Ústup Němců se změnil v útěk. Silnice byla plná pěších, jízdních i motorizova—

324$

ných skupin vojáků, neupravených, unavených a zničených, a hnalo se to jako divoká řeka, prudká a kalná. Také ti, kteří byli ubytovaní ve Zvoničce, dostali rozkaz a okamžitě a v největším spěchu prchali na západ.

„Pane Bože,“ volal starý Mervart a spínal ruce nad hlavou, „děkuji ti, žes mi dopřál dočkat se téhle podívané. To stojí za všechnu tu bídu, hrůzu a soužení. Vidět utíkat Němce! Vidět je utíkat, to je víc, než jsem doufal, Bože všemohoucí!“ a smál se radostně. „Ale jak utíkají! Čert tak neutíká před křížem, jak oni peláší před ruskou armádou!“

Kavalérie se také přehnala, ale vypadalo to spíše jako závod, než disciplinovaná jízda. Koně bušili kopyty do vozovky v šíleném spěchu a boky měli zakrvácené, jak je jezdci pobízeli. V noci se přesouvaly tanky, hřměly jako ženoucí se bouře, jako divoká smršť.

„Kdyby jim tohle někdo předpověděl patnáctého března třicet devět! Ten by se měl! A vida, je to tady!“ smál se statkář a plácal se do stehen.

Někde to ovšem také neprošlo hladce, tu a tam došlo k přestřelce. Tenkrát to vypadalo jako hrdinství, později, když ochladly hlavy a vyčichlo nadšení, se tomu začalo říkat unáhlenost, velikášství, hazardérství a frajeřina. Všude se našlo pár horkokrevných, nezodpovědných náruživců, kteří na Němce vystřelili ve snaze zastavit je a zchladit si zášť, která lidmi lomcovala a chtěla se vybít.

V Oulehli se proti koloně Němců postavilo pár mládenců a vystřelilo proti nim z loveckých pušek. Jenže němečtí vojáci měli samopaly a uměli s nimi dokonale zacházet. A tak na silnici a v příkopě zůstalo ležet několik mrtvých českých hochů.

Ve Strži jel rolník z pole na kole a s kosou na rame—

325$

ni. Seskočil z kola a v pokusu o vtip namířil na auto s vojáky kosiště. Na tu dálku to mohlo vypadat jako puška. Tak se táta nevrátil dětem domů.

Někde prý stál jakýsi muž před stodolou a jen si zapálil cigaretu. Ten záblesk v přítmí stačil k tomu, že nebožák zemřel hozeným granátem a stodola stála v mžiku v plamenech.

Legenda vypravuje, že svržený anděl, proměněný v ďábla při té velké čistce na nebesích v dávných a dávných dobách, už padal do pekel, ale ještě stačil archandělovi Rafaelovi vykousnout kus chodidla. Tak zuří zloduchové, i když jsou poraženi.

Tu poslední, zlou noc byli všichni na Borovince zabarikádovaní v přední budově i ve dvoře, jak jen to šlo. Do vstupní brány dvora vyvezli povozy, bedňáky i žebřiňáky, v chodbě za vstupními dveřmi do hlavní budovy složili dva metry dřeva a u otevřených oken vedle dveří hlídkovali s puškami pan Mervart a Dražan, ve dvoře Charamza a šafář. Ženy byly zamčeny v pokojích a dodržovaly statkářův přísný zákaz vycházení, neboť „ty pitomé ženské by pro svou zvědavost mohly přijít k maléru!“ Peníze a cennosti stačili zakopat na zahradě a nejcennější kusy nábytku odnesli do sklepa. Před okénka u sklepů složili také hraničky dřeva.

Němci však neměli ani zájem, ani čas na to, aby dobývali nějaké stavení. Jeli jak a na čem mohli motocykly, tanky, auta a na nich vojáci, vezoucí si s sebou hrůzu a děs. Měli Rudou armádu už v patách a věděli, co mohou čekat, až je dohoní. Když ti tři, co bydleli na Borovince, v největším spěchu své věci nacpali do batohů, přišli se rozloučit a viděli, jak nepokrytě se nejen starý majitel statku, ale celé osazenstvo Borovinky raduje z panického úprku Němců, na roz-326$

loučenou upozorňovali hostitele: „Že nám přejete porážku, to chápeme, že se těšíte na příchod Rusů, to je logické. Ale vzpomenete si na to, co vám teď říkám. Vy Rusy neznáte. A jak je dnes budete nadšeně vítat, tak budete jednou toužit, aby už zase byli pryč.“

„To jistě, to jistě! To určitě!“ smál se statkář. „To víte! Což to nejsou naši osvoboditelé a naši bratři?!“

Jsou to bolševici,“ rezolutně prohlásil ten nejvyšší, „a co to slovo znamená, víme my a dozvíte se i vy. Dosud jste s nimi nepřišli tak plně do styku jako my.“

„To jsou řeči,“ posmíval se pan Mervart, „tisíckrát raději budeme bolševiky, když to bude muset být, než Němci!“

Při těch slovech se Dulina nějak zarazila a podívala se tázavě na strýce Dražana, či vlastně na tatínka, jak mu teď směla říkat, a šeptem se ptala: „A jsou tito bolševici méně zlí, než byli ti za revoluce v Rusku? Četla jsem o hrůzách, o tom strašném běsnění, hromadných vraždách a krveprolití, když se zmocnili moci. Nepřinesou nám to taky sem?“

„Blázínku,“ zasmál se Dražan, „to už je dávno pryč. Takoví museli být jen v začátcích. Ostatně, oni nemají zájem o naši zem, oni ji nepotřebují, mají svou velkou dost. Zakrátko zase odejdou domů a my si tu budeme žít podle svého jako dřív, jako civilizovaný národ.“

„Tak oni sem opravdu přijdou?“ ptala se vzrušeně paní Slávka. „Obávám se, že se všechno přežene tak rychle, že ani své osvoboditele zblízka neuvidíme. A to by byla velká škoda.“

Přání paní Dražanové však bylo brzy splněno. Jen nakrátko zavládl klid po útěku Němců, prach na silnici se sotva usadil a z dálky ještě vítr přinášel hřmot pádící německé válečné techniky. Dosud nevychladla

327$

krev na silnici, kterou prolil jeden voják v panice, když se zastřelil, a už se ozval nový zvuk. Jenže tentokrát byl jiný, jásavý a nadšený, výkřik ze sta hrdel, vítající čelo vítězné sovětské armády.

Všichni lidé byli před domy, ruce, hlavy vzhůru a běželi na silnici, aby byli co nejblíže osvoboditelům. A už tu byly pancéřové vozy, tanky a nákladní auta s vojáky, ozdobené prapory, které se vedle sebe třepotaly, jeden jásavý, drahý československý a vedle krvavě rudý prapor se srpem a kladivem. Jeden za druhým se hnaly kolem Borovinky, na všech muži mávali a volali a ze statku jim mávaly vstříc tříbarevné praporky, kapesníky a srdečně se smály rozjásané tváře.

Paní Dražanová zcela zapomněla na své nervy a na smutek a jásala jako ostatní. Dulina běžela chystat jídlo, co nejvíce, jak nařídil dědeček, a ten vyběhl z domu a přemlouval vojáky na autě, které tam zastavilo.

„Což byste se ani nezastavili v mém domě? Pojďte k nám, bratři Rusové, pojďte nahoru, dám vám všecko, maso, víno,“ popadl pod paži důstojníka a vlekl ho po schodech. „Dulinko, hospodyňko, podej chléb a sůl.“ A volal do kuchyně: „Vedu vzácné hosty! Jsme Slované a po slovansku je musíme přivítat.“

Dulina už měla všechno připraveno, přinášela bochník vonícího domácího chleba, slánku a nůž. Podívala se poněkud podezíravě na toho hromotluka, který si ji bezostyšně prohlížel od hlavy k patám.

„To hezká děvočka! Chtěl bych ji mít svou žínkou! Dáš, sedláku? A chléb ne, ten někušáju, chleba ne, vodku pít buděme, vodku. Mnógo vodky!“

Pan Mervart byl poněkud překvapen, ale nedbal. Zavedl vojáky do haly, přistavil židle a poručil donést pivo. Zatím. Jinak měl pro tu příležitost ušetřené víno,

328$

pár lahví koňaku a slivovice. O pivo Rusové nijak zvlášť nestáli a nad vínem ohrnuli nos. „To slabé, vodku, vodku, rum.“ Láhev slivovice neobešla ani celé kolo, koňak spláchl slinu ve vypálených hrdlech a zase jen: „Vodku, vodku davaj, bystro!“

Pan Mervart se smál a poslal pro kořalku. „Nevídáno,“ říkal a doléval. Rusové popili, co popili - opili se do němoty, až padali pod stůl. Zářivě bílé povlaky, co Dulina s Rózou povlekly s tolikerou péčí, doplatily na bakchantskou žranici, kterou Rusové předvedli. Ženské na to rozmrzele bručely, ale statkář se smál: „Inu, musí se jim všecko odpustit. Jsou naši bratři a osvobodili nás, zahnali Němce.“

V noci se pak strhl poplach. Katina se, vyděšená a vyjevená, dobývala do ložnice k paní Dražanové a Dulině.

„Pro smilování boží, pomozte mi. Oni se chtěli dostat ke mně do pokojíčku, utekla jsem oknem, než vyvrátili dveře.“

Když ráno osvoboditelé odjeli, zjistila paní Dražanová, že je osvobodili od stříbrných příborů a pana Mervarta od jeho památných zlatých hodinek.

Nazítří se tatáž smutná historie opakovala, jen s malou změnou. Bratři osvoboditelé tentokrát zcela samozřejmě sebrali Dulině z ruky náramek a vesele se smáli, když hleděla překvapeně a bránila se trochu. Ten hlavní, patrně náčelník té skupiny osmi vojáků, kteří zcela samozřejmě požadovali ubytováni a pohoštění, do omrzení opakoval, že Dulina má dítě moc pěkné a že on si ji vezme za žínku, a to hned! Pan Mervart se zpočátku shovívavě usmíval a ujišťoval kdekoho, že je pravda, co se o Rusech říká, že jsou jako děti. Brzy však musel připustit, že jsou to děti nejen špatně

329$

vychované, ale i mravně zkažené.

Ten velitel dal rozhodně najevo, že to s tou žínkou myslí vážně, a domáhal se dozvědět, kde ta jeho žínka spí. A s výhružným koulením černých očí ujišťoval, že bude spát s ní. To už nebylo pěkné a Dražan si na noční stolek připravil revolver.

Po těchto přišli třetí a pak čtvrtí, desátí a další. Všichni tu zaháněli bezedný hlad a hasili věčnou žízeň. Jak popili, odhodili všechny zábrany a z celkem slušných vojáků při příchodu se stávali divokými násilníky, začali hulákat a honit ženy. Dobývali se na Rózu a pokoušeli se přepadnout Katinu. Dulina musela být zavřena v pokoji matky Dražanové. Za týden to došlo tak daleko, že vyvedli ze stáje nejlepší dojnici, že ji zabijí a Róza že musí vařit guláš. Když jim v tom pan Mervart chtěl zabránit, zatlačili ho do domu s pistolí na čele.

Pak začaly poletovat zprávy o násilnostech. Od úst k ústům šlo, že vojáci znásilnili Fánu Mikulíkovou, přihlouplou a již starší nádenici, že se dobývali u Macháčů na děvčata do komory a postřelili mladého, když chtěl děvčata bránit.

To bylo něco neuvěřitelného a Jan Mervart nakonec jen kroutil hlavou. Vždyť znal Rusy z první světové války, měl je přece také ve dvoře jako zajatce, ale to byli pracovití a tiší dobráci, kteří měli u zdejších lidí veškeré sympatie. Což by těch sedmadvacet let trvající vliv bolševiků mohl tak změnit charakter dobrého slovanského národa? Jan Mervart se bál domyslet.

Ale v Rakovci se děly i jiné věci. Kromě blažených oslav, průvodů s prapory a zpěvu hrdinských písní, vodili čeští „bohatýři“ pod vedením partyzánů spoluobčany obviněné z kolaborace s Němci. Toto strašné

330$

slovo se zařadilo v těch dnech do českého slovníku a odtud se propálilo hluboko do povědomí každého Čecha.

Kolaborant!

První byl na řádě Páral. Přivlekli ho jako lotra před radnici. Suď Bůh, byl-li skutečně vinen tím, z čeho byl obžalován. Byl zkrátka označen jako zrádce a udavač. Otázkou také je, bylo-li nutné ho při zatčení tak zmlátit, že měl hlavu celou krvavou a sotva se držel na nohou. Strčili ho do hasičské zbrojnice, která pak sloužila nějaký čas jako provizorní šatlava.

Pak došlo na Felu. Výprask dostal hned v trafice, pak ho skopli ze schůdků, na ulici dostal ještě tolik kopanců, že vyl jako zabíjený pes. Konečně ho strčili do hasičárny k Páralovi.

Co pak veřejnosti vyrazilo dech bylo, když partyzán Lískovec, kterého do včerejška slavili jako vítěze a statečného hrdinu, dal přivést mladého Chadima. Označil ho před celým městečkem jako zrádce a udavače. Vybízel přihlížející výrostky, aby ho zastřelili, a nabízel jim k tomu zbraň. Kdyby nepřiběhl řídící Zalábek a později také pan farář, a nezaručili se za Chadima, byl by ten mladý muž skončil hanebně před radnicí. Takto byl „jen“ surově zmlácen a vhozen také do skladiště. Nikdo nevysvětlil, proč a zač se s těmi lidmi takto zachází, nikdo nepředložil věrohodné svědectví o jejich vině.

S lidmi se něco stalo! Proboha, co se to změnilo v těch dobrých a pokojných českých lidech? Kdo jim naočkoval jed, tak rychle působící? Najednou bylo řadě lidí solí v očích, že Chadim má statek bez dluhů, a posuzovali to jako nějaké provinění, ačkoli každý věděl, že Chadim je dobrý hospodář a skromný člověk.

331$

A aby měl pole jak zahradu, na to že se pořádně nadřel.

Rozkacený a psychicky zpracovaný dav pod vedením „kapitána“ Lískovce se hnal i na Dražinu, aby vyvlekl sekvestra Duschona a potrestal ho podle zásluhy. Ten však na nic nečekal a vypařil se sám.

Byl sestaven Národní výbor a přihlíželo se při tom, aby tam zasedali lidé zasloužilí nebo nějak perzekuovaní. Jak se ukázalo, dostalo se tam však také několik individuí nevalné pověsti a malých vědomostí. Předsedou zvolili kováře Šalandu. Když se to doslechl statkář Mervart, podivil se tomu. Šalanda byl podle statkářova názoru dobrý Čech, ale neměl dostatečný rozhled, aby mohl zastávat tak zodpovědné místo v době tak bouřlivé. Proč, pro pána krále, na to místo nezvolili třeba doktora nebo kupce Rokelského? Ti by se rozhodně lépe hodili pro tuto funkci a byli by obci prospěšnější.

No vida, Šalanda! Jak ten se náhle změnil, to bylo jako blesk. Když to slyšel pan Mervart, zůstal jako zkamenělý. Ze Šalandy se přes noc stal naprostý hrůzovládce. Ještě před týdnem seděl se stolovou společností v hospodě v přátelském hovoru a dnes vystoupil ostře proti jednou z nich, proti řídícímu Zalábkovi. Skutečnost, že učil za války děti němčině, hodnotil pan předseda jako smrtelný přečin, znásobený ještě skutečností, že dával špatné známky dětem z rodin, kde se výchova vedla ve smyslu vlasteneckém. Hned nato se v obci zvedla proti postiženému řídícímu pravá bouře.

Největším zklamáním pro statkáře bylo zjištění, co se stalo z tichého a pokorného Charamzy, člověka, kterého si všichni vážili. Tento muž se jednoho večera sebral, vzal z kouta „bejčák“, šel kamsi zadem ze dvora. Příští večer šel zas a tak několik večerů. Zvědavé

332$

ženské ho sledovaly a zjistily, že Charamza chodí do hasičárny mlátit ty kolaboranty. To aby prý demonstroval své vlastenectví!

Tak stíhala jedna zlá událost druhou a pamětníci převratu v roce 1918 marně čekali na krásné vlastenecké slavnosti, až se celý osvobozený národ rozraduje tou čistou a vznešenou radostí a bude pochodovat ulicemi s československým praporem za zpěvu sokolských pochodů, v sokolských a národních krojích.

A kdy se vrátí toužebně očekávaný prezident Beneš? Mervart vzpomínal na triumfální příchod prezidenta Masaryka, kdy duněla země pod kroky legionářů a celou vlastí zněla ozvěna jásotu, jak český lid vítal svého osvoboditele jako krále.

V tom nynějším převratu, revoluce se tomu říkalo, v tom nabytí svobody bylo jakési podivné zklamání, rozčarování už v tom, že se prezident vrací přes Rusko, nějak váhavě nebo dokonce provinile. A kdy se vrátí naši lidé ze Západu? S touto otázkou se celá rodina na Borovince obracela na starého pána a on jim nedovedl odpovědět.

„Kdy se vrátí Miroš? Už by tu měl být! A… přiletí vůbec?“

Teprve teď si uvědomili, že se spoléhají jen na naději, že není vůbec jisté, zda přežil, a je naprosto opovážlivé mluvit o jeho návratu tak na určito.

Z Prahy docházely zprávy o tom, kolik lidí Němci pobili v posledních dnech zuřivosti, i když byli už na zem sraženi, kolik příbytků pokojných občanů vyplenili a pobili bezbranné, dokonce někde jejich děti prý surově mučili.

Tento rub osvobození naštěstí minul rodinu na Borovince, jako většinu rodin na venkově, ale přesto v mnoha

333$

lidech zůstal pocit velkého rozčarování.

„Ó Bože, jaká hanba a jaký žal, že ti prchající Němci měli pravdu, že jejich předpověď se splnila tak dokonale!“ šeptal si nestor rodu.

Což je možné žádat od Boha celé štěstí? Tak velké štěstí, jakým by byl návrat Jeníčkova otce? Dulina se snažila to pochopit, kárala se, že by chtěla tak moc, a skláněla pokorně hlavu: „Ne jak já, ale jak Ty si přeješ, Pane.“

A až se zalekla, když si náhle uvědomila, že už by to snad nebyla ani tak velká bolest, kdyby se nevrátil, jak se jí to zdávalo v těch prvních letech.

„Ó, nevěř tomu, Pane Bože, nejsem tak odevzdaná do Tvé vůle. Celé mé nitro prahne po jeho návratu. Jsem mladá a stále sama. Co to je, noční přízrak, vidina, v níž se mi ve snu ukáže! Chci ho živého, jeho teplou a pevnou náruč a jeho horké polibky! Prosím, vrať mi ho, všemohoucí můj Bože.“

Ale jak vlastně Miroš vypadá a zdali ho Dulina pozná při prvním spatření? Styděla se, že ztratila nejen milého, ale i jeho podobu. Kvapně rozsvítila, otevřela medailonek a na malinkém obrázku hledala drahou tvář. Ten medailonek byl od odchodu Mirošova do dne, kdy konečně z Borovinky odtáhli poslední Rusové, zakopán v zahradě v plechové krabici s ostatními památkami po Mirošovi. Jen dvakrát nebo třikrát za tu dobu našla Dulina ten kámen a pod ním krabici a když byla jista, že nikdo není nablízku, vyzvedla krabici, přebírala se těmi památkami a těšila i trápila se jimi.

V těchto dnech už přivěsila medailonek s řetízkem zase na krk a otvírala jej nebo aspoň ohmatávala jako teď, když na ni dolehla nejistota a stesk.

334$

Tak ubíhal čas, dny se pomalu slévaly v týdny, Dulina stále čekala a doufala, paní Dražanová však zase už byla zoufalá a už nedoufala.

„Nevrátí se, nepřijde, můj syn už nežije!“ prohlašovala pateticky a ztěžovala tak život nejen sobě. Vyrušení z deprese jí způsobil dopis od paní Hromadové.

{Milá přítelkyně, prožily jsme hrozné chvíle v těch osudných dnech pražského povstání. Bylo to strašně zlé a nikdy nepochopím, proč nepřicházela tak dlouho pomoc. Američané v Plzni to do Prahy měli, co by kamenem dohodil, ale nesměli u nás zasáhnout, když Rusové kdesi otáleli. O tom se však nemohu šířit, vrátil by se mi do mysli zase ten děs a zmatek, který je, zaplať Pán Bůh, pryč.

Znáte mne, že se ráda dívám na věci, lidi a vůbec na svět růžovými skly, teď však mne přepadá strach, že se mi tím vším, co vidím, ta skla zakalí. Že rány, které už dopadly na naši rodinu, nejsou ještě všechny, dopadla jedna z nich také na Edvarda. Nedal se zadržet a bojoval na barikádách a byl těžce raněn. Leží dosud v nemocnici, je však už mimo nebezpečí.

Abych Vás nezasytila jen špatnými novinkami, tak také jednu dobrou zprávu: Naše Skarlet se zasnoubila a máme svatbu na obzoru. Již delší dobu se o ni ucházel mladý profesor z naší ulice. Je to hodný chlapec a Skarlet také musí konečně myslet na svou budoucnost. Nemyslete si však, drahá přítelkyně, že tím docela zapomněla na Otouše! Říká, že jeho památka jí zůstane navždy v srdci. Ale uznejte sama, že mezi živými a mrtvými je nepřekročitelná hráz. Život má svá práva a ukládá člověku také povinnosti k sobě. Tedy Skarlet se provdá a prosí Vás, abyste jí přála štěstí.

335$

Ujišťuje Vás trvající hlubockou úctou. Ona i já nikdy nezapomeneme na Vaše vzácné přátelství a na krásné chvíle, které jsme prožily na Borovince.}

Ten dopis přišel ve špatný den paní Dražanové, zrovna ji tížily představy o osudu Mirošově. Zpráva o „věrolomnosti“ Skarlet byla pro ni ranou do srdce. Propukla v zoufalý pláč a nedala se utišit ani Dulinou, ani otcem.

„Můj Otouš, můj nešťastný Otouš je zapomenut!“ naříkala a hned začala hladit a líbat Dulinu: „Oč lepší a věrnější jsi ty, má dušinko! Vím, že ty by ses Mirošovi nezpronevěřila, i kdyby se nevrátil. A on nepřijde, už nepřijde!“

Zase jednou po dlouhé době propadla paní Dražanová své neuróze a hysterii. Dražan, chudák, hledal východisko z této situace ve víně. Seděl dlouho do noci u láhve a hleděl nepřítomně do prázdna.

Už pár týdnů trpěl starý statkář mlčky při pohledu na to, jak se nepracovalo, jak všechno jde jen na desetinu výkonnosti, jen se slaví a povídá. Přetřásají se podivné úsudky, jedni nadávají Němcům, druzí kolaborantům a třetí, i když jen tak šeptem, Rusům. Říká se jim všeobecně Rusáci a kritizuje se, že si tu počínají samozřejměji než doma, chtějí všecko a nic se jim nesmí odepřít, protože mají vždy velice blízko k pistoli. Zkrátka, padlo už i to, že by měli táhnout, odkud přišli. S oblibou se cituje Churchillův výrok, že Stalin neměl Rudé armádě ukázat Evropu a Evropě Rudou armádu. Ženské se bály samy jít na pole nebo do lesa a každý zamykal na devět západů, když opouštěl své obydlí třeba jen na chvíli.

336$

Jednoho dne kalich utrpení pana Mervarta přetekl a on a zahromoval na své lidi podle starého zvyku. Ale běda! „Své lidi“ stěží poznával. Charamza jako první mu dal najevo, že mu nikdo nemá co poroučet, že on bude dělat, jen když bude chtít. Tomu starý hospodář nechtěl rozumět, a tak vzniklo ve dvoře trapné napětí. Tomu napomáhala situace v obci, kde jedno překvapení stíhalo druhé. Došlo k nějakému surovému násilí na Němcích, kteří jako zajatci byli přidělováni k práci v zemědělství, kde byl nedostatek pracovních sil, nebo u obcí při různých pomocných pracích. Ti zajatci to většinou vítali, mohli si přivydělat na živobytí. Opakovaně také docházelo k fyzickému napadení kolaborantů v hasičárně, mezi kterými se mohli vyskytovat také nevinní, kteří byli jako kolaboranti označeni buď ze zášti nebo ze závisti.

„Co se to stalo s našimi lidmi?“ bezradně se Mervart rozhlížel kolem sebe a nějaká strašná hořkost se mu rozlévala jako žluč v těle. „To jsme byli my, kdo zazlíval Němcům, že jako vzdělaný národ trpí ten pekelný teror a bez protestu přihlížejí ke zvířeckosti a hyenismu? Nejsme my právě takoví, nebo, Bože neodvracej se od nás, nejsme my ještě horší?!“

Přišla senoseč a bylo třeba sehnat sekáče, tak jako každoročně. Jenže sekáči nebyli. Mnoho mladých mužů narukovalo a mnohým se do práce nechtělo. Také Charamza a Vítek nejevili chuť vzít kosu a jít, a tak na ně udeřil statkář zhurta a připomenul jim, že kdo nepracuje, neměl by také jíst. Tu Charamza, ten věrný Charamza, kterého pan Mervart za války doporučil Dulině jako spolehlivého pracovníka, tento Charamza odpověděl s ironickým pošklebkem, že by se mělo posoudit, kdo tady opravdu pracuje, a kdo ne, a přece také jí.

337$

Pak prohlásil, že té dřiny na statku má dost a že může od hodiny jít pracovat do kanceláře v obci. Statkář zůstal chvíli tou drzostí ohromen a pak se rozesmál: „Ty? Kamže? Do kanceláře? Vždyť se umíš sotva podepsat, ty…“ pak se ovládl a odvrátil. Druhý den zašel na národní výbor a zjednal čtyři Němce, zajatce.

Když přišel domů, usedl a podepřel si hlavu.

„Tak se mi zdá, a dej Bože, abych neměl pravdu, že jsme se dostali z bláta do louže.“ řekl Dražanovi a dlouho pokyvoval šedivou hlavou.

Ještě před polednem přišli čtyři zajatci. Zbědovaní, hladoví, v ušpiněných, uválených uniformách. Neřekl bys, že tito lidé byli ještě před několika týdny sebevědomými a hrdými dobyvateli, kteří se těšili na světovou nadvládu. Teď zdvořile pozdravili, pravice nechali pěkně v klidu a stáli v pozoru v očekávání, jak s nimi budou jednat. Kolik jejich soukmenovců od skončení války zahynulo, ať už rozhodnutím soudu, nebo bylo zavražděno bez soudu.

Tam za Křenovým vrchem a v Stoklasově lese, kde byly rozsáhlé houštiny, hned v prvých dnech, co přišli Rusové, pochytali partyzáni skupinu esesmanů a kdo měli na předloktí tetování, byli bez řečí posuzováni jako příslušníci SS, a tam je postříleli, některé oběsili a snad také některé upálili. Ta svatá lesní samota, střežená jen štíhlými staletými smrky, byla znesvěcena prolitou krví.

Ti čtyři u Mervartů teď stáli před starým pánem se sklopenými hlavami, jako by se styděli, možná za to, že neměli delší dobu možnost se umýt, vyprat si prádlo a zbavit se vší. Starý hospodář je nepřijal příliš vlídně, spíše chladně se dá říci. Ještě nedávno nenáviděl každého Němce z hloubi své prosté duše jako největšího

338$

nepřítele a vštěpoval svou nenávist i svému okolí. Napájel jí odmala svou dceru, pak zetě, naučil jí své vnuky a Dulinu, tu hlavně. Teď ale pocítil něco docela jiného. Odkud to přišlo, ví sám Bůh, ale bylo to takové měkké, poddajné. Soucit, soucit to byl a vědomí, že jsou to také lidé a křesťané.

„Dulino,“ zavolal do kuchyně, „zařiď, ať připraví jídlo pro tyhle čtyři a aby toho bylo dost. Budou u nás pracovat a musí dostat také najíst!“

Počasí bylo překrásné, jako by se zastydělo a chtělo odčinit vše, čím byla v poslední době tak krutě bita matička země. Slunce ji teď líbalo den po dni a teplá vláha smývala stopy krve a slz. Skřivani, tito zpěváčkové boží, jásali pod blankytným nebem a včely bzučely jako vzdálené, tiché varhany. Motýli poletovali nad loukou jako vznášející se květy a zastavovali se na chvilku, aby políbili kopretinu nebo zvoneček, kterých byla louka plná. Na louce kráčela řada sekáčů tím zvláštním rytmem a teplý vítr za nimi vysoušel zelené bohatství, o němž se domnívali naši pošetilí sedláci, že teď už zůstane jen jejich a nikdo nemůže přijít, aby jim je vzal.

Malý Jenda se válel v měkké trávě a nevěděl, co by vyváděl bujnou náladou a nadbytkem energie. Malý divoch a velký rozpusta, byl ten pěkný klučina, a byl takový, jaké jsou děti, jsou-li vychovávány bez otce. Dulina ho nestačila napomínat a okřikovat, aby neskočil pod kosu nebo pod sekačku. A dědeček? Ten se ho jen zastával a huboval na Dulinu, že tomu dítěti nedopřeje žádnou radost, jen a jen se s ním vadí, jako by rozpustilý kluk bylo něco zvláštního.

Dražan, když pozoroval to bujné mládě, něco mu tanulo na rtu, něco, co nesměl vyslovit. Rád by totiž dal

339$

podnět k úvaze připustit možnost, že se Miroš nevrátí. Pak by snad bylo nejen přirozené, ale i potřebné, aby se Dulina provdala a Jeníčkovi přivedla tátu. Vždyť co by bylo z takového divokého a svéhlavého kluka bez pevné ruky otcovy? Ovšem, dnes rozhodně nemohl s takovým návrhem přijít. To by bylo vskutku nevhodné.

Toho krásného dne byli od rána všichni na louce. Starý pán, Dražan, Dulina, Katina s Jendou, čtyři Němci a většina obyvatelstva ze dvora. I Rózu vytáhli z kuchyně, ač ta obyčejně byla omilostněna. Starý pán ji vyzval, aby i ona šla pomoci, a ona ráda vyměnila kuchyň za nádherné ráno na louce. A seno muselo pod střechu, bylo voňavé jako léčivé koření u bylinkáře a byla by věčná škoda nechat je ještě přes noc na rose nebo dokonce na dešti.

Po celý den se všichni činili, že sotva stačili stírat pot z čel, a stejně tak se doma u plotny oháněla paní Dražanová, která musela odložit svou neurózu, uvařit oběd a donést na pole i odpolední svačinu. Prožívala tam pocit ocenění, když je viděla, jak si pochutnávali na jejím díle. Zapomněla tu na svoji úzkost a jakási radost odehnala její žal, když naslouchala jásavé písni skřivánka. Ale jen co dojedli, už zase s prázdným nádobím ve spěchu se vracela do stavení, aby se postarala o večeři pro všechny.

Bylo už pozdní odpoledne, a ačkoli se sluníčko tvářilo, že dnes snad ani nezapadne, přece jen stíny byly už delší a polevovalo dusné vedro. Žáby v nedalekém rybníčku začínaly zase kuňkat, zatím ojediněle, než se den schýlí k večeru, pak teprve spustí v plném počtu svůj ještě jarní koncert. Komáři kroužili nad lukami kolem hlav tužících se lidí. Ženy se smály, ještě stále

340$

měly dost látky, aby mohly přetřásat všelijaké nové události, mužští je okřikovali, aby méně klevetily a o to více pracovaly, že je třeba, aby to dnes také vzalo nějaký konec. Zajatci pracovali mlčky a pilně, co si mysleli, nechali si pro sebe.

Letělo letadlo. V těchto dnech jich přelétalo hodně, lidé se za nimi dívali vzhůru a mnozí jim mávali na pozdrav. Zpočátku se v nich nevyznali a dohadovali se, je-li to letoun ruský nebo americký. Tohle dnešní letělo nízko, zakroužilo a klesalo stále níž, jako k přistání, což vzbudilo pozornost nejprve pana statkáře, ale pak také ženské zvedly hlavy a dohadovaly se, přistane-li tady a proč, jestli ze své vůle nebo došel-li mu třeba benzín, a je-li to letadlo československé či ruské. Také zajatci je pozorovali a jeden povídal, že je to americké. Však už byla k přečtení výsostná označení a nějaká písmena na třpytícím se trupu. Od vsi se nesl křik a ryk chlapců, kteří běželi na Mervartovu louku, kde se zřejmě chystala senzace.

„Éro, letadlóóó,“ řvali, jak pádili k pravděpodobnému místu přistání, „klucííí, už přistává.“

Také Jenda vyrazil, aby o nic nepřišel.

„Na mou věru,“ povídal Dražan, „vypadá to, že opravdu přistane.“

„Došel mu asi benzin a my máme jen pár litrů,“ prohodil přes rameno statkář, protože už také kráčel k letadlu, aby mohl případně s něčím pomoci a uspokojit své vzrušení z mimořádné události. Konečně, byl také zvědav, vždyť takhle zblízka ještě letadlo neviděl.

Jen je-li ten terén tady vhodný pro přistání,“ strachoval se Dražan, „možná že by to bylo lepší vedle na tom jeteli nebo u domu za sádkou.“

Zapíchl pak hrábě do kupky sena a pustil se také za

341$

kluky. Už se zdálo, že letadlo dosedne na zem, ale zase se vzneslo a znovu kroužilo, až k Borovince se zase dostalo, ale pak už šlo rychle dolů, pilot byl nepochybně rozhodnutý posadit to na tuhle Mervartovu louku. Všichni na louce nechali práce, odhodili hrábě nebo kosy a běželi k letadlu, které už zastavovalo. Jen zajatci se chovali netečně a pracovali dál, pro ně letadlo nebylo ničím novým a nebyli ani zvědavi, kdo z něj vystoupí.

Dulina zůstala jako přikovaná, ruce jí klesly a srdce se jí na vteřinu zastavilo. Až jako poslední vyrazila a běžela jako o závod. Dražan se po ní ohlédl a náhle, jako by se mu v hlavě rozsvítilo, vykřikl: „Miroš!“

Lidé se sbíhali, přibíhali už i z vesnice a také ze silnice se sem blížili. Zatím se už kola letadla dotkla země, ještě trochu odskočila, ale pak už stále pomaleji dojížděla, až se eroplán zastavil. Obilí na sousedním poli se také uklidnilo, jak se zastavila vrtule, a z rákosí u rybníčku polekaně vzlétla divoká kachna. Také koně u naložené fůry se polekali a snad by bezhlavě vyrazili, kdyby silná ruka jednoho ze zajatců nezachytila opratě a muž koně neuklidnil.

V několika vteřinách stálo letadlo tiše na kraji louky u jeteliště a z jeho nitra vystupovali dva muži v leteckých kombinézách. Teď stáli u letadla, odkládali kukly a brýle, rozhlíželi se a zkoumavě hleděli do tváří přibíhajících lidí. Tajemník Dražan v posledních desítkách metrů vyvinul nečekanou rychlost a už stál před letci bez dechu, neschopen slova, když tu ten větší z letců k němu pokročil.

„Táto!“ vykřikl, uchopil Dražana a přitiskl si ho na prsa, že tajemníkovo „Miroši“ se na nich zdusilo, když otec a syn si leželi v náručí.

342$

Dulina před chvílí letěla, teď však zůstala stát opodál, náhle ztuhlá a zbledlá, nejistá a ostýchavá. V tuto osudovou chvíli ji zasáhl blesk pochybnosti. Vždyť Miroš může být třeba i ženatý, třeba na ni zapomněl… Ano, jistě na ni zapomněl… Nebesa, stůjte při Dulině, aby neklesla, aby nedala najevo slabost, aby vydržela všechno, ať už je to cokoliv, třeba i ta zlá skutečnost.

„Táto! A co naši?“ slyšela, jak se chraptivě a naléhavě ptal, když pustil otce a rozhlížel se kolem sebe, „co mamina a dědeček a… a… Dulina?“ Snad ho napadla stejná myšlenka v tu chvíli. Čeká, nebo je vdaná? Jak vypadá a jak on tu bude před ní stát?

Tito hoši, když odcházeli do ciziny, spálili za sebou většinou všechny mosty, museli si zvyknout na všechno a museli být na všechno připraveni. Nemohli si zatěžovat mysl vzpomínkami nebo pocity závazku. Vždyť byli ve stálém styku se smrtí, byli otrlí hrůzami, nebezpečím a stálou sázkou na jedinou kartu. A přece, ač si říkali, že jsou pouze atomy v tom strašlivém světovém dění, najednou, na domácí půdě, myslí a touží jako jednotlivec a chtějí také něco pro sebe.

Dulina tu stála stále, snad věky, jak se jí zdálo, červený šáteček hluboko do očí stažený, ruce spuštěné podle těla. Náhle ožila, jak zaslechla své jméno. Hlavou jí bleskla myšlenka, že neví, jak před něho předstoupit. Co říci, podívat se do jeho tváře a usmát se, či neusmát? Je to vůbec možné, že jednou patřila tomuto cizímu letci a že s ním má dítě?

Z těch úvah ji vytrhl starý Dražan, ohlédl se po ní, přiskočil, popadl ji za ruku a už ji vlekl k letadlu.

„Tady ji máš!“ volal přerývaně, „tady je… tvá…“ nemohl dál. V tuto chvíli měl pocit, že Dulina je mu snad dražší než tento slavný syn.

343$

Dulina šla jaksi zdráhavé, neochotně. Když pak k ní ten pilot přiskočil, uchopil ji do náruče a přitiskl k sobě, nemohla nějak zvednout oči k jeho tváři, pošetile se ho styděla.

Byl nějaký zcela jiný, než v jejích představách a vzpomínkách, než na té malinké fotografii. Byl to teď pro ni krásný, ale cizí muž, který však měl právo takto ji objímat a líbat, tisknout svoji tvář na její a znovu líbat její ústa, kde jeho horký ret přilnul k jejímu studenému, ale rozehřívajícímu se, jak se bouřilo její nenasycené ženství, že ztrácela pojem o okolí i času a ponořila se do té nádhery. Nebyla schopna ho obejmout, byla jako ochromena, malátná v jeho rukou. Jen jednou byla jeho, jedinkrát v životě, od té chvíle nepřišel žádný muž k ní tak blízko. Bylo nutno se vzpamatovat, netřást se a nevzlykat! Mnoho očí bylo kolem a ona se styděla za své štěstí a chtěla je skrýt před veřejností. Lidské štěstí je křehký květ a stačí dotyk nečisté ruky, aby se zlomilo, závistivý dech, aby zvadlo.

„Pojď,“ šeptala, když jí to mezi polibky dovolil, a brala ho nesměle za ruku, „musíme k mamince.“

„A co dědeček? Je živ?“

„Ó ano, támhle se na tebe usmívá, Bože, ten bude mít radost.“

„Jen aby se mu něco nestalo,“ lekal se Dražan, „a mamince, té zvlášť.“

„Půjdu napřed a připravím ji na to překvapení,“ rozhodla Dulina už zase ve své formě, ochotna zase se starat o všechny ostatní více než sama o sebe, i vzdát se na chvíli nesmírného štěstí, které na ni přetékalo z osoby Mirošovy.

„A co Jeníček,“ ohlížel se Dražan a zadržel ještě Dulinu, „kde je ten kluk?“

344$

Jaký Jeníček?“ pozastavil se Miroš a zahleděl se na Dulinu. Vypadala stále tak panensky nedotknutě jako tehdy, když ji opouštěl, ale přece - opravdu, v té krásné tváři nebo v jejím pohledu bylo něco jiného, nového - krása trošku jiná. Ano, vždyť v tom posledním dopise, který od ní dostal po smrti Otoušově, když mu oznamovala, jaká hrozná rána postihla jeho tátu a hlavně maminku, v tom dopise mu něco napověděla, jen lehce naznačila. Často to psaní četl znovu a znovu a ptal se sám sebe, rozumí-li tomu dobře. Nedovedl si na to však nikdy odpovědět.

Dražanovi se právě podařilo z hloučku kluků u letadla vytáhnout toho nejbujnějšího, nejopálenějšího a nejveselejšího a přivést ho k Dulině a klučina se hned hlásil: „Mámo, ty znáš toho pána?“ tahal ji za sukni, „řekni mu, ať mě v tom eroplánu sveze!“ Co se naučil říkat r, a to s roztomilým ráčkováním, užíval této souhlásky více, než bylo třeba.

Dražan, aby překonal pohnutí, zvedl chlapce a posadil si ho na rameno.

„Tady ho máš, Miro, tvůj kluk to je, tvé sémě,“ chraptěl, „záruka pokračování rodu.“

Miroš přivřel oči, snad aby zarazil slzy dojetí - na vojáka se to nehodí - vzal klučíka z otcova ramene a zvedl ho nad hlavou, aby každý viděl jeho syna. Pak ho políbil na obě umouněné tvářičky.

Dulina rozuměla. I ona teď pocítila, že je to její Miroš, a že oni tři patří k sobě. Nechala pak všechny čtyři své mužské a pospíchala do statku. Šaty na ní vlály a šátek jí spadl z hlavy v tom spěchu. Přemýšlela, jak to říci Mirově mamince - do poslední chvíle nevěděla. Potkaly se a málem srazily ve dveřích. Paní Dražanová slyšela nějaký hluk, slyšela vzrušené hlasy

345$

a když vyhlédla, viděla, že kdo měl nohy, někam utíkal. Napadlo ji, nehoní-li zas nějakého esesmana - anebo, proboha, zase přijeli noví Rusové? To však by utíkaly jen ženské, ale teď běží kde kdo, a to kamsi do humen. A támhle také Dulina, jenže ta letí zase domů! Pro Boha na zemi, co to zase je? Stalo se někomu něco? Jeníčkovi nebo dědovi?

„Co se děje? Nebudou střílet? Co je, Dulinko?“ vyrážela polekaná a zmatená.

Dulina jen mávla rukou, nemohla hned popadnout dech.

„Ano, ale stalo se něco velkého, neboj se! Něco velkého, ale je to veselé, maminko, samé štěstí a radost!“ a propukla v pláč.

„Ale tak co, proboha, dozvím se to?“ zvolala paní Slávka, ale to už věděla, že to nebude nic zlého, takhle nevypadá žena, kterou postihlo neštěstí.

„Co… co,“ koktala, „snad ne Miroš? Mluv přece! On psal? Nebo snad je zde?! Ó, rodičko Boží!“

„Jde mi v patách, maminko, jen klid! On se bojí, aby se ti něco nestalo.“

Když chvilku za Dulinou přiběhl do statku Miroš, nalezl své drahé ženy v objetí a tak je mohl obejmout obě najednou.

Pak přišel také malý Záviš, zastavil se před tou dojemnou skupinou a kroutil kučeravou hlavou.

„Pořád říkaly,“ rozšafně povídal pradědečkovi, „až se táta vrrátí, že bude legrrace, a když je tu, obě brrečí.“

Za několik dní, když Miroš vyřídil své služební záležitosti, dal se Miroš s Dulinou oddat. Ona si přála, aby to bylo co nejdříve a bez velké pompy. Až do sňatku

346$

bydlela dál s maminkou Dražanovou jako předtím. Říkala, že vykoupila svůj poklesek dlouhým utrpením a smutným mateřstvím, teď však že už se dál kát nechce. Nesmí proto však také hřešit. Miroš sice nebyl s tímto řešením právě nadšen, žíznivě dychtil být se svou milovanou nejen ve dne, ale ostýchal se vymáhat na Dulině ústupek v této věci - byla tak moudrá a vážná. Dozvěděl se o ní všechno od dědečka a maminky. Děd měl jen slova chvály o schopnostech svého děvčátka - a maminka? Bože, jak ta byla pro ni teď nadšena!

Naléhal na to, aby svatba byla co nejrychleji, a že by se velká svatba nedala ušít tak rychlou nití, ať je tedy tichá.

Tak tedy tichá svatba. To ovšem ti mladí nepočítali s popularitou celé rodiny a se závistí jak žen, tak mužů. Zkrátka, na svatbu přišlo celé okolí a kostel, přes časnou ranní hodinu, praskal ve švech. V předvečer svatby přišli se na Borovinku Mirošovi hlásit místní hasiči a přirozeně vojáci, není divu, že každý se chtěl podívat na majora Záviše.

Velkým povyražením to bylo pro Jendu, který si stále hrál na „svého tátu“ a chlubil se kamarádům: „Kluci, naše máma se vdává!“

Při oddavkách zpíval místní zpěvácký spolek, při odchodu z kostela stáli vojáci a hasiči špalír a malý Záviš, který už měl v matrice připsáno „dítě manželské“, nad vším kroutil hlavou.

Tak skončil prozatím dobře tento malý příběh, tak malý, jako krůpěj deště v obrovském světovém přívalu. Dobře proto, že tenkrát ještě národ byl trochu při rozumu a své proroky kamenoval jen tu a tam a jen drobnými oblázky.

347$

Dulina s Mirošem pili z kalichu svého štěstí plnými doušky a rodiče i dědeček zapomínali na vše, co se dělo kolem, a připíjeli i oni z toho poháru Štěstěny.

Však netrvalo dlouho a přišly doby jiné, poměry se změnily k neuvěření. Teror hnědý vystřídal teror rudý a fašistickou „holbštífli“ holínky bolševické.

Kdyby byl někdo před, řekněme, deseti roky vykládal starému Mervartovi, co všechno se stane, až odejdou Němci, vysmál by se mu.

Došlo však později na truchlivou předpověď starého vlastence: národ se dostal z bláta do louže!

KONEC

Ediční poznámka

Tři velké lásky měla Vlasta Javořická: rodinu, Boha, vlast. Proto považuje za nesmírnou tragédii události po 29. 9. 1938, kdy byla „o nás - bez nás“ podepsána Mnichovská dohoda, a s odvahou sobě vlastní posílá dopis Stalinovi. Píše v něm mimo jiné:

{… Zvedám svůj hlas k Tobě, Staline, a volám Tě z dřímoty k výčitkám a k soudu!… Věřili jsme na slovo Tobě, Staline, jako velikému mstiteli křivd, jako zapřisáhlému nepříteli germánské pýchy a rozpínavosti, jako člověku pravdy a slova. …

A tak zrazeni všemi a opuštěni ode všech, vydáni na pospas nesmírné, titánské přesile, jsme se museli vzdát …. Veliký Staline, ukázal jsi se malým! Svatá slovanská máťuško, ukázala jsi se macechou. … Jsme sami, opuštěni, zrazeni a poraženi Ze všech spojenců zůstal nám pouze jediný - starý a spravedlivý Bůh! …

Za drahý český národ

jeho lidová spisovatelka

Vlasta Javořická}

NEZHYNE ROD - Vlasta Javořická

Vydalo Nakladatelství KAMÉLIE Sazba a DTP - St. ART studio; Tisk K.P.R., Stran 352; V Nakladatelství KAMÉLIE vydání první (digr v1); 2009; Vlasta Javořická - dědicové, 2009; ISBN 978-80-85818-90-1

Nezhyne rod - Obsah ML:

Otec rodu, statkář Mervart se těší úctě a lásce své rodiny i svých pracovníků. Ze všeho nejraději má své dva vnuky a dcerku vzdálenější příbuzné - Dulinu. V rodině někdy ale vzniknou i napjaté vztahy, statkářova dcera je velice senzitivní a hlídá své dva syny, aby v životě zdárně prospívali; vzdálenější Dulinu trochu odstrkuje. Do toho přichází začátek nacistické okupace, oba synové začnou pracovat v odboji, což má své tragické následky a své si vytrpí i starý pán. Konec války se blíží a rodinu čeká (snad) přece jen lepší budoucnost. Starý pan Mervart se vrátí z koncentračního tábora a jeden z jeho vnuků - úspěšný letec v americké armádě, se shledá nejen se svojí rodinou, ale i se svou láskou Dulinou.