VLASTA JAVOŘICKÁ

SKRYTÉ DRAHOKAMY

ÚVOD

V pozdně podzimním ránu, které hýřilo slunečním jasem a pozlacenými kotouči mlhy, vyšla jsem do polí, abych hledala námět k povídce. Pan redaktor mi napsal, abych mu ji dodala nejdéle do prvního prosince, že ji nutně potřebuje, že je to neodkladné, déle že čekat nemůže — tak, jak to ti redaktoři všichni umí.

Dnes je již svaté Kateřiny a já mamě se pídím po dobré myšlence. Ví milý Bůh, co se to někdy stane. Často jsou krásných myšlenek plné hrstě a ruce se chvějí po péru; touží po kousku papíru, ať je jaký je, a ve vyschlém kalamáři místo inkoustu třeba kolomaz, jenom když je nanesu na papír. A teď — právě teď hlava pustá a v ní jen takové všední, zcela prozaické starosti.

Napsala jsem to panu redaktorovi, omlouvala jsem se, že nemám žádný začátek, nemluvíc ani o prostředku a konci, že na mne doléhají všední starosti o rodinu, jako ošacení a obutí celého půltuctu té drobotiny, že nutno prohlížet módní listy a před blížící se zimou jednat se svou švadlenou.

Ale mluvte s takovým redaktorem, který snad ani není tatíkem. Dal mi najevo, že mu po tom nic není, že má také spoustu svých starostí a bolestí, a že povídku mít musí.

Proto nutno sehnat všechny vzletné myšlenky, svolat všechny múzy a dát se do práce. Ale kde nalézt správný námět?

Kde jinde než v Boží přírodě.

A ten dnešní svatokateřinský den zrovna k procházce vybízí. Ranní mrazík, rychle stravovaný paprsky zlatého slunka, a meze dozadu humny k lesu jako by mne zvaly.

Miluji tak vroucně naše meze porostlé mateřídouškou, z jara mochnami a dlouho do podzimku červenými, krvavými slzičkami.

7$

Kráčím kolem zahrady záhumeniční cestou vzhůru; za mnou plane nádherné podzimní slunéčko; pro samou jasnost není možno ani pohledět zpět. Je možné jen dívat se kupředu a obdivovat mračna bílých par, které se valí přes meze, vrcholky lesů a nad vodami. Vypadají jako ohromné laviny, ale jsou lehoučké jako hroudy bělostné vaty.

Na cestě stojí suchá metlice. Má plno drobninkých klásků a každý z nich je ovinut jemnou pavučinkou. Teď je na každém vláknu navlečeno plno rosných korálků. Třpytí se na slunci jako pravé perly a volně se přesunují.

Lesy, co kol dokola věnčí naše městečko, jsou prostoupeny postříbřenými závoji mléčně bílých par. Po zemi to ještě poněkud chrupe; mráz sešel jen tam, kde od rána svítí slunéčko.

Celý kraj, ještě před měsícem žalně smutný a pustý svými zmrzlými brambořišti a zoranými poli, dnes má již zcela jinou a bohatší tvářnost. Na zoraných polích zazelenalo se žitečko. Jeho špičky trčí vzhůru, jako by slibovaly na příští rok tu nejkrásnější úrodu a vánek jimi malounko pohrává. Obilíčko se zelená jako plyšový perský koberec, kamkoliv se rozhlédnu, všude jsou ho roztomilé čtverce a obdélníky. Kde stoupají pole do vršku, tam to vypadá, jako ozdobné řasení na suknici matky země.

Lesům to sluší roztomile; smrčky jsou jako umyté dětičky a staré borovice, plné nových šišek, se zadumaně rozhlížejí po svém okolí.

Copak letos je jim hej, už je druhá polovice listopadu a ještě tu nebyly jinovatky, které často touhle dobou řádějí v lesích až Bůh brání. Ohýbají útlé břízky k zemi a rozlamují mohutné smrky jako sirky na dva i více kusů. Možná, že letos už nepřijdou — snad někam zabloudily.

V poli uhání zajíček; ubohý, opuštěný zajíček. Právě minulé hony nechaly ho bez přátel a bez domova. Sláva Bohu, že je tak blízko čas šetření. Zajíčci se zotaví a začnou zase pracovat o zachování slavného zaječího rodu.

Jdu po mezi rovinou a pak zvolna vzhůru; pole stoupají a už se mi naskýtá nejkrásnější podívaná. Výhled na vesničky a měs—

8$

tečka po svahu pahorkatiny rozběhlé, na lesy a rybníky, na silnice a pole.

Ten známý obraz, který vídám téměř denně, a přece vždy stejně ho miluji, pro který nemohla bych opustit tento kraj a svůj domov. Přede mnou dýmá komín jelemského lihovaru. Jeho kouř stoupá rovně vzhůru, tak rovně, že se podobá velké nálevce. Také statky a chalupy kouří. U Plíhalů asi pečou chleba a ve škole se třpytí okna, jak do nich ranní sluníčko vysílá své šípy. Bendova a obojích Valentů humna, střecha statku Knotkova a nahoře, zrovna mně naproti, Duškovo stavení, pěkně břidlicí kryté.

Dnešní křišťálový vzduch odhaluje výhled dál, mnohem dál; za Jelmem Olšany. Tak se zdá, že bys na náves kamenem dohodil, a přece je to notný kousek cesty. Vedle Olšan Medříčko — rybník před ním se rozkládá mohutný a vytváří tu chobot jako sekeru; vesnička na jeho břehu se tulí a skrývá v zeleni olší a břízek, dnes zhnědlých a opadalých.

Stranou pak po svahu vzhůru leží Jeníkovy; jsou takové maličké, přitulené jako ovečky. A napravo za lesem na mne vyhlíží a bílou, starobylou věží se usmívá Kumžák.

Buď zdráv, můj dobrý, rodný kraji, pohádko bílá mého života! Střede mých snů a myšlenek!

Stojím, dívám se, pátrám v zeleni lesů a na povídku nemyslím. Vše mi uniká. Což se vrátím bez námětu?

Stojím na rozhraní mých rodných polí s těmi, které jsme přikoupili; pod mýma nohama rozoraná, rozkopaná mez. Dvacet let už trvá, co dobýváme odtud kámen a pořád se pod pluhem vyvaluje. Teď náš dělník vyvalil kámen, mohutný a zhnědlý. Ukazuje mi radostně, že ho dobyl, vypráví, co mu dal práce a utírá si pot z čela rukávem i šátkem.

„Ten už tady leží léta — až přece na něj došlo.“

Stojím v zamyšlení. To je všechno krásné, ale nepřijde mi z toho žádný námět. — — Ach ano, kdyby se o takových kamenech daly psát romány, bylo by jinak. Kdyby takový starý, žulový balvan mohl vstát a začít vyprávět!

9$

Stojím znovu v zamyšlení a uvažuji, jak dlouho už asi v zemi leží, kolik majitelů se vystřídalo na té naší usedlosti. Kolik rukou řídilo tady pluh a kolikerá ústa kamenům zlořečila, když rádlo za ně zachytilo a zaskřípělo a povyskočilo, jako by se ulomit chtělo. Jací lidé tu chodili, rozsívku přes rameno, a rozhazovali tvrdé zrno do vonící prsti, jací lidé tu žali a sklízeli?

Stojím smutně nad balvanem. Proč nemůžeš vypravovat?

Ustupuji oranicí na mez. Tu je plno menších kamenů už vydobyto. Žula se svým slídovým máčkem, hnědá, jakoby vyzrzlá rula a také trochu křemene. Je zamazaný vlhkou prstí — boulovitý, nevzhledný, a přece v něm najednou něco zasvítí. Malá rozsedlinka, a v ní jako průhledné krůpěje nádherné křišťálky, složené do věnce.

Stojím a žasnu. Jaká to byla ruka, která si tak rozmarně zahrála! Do nevzhledného křemene zasadila skvostný šperk křišťálu. Snad jsou to i malé diamanty?

Nevím, jakou spojitostí vzpomínám, že kolem všude je plno prostých lidí, v těch vesničkách porůznu v zeleni rozsetých. Jsou jako ty křemeny z meze vydobyté, jako žulové balvany. Často ti lidé vypadají jako tyhle drsné, neotesané, nezpracované balvany, a přece — — Namnoze najdeme člověka se zvláštní duší, která je tvrdá jako žulový kvádr, svítící slídou, nebo čistá jako křišťál, co v pravěku se zrodil v křemenu — stačí jen nalézt a očistit ji —

Mé myšlenky bloudí neucelené, oči těkají po známém obrazu přede mnou.

Zeleňoučká Bukovice se starými sosnami a vrcholky panských lesů v pozadí — tam někde se skrývají vesničky jako malé srnky: Zahrádky, Dvorce, za nimi v dálce Popelín a Olešné — a tady přede mnou Olšany, Medříčko, Jeníkovy a Suchdol. Velký a Malý Jeníkov jsou jako děti — držíce se za ruce usedly si na bobečky v zeleni lesů…

S Jeníkovem přichází vzpomínka na člověka, který je také takovým skrytým drahokamem. Žije tak skryt a neceněn. Nepoznaný talent, neceněný drahokam. Je to můj přítel, který mi nosí

10$

své poznatky a myšlenky. Člověk srostlý s přírodou, prostý, panensky nedotčený falší a hanebností světa. Příroda ho jako matka odkojila, příroda ho živí a s ním srůstá, příroda ho zase jednou skryje na prostém hřbitůvku v tmavém hrobě. Prostý člověk, jako všichni ti, co tu s námi žijí, co ve svých usedlostech a chaloupkách tráví klidně řetěz svých dnů.

Ne. Už nepotřebuji hledat námět k povídce. Budu psát o těch dobrých, prostých lidech, kteří jsou šťastni a blahoslaveni, i když na ně kříže dolehnou. Vylovím ze štěrku a prsti několik těch drahokamů, ozdobím je kytičkou prostého vřesu a metlice, které mi přináší můj přítel z Jeníkova.

11$

I

Panímámě Šípkové bylo sotva dvacet let, když svůj svobodný stav zaměnila a podala navždy svou ruku Jendovi Křenovému.

Udělala to lehko, protože byla mladá a Jendu milovala. Už delší čas se o ni ucházel, a i když mu její tatínek naznačoval, že Katuška je mladá a do manželského stavu nemá ještě patřičnou usedlost a rozum, nedal jinak, až ji dostal.

Pane Bože, to bylo radosti! Být u cíle dlouhých tužeb a přání. Tenkrát Jenda letěl domů zrovna bez dechu a že mu to šlo pomalu po cestě, skákal přes meze a příkopy, div si nohy nepolámal.

A s jakou radostí otci oznamoval, že rodiče Katušky svolili a nebudou se už vymlouvat, že holka je mladá a slabá a pro vdávání se ještě nehodí.

„No zaplať Pán Bůh, že bude dost už toho tvýho toulání. Dyť to bylo nepodobný, cos pořáde vyváděl. Cesta necesta, bláto nebláto, dyby trakaře padaly, musels bejt v Petrůvce. Kolikrát sem měl strach, že si eště souchotiny užíneš.“

Pantáta Křenů se přitom radostně zasmál. Přál synovi, že bude po jeho vůli, a sobě i hospodářství přál, že bude v domě mladá hospodyně.

Byl pantáta už tolik let vdovcem, sám časem ani nevěděl, jak je tomu dávno, co ho panímáma opustila. Od té doby měl vždycky jenom děvečku a na některou práci si přijednával.

A to víte, jaké to bylo hospodaření s cizími lidmi! Hledí, hledí, ale jenom pokud hospodář nad nimi stojí. Potom už to není takové a často se ani nedoplatíš.

Pantáta míval proto perné a těžké chvíle, ba, co prodělal, to Jenda ani nevěděl. Stesk, žal pro panímámu a to kulhající hospodářství — věru, nejednou ho svádělo, aby se oženil nanovo.

12$

A přece tomu odolal! Myslil si — ožením se, budou ještě děti, Jenda bude ošizený — jak by to bylo?

Křenovi měli Jendu samotného. Ne že by jich více nechtěli, to ne! Tehdy ještě nebyly matky tak nerozumné, aby toužily pouze po jediném dítěti, ale u Křenů to nešlo. Vrána k nim podruhé cestu nenašla, byť si to panímáma přála sebevroucněji.

„Jaký by to bylo, dybychme měli eště holčičku,“ říkala pantátovi, „nebo dvě. Lepší by mi jednou šla práce vod ruky, měla bych pomocnici.“

Ale co platno. Více dětí jim nebylo souzeno a pantáta si tak na to zvykl. Srostl s tou myšlenkou, že Jenda zůstane sám, a proto se neženil.

Že to šlo bez řádné ženské ve stavení bídně, dá se myslit, a byť byla služka Lidmila sebeobratnější, a byť tu sloužila už kolikátý rok, přece to bude mnohem, mnohem veselejší, až přijde mladá hospodyně.

Tatínek Katušky byl „fůrberkářem“. Měl v Petrůvce malou chaloupku a koníčka, s nímž podělkoval, kde se dalo. Nejvíce vozil dříví z lesů; dokud potřebovali lidé v létě a z podzima, vozil jim polena a pařezy, v zimě pak, když zamrzlo, vyvážel z lesa klády a vozil je buď na pilu nebo na dráhu.

Z Kopronu a Jiter se vyváželo dobře a lehce, to bývala pravá radost Přibylova, z Laipánu už to šlo hůř, ale šlo to přece. Přibyl ostatně byl velice přičinlivý a šetrný člověk; pracoval pilně a stále, ale nejenom pilně a stále, on pracoval s chutí a s radostí. Měl vroucně rád svoji rodinu a hned po ní svého Braunka, utahaného, starého koníka. Jej den co den zrána radostně zapřahal a s večerem do stáje odváděl, ustavičně s ním hovořil a biče používal, jen aby mu mouchy odháněl.

To s lehčím srdcem vyplatil svého syna Oldřicha, než starého Braunka a říkával sobě na omluvu: „Oldřich má rozum, rozumí, co se mu poroučí, a ví, za co dostal, ale toto je němá tvář.“

A Braunek byl hodný koník. Měl takovou zavalitější, všední postavu, v zimě naježenou, zvlněnou hřívu a chlupaté nohy; svého pána poslouchal na slovo a nemohl-li někdy náklad utáh—

13$

nout, ohlížel se po něm tak moudře, jako by téměř promluvit chtěl.

Když bylo bláto a cesty rozmoklé, býval u svého těžkého, zařezávajícího se vozu smutný, ale když umrzlo a cesty se projely, sněhem zaváté ulehly, tu se mu to klusalo vesele. Přibyl ho nechal na ostro kovat, a když někde chvílemi zastavoval, přikrýval ho kostkovanou zelenou dekou.

Byl on Přibyl také takový zvláštní člověk. Mnoho řečí jakživ nenadělal, ale co promluvil, to mělo jádro. Hrozně rád jezdil se svým furberkem, ať to bylo nalehko, nebo s nákladem, a sezení na voze mu působilo zvláštní potěšení.

Mlčení hluboké doubravy, ale i svištění saní po svahu k silnici působilo mu nevylíčitelnou rozkoš. Jízda lesem mu bývala ze všeho nejmilejší. Měl chaloupku za vsí, zrovna u paty lesa, a proto s ním tak srostl.

Časem také dobýval pařezy, a tu často se díval vysoko nad sebe, na vršky a koruny mohutných smrků a říkával polohlasem lesu, svému příteli: „Proč tě mám tak rád? Proč seš nám všem tak drahej? Ať je člověk nemocnej, rád v tobě svý ztracený zdraví hledá, ať je zdravej, rád se tvým šumotem potěší. Dyť i malíři s plátnem a štětcem jdou, aby tě malovali.“

A tento prostý člověk nikdy nepytlačil; to nebyli mnozí tak blízko usídleni, a přece si rádi zapytlačili. Přibyl nikdy. Měl rád vše, co v lese žilo a rostlo; všemu přál život a radost.

Přibylovi se vůbec živili zcela poctivě malým příjmem z povoznictví a prostým živobytím z maličkého hospodářství. Měli toho sotva pár měřic, ale bídu netrpěli a ještě Katušce jakés takés věno nahospodařili.

Ovšem, ani ve snu jim dříve nenapadlo, že by s ním dceru přivdali na takový grunt, jako je Křenů v Hrušové. Ten měl osmdesát měr orné půdy a na šedesát měr lesa a luk, a také rybník za vsí jim patřil.

To bylo co říci, a když Přibylová prvně zjistila, že by Jenda Křenů začal chodit za její Katuškou, byla z toho celá pryč a nevalně jí to bylo vhod. Syn z takového gruntu a její mladičká

14$

dcerka — takový malý hlupáček — zbytečně jí chlapec poplete hlavu a co jí z toho zbude? Ne-li co horšího, tedy to holka opláče, oželí a ovzdychá. A Přibylka měla svou dcerušku ráda a jednalo se jí mnoho o to, aby ji pláče a hoře uvarovala. Ale potom, když viděla, že Jenda se k ní hlásí veřejně a že také k nim začíná chodit k chalupě, začala také na to vážněji pohlížet a myslila si: nu, špatné by to nebylo!

A což teprve, když starý Křen se jednou s Přibylem před kostelem zastavil a tam mu povídal, jak jako jeho syn — tulec — za jeho, jako Přibylovou dcerou blázní, nu, a že by nebyl od toho, kdyby — tulec — holka ho chtěla a tatík také tomu přál. Přibyl se nad tím zaradoval.

Měl své děti, a zvláště Katušku, až k smrti rád a byl by si přál, aby měla lehčí živobytí, než oni staří doma.

Řekl na to něco, sám ani nevěděl co, zašli potom do hospody a projednali to jak se patří. Zajeli i do té nejchoulostivější otázky, která je vždy ožehavá a oboustranně trapná, ať vyzní tak, či onak.

Přibyl si dodal odvahy a pověděl docela otevřeně, co holce chystá. „Je-li vám to málo, tak to řeknite radši hned,“ povídal, „než si děti zvyknou. To víte, šetřili sme co sme mohli, ale nejni nám to možný, dát í víc.“

„No, já sem myslil, že tulec — ani tolik vaše céra mět nebude,“ uznale povídal pantáta Křenů. „My máme — tulec — dům čistej a matka, dyž tulec — umírala, povídala: ,Hlídej, ať je Jenda šťastnej, máš jen ho — nechávám ti ho na věčnou paměť! A já si taky myslím, co je z peněz a ze všeho, nejni-li svatá spokojenost. No — nemám — jako tulec — recht?“

Přibyl horlivě přikyvoval.. Hubený krk natahoval a ohryzek mu na něm čile poskakoval.

„No ba, arci — ale abyste í to někdy nevyčítali. Víme, vono se přitrefí lecos.“

„Žeť, žeť — to je pravda — ale to byďte bez starosti, Jenda, tulec, je dobrák vod kosti, celá matka — ta byla jako dobrá hodina — —“

15$

Chudák Křen — poslední slova spolknul. Ještě po létech, snad dvanácti či patnácti, naši venkované nejsou zvyklí léta stále počítat, nemohl na svou nebožku vzpomenout bez bolesti. „Víme, že bude Katuška taky hodná, a co hlavního, že bude dobrá hospodyně a veselá. „

„I což vo to, to bude, to bude — to jen co je pravda. A bude si toho vážit, to já vím, to můžu slíbit za ni. Ale, že je mladá — teprve vosumnáct let. Kampak s ní.“

„To je — to je tulec — saframentský — to je mladá. No, jaká pomoc — počkáme.“

Tak byla brzy ruka v rukávě a Jan chodil potom dlouho do Petrůvky k Přibylům za Katuškou. Napřed jenom k plotu, ale potom už do sednice a oba mladí lidé prožívali krásnou pohádku. Maminka se jenom strachovala, aby to zůstalo v bázni Boží a Katušce denně domlouvala. To však bylo zcela zbytečné a její strachy neměly žádný podklad. Jenda byl hodný hoch, měl své děvče upřímně rád a nechtěl se poddávat vášni a záludné úmysly vůbec nechoval.

Byli stále jenom sami s tatínkem a tak nějak spolu srostli. Kamarádi ho nekazili a nesváděli, dosud také ještě neměl děvče a Katuška byla příliš nevinná a dětinská.

Tak šli také spolu k oltáři a oba si zasloužili věnečky, které jim kamarádka Katuščina na hlavy položila.

Katuška radostí jen zářila; vždyť došla bez boje a utrpení svého cíle. Je šťastnou nevěstou — bere si svého Jendu.

Ani neplakala, když jí rodiče požehnání dávali, ani když práh své rodné chaloupky překročila, ač maminka její vzlykala a tatínek se zajíkal tak, že nemohl připravenou řeč při požehnání ani vypravit.

Také její mladší bratr Oldřich plakal a byť se styděl sebevíc za slzy, přece je přemoci nedovedl. Měli se s Katuškou rádi a i když se tu a tam také škorpili, přece k sobě velice lnuli. Ba, Oldřich si nemohl představit, jak to bude bez Katušky. To bude u nich doma smutno, Pane na nebi, co si počnou? Což opravdu musí už dělat usedlého a nechat všech šprýmů a žertů?

16$

Ale Katuška to nechápala, že tatínek s maminkou pláčí a mají také nějaké obavy. Připadalo jí tak přirozené a samozřejmé, že budou šťastni a že se budou mít pořád a pořád rádi.

Když v kostele pan farář slavnostně předříkával Katušce svatební obřady, říkala za ním hlasem pozdviženým a radostným. Nelíbilo se jí, když některá nevěsta ledajak potichoučku pípala a kuňkala, jako by se bála, že to někdo uslyší a snad ji za slovo podrží.

Ne, ne, ať to slyší celý kostel, ba celý svět, že si tu s Jeníkem přislibují věčnou lásku, oddanost, věrnost a poslušnost až do smrti.

Do smrti. Cožpak je také, božínku, nějaká smrt? To přišlo Katušce tak divné a neuvěřitelné — „až do své, nebo tvojí smrti — —“

Jak to, že přijde také jednou smrt? Jsou tak mladí, mají se tak rádi a kvetou zdravím. Cožpak je možné, že dospějí také jednou k smrti? Ne ne, jim kynul jen život. Život plný lásky, radostného snažení a pospolitého trvání, život plný věčného štěstí.

***

S pýchou a hrdostí prováděl jedné jarní neděle hospodář Křen svou mladou hospodyni po svém statku.

Bylo to začátkem března a jaro se do našich hor přišlo ukázat. Bylo to až s podivením, protože v naší pahorkatině v březnu často nevíme, bude-li teprve začátek zimy, nebo její konec. Všechno leží pod sněhem a je jakoby v sněhu a ledu zakopané.

Hospodáři teď také věděli, že tohle jarní počasí nebude mít ještě trvání a mnozí bručeli, kdyby se to radši vyslovilo teď, aby bylo hezky později, až se půjde do pole a bude čas k práci.

Mladí Křenovi však byli plni slunce a měli jaro ve svém nitru. Proč by tedy nevěřili i tomu v přírodě? Katuška blouznila, jak se těší do pole, že není zvyklá zahálce a lenošení, že hrozně ráda pracuje v poli, a to hlavně z jara, když prsť voní a mladé žitečko se tak roztomile vlní.

17$

Také Janovi se chvěly ruce po práci. Toužil už, až se zase ujme pluhu a v některé chvíli dostával plno chuti poopravovat už nářadí, přivléci dvoják, moták i rádlo, starat se o rozsívku a trierovat oves k setí. Tatínek ho udržoval rozvážnými slovy a trochu se mu také smál.

„Jen ouha, ouha — eště bude sněhu, až ti cesty zapadnou.“

A usmíval se na Katušku a těšilo ho, že je tak čilá do práce.

U Křenů měli děvečku Lidmilu. Byla tu už pátý rok a než se sem přivdala Katuška, chtěla odejít. Bála se, že bude muset poslouchat novou hospodyni, čemuž ona už odvykla.

Dosud byla svou paní a byť měla často práce až nad hlavu, přece to všechno ráda zastávala. Hospodář ji však udržel a mladá selka se s ní brzy spřátelila. Podmanila si Lidmilu, právě jako oba Křeny, mladého i starého.

Tak jim šla teď práce jako karta a neměly mnohdy žádné pilno. Obě se už těšily ven a často si povídaly, jak si zasejí mák a hlavatici, kam se hodí hrášek a kdy asi posadí první kvočnu na kuřátka. Stará husa seděla už v kuchyni pod lavicí, měla třináct vajec a nic si z toho nedělala, že je to nešťastné číslo.

Teď šli mladí manželé sami a uhýbajíce se po pomezích blátu a oranici, povídali si, jak se jim to bude pěkně hospodařit.

Tatínek byl také ještě k práci, a i když měl udělaný velmi slušný výměnek, nechtěl nic, a byl s mladými; jistě bude také s nimi pracovat a tak jim půjde práce až radost od ruky.

Křenové byli dříči a lidé se často divili, jak to všechno zastávají. Tolik polí a bez čeledína. Měli dva potahy, koně a voly, a v čas pilné práce oba současně pracovaly. S voly jezdil starý, s koňmi mladý. Oddechu si nepřáli a jaký div tedy, že šli stále „nahoru“, že jim majetku přibývalo.

Mladí Křenovi šli polem a prohlíželi všude žito. Na svých i na cizích pozemcích. Jak asi přezimovalo? Bude-li pěkné a jak bude sypat?

Kde už slezl sníh, tam bylo krásně zeleňoučké a nemělo dosud pavučin. Půjde-li to rychle dolů a nepřijdou-li silné příští mrazy, aby nevytáhly kořínky, obstojí znamenitě.

18$

„Snad ho Pán Bůh zachová,“ řekla Katuška rozšafně.

„Jaká je to škoda,“ řekl Jenda, rozhlížeje se po polích, „že tahle Duškova trata je zaklíněná v našich polích. Bejt to taky naše, neměl by tu ve vsi žádnej tak pěkně zcelený pole, jako my. Koukni se jen; z tý i ze druhý strany dou pole krásně vedle sebe. Tu je napříč mez a tam taky — tu je palouk a tam taky naproti kousek loučky. A cesta pěkně prostředkem. Moc bych za to dal, kdybych to moh vod Duška vykoupit. Zhandloval bych mu za to kus pole pod Koprounem, a jakej!“

„No, měj trpělivost, třeba si dá časem říct,“ potěšila ho Katuška.

„I — s ním by eště byla řeč, ale s ní! Šak už ti tatínek říkal, jaká je to sousedka. Nejhorší je pořáde se slepicema. Dou-li její na naše pole, ať je třebas ječmen za humny zasetej, nic neříká — de, hlídá inam, jen aby to nemusela vidět. Ale běda, kdyby přišly naše slepky jen k jejich stodole, hned je voheň na střeše.“

„Ale se mnou bude za dobrý. Měl bys vidět, jak vokolo mě vobskakuje a du-li k pumpě pro vodu, dycky na mě volá a pěknej řeči nejni konce,“ říkala Katuška.

„Jen si s ní moc nezačínej. Neměj s ní ani zlý, ani dobrý — tak s ní vyjdeš nejlepší.“

„Naše maminka říká, že mírná vodpověď kazí hněv,“ poznamenala ještě Katuška. „dyž í nepodám zlý slovo, nemůže se hádat.“

„Copak ty,“ odpověděl radostně mladý hospodář, „ty seš taková dobrá hodina. Šak náš tatínek je po tobě celej pryč — pomalu víc jakli já.“ To Jenda řekl žertem a ženu štípnul do lokte.

„Dyť je to dobře,“ usmála se, „vo to se mi hlavně jedná, aby mě měl tvůj tatínek rád.“

„Naposled víc než vo mě?“

„Ba že. Tebe získat nejni tak velkej kumšt, ale tatínka.“

„Toho už máš v hrsti, Katuško, a taky Lidmilu. Zkrátka nás všecky.“

19$

A bylo tomu tak. Starý Křen, ať přišel kamkoliv a nebo kdokoliv k nim do statku, všude a každému vypravoval, jakou mají hospodyni a jak se mu s ženěním synovým podařilo.

„Je jak vobrázek — vypadá jako trochu vyrostlejší dítě, ale je šikovná! Dyž sme i přivezli, myslil jsem si, že nezastane tu naši práci, vona ale za to jen vzala a práce í de, až radost.“

Také lidé ve vsi si myslili, že Katuška to u Křenů nezastane, že to není možné, aby se uměla tak otáčet a mnozí to předpovídali i dost škodolibě. Ke Křenům by byla každá hospodyně dceru ráda vdala, protože starý byl dobrák od kosti a mladý byl celý po něm. Nemiloval hospody a nejmilejší zábavou mu byla práce, které se věnoval častokrát až moc.

Proto záviděli Katušce a byli by jí přáli, aby zůstala na velkém statku bezradná.

Ale zmýlili se. Byla útlá jako lasička, ale všude jí bylo plno. Těkala po statku sem a tam — měla hnedle plno kuřat a plno housat, poklízela prasátka a sprašná svině za ní chodila jako ochočený psík. Také pes Taksl k ní přilnul a měl ji skoro raději než oba hospodáře. Holubi na střeše, miláčkové to starého pantáty, vrkali, jakmile ji ráno uviděli a kočky bůhví odkud přiběhly a třely se jí kolem nohou.

Tak se dočkali jara, toho opravdového jara, které už nebylo jenom na útěchu, ale přiletělo od jihu, jako radostná jistota.

Předešlo je několik teplých dešťů, tak teplých, že veškerý sníh byl v několika dnech zcela pryč a zůstal-li z něj někde zkamenělý příškvar, vypadal tak bědně, že bys v něm ani sníh nehledal. Vítr foukal teplý od jihu, ohýbal břízy u silnic, které byly jinovatkou trochu rozlámané a krutou zimou zmořené, ale teď už nalévaly pupeny a přestálé utrpení bylo jim už jen zlým snem. Jako křížem zkrušený člověk vždy zase začíná doufat, i ony se těšily na pocely slunka a teplý deštík jim lahodil, že se napřímily a chvějíce olámanými korunkami hleděly s nadějí a těšením se vzhůru. A po těch deštích se nebe vyjasnilo a sluníčko se zasmálo z modrojasné oblohy. Bláto kvapem vysychalo, už se na silnicích dělaly chodníčky a kluci, co jich kde ve vsi, seděli a stáli na návsi

20$

a hráli fazole. Každý měl na krku ušitý pytlík a křiku bylo, jako když přiletí špačci a nasedají na javory.

Katušku vyvábilo sluníčko, že vynesla své žluté bohatství — veselá housátka — na dvůr, starou husu uvázala za nohu ke kolíku, aby s nimi rejdit nemohla a se zalíbením se dívala na tu roztomilou drobotinu. Kvočna už také vodila kuřátka a druhé dvě seděly v kukaních.

To byla Katuščina radost, protože doma drůbeže mnoho mít nemohla. Bydleli u lesa a tam byl ostříž nebo káně jako doma a běda kuřátkům.

Když ji přišla maminka z Petrůvky navštívit, ukazovala jí to všechno s chloubou a doptávala se, kde by si vyměnila vejce k násadě, aby měla zvlášť pěkný chov.

Tatínek Křenů stál teď celé hodiny na zápraží a bavil se svými holuby. On byl na slovo vzatým holubářem. Měl to hrozně rád, byť z toho nemíval valného užitku. Málokdy holoubátko snědl. Lidé přišli zdaleka a chtěli, aby jim holuby vyměnil nebo přenechal, a on byl v tom ohledu tak dětinský, že si to pokládal za zvláštní čest a nikdy si je nedal zaplatit.

Teď na ně pískal a houkal, volal je a vynášel jim zrní, nastavoval ruce a dovoloval, aby mu na ně sedali.

Jenda se někdy smál, že ta tatínkova zábava je vlastně dost drahá, že s těmi holuby vycinká plno zrna, ale Katuše říkala: „Jen ho nech, každej musí mět ňákou radost.“ A ještě přinesla v klíně ječmene nebo hrachu, aby Jenda nevěděl, a pantátovým holubům přilepšovala.

Pak už se jelo do pole. Poprvé, když Jenda zapřahal do koleček své ryzáky, byl radostí až dojat; stále je obskakoval, pochvaloval si, jak se přes zimu sebrali, že té práce přece bylo méně a teď to zase půjde zvesela. Opravdu, koně byli samý groš a jen se leskli.

Pluh byl kapánek rezavý, ale nad tím se nikdo nepozastavoval. Až jenom do půdy zařízne a bude ji chvilku převalovat, hned se vyleští a bude se třpytit jako pravá ocel. Tatínek zapřahal voly a modlil se při té práci o požehnání.

21$

Křenové byli zbožní lidé a nešla u nich práce s klením, jako u souseda, který měl ten nechvalný obyčej, že ustavičně hromoval a proklínal svět jako pohan.

Mladý Křen se letos víc než loni na práci těšil. Tak se mu zdálo, že je v něm nahromaděno přemnoho síly a ráznosti, která ho až obtěžuje a dusí a chce se jí ven; vypracovat se a unavit, to bylo jeho tužbou.

Katuška stála při něm, když zapřahal, a usmívala se, a když zvedl bič, aby jím koně pobídnul, přitulila se mu k rukám a řekla: „Tak s Pánem Bohem jeďte,“ a k tatínkovi šla a dala mu hubičku.

Jak by ji potom neměl mít rád? Takové manýry ještě nepoznal, bylo mu sladce pod jejíma rukama.

A potom jeli. Jenda si pohvizdoval a pošlehával bičem, tatínek seděl na voze, na němž si vezl orání a rozhlížel se radostně po omládlé přírodě.

„Bože můj,“ myslil si, „to je pravej zázrak. Nedávno eště — tulec — samej sníh a marast — a dnešky všecko už jako v pohádce.“

Vozy rachotily po záhumeň ní cestě, která byla kamenem nově vyspravena a potahy vesele odfrkávaly.

Voli byli pěkně strakatí; měli stejnoměrně vyrostlé rohy a hloupýma očima hleděli kupředu. Líně přendávali nohy, oháňkami odháněli mouchy.

Koně klusali a div kolečka neroztřásli, jak je měli za vozem připoutaná. Jendovi to působilo rozkoš, švihal si bičem tím víc a chtělo se mu zazpívat. Jak jeli kolem žita, na otce zavolal, aby se podíval, že jim až radost přezimovalo a pásl se radostnýma očima na jeho skvostně zeleném koberci.

„Jen aby to Pán Bůh zachoval,“ říkal si pantáta pro sebe, „dělá se to — tulec — náramný.“

Když zasadil Jenda poprvé pluh, přitlačil na kleče a mlasknul na koně, zabrali, zatáhli, a už se tmavá prsť vyvalovala a kladla na sebe, pěkně po řádce, jako krajíce domácího, samožitného

22$

selského chleba. A voněla a dýchala už jako roztopená pec a slibovala obživu.

***

Radostně se u Křenů pracovalo; práce ubývala až radost, hnedle bylo zaseto.

To byla práce starého pantáty. Uměl tak pěkně stejnoměrně rozsévat a Katuška naznala, že mu to s rozsívkou neobyčejně sluší, že je jako ten rozsévač z Písma svatého.

Pantáta šel po poli, co krok, to hrst obílí v prsti; líchy se kladly jedna za druhou a pantáta nikdy nechybil. Šel zvolna a beze spěchu, svou čepici s beránkem na hlavě, bílé valchované ponožky přes koženky — hluky, ještě po zimě vyložené slámou. Tak zůstal dětem i sousedům v paměti, i když přestal rozsévat.

Jenda pomalu za otcem zavlačoval. Vodil voly co krok sem a tam, a těšil se na večer, až se vrátí k ženě. Bože, jaký to má krásný život!

U Křenů prožívali idylku. Nebyla to pouze spokojenost, která bývá náhradou za lidské štěstí. Ona sice tak ohnivě nepálí, ona tak jásavě nevrcholí v nadšení, ale mírně hřeje a popřává člověku klid, na který se pravidelně vzpomíná teprve když pominul a vystřídala jej bouře.

Ne, u Křenů to bylo štěstí, pravé, nadšené štěstí, které se na člověka v životě často neusmívá, a které si musí později mnohými slzami vykoupit.

Lidské štěstí, to je něco tak nesmírného, velikého a zlatého, co není popřáno v životě každému.

Mnohý potká své štěstí jen zdaleka a mine je, aniž by se na něj usmálo nebo o něj zavadilo. Jiný zas ho nepozná a procitne teprve, když se od něho odvrátilo. Mnohý člověk chce mít štěstí nádherné a veliké — to, které má, připadá mu malé a nedostatečné.

To nebylo u Křenů. Ti své štěstí cenili, protože byli všichni velmi prostí a neměli nemožné nároky a sny.

23$

Pantáta byl jako jinovatkou olámaný strom: teplé paprsky slunka naplňovaly ho nejvyšší blažeností. A Jenda nemyslil kupředu ani zpět, jen se opíjel svým štěstím, že má svou Katušku, která ho tak vroucně miluje.

Katuška pak byla ženou. Jí se vše dotýkalo ještě zřetelněji než mužů, ale bylo v ní také kus ženské chytrosti, která není špatnou vlastností, ale vlastně ženskou ctností. Ona to prostě s těmi mužskými uměla. Dovedla zvyšovat svůj půvab a brzy kápla oběma na náturu.

Co měli rádi, to konala s úsměvem a veselou tváří. Starého obskakovala a mladému láskou neskrblila; byla ráda, že jsou oba spokojeni a sama se vyhřívala na výsluní jejich obapolné lásky.

Někteří lidé hubovali na Křeny, že se u nich až příliš šetří, že na to velké hospodářství by se mohlo lépe žít a vařit, ale Katuška to nepozorovala a šetřila také, seč byla. Vždyť u nich doma se spořilo mnohem více. Božínku! Tady měli buchty každou neděli a tu a tam také kousek masa. Na zimu měli zabito a sádla ještě teď stály v komoře celé hrnce. V týdnu mohla dělat vdolky, halušky a opelky, které se slušně omastily. Doma žili mnohdy jenom na bramborech a zelí.

Tak se jednoduše u Křenů shodli a nestěžovala si jedna ani druhá strana.

Také Přibylovi byli z dceřina osudu šťastni a Přibylka si neodpustila, ať přišla kam přišla, každému vypravovat, jak dobře Katušku vdáli, jak ji mají oba Křeni rádi a jak se tam u nich dobře hospodaří.

„Božínku, bodejť by se nehospodařilo,“ říkala radostně, „dyž je tam všeho. Svou pšenici mají eště na sejpce a už roste na poli nová, kroupy, hrách, krupice i krupička, mouka kolikerá, že sou šublata jak by narazil, sádla celý hrnce a eště mají taky domácí špek. Krav mají ke dvacíti a jedenáct ich dojejí, slípky nesou, že toho Lidmila snáší plný klíny. Co by se í nehospodařilo! „

Těmi chlubnými, a přece pravdivými slovy stará Přibylka budila v lidech plno závisti. Jen se ptali, mají-li ti mladí už nějakou naději na vránu, a když slyšeli, že dosud ne, usmívali se

24$

a říkali: „Jo, nejni jednomu dáno všecko a drahýmu nic. Možná, že se ňákýho přírůstku tak hned nedočkají.“ A jací lidé už jsou, byli by to Přibylce přáli.

Bohužel — lidé měli pravdu, není jednomu dáno všechno a druhé přísloví pak říká, že neštěstí nechodí po horách, ale po lidech.

V nejpilnější práci, když stálo žito v mandlíčkách a bylo třeba je už svážet, ochuravěl jaksi pantáta.

„Přemohl se prací,“ říkali lidé, „voni sou dříči. Všecko by chceli spopadat sami. Nejni divu.“

A přece pantáta vůbec nic neříkal, jak mohl, stejně pracoval; ještě se synem svážel z pole a všecko pořádal, ale první na něm zjistila Katuška, že není jako býval a doptávala se ho starostlivě: „Ste, tatínku, ňákej darebnej. Svítí se vám ušima a pod vočima nejste svůj. Abych vám pravdu řekla, pozoruju to už delší čas.“

„Dostal sem ňákou nátku,“ řekl pantáta. „Vlezlo mi cosi — tulec — do kříže. Sedí mi to v tejle a nechce ven. Až bude drošku po práci, pošlu si po Vondru, co chodí na panský pařezí, aby mě natřás. Budu tam asi mět — tulec — zaskočenou krev.“

„Možná,“ odpověděla Katuška a byla spokojenější, „to může bejt. Náš tatínek taky na to trpí a po natřesení mu to dycky přejde.“

Dali tedy pantátu natřást, ale chyba. Bylo to ještě horší. Chodil potom celý přikrčený a nemohl se mnohý den ani hnout. Také jíst mu nechutnalo.

„Tatínkovi zchlupatěl jazyk,“ říkal Jenda s úsměvem, přihlížeje, jak mu Katuška přilepšuje, jak mu vajíčka míchá, která jindy šetrně sklízela.

Ale tatínek nestál ani o ta vajíčka. Jedl — jedl, ale potom vždycky zavolal Katušku a pobízel ji, aby snědla, co zbylo, že jaksi nemůže.

Přitom pantáta zesmutněl. Nepřiznával nikomu, jakou změnu na sobě cítí, ale sám si to dobře uvědomoval. Míval sílu jako lev,

25$

zač vzal, to povolilo. Nadsadit naložený vůz bylo mu hračkou, teď cítil, jak mu nápadně síly ubývá.

Bylo mu divně a styděl se za to. Toužil to před těmi mladými zatajit, ale nešlo to. Mamě tvrdil Katušce i Jendovi, že to nic neznamená, že to zase přejde, že to je jen nějaká zastaralá nátka.

Zatím přišel podzimek. U Křenů sklidili všecku úrodu v pořádku a bylo jí tak moc, že museli honem mlátit, aby si udělali místo ve stodole.

Pantáta si vybral tu lehčí práci; honil koně v žentouru a pomalu přendával nohy. Jak to přijde, proč mu byly hluky tak těžké, vždyť je rád nosíval, že je v nich teplo? A jak chodil celé půldne dokola, točila se mu hlava, že byl rád, když ve stodole chvílemi zastavovali, aby sházeli z párně novou zásobu žita na mlat.

Byly takové nádherné podzimní dny a teplo jako v nejkrásnějším létě, ale pantátovi bylo pořád chladno. Měl při té práci na krku šálu a pod koženkami ještě jedny kalhoty.

Katuška byla plná strachu a naléhala na muže, aby zavolal doktora, nebo aby tatínka nějak přinutil, aby se nechal ve městě prohlédnout.

Ale oba Křenové nechtěli o tom ani slyšet. Starý říkával synovi ještě v létech jeho dětství: „Varuj se doktorů a advokátů. Ti pomáhají lidem — ale vod peněz! „

Proto ani Jenda neměl k lékaři důvěru a nutil otce, aby si pomáhal domácími prostředky.

***

„Tatínku, pěkně vás prosím, nechte si zavolat dochtora,“ žádala jednoho dne Katuška a hleděla prosebnýma očima na pantátu. Vždyť on už ani nechodil.

Byl sychravý podzim a všude plno mlhy a jemu se zvlášť přitížilo.

Pokud ležel ve své posteli, ještě to celkem ušlo. Zdálo se mu, že je mu docela dobře, ale jak vstal, šla mu hlava kolem a před očima se mu dělala barevná kola a už ho to bralo na některou

26$

stranu — kdyby se nedržel stolu, snad by se hned u postele svalil.

Jeník sice na doktory nedržel, měl k nim velkou nedůvěru a odpor, ale když Katuška pořád připomínala a hartusila, uvěřil jí také, že by tu mohl lékař něco prospět, a také na otce doléhal.

Pantáta byl zprvu jako ve vidění. „Krista Pána, děti — tulec — copak sem ňákej pán?“

Ale Jenda se jednou sebral a jel. Zapřáhl hnědky a nedal si bránit.

Pantáta byl rozčilený a pořád si opakoval: „Dochtora — jako ňákýmu pánovi — což sem tulec? „

Katuška si od návštěvy doktorovy mnoho slibovala; vždyť božínku, povídala, proto študoval, aby něco uměl! „Támle u Křepelů měli děcko už na oumoru a helejte! Dochtor přijel, zastřík mu pod kůži dlouhou jehlou a bylo dobře. Děcko jak znovazrozený. Tak to bude i tady — uvidíte, tatínku. „

Po poledni přijel Jeník s lékařem. Byl to starý pán a koukal zamračeně přes brýle, jako by chtěl nejenom pacientovi, ale i těm všem okolo prohlédnout až do ledví.

Pantáta se na posteli vzpřímil — najednou měl z lékařské prohlídky důkladný strach a chtěl vypadat statně a čile. Ba, chtěl na doktora udělat dojem, že si ho zavolal jenom z pýchy a povídal mu s pousmáním: „Jdete sem zbytečně, pane dochtor — to ti naši blázni si usmysleli, že tulec — ale já sem si jen tak drošku zalenošil.“

„Nu, podíváme se, podíváme,“ povídal starý pán a svlékl kožich; očistil si bílým kapesníkem okuláry a potom přistoupil k posteli.

Proklepal pantátu na prsou i na zádech, vyptával se, prohlédl mu jazyk i oči — chtěl vědět to i ono. Potom zakroutil hlavou, řekl, aby si pantáta přál, aby mu dali, nač má chuť, že mu něco pošle pro chuť k jídlu.

Podal mu ruku, řekl: „S Pánem Bohem,“ a bral se ze světnice. Jeník za ním, aby ho zase odvezl, ale doktor se zastavil a povídal mu, hledě trochu nejistě: „S vaším otcem je to moc špatné — je

27$

to marasmus v nejvyšším stupni. Nechte ho zaopatřit, dlouho to s ním trvat nebude.“

Pro Krista Pána! Jeník zůstal jako omráčený. Honem se sháněl po Katušce.

A ta, jak to uslyšela, zaplakala.

„Pane dochtor — to snad nejni možná, dyť tatínek jakživ nezastonal a nestěžuje si na nic. Jen, že mu íst nešmakuje. Dybyste mu něco dal —“

„Inu ovšem, že mu dám, ale věřte mi! Proti věku není léku.“

„Tak já teda přivezu velebnýho pána,“ řekl Jenda a utíral si oči, „připrav tatínka na to!“

Ach ano, to se Jendovi řekne, ale jaký to těžký úkol pro Katušku.

Venku si poplakala, div že jí srdce nepuklo. Měla mužova otce tolik ráda a zdálo se jí, že umře steskem, než se to všechno dokončí.

Chudák, chudák tatínek!

Potom však nebylo odkladu. Nutno vejít do světnice a říct mu to nějak šetrně.

Katuška byla odhodlaná. Ve své prostotě a dobrotě si to zosnovala zcela dobře. „Tatínku,“ řekla, „pan dochtor myslí, že vám to zasejc všecko vyjde, jak jen pomine ta nejhorší slabost. Ale povídal taky, že sme všicí smrtelný a že by neškodilo, abyste se smířil s Pánem Bohem. Je prý to istější.“

Kdyby Katuška byla vzdělaná paní, jakživa by se k tomu neodhodlala, přecitlivělost vzdělanců stojí těmto posledním věcem vždycky v cestě. Ale ona to vše brala prostou svojí logikou. Smrt je něčím přirozeným a nikoho nemine.

Pantáta se zarazil.

„To že dochtor říkal?“

„Říkal jen — že — že by to neškodilo a že bude zase dobře.“

Potom se pantáta podrobil.

„Inu arciť,“ povídal, „to máš skoro recht. Dyť proto eště umřít nemusím. Byl bych tu s vámi rád, eště moc rád — eště bych kolíbat taky chcel —“

28$

Další se mu zdusilo v slzách — Katuška se na pantátu podívat nemohla. Byla, jako by ji skosil.

Potom přinesla mísu s vodou, myla ho a přinesla mu čisté prádlo, přeměnila mu peřiny a ty jeho nahonem v síni povlékla. Pro mlhu je na rahno dát nemohla. Potom ještě pasku poslala, aby šla říct k Pečírkům, že sem přijede velebnej pán, aby dali pozor až pojede a zazvonili.

Hnedle toho byla plná ves, že starej Křen se chystá k hodince a lidé se do statku trousili.

Někteří se měli s pantátou rádi — byli to jeho vrstevníci a chtěli ho navštívit a s ním se rozloučit. Jiní zase mu záviděli, nebo se s ním i škorpili, ty najednou tlačilo svědomí. Prosím vás! Odejde na věčnost a bude tam třeba před soudnou stolicí Boží něco povídat — kdož tomu má věřit — na někoho ze svých známých! Lépe je smířit se s ním — kdo ví, jak to tam potom bude, aby nebyly nějaké nepříjemnosti!

Tak byla brzy u Křenů plná světnice lidí. V té poslední chvíli je celá vesnička vždy jedinou rodinou a nikoho nenapadne, že jsou to zcela soukromé věci, při nichž by měla být pospolu pouze rodina.

Než přijel Jenda a na zvonici se umíráček (měli pouze jediný zvon a říkalo se mu, jak bylo právě třeba) zaklimbal, valilo se ke Křenům lidí a dětí jako na nějakou vzácnou podívanou.

Inu — šli tam s Pánem Bohem a naši lidé byli zbožní a brali to z toho stanoviska, že tak vzácný host má být celou vesnicí patřičně přivítán.

Katuška pro slzy ani neviděla. Vše už měla připraveno a klečela na světnici jako Marie Magdaléna.

Když bylo po obřadu a velebný pán odcházel, plakali všichni přítomní a pantátovi kamarádi mu tiskli ruce a říkali mu: „Co sme si — vodpusťme si!“

Jenda také mohl žalem umřít. Připadalo mu, že s tatínkem si ještě má moc a moc povídat, a že tu bude hrozně smutno, jestli —

Pantátovi se pod ten drn velmi nechtělo, a když osaměl s Katuškou, řekl jí, ještě i s jistým humorem: „Neboj se, holka, dyť

29$

já eště nepudu. To si nechám až naposled — a nejčky na zimu je to škoda. V zemi je chladno!“

Katuška se potěšila. Žertuje-li tatínek, není to ještě zlé.

Ale ať se pantátovi chtělo, nebo ne, ať bylo zima jak chtělo, smrt se neptala.

Za pár dní se začal jaksi mást a pořád měl co povídat. Jeho šepot nesl se světnicí, a když domácí poslouchali, vždy shledali, že hovoří s nebožkou maminkou.

Jenda si nestačil oči utírat a v síni říkal Katušce: „Maminka je už tady — de si pro tatínka. Už je všemu konec.“

A bylo.

Jednoho dne vstávali, když je pantáta zavolal: „Buďte tady,“ řekl, „je mi ňák ouzko!“ A sahal po ruce Katušky a Jeníka.

Ležel v peřinách a jen se žloutl.

Bože, kam se ten pantáta poděl?

Ještě z jara byl jako ouměrek, teď je to sklácený pařez.

„A modli se nahlas, „ šeptal Katušce.

Klekla a začala Otčenáš, ale šel jí tak zle — rty se jí třásly — nemohla. Propukla v pláč.

A pantáta se podíval na syna — hledal i ji, ale už nedohlédnul.

Oči měl zakalené, zvrátil hlavu zpět a ruce povolil.

Bylo všemu konec. Pantáta skonal v Pánu.

Lidmila přiběhla s velkým pláčem. Bylo jí líto, že tu nebyla, ale šlo to všechno tak spěšně.

„Dite k Pečírkům — ať zvonějí,“ štkala Katuška, „a říct to včeličkám.“

To byla první a hlavní starost.

Za chvíli už klinkal zvoneček. Lkal a vzlykal — jeho stříbrný zvuk se chvěl a rozptyloval nad střechami statků a chaloupek.

Lidmila zastavila se potom u včel a ťukajíc zlehoučka na jejich úly, oznamovala jim plačíc: „Včeličky, víte co? Dědoušek nám — umřel — —“

Přišel den pohřbu a lidé se tísnili před vraty i na zápraží, i sednice jich byla plná. Mnozí se ještě na pantátu chtěli podívat, jiní také toužili vidět, jak hodně pozůstalí pláčí a co říkají.

30$

Pohřeb byl pěkný a důstojný. Byli tu také Přibylovi; všichni se dostavili a pantátu vezli jeho vlastní koně, které tolik miloval.

***

O vánočních svátcích bylo smutno. Ačkoliv pantáta už delší čas klidně ležel na lipínském hřbitově, pořád nebyl oplakán. Katuška ho nemohla doželet a také Jenda byl smutný.

Katuška měla od pantáty granáty; dal jí jich šňůru, když k nim do statku přišla. Napřed je nosila nebožka panímáma, teď je dostala nová hospodyně.

Ty jí byly tak milé — pořád jí připomínaly pantátu a denně si nad nimi poplakala.

Také holubi tatínka připomínali a Jenda se nemohl na ně bez lítosti ani podívat.

„Dyby už bylo jaro,“ říkali si se ženou, „bylo by to lepší! Šli bychme do pole, a tam by nám bylo snáž.“

„Ale tatínek už nebude rozsívat.“

„A nebude už s volma vorat.“

Nový stesk.

Na Štědrý den toho bylo dvojnásob. Proto se oba, Jan i Katuška, zaradovali, když na dvoře zacinkaly rolničky a přijeli oba Přibylové.

Katuška vyběhla ven, celá šťastná. „Tatínku, aby vás Pán Bůh pozdravil. To máme radost, Oldřichu, to seš hodnej! Nenadáli sme se, že byste přijeli. A co maminka? S kým tam bude? Proč ste i taky nevzali?“

„Jak by mohla, dyť by neměl kdo poklízet! Ale vona se mine! Pude si vedle popovídat. „

Nesměli to povědět, že nerada Oldřicha pouštěla, věděli, že by to bylo Katušce líto.

Oldřich uklízel Braunka a saně a měl radost, že ho švagr obdivuje, jak pěkně má vyleštěné postroje a jak mu zní rolničky. To byl koníček Oldřichův.

33$

Katuška vedla otce do světnice a vítala ho plna radosti, honem přistavovala vodu na čaj a pobízela ho, aby si udělal pohodlí.

Zatím už také přicházel Jenda s Oldřichem, ale zůstali stát na zápraží a koukali na holuby. Oldřichovi oči zrovna hrály.

„Inu, lidičky, to toho máte. Já taky pořád chci, abych si směl doma zařídit chov holubů, ale tatínek nechce, že u lesa to nejni istý.“

„To si myslím,“ povídal starý Přibyl, který k nim hned vyšel. „U nás je plno ostřížů a káňat, to bys špatně dopad. Jen si vzpomeň, co mají u Drozdů a Lánskejch z holubů. „

„Ale, tatínku, Pepík Drozdů povídal, že na cihláky vostříž nejde a tady sou.“

„I — tak ti na jaro dáme několik párů,“ usmál se Jenda, „abys měl pro radost! „

„Nebožtík pantáta mi je slíbil,“ povídal Oldřich, „jak sem tu v létě byl.“

„No, to kór,“ smál se starý Přibyl a mrkal na Jendu, „to muší bejt. Ale že se s nima brzo rozloučíš. Já je taky jednou měl, ale kdo je měl hlídat? Maminka na to neměla kdy a já nebyl doma. Hlad vyhání vlka z lesa a vostříže taky. Věčně věkův to u nás lítá a hledá, co by kde bylo.“

Tak se Křenovi báli toho prvního Štědrého večera, který měli slavit bez tatínka, a zatím jim byl zpříjemněn návštěvou Katuščiných lidí z domova. Měla z nich plno nepokryté radosti. Brzy strojila večeři a byla ráda, že se na ni oba těší, a že také Jenda je veselý a ptá se, budou-li jíst dřív, než vyjde první hvězdička. „To tak bejvalo eště za nebožky maminky.“

Lidmila to všechno znala a mladé hospodyni radila, ale něco vedla Katuška tak, jak to bývalo doma. Tak spojila obojí krásné a přiváděla něžnou poezii štědrovečerní, která líbá a celuje i ty nejprostší svým kouzlem.

Tehdy ještě nebyl v každé chalupě a v každém statku stromeček a zvláště ne tam, kde nebyly děti. Ale byla na stole vánočka a jídelní lístek sestával ze samých lepších jídel, jimiž se honosí kuchyňský slovník vesnických hospodyněk.

34$

Hrušová pak byla ve výhodě, protože ležela mezi samými rybníky. Hned za vsí byl jeden veliký — panský sice, ale proto také patřil všem. Rybami zásobil celou ves. A kousek nahoru, vzhůru po silnici, přišlo se k dalším dvěma rybníkům a sami Křenovi měli v lesíku svůj.

Tak byl také k večeři kapr v kyselé černé omáčce a voněl celým domem.

Oldřich jedl ryby hrozně rád a těšil se jako děcko. Potom byl i kuba s houbami a česnekem, hodně omaštěný a kořeněný, a pak několik různých omáček s knedlíkem.

Jenda se na to těšil a vyhlížel, jestli už svítí hvězdy. Okna světnice šla na náves, ale druhá (světnice byla rohová) zabíhala přes zahradu do polí, na mechovou pláň pod lesem. Tam se už tmělo, ale pohled byl neodolatelný.

Stály tam stromečky, které byly jinovatkou a sněhem proměněny v překrásné stromky vánoční.

Oldřich volal na Katušku, že už vyšla hvězda, a že je nutno nést na stůl.

Opravdu, už bylo prostřeno a všichni zasedli. Ale tu Jenda zesmutněl. Ještě loni se modlil tatínek, co hospodář — byl v plné síle a plný zdraví — a letos? V černé zemi už, chudák, hnije.

„Vidíte a měl zdravý jablíčko,“ povídala Lidmila, „a přeci umřel. „

„Co platno,“ těšil je pantáta Přibylů. „Co tam, to tam. Přejme mu klidu. Já myslím, že je mu lepší než nám, a že by se žádným z nás nehandloval.“

U večeře dlouho seděli a povídali si. Oldřich si stěžoval, že se přejedl, a že snad nebude ani spát, ale Katuška se mu smála. „Jenom si sněz jabko — to ti přejde. Jabko pomůže trávení.“

U Křenů měli pěknou zahradu a ta měla plno jablíček. Tak měla Katuška pořád zásobu.

„A tak, jak bude napřesrok?“ povídal starý Přibyl, bera jablko a rozkrajoval ho. Bylo pěkné a mělo čistou hvězdičku. „Esli nám dá Pán Bůh zas pohromadě se uvidět. Jen dyby už tak bylo u vás do roka něco malýho,“ dodal, hledě významně na dceru.

35$

Katuška se zapálila. „Vy máte starosti, tatínku,“ trochu se zadurdila.

„Inu, je to pravda, milá holka, je! Při hospodářství mají bejt taky děti. To je domácí síla pracovní a Boží požehnání.“

„Vždyť Pán Bůh dá,“ mínil Jenda a usmíval se. Sám by to byl rád viděl.

Katuška byla rozpačitá a klopila oči. Litovala, že tu nemá maminku, ta by jí z těch nesnází pomohla.

Hosté se zdrželi druhého dne do poledne, ale potom už starý Přibyl neměl stání. Že se strachuje, co se doma děje. Že aby se tam něco nestalo mamince a že je také práce. „Potěšil sem se s váma, tak co víc,“ povídal.

Zato Oldřich se nemohl rozloučit, pořád mluvil o těch holubech a doptával se Jendy, zdali se mohou také holubi v zimě chytat a převážet, a co myslí, zdali by se mu udrželi, až se Jenda dovtípil a povídal: „Víš co, pojď si vybrat, já ti je chytím a vem si je hned! V zimě si lepší zvyknou, než v létě.“

„Jo — a ty bys mi je dal?“ divil se naoko Oldřich.

„No žeť dal! Co bych nedal? Jen pojď. My ich máme, až je to k vomrzení.“

Tak stáli oba na zápraží a hledali v hejnu holubů, kteří by se Oldřichovi líbili. On měl oči jen pro cihláky, jiné nechtěl.

„Jdi, blázínku,“ smál se mu Jenda „vezme-li ti krahujec bílýho, vezme ti cihláka taky,“ ale Oldřich měl důvěru pouze k těm, tedy nebylo pomoci.

A potom přišlo zase jaro a nová práce v polích. Jenda jel orat, ale sám. Voly prodal. Nač by je měl, nemá-li s nimi kdo pracovat.

„Poslouchej, Jeníku, budeš muset přibrat pacholka, sám to nezastaneš. Považ to, že ubyly jedny ruce!“ Radila mu tak jeho upřímná Katuška, ale on nechtěl ani slyšet.

„Že bych se peklil s cizejma lidma? Jen si rozvaž, jakou službu takovej čeledín má, a doví, na jakýho trefím. Pokaď to pude, přiložím pořádně sám!“

A přikládal.

36$

Skřivan zpíval a pod blankytnou klenbou se tužil mladý Křen. Pot se mu perlil z čela; utíral ho rukávem, lopotil se a práci žehnal.

Byl šťasten v té Boží přírodě, která jarním dechem zahřívala nitro člověka, s ní strostlého. Jak se hnědá prsť vyvalovala, tak cítil Jenda blahé uspokojení.

Práce, práce! Ta mu byla životem, bez ní se mu stýskalo.

Ale když nyní přišlo, aby mladý Křen zašíval, padl na něj smutek.

Tak viděl tatínka živě před sebou, tak živě, jako by z hrobu byl vyšel a rozsívku přes rameno vzal.

A jak sám si ji uvazoval a na tatínka vzpomněl, připadal si být sám tím tatínkem. Však už měl tvrdé ruce v rozsívce, už chodil líchou, kroky odměřoval a co krok, to hrst obilí. Zrovna jako tatínek.

Za Janem přišla Katuška. Mrzelo ji, že muž se tolik přepíná a měla o něho strach. Proto mu nosila denně svačinu, aby se alespoň trochu posilňoval. Jednou máslo na chleba, jednou tvaroh a dnes dvě natvrdo uvařená vajíčka.

„Hleď Jendo, nech toho a pojď poíst.“

Pobízela ho, příjemně se na něj pousmála a když odložil rozsívku, sedla si vedle něho a zatím co jedl, všelico mu povídala.

Byla tak příjemná, mladá, přívětivá a jemná.

Ač byli spolu už přes rok, jeho nadšení dosud nevyprchalo. Jak se na ni podíval, už vědělo o tom jeho srdce, radostně mu klepalo. Tak i dnes mu bylo hezky.

Katuška seděla těsně u něho a měla dnes kromě ostatního půvabu i neobyčejně záhadné oči.

„Musím ti něco říct, Jendo,“ řekla, když dojídal. „To se podivíš.“

„No?“ vybídnul ji a hleděl na její zruměnělé hezké tvářičky. Jen jí svítily, jak byly opálené a zdravě nadýchnuté.

„Já ti to pošeptám,“ povídala a jako svobodná se upejpala.

Jenda už něco tušil. Poposedl blíž a sehnul k ní hlavu, aby mu mohla pošeptat.

37$

Katuška se k němu natáhla a něco mu do ucha povídala, ale tak, že z toho nic nevěděl, pouze v uchu ho pošimralo. Ale potom přece pochopil. Seděl chvilku jako omámený a jenom si přitom myslil: „Bože, dyby to tak byl klouček.“

Katuška mu hleděla vítězoslavně do očí, jako by četla jeho myšlenky: „Esli to bude chlapeček, dáme mu měno po dědečkovi.“

„Katuško, jak to přídě? Ty moc často čteš moje myšlenky! Já si to zrovna myslím.“

„Tak vidíš, to je dobře. Naše maminka říká, že manželé mají bejt jedna duše, jedno tělo a jedna mysl.“

Jenda ji vzal do náruče, přitiskl k sobě a políbil na červenou tvářičku.

„To mám radost, Katuško, to mám náramně velkou radost. Beztoho už mi kluci říkali, že podle všeho žádný děti mít nebudem, když to nejni do roka.“

„Budem, Jendo, budem!“

Potom spěchala domů a v jejím srdíčku plesalo všechno radostí a štěstím.

Také Jendovo nitro se zahřálo vědomím té velké radosti.

Chodil zase líchou — co krok, to hrst ovsa, ale bylo mu při tom, jako by k tanci šel — —

Potom opatroval ženu jako oko v hlavě. Těžkou práci, kterou dříve konala, jako kydání hnoje a řezání řezanky, musela nechat Lidmile. Marně i její maminka mu vymlouvala, že je to zbytečné Katušku tolik šetřit, že není žádná hraběnka, ale praobyčejná selka, která se musí činit, aby si jídlo zasloužila a že je, ostatně, z dobrého plemene, které všecko vydrží. Ona že se nikdy nešetřila a přece to všecko vydržela.

„Vono je vodtáď až potáď!“ říkal Jan. „Maminka říkávala, že se vopovážlivě na milosrdenství Boží spolíhá, kdo svou sílu přeceňuje.“

Sám na to nepočítal, že se také přeceňuje, měl teď strach jen o ženu. On se na to malé robátko tak upřímně těšil! Ať v první chvíli vyslovil, že by si přál kluka, bylo mu to teď jedno, vezme

38$

s radostí i holčičku. Však se může stejně s tím i oním polaskat, ba, někdy je děvčátko přítulnější a lépe se vychová, než chlapec.

Jenda o tom dost uvažoval a budiž mu ku cti řečeno, že byl zcela jiný, než mnozí prostí muži, kteří ani té nejmenší něžnosti neznají.

Na našem venkově jsou lidé dobří a v jádru velmi šlechetní, ale jsou to takové zamazané, prstí polepené balvany. Trvá dlouho, než se člověk dostane k jejich jádru, které je plné průzračných křišťálů.

Dobré, něžné slovo mužů je hluboko a nikdy nevytryskne, zato těmi zlými je jádro obaleno jako lišejníkem. Nejedna žena, chudák, když se svěří muži, že zase přivede na svět potomka, slyší zlá a hrubá slova, není-li dokonce bita.

A také to novorozeňátko bývá mnohdy přivítáno tvrdě a hrubě. Někde už to tak je obyčejem, jen na sebe vrčet, sápat se a děti vychovávat křikem a nadávkami.

U Křenů to bylo jinak. To křišťálové jádro bylo svobodně k dobytí. Pantáta už byl takový a byť jeho panímáma měla jinou, tvrdší povahu, on ji během let docela předělal.

Napřed na to divně hleděla, když on jednal podle citu a často mu i podléhal, ale potom zjistila, že je to rozhodně lepší, než je-li člověk tvrdý a urputný.

Katuška se na Křenův grunt hodila jako stvořená, proto ji měl Jenda tolik rád. Po celé léto se o ni strachoval, nesměla nic zdvihat a když přišly žně, do pole ji vůbec nepustil.

„To by tak hrálo,“ říkal, „aby se ti něco stalo. Snopy sou jak centy a ty bys si pokoj nedala.“

Tak po celé léto Katuška jenom doma poklízela a lehčí práci zastávala.

Voda se u Křenů tahala ze studny a nosila do maštale do kádě. To na žádný pád Katuška dělat nesměla, a i když se lidé smáli, Jenda to nedovolil.

„Co je mi po lidech,“ říkal, když to všelijak posuzovali. „Nahradili by ti něco, kdyby sis ublížila? Náš tatínek dycky

39$

říkal — nevohraďuj se přáteli, ale ploty! A tak já na kamarády a známý nic nedám. „

Když minulo léto a přišel podzim, nevypadala už Katuška jako kytka, ale Jan ji miloval stále stejnou láskou. Byla sice trochu příliš rozkvetlá, ale to nebyl planý květ — zrál v něm plod. Zrál a zrál, a když se blížily zase vánoce, blížil se i konec tomu čekání.

Divoké větry zavály naší vysočinou a přinesly první zkazky zimy. Beztoho ta zima je tady, v naší pahorkatině, jako doma. Brzy z podzima se přistěhuje, někdy nečeká ani na Šimona a Judu, aby slezla z půdy, ale se vším všudy přivandruje mnohem dřív a z jara — ani svatý Matěj, ani sv. Josef s ní nepohne. Matka Boží prý ledy boří, ale i ona bývá na to slabá; a zlobí to a zlobí přes velikonoce, bezmála do svatého Ducha, je-li trochu dříve.

V celé Hrušové byl spěch. Honem dříví, co po celé léto před chalupami na sluníčku smůlou vonělo, bylo uklízeno do tmavých dřevníků a největším spěchem strojeny přede dveřmi pravé boudy a chodby z chvojí a latěk. To je charakteristická známka našeho kraje, ty chvojivé tunely přede dveřmi. Díky nim chalupy voní lesem a je tam teplíčko.

Ale mrazivý vítr ještě nepřihnal sníh. Maloval pouze krásné květy na oknech a stavěl mosty přes rybníky. Fičel jako jedovatý a také potoky brzy zastavil. Ryby už byly v chomáčích, stály na hlavičkách a před mrazem se skrývaly. Děti měly z mrazu-umělce velikou radost. Hned měly klouzačky a proháněly se po rybníce. Ať už se sáňkami, na nichž stojíce, ohřebenou holí se odstrkovaly, nebo na jednom želízku, které měly na botě přitaženo provázky. Křiku tam bylo, až uši zaléhaly.

V Hrušově zvonili klekání. Dodaleka zapadlo drobné klinkání a umíralo na úpatí lesa.

Po staré silnici k Hrušové jel povoz. Ještě to nešlo saněmi, protože sněhu bylo jenom tu a tam a místem zcela holo, koně však měli rolničky a jak vesele klusali, vyplašili na jeřábech hejna kvíčal.

40$

Byli to Křenoví koně — známí ryzáci; a že už kolik dní stáli, teď bujně poskakovali.

Mladý Křen řídil povoz. Říkám ještě mladý, i když starého už ,není, ale to je tak v obyčeji; pokud nevyroste jiný mladý, bude Jan stále mladým Křenem, teprve, až mu bude dospívat syn, začne se mu říkat Křen starý.

A ten mladý se ještě nenarodil. Teprve ho u Křenů dnes čekají (digr v1).

Od rána bylo panímámě (pomalu si Katuška na ten titul zvykala) nějak darebně a Jan, celý postrašený, rozjel se pro její maminku. Měl svou tchyni upřímně rád a choval k ní důvěru. Nemohl to ani pochopit, že někteří muži mohou na své tchyně sočit. Že si ji vezl, bylo mu daleko volněji, než když pro ni jel a spěchal jen, aby co nejdříve byli doma.

Šlehal do koní a nepopřával jim ani do kopce oddechu. Ale stará Přibylka ho krotila, aby tak nespěchal, že je času dost, že ono to tak zčerstva nepůjde.

„To ty, milej synku, nevíš, jak to dovede takovou mladou maminku potejrat.“

Jana to konejšilo, ale strachoval se přec.

„Mám takovou ouzkost,“ řekl v jednu chvíli, když se na matku obrátil, „a zlý tušení. Pořáde se bojím, jak to Katuška vodbyde — dyť je jako dítě.“

„I spolehni se na Pána Boha. Ty slabý to často lepší vodbejvají, jaklivá silný. Dobře vypadá a všecko má svůj vyměřenej čas, tak což.“ Těšila ho tchyně, a ve své klidné povaze i sebe. Její jednání a logika byly zcela správné. Věděla, že by nemělo smysl, aby se zbytečně strachovala předem. „Ostatně,“ myslila si, „vod stvoření světa to vodbylo tolik žen a většina ich to vydržela. Dyby pak bylo souzíno, aby to nevydržela — děj se vůle Boží.“

Taková je filozofie našich venkovanů.

Když přijeli do Hrušové, bylo už skoro tma a v oknech se svítilo.

Jenda zajel do vrat, ale nechal koně stát a honem, ještě před panímámou, se do síně bral.

41$

Zastihl tam Lidmilu, vynášela pomeje, a hned se jí ptal, co panímáma. Ona však mu kynula a ukazovala, aby mlčel. „Nejčky usnula. Celý den i to mořilo. Chvílkama políhala a chvílkama pocháděla a nemohla se dočkat, až přijedete. Taky chvílkama plakala. „

Jenda chtěl ženu vzbudit, aby jí pověděl, že už jsou tady a zvědět, má-li obrátit a jet pro babičku. Ale panímáma mu nedala. „Jen i nech spat — vono se to uklidní a do rána bude pokoj.“ „Ale snad by přeci bylo lepší, abych —“

„Co tu bude bába dělat? Sedět a dřímat a nic víc. Jen i tam nech a nestarej se. To tak zčerstva nepude!“

Tak si sedli v teplé světnici a byli tiše, aby mladou maminku nevzbudili.

Lidmila nalila panímámě kafe a přinesla jí buchtu — to dnes ještě s Katuškou napekly, aby bylo pro babičku na úctu, a také když by přišli brzy kmotři.

Někdy je se křtem pilno a tak se to neodkládá. Stará Přibylová seděla, jedla a potichu se zetěm i Lidmilou o ledačems rokovala. Vypravovala služce, že mají taková pozdní, malá kuřátka a Oldřichovi že se ti holubi kupodivu drží. Jednu holubičku sice unesl jestřáb, ale k tomu holoubkovi, vdovci, už zase z holoubátek jiná vyrostla.

Jan při tom listoval ve starém kalendáři. Rád si v nich četl, ale dnes neměl ani jednu ustálenou myšlenku. Četl-li, naprosto nechápal smysl.

Potom se Katuška probudila a začala potichu naříkat, ale jakmile k ní přiskočil, hned se potěšila a smutně se na něj pousmála. A když uviděla svoji maminku, to teprve byla ráda.

„Bože, maminko, mě je tak zle,“ říkala jí a k její ruce se tulila, „co si mám počít?“

Ale maminka se jenom usmála: „I — vono ti bude eště hůř, tolec všecko nic nejni.“

„To i pěkně těšíte,“ zamrzel se Jan, ale maminka moudře povídala: „Co by mělo za smysl, abych í říkala, že to horší nebude? Musí bejt na to připravená.“

42$

„Mám strach, maminko, že to nevydržím,“ posteskla si Katuška, ale maminka zas na to: „Jo, jo, vono to je k strachu. No ale vydrželo se to pokaždý, vydržíš to taky, jenom volej k Pánu Bohu vo sílu.“

Zatím Katušku bolest popustila a bylo zas na chvíli dobře. Vyptávala se na tatínka a na Oldřicha, co dělají, a hned si už zamlouvala, aby šel tatínek za kmotra, ale panímáma se upejpala.

Po chvíli se však vzbouřila zas Katuščina nevolnost, takže bylo po řeči a mladá žínka se na své posteli kroutila.

Jan chtěl zase jet pro bábu, ale klidná tchyně mu nedala. „Dost času až ráno. Kam by ses v tej černej noci plahočil?“

Přikládal proto do kamínek, aby tu oheň nevyhasnul a že sáhnul na něj stesk, postěžoval si: „Dyby tak žil eště náš pantáta, ten by měl strachu. „

„I přej mu klid. To nejni nic platný. Smrt je smrt,“ potěšila ho tchyně. Rafičky na starých dřevěných hodinách se pomalu šinuly a čas míjel.

Jan si lehl na starou truhlu v koutě, aby si, jak řekl, nohy trochu narovnal a za chvíli už spal. Lampa, která na drátě od stropu dolů visela, mdle svítila a jej nerušila. Pouze chvilkami se vzbudil, protože když nás pronásledují starosti, nespíme tak tvrdě, jako je-li nám dobře a bezstarostně.

V noci začal fičet vítr a hrál v komíně, jako by sýčci houkali. Janovi bylo v té hudbě zle a strach ho zrovna drtil. Proto byl rád, že mohl aspoň chvílemi spát a sotva se trochu rozbřesklo, už byl ve stáji, krmil koně a současně „kšíroval“.

Katuška už byla hrozně neklidná a sama ho pobízela, aby jel pro babičku.

Sotva se nasnídal. Však mu ani nechutnalo, připadalo mu to všechno nějak připálené a kyselé. Chléb si dal do kapsy a už si oblékal velký kabát po tatínkovi.

„Venku je pravá Sibérie,“ povídal tchyni, „esli mi to vozejk převrátí. „ Katuška ho litovala, že do té činy musí ven, ale on to zamlouval, to že je mu nejmenší. Jen aby přijeli včas.

43$

A už za chvíli drkotal vozík po silnici k městečku a kymácel se po zmrazkovité silnici. Rachotil prudce a Jan v něm lítal ze strany na stranu, ale nedbal o nic; jednalo se mu jen o rychlou pomoc. „Chudák, Katuška, chudák!“ a v nitru se modlil, jen aby to dobře dopadlo.

V městečku naštěstí zastal bábu Kocábku doma, přednesl jí, co a jak, a hartusil jen, že je velké pilno, kdo ví, nepřijedou-li pozdě.

Babka Kocábka byla tlustá, že se jedva pohybovala, ale když to bylo nahonem, a k tomu do selského, nelenila a otáčela se jako mladice. Své inštrumenty házela do tašky, potom ještě, aby sedlák neviděl, přibalila dva pytlíky z lněného plátna a z mísníku vzala polévanou bandasku. Jde-li člověk za takovou příčinou k sedlákovi, ví už předem, že se nevrátí s prázdnou. Toť se ví, že Kocábce mouku nasypou a nemít s sebou pytlík, znamenalo by velké zdržování a otálení. A na mléko bandasku si nosila i do chalup — aby si ji tedy nevzala i ke Křenům do Hrušové.

A už se v bryčce balila do těžké plíny a Jan šlehl do koní. Do městečka se jelo dobře, ale teď, zpět! Sníh se sypal, napřed jenom malé vločky, ale potom stále víc a víc, až byl Jan jako slepý. Nasedal mu na vlasy i vousy a zalézal za krk, sekal do očí.

Babička byla v malé chvíli jako sněhulák. Skrývala si obličej v plíně, ale zima jí prolézala; vítr jako vzteklý jí zavíval kam se dalo, do všech škvír v oděvu i za rukávy. Také koně byli zcela posněžení a frkali nespokojeně. Šlo jim to zvolna a sekání do očí bylo jim protivné.

Než přijeli k domácím vratům, byli upocení a znavení, jako by táhli kdovíjak těžký náklad. Jan slyšel už na síni Katuščin nářek a srdce mu to rozdíralo.

Naříkala tuze. Plakala a bědovala a když muž přišel, po něm sahala a žalovala, jak je jí zle a jak velké má bolesti.

Jenda byl bezradný. Obracel se na babičku Kocábkovou a na tchyni a obě očima prosil, aby pomohly. Myslil, že babka hned učiní obrat k dobrému a byl velice zklamán, když na rodičku pohlédla a řekla znalecky: „Eště to nebude.“

44$

Byl jako na řezavém uhlí. Přecházel po světnici a vracel se k ženě všecek zoufalý a na bábu rozmrzelý.

„Co tu s ní, když nic nedělá,“ reptal potichu a dostal na ni opravdu zlost, když se obracela na Přibylku a říkala: „Máme to slabý — to nic nejni.“

„Slabý?“ rozkřiknul se, „kouknite se na Katušku, co trpí, a eště je vám to málo — vy —“ Opovržlivě ji změřil očima. Obě staré ženy se však usmívaly a krčily rameny.

„Co můžeme dělat? Musíme čekat, až Pán Bůh dá.“

„Pojedu pro doktora!“ rozzlobil se Jan, „dyž tomu nerozumíte.“

„Pantáto, pro páníčka, nedělejte mi takovou vostudu! Dyť je to v pořádku a přijde to, až vyprší čas.“

Také Přibylka se durdila: „Jendo, neblázni! Dyť by se ti všici lidi vysmáli. „

Tak trpěla Katuška a trpěl s ní i Jan; ale i to mělo mít konec. Když bylo nejhůř a Katuška bědovala, až by se země nad ní ustrnula a kámen obměkčil, držela se Jendy a volala všecky svaté i světice Boží, libovala si Kocábka: „Chvála Bohu, tolec je správný! To platí, nejčky to máme za chvilku!“

Ale ta chvilka byla ještě pěkně dlouhá, už bylo po poledni a Jenda musel ven k poklidu, protože při hospodářství není odvolání z ničeho. Dobytek je němá tvář a ta si nedá vymluvit. Proto poklízel a dělal, co bylo třeba, jen chvílemi se vracel do světnice. Při té práci byl všecek zoufalý a když se Lidmila nedívala, také plakal.

Konečně, když prvý soumrak padl na zasněžený dvůr, přišla Přibylka do maštale pro něho, aby šel do sednice, že už je to nejhorší. Jenda se třásl jako prut. Chytil se za hlavu a běžel. Nejhorší — nejhorší — to bude k smrti. Jestli mu Katuška umře — — Však nedávno umřela Marádova Anče, taky při malým.

Vrazil do světnice a byl slepý proti světlu lampy a vlastní krví, která mu oči naplňovala a ve spáncích tepala.

45$

Ale zarazil ho slaboučký hlásek; bylo to, jako když mňoukají malá koťátka. Babka Kocábková v bílé plínce převalovala něco malého a mňoukajícího a Katuška vypadala jako mrtvá.

Skočil k ní, ale ona už otevřela oči a šeptala: „Zaplať Pán Bůh, to to bylo zlý. Myslela sem, že je po mně, Jeníku.“

Sehnul se k ní a líbal ji na čelo. Bylo pokryto potem — známka to jejího utrpení.

„Inu zlý — zlý —“ durdila se trochu dojatá maminka, „vono to nejni žádná slast, ale to musí vytrpět každá. Ale vona je naše Katuška drošku choulostivá — to je vod tebe, Jendo — rozmazlená.“

Katušce to bylo líto. „Vono se vám řekne,“ povídala a hleděla lítostivě na muže.

Ten jí tisknul ruce. „I nech maminku, šak i znáš.“

Potom se podíval na kloučka a uvědomil si, že se vlastně nezeptal, co to je. Byl tak ustrašený, že už mu to bylo jedno.

Děťátko bylo silné, mělo široký hrudník a hlas také stále zesilovalo. Ve vodě se lekalo a mrskalo sebou, a když je oblékaly, spouštělo na celé kolo.

„Je ti eště zle, Katuško?“ ptal se Jan, když na bledou žínku hleděl.

„Už je mi dobře — krásně je mi. Všecko mě nechalo, jen spát se mi chce.“

Zatím byl klouček vykoupaný a zavinutý a už ho nesly pantátovi ukázat.

Měl červené plné tvářičky a nosíček podivně skrčený.

Babka se radostně usmívala a povídala: „Tak my vám ho, pantáto, vodevzdáváme a vinšujeme, abyste ho ke cti a chvále Boží a sobě k potěšení vychovali.“

A hned, velmi zbožně a trochu poťouchle povídala: „Pánbíček požehnej, celej tatínek.“

„Istě, istě,“ lichotila Přibylka, „ten je ale do Křenovýho rodu!“

„Bude celej dědoušek,“ šeptala Katuška, „ale do naší rodiny taky něco má.“

46$

„Taky, taky,“ horlivě a radostně přikyvoval Jenda, „mně se zdá, že má nos tvýho tatínka. „

Ve skutečnosti se mu nezdálo nic, ale nemohl zůstat Katušce tu pozornost dlužen. Vzal synáčka do náruče a s velikým zájmem si ho prohlížel.

Opravdu, očička má Křenová; viděl, že jsou to jeho oči — jasně modré, s čistým bělmem, zato neměl důleček v bradě, jako měl jeho otec, ale šla mu z úzka do špičata; právě tak to měl Oldřich.

Radostně nesl drobečka Katušce a uložil jí ho opatrně k boku.

Lidmila také přišla, měla plno radosti a panímámě tiskla ruku. Také malou pěstičku chlapečkovu, která se ven z peřiny drala, zbožně políbila. Maličký spal a jen chvilkami hlavičkou zakroutil a zakuckal se.

Maminka Přibylová něco Jendovi pošeptala, ten se vytratil, ale za chvíli už tu byl se sladkou rosolkou a pak nutili Kocábku o přítrž, aby pila.

Ta se nedala pobízet, měla tu ženskou kořaličku ráda, a potom mluvila jako kniha. Seděla nad rodičkou, budila ji, aby nespala, že to není dobře, ač ta, chudák, potřebovala trochu spaní ze všeho nejvíce a vypravovala všelijaké příběhy, co se jí u které rodičky přitrefily. Někde že se načeká do omrzení a ještě ji osočují, že to schválně protahuje, aby více dostala, někde, že jsou lakomci a špínové — na ní že šetří, ale jinde že jsou lidé uznalí a dají jí, co zasluhuje.

Zvlášť tam a tam — ó jé, tam se měla! Dali jí mouku, smetanu a vejce, krupky a jáhly, nu, co jen pobrala, měla toho plnou bryčku. Jenda porozuměl. Vyšel a přikázal Lidmile, aby jí také připravila.

Ta se za chvíli vrátila do světnice a ptala se Kocábky, nemá-li nějakou bandasku, že neví, do čeho by jí dala smetanu.

„Ale Pánbu rač chránit, kdepak smetanu — to, to! Vzala sem si konývku, ale chcela sem poprosit vo trochu sbíranýho, nebo esli vodstřeďujete. Toť víte, pantáto, nejčky je vo mlíko zle. Kór takovýmu člověku, jako sem já.“

47$

„A do čeho bych vám dala mouku? „

„No dyť to nemusí bejt — já tu arciť mám pytlík, ale jen tak — vzala sem ho místo šátku. Nědy je toho třeba — no — na všelicos. Nemohla sem honem nalízt žádnej čistej hadýrek —“

„Tak vokažte, to je dobře. A do čeho bych vám dala krupičku? Máme i letos fajnovou jak —“

„I mám tu eště jeden. Vzala sem ho náhodou místo šnuptýchlu.“

Tak bylo Kocábce naloženo a na noc jí ustlali vedle rodičky.

To už bylo všechno v pořádku, Katuška směla spát, a bylo dobře.

Jenda chrápal na truhle, jako by prkna řezal. Po té starosti mu bylo blaze. Neslyšel ani, jaký je venku nečas, jak vítr fičí a sype se sníh. A ten se sypal nejenom z oblak, ale byl metán ze stran, zdvíhán ze země a vzhůru se zrovna kouřil. Hrůza ven se podívat. Byla to pravá zimní bouře.

Babička povídala, že hošíček bude nějaký velký silák a neohrožený člověk, když se v takovém počasí narodil a přitom naříkala, že se v tomhle počasí domů nedostane.

„To bude závějí,“ říkali všichni a Jan se mrzel, že to nepočkalo, než by odbyli křest. Tu na vsi nebylo obyčejem, aby se křtilo až kdovíjak pozdě a v tomhle počasí nebylo možné s děckem ven.

Potom mluvili o kmotřích. Katuška s Jendou se hned uradili, aby řekli tuhle mamince a tatínkovi Přibylovým, ale maminka se nanovo upejpala a namátkou navrhla tetu a strýce ze Lhoty. Věděla napřed, že na to mladí nepřistoupí, ale vzpírala se jen tak naoko. Toť se ví, že odporovali, a tak se to vše chvíli hádalo, až panímáma s uzarděním svolila, že tedy — kdesi cosi — ano — že to udělají, když — tento.

„Tak zejtra k vám dojedu a tatínka přivezu,“ povídal Jan, „a vy tu, maminko, zůstanete, pokáď Katuška nevstane — což?“

Panímáma byla na to odhodlaná, ale řekla jakoby mrzutě: „A vy špekulanti! A kdo bude doma poklízet a vařit? Mám

48$

v čepáku krapet smetany, bylo by to třeba zvrtět a vy mě tu tak uvážete? Zhořkne to a co je do toho!“

To byla ovšem výmluva jalová, protože ti mladí věděli, že maminka ze dvou svých krav dojí pouze jednu a ta ještě je stelná, ale Přibylka stála na svém a naříkala, že se to tam těžko zastane, zvlášť, když tatík půjde sem na křtiny. Tak bylo ujednáno, že tam půjde na těch pár dní Lidmila. Ta byla celá blažená. Měla v Petrůvce maminku, a tak se s ní denně uvidí. Ani samým těšením spát nemohla. Slyšela meluzínu, jak na půdě kvílí a do oken bije.

Dokud žila ještě nebožka panímáma, tak se nad Meluzínou často smilovala a slaměnku mouky jí vyhodila, aby pro své nebožátko měla na kaši.

Dnešní hospodyně tomu už jinak rozuměla. „Jen ať se vítr vyslotí,“ říkala, „však von eště nefoukal, aby zase nepřešel.“ A místo meluzíně do větru a chumelenice dala tu slaměnku mouky raději žebračce, která tu chodila středou.

***

Starý Přibyl měl opravdovou radost z toho, že jim Lidmila přišla pomáhat, protože bez hospodyně jim šla práce bídně. Uvaření dalo tolik práce, že s bídou svedli, aby oběd byl lidskému požívání způsobilý a nejhorší práce byla s dojením. Jednou pod krávu sedl starý, jednou mladý, ale pořád stejně. Mléko měli po vestách a kalhotách i v obličeji, všude víc, než v plecháčích a jaké nacvrkané, zbryndané. Hanba se na to podívat.

Lidmila se hned ubytovala jako doma, lepší šaty si pověsila do almary a horší přehodila u kamen na ráhýnko. A hned pobíhala ve svých podšitých punčochách sem a tam a pořádala, co bylo třeba.

Přinesla tu nešťastnou smetanu, která Přibylce tak těžko na srdci ležela, aby ji zvrtěla, zpod truhly vytáhla napálené pekáče, které tam Oldřich nastrkal, aby je nemusel mýt a dala je odmočit.

49$

„Sakulajdo,“ povídal starý, vida, jak se po světnici otáčí, „tej to de, jako by í hrál. Ináč, jakli naší mámě. Inu mladost! „ A jak už tak ty myšlenky se sunou, najednou mu připadlo, že by to k nim byla, panečku, hospodyně. Kdyby tak Oldřich už měl po vojně — —Ale, hloupé myšlenky! Zaplať Pán Bůh, že je nikdo neslyší! Vždyť je Lidmile dobře třicet let a Oldřich jde prvně k asentu. To by přece jenom neklapalo.

Ale pokoje to starému vůbec nedalo. Chodil po světnici, protože venku se pracovat nemohlo, ani pro špatnou cestu jet s furverkem, mazal se synem postroje vazelínou a o všeličems rokovali.

„Povídám, Lidmilo, jak dlouho už jste u Křenů? Myslím, že hezkou řádku let?“

„No jo, pantáto! Už ani nepamatuju, jak dlouho. Bylo mi vosumnáct — počkejte — z jara mi bylo — a vo vánocích sem nastoupila — no a letos mi bude jednatřicet.“

„Pane, pane, vono to vopravdu utíká. A vostanete zas? Už vám říkali?“

„I neříkali — to nejni třeba. Voni to vědí, že im to neudělám. Kór teď, abych vodešla, když mají to maličký. Vostanu dál.“

„A což vdávat? Dyť už máte čas.“

Oldřich se od své práce ohlédnul. „Ten tatínek je zvědavej,“ myslil si a připadalo mu to jaksi neslušné, že se vyptává.

Ale Lidmila si z toho nic nedělala a řekla rozumně: „Žeť, to bych měla. Ale já si na to nemyslím. Já chlapy znám, po čom dou — chcejí peníze a ty já nemám. Žiju jen pro maminku a vona pro mě.“

„Ale na starost. Vostanete vobě tak. Dybyste se vdala, měla byste i u sebe — —“

„Esli. Ale dyť vím, jak to mužský dělají. Dyž ptáka chytají, hezky mu zpívají — ale potom vobrátějí. Kouknite se u Brtníků! Ani naíst se vejminkáři pleše nesmějí, a dali dětem všecko. Což teprvá moje maminka, kerá mi nedá nic.“

„Safra, holka, mluvíte moudře. Je vás škoda — mohla byste bejt představeným.“

50$

Pantáta se smál. Chápal se znovu postraňku, který volal po namazání a rozumoval: „Některá ženská je do vdávání jak posedlá. Nedá na nic a jen do toho —“

„A to já ne. Než se špatně vdát, to radši vostat sama. A mám pokoj.“

Oběd byl uvařený a Lidmila nesla na stůl. U Přibylů se jedlo ještě z jedné mísy, a tak dala polívku doprostřed stolu a lžíce rozhodila.

Oldřich se styděl s Lidmilou sedět u stolu, ale konečně si dal říci.

Hodil postrojem, a šel.

Odpoledne se starý chystal do Hrušové, a i když ho Oldřich sebevíc zdržoval, přece se vypravil. Oholil se u malého zrcátka a vzal si sváteční šaty. Měl kožínky do bot a kožich s beránkem. Také čepici na uši a šálku, co mu Katuška dala k vánocům. S koňmi to nešlo, tak se vydal pěšky.

„To si dáte, tatínku,“ povídal Oldřich, vyprovázeje otce ze dveří, „to dostanete co proto. V sednici se zdá, že je slušně, ale počkejte v polích. Vítr se sice drošku ustál, ale moc ne. Pořáde se to věje.“

Pantáta se skoro zlobil.

„E, budeš mě pořáde strašit! Myslíš, že sem eště nebyl v prášenici? To mi nic neudělá!“

Starostlivě se ohlédl na Lidmilu, ještě jí řekl co a jak s tou prací v maštali a syna také napomenul, aby nezapomněl dát Braunovi pít (teď zas byl uražený Oldřich) a ještě něco by byl rád řekl — to jako těm dvěma lidem, kteří tu spolu zůstanou sami — nu ale, pomyslil si, že neradno malovat čerta na zeď, a šel. Ještě se pokřižoval a vykročil do sněhu a prášenice.

Vyšlapoval statečně, ale věřte mi, že si na Oldřicha kolikrát vzpomněl.

To byla cesta! Celý upachtěný a uondaný dorazil s večerem do Hrušové a vypadal jako sněhulák.

Když otevřel dveře u Křenů, překvapil všechny. Nečekali ho ještě a jeho panímáma spráskla ruce.

51$

„Pro pána krále, táto! Že ses vydal v tomlec nečase!“ A Jan ho litoval: „To ste, tatínku, zkusil!“

„No ale hlavně, že sem tady.“ Přibyl na to a lezl těžce z kožichu.

Museli mu pomoci, vždyť byl uondán, že neměl ani síly. Otřepal se trochu čepicí a potom teprve šel k dceři, která se na posteli smála a ruku po něm vztahovala. „To ste hodnej, tatínku, že tu cestu kvůli mně konáte! Aby vás Pán Bůh pozdravil!“

S pýchou mu podávala synáčka. „Kouknite, dědoušku.“

Slova dceřina starého dojala až k slzám. Dědoušku — dědoušku! Tak mu nějak zalichotila ta nová hodnost!

Vzal kloučínka do náručí a hleděl mu do bezvýrazné tvářičky. „Pán Bůh požehnej — celej Křen,“ povídal a odhrnuje mu šátek, bedlivě si jej prohlížel. „I kakraholte, jak se k dědovi žene,“ liboval si, „a je kabrňák!“

Klouček malýma očičkama hloupě hleděl a najednou se zašklebil a začal plakat.

„Pane — ty ferino, z tebe bude ňákej zpěvák!“ povídal pantáta a vracel ho Katušce. „Ty to budeš pěkně umět! Máte kluka jako turka,“ dodal k Janovi, „ten ti může za půl roku chodit pro tabák.“

A že si vzpomněl, honem vytáhl dýmku, rozvázal kočičí pytlík a už cpal.

Měl dýmku nejraději ze všeho na světě. Panímáma říkala, že má fajfku raději, než ji. Bez ženy mohl být, ale bez fajfky ne.

Nekouřil pouze na Štědrý den a Velký pátek, ale to byla velká oběť. Bez jídla by spíš mohl být, bez kouření ne.

Jan zatím přinesl rosolku, nalil do stopečky a pantátovi podával.

„Napité se, tatínku. Ste ušlej a zmrzlej.“

„Já?“ nedal se starý, „co tě napadá. Navopak! Mně je horko až moc! Sem celej zpocenej. Taková cesta mně nic neudělá. Ale, já vím, chcete mně vopít, abyste se mnou mohli dělat, co budete chtít!“

Všichni se smáli, panímáma mu hrozila.

52$

„A nač se mám napít?“ divil se pantáta. „Kluk je zdravej jako buk — nejni mu toho třeba.“

„Ale na Katuščino zdraví,“ zvolal Jan, „vona to potřebuje. Dyť je jak pápěrka.“

„Tak teda! Ať máš, holka, těch kluků eště půl tuctu!“ a vzal kalíšek a naráz ho do sebe překlopil.

Všichni se smáli. Jan měl plno radosti, ale Katuška se začervenala.

Potom se vyptávali, jak to tam jde Lidmile, a když ji starý na výsost chválil, poškádlila ho panímáma: „Koukejte starýho dědka. Mladá se mu líbí, je celej u vytržení.“

„Bodejť ne!

{Mladá ženuška v prostej zástěrce,

vona se rovná vonnej květince.

Ale starej babce dejte samý třapce —

bodlák je přece!“}

Jan se smál, smála se i Katuška a stará se naoko durdila. Ve skutečnosti byla ráda, že je tatík veselý a hned mu řekla, že má jít za kmotra.

Starý se radostí začervenal, ale nedal to najevo. Také se trochu upejpal, ale konečně rád přivolil. Vždyť to čekal, a kdyby ho byli nepožádali, zle by na to pohlížel.

Byl radostí celý pryč a ohmatával tašku, kterou měl v náprsí a v ní celou stovku, již chtěl dát kloučeti do vínku.

Ráno, jako by to byli pantátovi kvůli udělali. Hned s úsvitem se sluníčko pousmálo, protrhlo mraky a — kuk — na svět se podívalo.

Vítr už někam dodaleka uletěl a na silnicích byly celé zástupy lidí, kteří prohazovali. Kde to nešlo, tam cestář napíchal po polích větvičky, aby tudy formani jezdili.

Tak se Křenovi vydali ke křtu. Kloučka měli v plíně a kolika šátcích, také kmotři i Jan byli správně zabaleni. Rodičku zatím dostala na starost stará Pazdernice, která tu i včera a předevčírem vypomáhala. Však ono už Katušce bylo dobře a jen s přinu-53$

cením na posteli zůstala. Byla čilá a chtělo se jí běhat, uklízet a pracovat. Těšilo ji vše — ten zasněžený svět zdál se jí být tak krásný, že už by nejraději po venku pobíhala. Ovšem, napřed musí k ouvodu a potom teprve jí ven dovolejí.

Před poledním se vrátili ze křtu a Katušce do rozechvělých rukou položili synáčka.

„Vodvezli sme ti pohana a vracíme ti křesťana. Dej Pán Bůh, abys ho ke cti a chvále Boží vychovala.“

Potom podali kmotrovi malou poctu a Jan těkal radostně po hospodářství. Nevěděl, co by dělal, aby svou šťastnou míru vyjádřil.

Starý Přibyl chvátal domů. Že se vyčasilo, doléhala na něj práce. Měl klády z lesa vyvážet k silnici; bylo jich tam plno, a tím by si pojistil výdělek na dlouhou dobu.

Také se bál, jak tam hospodaří Oldřich s Lidmilou. Měl trochu strach a svěřil ho panímámě.

„Sou to mladý lidi — a tak — kdo ví — aby něco netento — —“

Odešel, sotva bylo po obědě, a u Křenů osaměla jeho panímáma.

Katuška brzy už se měla k práci a brala si tedy do postele aspoň zašívám. Bylo jí líto jen tak zbůhdarma Pánu Bohu ukrádat čas.

Janovi se valně nechtělo ani ven, nejraději se točil kolem její postele a když prvně vstala, radoval se, jaká je zas hezká, jako děvčátko.

Byl šťasten a vyhříval se na tom teplém ohníčku, který lidem pouze spoře svítí, a často mnoho nepotřebuje, aby uhasnul.

***

U Křenů bylo štěstí — pravé, tiché, opravdové lidské štěstí.

Jenda měl mnoho radosti ze synáčka, a že prospíval až radost, šetřil ženu, aby s ním byla doma a do pole nešla, aby netrpěl újmu, a také ona aby se při kojení neutahala.

54$

A to byla chyba pro hospodářství. Ubydou-li jedny ruce, je to znát, práce jde zvolna. S kloučkem dělali jako s malým princem. Byl-li vzhůru, musely ho stále chovat a spal-li, stále ho kolíbaly. Jak se kolébka zastavila, už byl vzhůru a křičel, jako by ho na nože brali.

Proto buď Lidmila nebo Katuška stále musely být okolo a jen a jen jím se obírat. Kdyby na to Jenda přišel, že malý Jeníček pláče, byl by se zlobil. Strachoval se, že se mu z křiku něco stane.

Během léta se malý klučina, který byl velkým pánem, ba největším ve stavení, rozběhal; ještě mu nebylo ani jedenáct měsíců, už se stavěl na nožky a brzy se pustil. Do příští zimy už capal, a to byla teprve práce. Jeden člověk měl celý den co dělat, aby ho uhlídal.

Brzy si otevřel mísník a vyhazoval ven hliněné hrnce. Měl z toho ohromnou radost, udělal-li z nich malé kousky. Když převrhnul putnu vody, v louži si bačkorami capkal a po světnici šlápoty roznášel. Jindy si vlezl za Taxlem pod postel, lehl si vedle něj na zem a píchal ho prstíčkem do očí. Nechtěl-li starý pes držet a odvrátil se, přidržel si ho Jeníček druhou ručičkou a vedl svou dále. Otevřel-li pes hubu, klouče mu do ní strkalo pěstičku a chytalo červený jazyk.

Jan se vadil, že četl, že není dítěti zdrávo, líže-li ho pes, a chtěl, aby tomu ženské zbraňovaly. Tak bylo nutno pořád být kloučeti v patách a že na ně šly vždy jen po dobrém, začalo svévolně týrat. Křičelo, až uši zaléhaly, a dupalo zlostně, jakmile mu nebylo vyhověno.

Přišla-li babička z Petrůvky, často se na Katušku vadila a Jendovi říkala: „Jeníček je roztomilý děcko, ale něco mu schází. Je to metlička, milý Jendo. Dyby se drošku bál, bylo by s ním ináč. Kam by taková matka přišla, dyby si vod dětí všecko dala líbit? Taklec já svý děti naučený neměla. Taky sem je měla ráda, ale byla sem přísná. Jak sem im ukázala metličku, už seděly jak pěny.“

Ale panímáma se se zlou potázala. Jenda byl uražený.

55$

„Proč? Dyť nic zlýho nedělá. Je to děcko a musí se mu vyhovět. Za to, že je čipernej, nezasluhuje bití.“

Mladý hospodář se těšil, že bude lépe, až klouček odroste — bylo by třeba už teď nějaké úlevy. Cítil, že pracuje přes míru a že je přemožený. Ale stále se mu nezamlouvalo, přibrat čeledína. Ty velké platy a nové sociální poměry byly mu protivné. Strachoval se, že by to moc stálo, že by mu na to jeho příjmy nevynesly, že by nic nezahospodařil. A těšil se přece, že si po čase objednají ještě další děti, a pro ty nutno šetřit už teď.

Katušce se to nějak nelíbilo a přinutila k jaru Jana, aby zjednal alespoň trochu lepšího pasáka, který by mu pomohl; v poli vodil, doma vodu nosil a tu drobnější práci udělal. Tak se stalo, ale ještě to bylo málo. Jan musel těžce a pilně pracovat a často nastavil i neděli.

Když jednou přišel starý Přibyl na návštěvu, velice se zlobil. „V neděli vorat? Nevíš, Jendo, že je to velký hřích? Ten se ti vymstí, jen počkej! To nejni hřích jenom proti Pánu Bohu, ale taky proti přírodě. Vodpočinku je člověku potřeba. Z tebe se dělá, Jendo, mamonář, ale pamatuj si, že peníze nejsou člověku nic platný, dyž si pokazí svoje zdraví! Dej si říct a šetři se, pokáď je čas.“

Jenda se zastyděl a uznal to. Nepracoval tedy v neděli, ale vstával za prvních úsvitů a jel do pole, zatímco druzí hospodáři ještě sotva vstali.

Ale najednou se zalekl. Začal v létě kašlat a kašlal dlouho — trvalo to několik týdnů.

Katuška to ani nevěděla, protože se muž doma valně nezdržel a také na jeho zevnějšek se jak se patří nepodívala. Sama také pro samou práci nevěděla, na kterou nohu by měla stoupnout.

Až k smrti se polekala, když Jenda začal kašlat krev.

„Pro Pána Boha, Jeníku! Proč mi neřekneš, že je ti špatně! Proč se neušetříš? Honem, pudeme do městečka k doktorovi!“

Ale Jenda se bránil. Po tom krvácení se mu ulehčilo, a proto mávl rukou.

56$

„K doktorovi! Hele, naše maminka se chytá světa. Pro maličkost hned doktora! To by tak hrálo. „

„Seš nemocnej, musí to bejt!“

„Myslíš, že mi doktor pomůže? Pomohl tatínkovi? Vidíš, že ne. A mně už bude dobře. „

„Ale já mám takovej strach, Jendo! Abys potom stonal navopravdu.“ Katuška se k němu něžně tulila. „Mám tě tak ráda.“

„No právě proto! Tvoje láska mě chrání, jen se neboj. Myslím, že sem se namoh, jak sem si sám hnůj nakládal. Asi ve mně praskla ňáká žilka a ta krev mi hubou vytekla.“

„Ale já se přeci bojím. Ráda bych, abychme se s doktorem poradili.“

„Ale víš přeci, že nebožtík tatínek, dej mu Pán Bůh věčnou slávu, říkal: „Jen se varuj doktorů, nebo ti pomáhají člověku — ale vod peněz!“

Tak nešli nikam, ale Jan po celé jaro marodil. Kašlal tak silně, až se mu žaludek zdvíhal a kolem pasu i na prsou měl neustálou bolest. O té Katušce nepověděl, ale utěšoval se, že je od práce zateklý.

Když zasvítilo opravdově sluníčko, ulevilo se mu. Bylo krásně, kvetla luka a v noci mírné deštíčky svlažovaly pole i zahrady občerstvující vláhou.

Jenda si to chválil, že je mu lépe a říkal Katušce, že to vše bylo z kouření. Co toho nechal, že je mu dobře.

Pracoval jako dřív a těšil se, že všemu postačil a s radostí očekával senoseč.

Katuška mu přilepšovala.

„Ať prodám míň vajíček, jen dyž ty budeš silnější,“ říkala a starostlivě na něj, přepadlého, pobledlého, hleděla. „Přijdou sena a to bude túra pro tebe.“

Senoseč!

Nejpilnější a nejkrásnější čas v roce. Léto v nejlepším proudu. Šťavnaté louky, bohatá květena a zpěv ptáčků, azurné nebe a sluníčko — sluníčko — —

57$

Sekáči vycházejí za svítání s kosami přes ramena, dřeváky jim po zvlhlé cestě mlaskají, čiperný větérek pohrává vzdouvajícími se rukávy košil.

Při východu slunce bývá chladno, ale jen nežli zasíknou a pokládají prvé řady. Brzy se zahřejí a nutno přes tu chvíli utírat pot rukávy.

Východ se zardívá přebohatými červánky, ve vsi zvoní klekání: napřed v Hrušové, potom Petrůvce, v Suchém Důle a Břežanech.

Po mezích stojí bělostné kopretiny a obracejí něžné hlavičky k východu. Na lukách jsou modrojasné zvonečky, kohoutky, jetýlek omamně vonící, blankytné pomněnky, zlaté pryskyřičníky, kukačky, smolné karafiátky, řeřicha — nevím sama, jak se ta překrásná jarní květena jmenuje. Škoda, že jí již odzvání umíráčkem!

Na Křenově louce pracovali tři sekáči. S pokoseným kvítím neměli soucit, byli rádi, že je pěkná tráva a chválili si práci o překot. Mladý hospodář šel poslední řadou a co chvíli zdvíhal oči k růžovým červánkům, které mu připadaly krásnější než kdy předtím.

Vše se třpytilo diamanty a brilianty — jediná jasnost rozjásala celý vesmír.

Janovi bylo od rána podivně. Krásou východu byl jako očarován: vše mu připadalo jiné, divně krásné, ale smutné. Proč ty kosy tak divně sviští a něco šeptají? Kdyby jim jenom rozuměl!

Také kvítí na zemi mělo zvláštní vzhled — protřel si oči a rukávem také čelo. Rosa na padlých stvolech se mu proměňuje v krev, před očima se mu vše červená, a jak mu jde kosa ztuha! Snad je nutné nabrousit?

To je divné, přece včera klepal.

Dobře, že je poslední v řadě a nemusí ty ostatní meškat! Zastavil se, vyndal brousek z růžku a přejel jím kosu.

Zazvonila tak jasně a pronikavě…

Jindy Janovi připadalo, jako by se smála — to když chodil za Katuškou.

58$

Dnes to bylo jako výkřik úzkosti. Schoval kvapně brousek a utíral se šátkem. Lahodil mu chlad čistého plátna a měl pocit, že se mu krásně ulevilo.

Teď bylo třeba už jen se dobře nadechnout a pustit se znovu do práce. Ale to byla chyba. Tím výdechem vzbouřil svůj na čas uspaný kašel. Zvednul se v něm jako vlna divokého větru, zachvátil ho a lomcoval jím.

Hrůzou až pěsti zaťal, bál se těch křečovitých záchvatů. Domníval se, že to bude dlouho trvat, než se ta zlá vlna uklidní, ale zmýlil se. Najednou se mu ulevilo. Kašel ustal a na prsou pocítil slastnou úlevu.

Ale co to?

Vychrlil kousek ssedlé krve — —Ne — snad to není krev, prve mu tak divně přecházelo v očích, snad se mu to zase zdá — —Vtom však jej silně zašimralo v hrdle, v nose i v očích a už se mu proud jasně červené, zpěněné krve z krku vyvalil a ústy i nosem si razil cestu.

Janovi se ztrácela vláda nad sebou i paměť. Chtěl zavolat — kamarádi — ale vyrazil pouze první slabiku. Potom rozhodil ruce a klesl k pokoseným květům.

Ta jediná slabika stačila, aby se kamarádi seběhli. Hned byli u něho, poděšení a zlekaní.

Bezradně hleděli na ležícího Křena — děsili se všichni. Nejstarší byl Snížek, takový starý voják, saniťák. Ten první nabyl duchapřítomnosti. Nejmladšího poslal do statku pro ocet a sůl a honem rozpínal vestu i košili Janovi a sám běžel ke studánce. Nabral vody do klobouku a letěl zpět, namáčel šátky, dával kvapem obklady a vyhlížel toužebně toho, co spěchal pro ocet.

Díky, že to bylo za samými humny, do statku zadem pár kroků. Brzy tu ocet byl a tím krev zastavili.

Ubohý mladý Křen ležel v trávě a že už přišel k sobě, smutně hleděl do nebes.

Kamarádi mu domlouvali, aby se ani nehýbal, aby jen ležel, že mu už bude lépe. Oni že se vrátí k práci, aby se něco udělalo, pokud je rosa.

59$

„Co Katuška?“ šeptal. Ale Snížek mu pohrozil: „Mlčíš! Chceš, aby se to vopakovalo! Ta neví nic. Franta jí řek, že z nás tu jednoho moc bolí hlava, tak vocet poslala a ani netuší. Až příde se snídaní, vodvede si tě dom. Tak jenom tě prosím vo ten klid!“

Potom vzal každý svou kosu; nabrousili a zas už se pokosy kladly na kratinké strniště.

Sekáči rychle postupovali, a když se dostali daleko od místa, kde Jan ležel, zastavil Snížek a povídá: „Kamarádi, víte, co vám řeknu? Ten s náma vánoce slavit už nebude!“

„To snad ne,“ řekl Dušek, ale Snížek byl skoro uražený. „Nejsem žádnej doktor, ani prorok, ale vím to. Tendle případ už má druhej a nemít hned pomoc při ruce, bylo by s ním amen. Křen je sedřenej — abych tak řek — svojí lakotou! Chtěl všecko strhnout a zatím vono to strhlo jeho! Teď, vode dneška, bude-li chtít eště pár časů pobejt, bude se muset šetřit a nic dělat, nebo pude náramně brzy!“

„Tak vidíte, kamarádi, kam vede mamon!“

„Nemusí člověk všechno promarnit, to je pravda, ale žít jako člověk, ne jak hovado. Dneska už nejni robota, aby sedlák byl votrok. Dneska je každej svobodnej.“

„Jo jo — je to na tom světě divnej pořádek. Jeden si nedopřeje, až se udře, druhej mrhá majetkem a zkazí si zdraví zase ináč.“ Sekáči sekli a jen chvílemi se ohlíželi na Jana, tiše a bez hnutí ležícího. Pouze tu a tam se ohnal, aby se zbavil much, které na něj dotěrně sedaly, protože cítily krev.

Janovi se jinak leželo velmi dobře, kvítí kolem vonělo, sluníčko ho mile hřálo a celovalo svými rty. V hlavě měl pusto a nesoužily ho ani zlé myšlenky.

Vtom přicházela Katuška.

Kmitala se po mezi, světlá zástěrka na ní vlála.

Snížek zrovna brousil a jak ji zpozoroval, položil kosu a povídal: „Vemte to chvilku za mě! Musím se podívat na Křena.“ „Tak, je ti lepší?“ ptal se, když přišel k Janovi a rychle dodal: „De sem tvoje žena. Tak se tě du zeptat vo radu.

60$

Napřed se eště napi toho vocta! Máme í to zatajit, či říct í, co se ti stalo?“

Jan byl bezradný.

Byl by to rád Katušce zatajil, ale věděl, že to není nic platné. „Se mnou už nesky nebude nic,“ povídal, „prosím tě, veď za mě tu práci. Sem jak mucha a bojím se, kerak se dóm dostanu.“

Katuška přišla a zdaleka volala: „Jendo! Jeníku! Copak, ty si hovíš? Či už máš velkej hlad? No už to nesu. Dělala sem co bylo možný — ale —“

Přitom došla a pohlédla na muže. „Ježíšmarjá — Jendo! „ vykřikla zděšeně, vidouc na jeho bílé košili velkou krvavou skvrnu.

Klekla k němu a hladila mu zsinalé tváře. „Já to cítila, že se tu něco stalo! Já to cítila! Ten vocet — bodejť bolení hlavy. Bože můj — Jendo!“ Propukla v pláč a brala jeho hlavu do rukou.

Jan smutně přikyvoval.

„Musím na postel — už nejni z práce nic.“

Sekáči si sami brali snídani, ale neměli valně ani chuti.

Na Jendu šlo pojednou spaní — nebo to byly mdloby ze slabosti? Rád by tu byl zůstal ležet, ale všichni usilovali, aby šel domů, tady že spát nemůže. Pomohli mu vstát a Katuška ho vedla.

Sama by potřebovala oporu, ale tužila se, jak jen mohla, aby jej dopravila domů.

Jendovi šlo celé tělo dopředu a zase na strany; opíral se o ni křečovitě a potácel se.

Bylo to humny do statku pár kroků, ale Jan musel dvakrát odpočívat.

Seděli na mezi a oba byli zhrouceni žalem a strachem.

Katuška mu hladila čelo a plačíc naříkala: „Že sme nešli k dochtorovi! A žes tak dřel! Co z toho máme? Jen hrozný trápení. Jendo, slib mi, že se už budeš šetřit! Slib!“

Dnes nebylo Janovi o majetek, dnes mu šlo o život, a proto poznával, že to všechno nemá cenu. Slíbil rád a byl by udělal vše, jen kdyby věděl, že mu bude pomoci. Byl mladý a žil tak rád.

63$

Mladost radost! Ale ne vždycky. Někdy radost brzy odletí. Tak tomu bylo i dnes s těmito dvěma mladými lidmi.

Domů sotva doklopýtali, ale když ho Katuška uložila do postele a klouče, batolící se kolem, na něj doráželo, našel jaksi sebe sama a skoro si vyčítal, že se neměl své mrákotě tolik poddávat. Málem by snad běžel mezi sekáče zpět.

Katuška mu slila černou kávu a obsluhovala ho plná péče a úzkosti.

Ze dvora sem zaléhalo kdákání slepic a kohoutovo kokrhání, vrkání holubů a z návsi rachot povozů. To na Jana působilo tak mile, že podřimoval.

Katuška poslala Lidku hned do Petrůvky a vzkázala, co se stalo, prosíc, aby sem Oldřich přišel na výpomoc, že si neví rady. Senoseč v proudu, a hospodář leží. Ach, jak ráda by byla sama běžela, aby to všecko rodičům vypověděla!

Klučina zlobil jako jindy, on o ničem neměl ani potuchy, ale Katušce bylo až k smrti úzko. Chodila se na spícího muže dívat a bylo jí do pláče.

Potom přišly ženské, co byly k senu zjednány; měly rozhazovat a sušit.

Kdo nepracuje při hospodářství, neví, co je to za práci, když se dělají sena. Rozhrabovat, obracet, kopit — a zítra, dá-li Pán Bůh čas, svážet. Jen honem a honem, než se počasí zkazí; zmokne-li proschlé seno, už není tak kvalitní a špatně schne.

Katuška si bez Lidky nevěděla rady; běhala sem a tam — hned zvedala dítě do náruče a hned je stavěla na zem, nosila prasatům a běžela za housaty, pasákovi pomáhala uvázat dobytek, a zase už letět se svačinou na pole, aby sekáči neměli hlad a nebyli mrzutí.

Jednu z těch ženských, co šly rozhrabovat, si musela nechat doma, aby uvařila oběd.

A při té úzkosti jí byla práce až nesnesitelně těžká. Pracujeme-li s radostí, jde nám to až radost, v hoři je to přetěžká lopota.

Lidmila přišla sama. Pantáta Přibylů že jel do lesa a Oldřich seče. Ale přijde jistě ráno. Potom celý den měla Katuška spěch

64$

a Jan ležel bez hlesu, jako podťatý strom. Jíst nechtěl, o nic se nezajímal, jen se díval po všem smutně a tiše.

Ráno nepřišel Oldřich, ale starý Přibyl sám. Jak šel po zápraží, už se vadil: „Neříkal sem to, že se udře? Von myslel, že hlavou prorazí zeď a zatím padla zeď na něj! Na takovým gruntě nemoh bejt pacholek, nebo aspoň silnější pohůnek? Co máte nejčky z toho? Dítě tu a tatík na smrtelnej posteli!“

Katuška stála před otcem jako hříšnice. Oči si utírala cípem zástěry. „Já to vím, tatínku, ale co sem mohla dělat? Já to věděla, že je to na Jendu i na nás všecky moc. Bejt tu iná děvečka, dávno by byla utekla, ale Lidmila, to je takovej dříč! Co sem mohla dělat, když mě neposlech?“

„No, co platno, nech to bejt,“ těšil dceru Přibyl, dojatý a uchlácholený jejím pláčem. Šel se podívat na zetě, ale zhrozil se ho.

Jan byl smrtelně bledý, měl pouze velké oči a vysedlé lícní kosti. Ostré, dlouhé strnisko působilo ještě hůře. Pro práci se teď neměl kdy oholit, často i přes neděli zůstal vousatý.

Přibyl mu podal ruku a povídal, aby nedal své leknutí tolik najevo: „Copak ty sis to vzpomněl? V nejpilnější práci stonat? Hele, to by každej trefil.“

Ve skutečnosti však si myslil: „Ty, synku, nebudeš dlouho trávu šlapat. „

Jan mu také ruku podal a chraptivě povídal: „Nevím, co mi to napadlo. Dyť mi nic nebylo — až najednou —“

„Inu jo — vono je vodtáď až potáď!“

„Nejradši bych vstal — —“

„Ráno to zkusil,“ povídala Katuška, „ale nešlo to. Motala se mu hlava — pad, jak by ho skosil. Eště, že to bylo u postele.“ „Ale dybych neměl ty starosti vo hospodářství a dyby nebylo tý práce,“ stýskal si Jan.

„Jo, to musíš dát stranou. Proto sem tu sám. Chcel sem poslat Oldřicha, ale rozmyslil sem si to.“

Při té řeči už tak, jako po paměti, sahal pantáta po dýmce, ale vzpomněl si včas. Nemocnému tu nesmí bafčit!

65$

„A chcel sem jet pro dochtora, ale vidím, že dnešky z toho nebude nic. Seno pěkně schne a do vodpoledne bude jak pepř. Zrychtuju si vozy a pojedu pro něj. Dochtor musí počkat, seno je přednější.“

Nikdo z přítomných se nad tím smutným faktem nepozastavil. U sedláků je to přirozené, že nemocný musí počkat, až se odbude práce v hospodářství.

V poledne už stál starý Přibyl na voze a vyjížděl ze vrat statku pro seno. Ženské na louce shrabovaly do kopišťat a Lidmila stála s ním na voze. Koně se ohlíželi, co je to za ruku, která je řídí; Přibyl, to je starý koňař, uměl to s tou němou tváří až k neuvěření.

Sotva dojeli na louku, už nosily ženské seno a starý Přibyl je napichoval na podávky a Lidmile takové kusy nahoru na vůz podával, že sotva stačila to od něj brát a ukládat. Však ona byla mistryní v nakládání a Přibyl chtěj nechtěj musel to uznat a pochválit ji.

Hnedle měli fůru jako stokový dům a už přitahovali pabuzu. Přibyl vyhodil pabuzník a potom se na něj pověsil, aby hodně zatáhnul.

Vůz jel těžce po svahu, trochu se nakláněl a ženské se tužily se shrnováním na další kopišťata. Na skládání měli ve stavení přijednáno, a tak se rychle uklidilo vonné zeleňoučké seno na stáj a pantáta Přibylů obracel, aby jel pro novou fůru.

Práce ubývala, vše bylo naplněno kořennou vůní sena a sluníčko svítilo bez únavy. Jako by se nebylo nic přihodilo. A zatím chudák Jan ležel na lůžku a smutně se díval do okna.

Zdali ještě bude někdy svážet? A jak mu bude, až budou sklízet otavy?

Ráno jel starý Přibyl do města pro doktora.

Bylo mu při tom těžko a bál se, co starý pán poví. Byl někdy mrzutý a volali-li ho k pacientovi pozdě, také se mnoho vadíval.

Naštěstí byl doma, a proto se s ním pantáta brzy vrátil.

Když vůz vdrkotal do vrat, byl Jan také sám znepokojen, padl na něj strach: Katuška také bojácně vyšla a ustrašeně na lékaře hleděla.

66$

Přibyl nechal koně zapřažené, aby lékaře zase odvezl, protože měl spěch — vrátit se a znovu svážet. Počasí bylo stejně krásné, ale jak vlhly kameny po zápraží a na zahradě kuňkaly žáby, soudil pantáta, že se to změní. Jen domů s tím krásným senem! Kdyby zmoklo, byla by to nenapravitelná škoda!

Doktor už stál nad nemocným, sahal mu na tepnu, vstrčil mu teploměr pod paži. Starostlivě mu koukal do očí a na jazyk a potom mu poručil košili svléci a začal ho proklepávat přes blánkovou mističku.

Když se vzpřímil, rozhlédnul se po domácích a povídal nazlobeně: „A lidičky, to jste o mně dřív nevěděli?“

Potom něco málo poručil a mrzutě odcházel. Venku řekl plačící Katušce: „Má to pěkně zanedbané! Dávejte mu to, co bude chtít, a koukejte, aby měl klid a aby hodně jedl!“

Katuška byla celá vyděšená a prosila doktora několikrát po sobě, aby mu pomohl a na ně se nezlobil.

Starý pán však jen krčil rameny a bručel: „Copak jsem Pán Bůh?“

Cestou seděl vedle Přibyla, a když se s ním domluvil, že je otcem Křenové, řekl mu soucitně: „Vím, že je to pro vás bolestné, ale co mám dělat? S vaším zetěm je konec. Má souchotiny v nejvyšším stupni a je s ním vše marno. Plíce jsou pryč — je pozdě. „

To byla velká rána pro Přibyla. Hned měl v očích mlhu, že ani na koně neviděl, ale potom se vzmužil. „Co platno, pane dochtor — sme všici smrtelný!“ nejistě řekl.

Lékař chvíli přemýšlel a potom prohodil, že by se rád ještě na něco vyptal.

„Ó prosím,“ řekl Přibyl, který, že byl tím povozníkem, uměl s lidmi mluvit. „Jen se ptejte, pane dochtor. „

„Nač zemřela matka pana Křena? Nepamatuji se, že bych jí byl úmrtní list vystavoval. „

„Jakpak ne — to věřím,“ kýval Přibyl, „to si myslím. To už je náramně dlouho. To ste tu eště ani nebyl.“

„Nevíte, jakou nemocí zemřela?“

67$

„To věru nevím. Nědo říkal, že to měl bejt potrat, víme, voni jako měli jen toho jednoho syna. Ale lidi sou všelijaký — hned se něčeho dohadujou. Já to netroufám.“

„Neměla také tuberkulózu?“

„No, žeť by to bylo možný, byla dycky jakási jednoduchá a ke konci křadla, křadla, až dokonala.“

Lékař pokyvoval hlavou a už nemluvil.

Ta starost, která Přibylovi po rozmluvě s lékařem na prsa lehla, byla zlá až k neuvěření. Zlé myšlenky mu šly hlavou.

Bože, jak je to dávno, co s takovou radostí dceru vdával? Jak si na tom zakládal, že se dostane na velký statek, že bude do smrti dobře zajištěna. Jan byl takový hodný chlapec a znali ho dobře. A jak radostně mu bylo ještě při křtinách! Vzpomínal, jak tudy silnicí šel z Hrušové domů, jak se těšil veselými a radostnými úvahami a myšlenkami, cesta a sníh mu nic nevadily.

Strach na něj padal a tíha. Bože všemohoucí, jak to všechno zastane? Doma práce v hospodářství a Oldřich má na podzim rukovat. Tady u Křenů pak nelze dceru v tom velkém kříži opustit; je nutné se starat o hospodářství, vždyť je to Jeníčkovo a on jeho křestním otcem!

V těch myšlenkách byl pantáta Přibylů celý a sotva věděl, co mu lékař povídal, když se s ním v městečku loučil.

Obrátil a jel teď klusem k domovu. Doktor mu dal nakvap nějaké lahvičky a prášky, a s těmi velmi pospíchal.

A pospíchal ještě víc ke své práci, která na něj čekala, veliká a perná, ale která mu současně byla jedinou nadějí a oporou v tom smutném čase, jímž se na statku u Křenů připozdívalo — —

Jak smutné to byly dny pro ubohého Jana, které mu teď nastaly! On, který po celý život byl samá činnost a samá píle, najednou byl nucen ležet v posteli a nečinně mít ruce vedle sebe.

Zpočátku se mu po léku ulevilo; zdálo se mu, že ty prášky jsou dobré a brzo po nich vstane. Ale jen se mu to zdálo.

Po čase přestaly účinkovat a bylo mu stále stejně. Slabost a mdloba — když chtěl vstát, hned se kácel, hlava se mu točila a jíst nemohl. Ach, s tím jídlem to byla nejhorší potíž! Lékař

68$

poručil Katušce, že se má snažit, aby nemocný co nejvíce jedl. Ale co počít, když nechtěl?

Mamě ho Katuška nutila, co mohla nejlepšího mu vyvářela a snášela. On jíst nechtěl a nechtěl — prostě nemohl.

Smutně jídlo odstrkoval a prosebně hleděl na plačící Katušku. „Dyž já nemůžu, věř mi to.“

Jeníček neměl ani tušení, že hrozný mrak visí nad jeho domovem. Rejdil po světnici a lezl na tátu, skákal po něm a křičel, nechtěl-li si s ním hrát.

Teď teprve šla práce bídně a Jan si div nezoufal, že musí ležet a nechat všechno: teď se přijednávalo a muselo se to zastat, jak se dalo. Tak minula senoseč a přišly jetele; jejich úroda byla tak hojná a bohatá, že se jimi patra a seníky úplně naplnily.

Katuška, velmi sešlá a sklíčená a za dobu Janovy nemoci téměř zestárlá, pokusila se několikrát muže na zápraží vyvést a sluneční lázně mu dopřát. Chytila se poslední naděje, že slunce je nejlepší lékař. Vše bylo však nadarmo. Jenda nemohl žár a horko snést — byl jím zcela zmámený a zesláblý, snad by byl na něm „zemřel; musel zpět do stínu a chladu.

Potom přišly žně a práce veliká, k nezastání. Katuška často plakávala, a když Jenda spal, klekávala před obrazem Rodičky Boží a prosila ji o sílu a statečnost.

Jeníčka si odnesla babička Přibylová, když přišla muže a zetě navštívit. Pane Bože, jak se toho druhého lekla! Vypadal jako umučení. Poznala, kolik uhodilo, a s pláčem objala nešťastnou Katušku.

Žně minuly. Šťastně vše přišlo pod střechu a Přibyl se staral o mlácení. Nutno připravit žito k setí a některé pozadky do mlýnice. Hnedle drnčel žentour a koně chodili v něm pěkně do kolečka, jako na kolotoči.

Katuška také pomáhala. Odhrabovala a vázala, ale její práce za moc nestála; stále odbíhala domů, aby se na muže podívala. Byl tolik darebný. Ve stodole mlátička hřměla, ale ve světnici bylo ticho. Mouchy bzučely a obtěžovaly nemocného, jinak ležel

69$

Jan bez pohnutí. Spal málo. Díval se do stropu a zabýval se svými myšlenkami.

Nejednou mu stékaly slzy po tvářích, nejednou se mu hruď zdvíhala vzdechem.

A jednou v neděli — jindy by s tchánem nemohl promluvit, protože ten neměl ve všední dny ani pět minut času — řekl starému Přibylovi: „Tatínku, sednite si tady u mě a poslechněte na chvilku. Já vím, že už to se mnou plechý nebude, cítím to denně, že slábnu. Co je to platný zapírat? Nebude nám lepší, řekneme-li si to docela votevřeně?“

Velké modré oči přetékaly slzami a starý Přibyl až v hloubi duše byl také pohnut.

„Tak vidíte. A mám toho na srdci tolik, voč vás chci prosit. Toť víte, Katuška vostane vopuštěná a bez pomoci. Pěkně vás prosím, tatínku, nevopouštějte i! Byďte tu s ní a dyž bude třeba, najdite í zase pořádnýho člověka za hospodáře —“

Starý Přibyl sice nebyl právě měkký snílek, ale tohle mu bylo přece silné. Do očí mu vskočily slzy. Mávnul rukou a chtěl říci: „Ale co to mluvíš, na to přeci nedojde,“ ale Jan mu nedal.

„To je marný, tatínku. Bez hospodáře tady nemůže být. Nechte, ať to dopovím.“

Ubohý Jan, tak dlouhou řeč nemohl bez namáhání vypovědět.

„Tak vás prosím — abyste — nad tím bděl, a taky nad Jeníčkem — budete jeho poručník — —Na domě bude mít polovičku — nebo podíl — tři tisíce — Je to čistý a louky i pole pěkný — Katuška bude na rvačku — a — je to taková hodná ženská — —“

Další slova se zlomila. Jan křečovitě zaplakal. Z toho jej uchvátil kašel. Musel hodně a dlouho kašlat, přičemž velmi odhazoval.

Přišla Katuška, a když uslyšela, o čem hovořili, klesla zdrcená vedle muže a rozeštkala se, až by jí bylo srdce puklo. Chtěla se zapřísahat, že se už nikdy neprovdá, že bude žít jen pro své dítě, ale tatínek i Jan jí nedali: „Raděj nepřísahej, ty nevíš, co je život,“ povídal jí tatínek rozšafně, „a hospodařit a vychovat dítě,

70$

milá zlatá, bez otce a hospodáře, to je velkej kumšt!“ Jenda smutně pokyvoval a utíral si oči.

Potom poslali pro malého Jeníčka. Žádal si ho přímo vášnivě a Lidka, když ho domů na zádech nesla, celou cestu plakala.

Jan chtěl také udělat poslední pořízení a dát se zaopatřit. „Chci umřít s Bohem,“ povídal.

Tak se sešli u Křenů mnozí lidé a byly to smutné záležitosti.

Ba, smutné!

Je toho dosti, umírá-li stařeček, jemuž nit života došla, ale mnohem smutnější, skosí-li smrt muže a otce dětí v plné, síle.

Také s Janem měla smrt dost práce. I když vyhublý už na kost, pořád jí vzdoroval. Teprve podzimní mlhy to smrti usnadnily. Když odletělo ptactvo a listí padalo jako tiché krůpěje, rozloučil se se životem také on.

Jednoho dne Lidmila vyběhla ze statku a pádila, hořce plačíc a rukama lomíc, k Pečírkům, aby zvonili. A uplakaný Přibyl otevřel okno dokořán, aby Jendova duše mohla ven.

Katuška plakala a kvílela hrozně. Byla přesvědčena, že také musí umřít a přála si to vroucně. Moci umřít i s Jeníčkem — ó, jak by se jí ulevilo! Jak by byla ráda!

Ale život šel dál.

Tatínek ji přísně napomínal, aby se bolu nepoddávala a nerouhala se, že to je vůle Boží a nutno se jí podrobit. Že Pán Bůh dopouští, ale neopouští, a tak dále, jak už to bývá při takových příležitostech. Obstarožní ten člověk měl ještě mladistvou energii: on nikdy neklesal, vždy byl ochoten znovu doufat a se životem se rvát.

„To bys ani nebyla má céra,“ řekl jí, „abys tak malomyslně podléhala. Je tady dítě, je tu grunt, vobojí tě potřebuje, a proto hlavu vzhůru, jak pravá selka!“

***

Jak těžce nesla Katuška mužovu ztrátu, to se ani vypsat nedá. Vždyť se z upřímné lásky brali a v ničem se nikdy nezklamali.

71$

Jenda ji měl tolik rád a po té lásce se jí stýskalo. Připadala si opuštěná, bezradná, o všechno na světě připravená. V noci nemohla spát a ve dne sotva chodila mdlobou a bolestí.

Přišel ponurý podzim a tolik smutku padlo na zoraná lada, jako nikdy předtím. Bílé páry se válely po jetelištích, nad lukami plakaly bíločerné kolihy a vrány ponuře krákaly.

Narychlo bylo vymláceno, poslední orání skončilo a tatínek spěchal domů, aby se ujal svého zanedbaného a opuštěného majetku. Oldřich narukoval a maminka byla ke všemu sama.

Katuška žila s Lidmilou a její slzy denně tekly jako nevysychající proudy.

Jaká to byla smutná a pustá zima!

Toho roku panovaly samé mlhy, jinovatky a deště. Zima byla šeredná a tím smutnější. Tma od rána do večera a noci tak hluboké a temné, jako ten Janův hrob.

Mladá hospodyně v noci vstávala a ploužila se po světnici, volala svého muže, aby přišel, ať je kdekoliv, ale hned se lekala svých slov a zapřísahala ho zase, aby se ve svém klidu nedal rušit a zůstal tam, odkud není návratu.

Lidé si povídali, že ta vdova také snad umře, jak bídně vypadá a že i jí se chytají souchotiny.

Přišlo však jaro, přiletěly vlaštovky a zvony vyzváněly vzkříšení. Život šel dál a vzal Katušku s sebou.

Bylo nutno starat se o hospodářství: nasazovat na kuřata a housátka, nosit je na sluníčko, jít s Jeníčkem ven a sbírat na jeteli kámen.

Potom zase musel přijít starý Přibyl a vypomoci. Oldřich, který byl na vojně jenom osm týdnů, už byl zase doma a obdělával své.

Sotva tatínek přišel, stěžovala si mu Katuška, že ji obtěžuje sousedův syn Frantík. „Co si myslí?“ zlobila se. „Sotva vylezu ze stavení, už je mi v patách, hlídá po nebi a ptá se, esli nebude pršet, jako bych já byla ňákej hvězdář a rozuměla tomu, nebo mi povídá, že je dnešky pěkně, a včera že tak nebylo. Jeníčkovi řeže píšťalky a taky mi chce s prací vypomáhat. „

72$

„Inu žeť,“ pousmál se Přibyl šibalsky. „Grunt máš jako klícku a sama seš holka jak lusk —“

„Ale tatínku —“

„No co, tatínku? Vostatně, dyť by to nebylo špatný. Sama nezvostaneš!“

„Kerak bych to mohla Jendovi udělat?“

„Von si to sám přál, dyť věděl, že tak bejt nemůžeš.“ „Ale Franta Dušků se mi nelíbí. Nejni ani hodnej,“ řekla vzdorně Katuška.

„Inu, do toho tě nenutím, ale taklec vostat pořád na žádnej pád nemůžeš. Já tady pořáde bejt nemůžu a musím ti říct, že už mě to taky zmáhá.“

„Já sem si myslela, že byste mohli chalupu propachtovat a na čas ke mně ít — než by mi Jeníček dorost.“

„I pro Pána krále! Což myslíš, holka, že to bude za rok, nebo za dva? Dyť je to děcko maličký, kam bys myslela! A my už nejsme mladý. Máma bezmála má hlavu jak mlíko a já taky sem celej plesnivej. S tím vdáváním se budeš mušet smířit a pospíšit. Ale neboj se nic, já ti budu radit a nevopustím tě.“

„Jen dyby mě ten Frantík Dušků nechal na pokoji, „ toužila Katuška, „ale von mi nadchází, kde může. Dyť mi jednou v zimě přines pěknýho zajíce. Nedal a nedal za inou, chcel, abych to vod něj přímula, že si vyšel jen tak nazdařbůh, a že ho zastřelil zrovna náhodou — jen ať prej si ho vezmu. No, tatínku, já myslela, že shořím. Kerak bych to mohla vzít? Řekla sem mu, že to nemůžu a nemůžu přímout a prosila sem ho, jen aby si zajocha zaseje vodnes.“

„Tak vidíš,“ smál se tatínek, „už to začíná. Ženiši tě najdou a pokoj ti nedají, uvidíš!“

Katuška byla smutná, ale tomu se přece usmála.

Přibylovům se ten vdovský stav dceřin nelíbil.

„Tak to nemůže vostat,“ říkali si a na jednom se usnesli. „Musíme se vo to starat sami, dyž Katuška nechce zatím vo tom slyšet. Najdeme í ženicha a vona svolí. Dyť nejni děcko a ví, že to taklec nepude.“

73$

Jednou s ní tatínek promluvil a tu ona pověděla: „Inu, snad bych to kvůli hospodářství udělala, ale musel by bejt podobnej nebožtíkovi Jendovi.“

To měl pantáta na paměti a o takového se začal starat.

Při svém povoznictví poznal půl českého království a do Moravy také notně zajížděl, ba, nebyl neznámý ani na rakouské straně.

Často býval ve Slavonicích, znal Jemnici, Znojmo — a což v Čechách, ten kraj kolem Jindřichova Hradce, k Táboru! Znal i Benešov a za dřívějších časů, pokud tudy nešla dráha, jezdíval i ku Praze. Znal také Jihlavu, Brno, Kutnou Horu i Čáslav.

A všude měl známé.

Prosím vás, takový furberkář zajede do zájezdné hospody, tu krmí, tam navazuje, pozná lidi a brzy jsou z toho dalekosáhlé známosti.

Tak začal uvažovat, kam by se o ženicha pro svou dceru obrátil, aby to bylo dobré a pomohl jí tím k lepšímu, ne k horšímu.

Uvažoval dlouho a konečně se rozmyslil, že musí navštívit kamaráda Šípka, s nímž také po světě tu a tam jezdíval a měli se rádi.

Když popravil jarní práci u dcery i doma, vypravil se jednoho dne na dalekou cestu.

Jeho přítel Šípek měl povoznickou živnost ve slušné vesnici na moravské straně za Dačicemi — hezký to kousek cesty, ale pro dítě člověk všecko podstoupí.

Panímáma mu dala do papíru kus tvarohu na cestu a požehnala ho křížem. „Tak abys jel šťastně. Ale neukvapuj se, tatínku, jen buď vopatrnej!“

Za pár dní potom přišel pantáta Přibyl k dceři a hned ve dveřích se slibně usmíval.

„No tak, jak je?“ vyptával se. „Co tu děláte? Hlavatici máte nasetou? Brambory ste nasáděli?“

„Nasáděli a zavorali. Jouzek se dost šikuje,“ pochvalovala si Lidmila pohůnka.

74$

Malý Jeníček se měl hned k dědouškovi. Žvatlal už pěkně — vždyť i nad mrtvolou svého táty už povídal, že táta spinká, a po pohřbu, že táta není, že je pá! Což teprve teď!

Chytal se mámy za sukně a kolem ní se otáčel.

Děda si ho vzal, sedl ke stolu a všelicos vypravoval.

Katuška vařila večeři a byla ráda, že tatínek zůstane alespoň do rána.

Mezi řečí tatík naznačil dceři, že jí má co říci. Něco velmi důležitého, ale mezi čtyřma očima.

Katuška se zachvěla. Tušila, že to bude kvůli ženichu a padla na ni tíseň.

Ohlédla se tázavě na zvětšenou fotografii svého dobrého Jendy a pokrčila rameny, jako by řekla: „Nu poraď — co mám dělat? „

Konečně odešli všichni spát a oni dva spolu osaměli.

Katuška měla unavené oči, byla za den uběhaná a zaplať Pán Bůh, spaní jí chutnalo. To bylo to jediné, co ji posilovalo a drželo, jinak by snad všecku tu práci nebyla ani unesla.

„Tak sem se, milá holka, rozhod, že to taklec nepude a pátrám pro tebe po ňákým tom ženichovi,“ povídal pantáta a dodal: „No, nic se neboj! Nebude to tak zlý! Eště se vdávat nemusíš, dyž nebudeš chcít. Já jen tak, toť víš — na mě je to moc a na velkou čeládku ti to nevynáší. „

„Já vím, tatínku,“ hlesla Katuška a hleděla do neurčita.

„Tak sem si ti vzpomněl na svýho kamaráda z mladejch let — Josefa Šípka v Jirochovej. To byl z gruntu dobrej člověk — měli sme se moc rádi a vím, že má velký syny. Tak mi napadlo, že by se někerej třebas pro tebe trefil. Starej Šípek je člověk skrz naskrz poctívej — nikomu stýblo křížem nepřeložil, vo každým jen dobrý mluvil. Tak sem se k němu rozjel. Dorazil sem tam vodpoledne a myslel sem, že mě ani nepozná, dyť sme se neviděli už kolik let. Ale jak sem šel do dvéří, hned mě poznal, běžel mi naproti a — kamaráde sem a kamaráde tam — poď dál — sedni si — jez a pí! Jeho žena je taková tlustá, ale náramně pohostinská. Honem vařila čaj a než se to uvaří, poslala pro

75$

pivo. Vobá syni byli doma, hned běželi, vypřáhli koně a moh sem sebevíc křičet, že pojedu, že tam do rána nevostanu, nebylo to nic platný. Koně byli jedna dvě v maštali a bryčka pod kolníkem. ,A teď si udělej co umíš,’ povídal starej Šípek. Musel sem sedět a řeč nám šla, jak dyž plyne. Syni taky s námi sedli, ale Katko, to sou chlapi! Každej jak zápasník. Ty by práce neporazila. „

„Ale tatínku — jak ste začal?“ lekala se Katuška, „snad ste mě přímo nenabízel!“

„I chraň Pán Bůh. To se mi zdálo bejt nedůstojný, proto sem začal jen tak vokolo, vypravoval sem co a jak, co mám práce a jakou sme měli smolu. No, zkrátka, vo Jánovi, jak nám to proved. „

„Chudák!“ vzdychla Katuška.

„Všecko sem im vypravoval a starou Šípkovku to náramně dojímalo. Hnedky si utírala voči a litovala tě i mě. Ti syni potom vodešli k poklizení dobytka a my sme vosaměli. Přisedla si hospodyně ke mně ze strany a Šípek taky blíž a ptali se mě, esli jako vostaneš sama. Povídal sem — no chtěla by, chtěla, nemůže na nebožtíka zapomnět, ale nejni to možný, nebo já to zastávat nemůžu a Oldřich se musí voženit, tak sama taky nebude. Ale je z toho strach. Nebožtík byl z míry dobrej člověk, žádnej hubař, žádnej krobiján a cítil s ní — Bože nezapomenu, jak to bylo, dyž se Jeníček narodil! „

Slza — Katuška ji honem utřela.

„Tak máme strach, aby nelitovala. ,Inu, pravdu čistou máš,‘ povídá Šípek. ,My rodiče sme tu proto, abychme nad dětma bděli a vo jejich štěstí se starali, ale nejni to dycky v našich rukách. Taky já mám ty děti štyry, ale Pán Bůh dá, že to všecko zaopatřím.’ Potom dál vypravoval, že jednoho syna, řezníka, už že má ženatýho ve Vídni, céra má před svarbou a ti dva svobodní se taky neztratějí. Jeden má obchodní školu a druhej převezme doma formanku.

Bylo mi to skoro líto, má čtyry a daří se mu to dobře, já mám vás jen dva a eště se mi to hatí. Tak sme mluvili nahoru dolů, až

76$

starej na to káp, že jako by se ti šik ten Josef; že je náramně chytrej a vyčtenej člověk, je mu dvacet sedm let a v hospodářství se vyzná. Křivdit že žádnýmu nechce, ale sobě taky že křivdit nedá a že by si u nás dobře poradil. Hned mi taky řek, že by mu dal přínosu tři tisíce zlatejch a pár krásnejch mladejch fuksíků, že je na ně radost koukat.

Já povídal, že se mi nejedná vo ty tisíce, ani vo koně, ale vo hodnýho muže a von zase, že by za něj chcel ručit a doptával se ženy a konečně zavolal taky Josefa.

Mezitím rozsvítili a Šípková šla vařit večeři, ale my se do toho dali a jednali vo tej záležitosti až do konce. No, musím ti, holka, říct, že se mi Josef náramně líbí. Voči má jako nebožtík Jenda, ale obličej kulatej a červenej pěkně, jak pivoňka, a jaký má hustý, pěkný vlasy! Já si myslím, že by se ti líbil. To je, pane, chlapák! A zdá se bejt z gruntu dobrej člověk.“

Katuška těkala očima rozpačitě sem a tam a řekla pak popuzeně: „Ale Jenda to nejni — můj Jenda! „ a propukla v pláč. Tatík byl jako na trní.

„Ba arciť, no ale pomož si! Zbyhni ho a dám ti pokoj s inejma,“ řekl skoro uraženě.

„Tatínku, dyť se nezlobte,“ zaprosila Katuška, trochu zaleknuta, „dyž vy nevíte, jak mě pro Jendu eště srdce bolí! Dyž si spomenu, že bych měla s iným žít — íst — pracovat a — —“

dál už to nedořekla, „ale dyž chcete —“

„No, dyť já tě nenutím. Eště to ňákej čas vydržím. Ale že toho šípka je škoda pustit. Nemysli si, že sem dnešní a starýmu kamarádu sednu hnedky na vějičku! Zašel sem tam eště do hospody a jaksepatří sem se vyptal, no ale povídali všecko tak, jako voni. Přesvědčil sem se, že nelhali. Chlapec má přínos, do práce prej je jak lev. K tomu má obchodní školu, hloupej nejni.“ Katuška mlčela a teprve za chvilku řekla: „Pěkně vás prosím, tatínku, nechte mě rozmyslet. Třeba mě to samej napadne.“ Tatík byl svolný. Měl konečně dceru rád pro její důslednost. Protivily se mu vdovy, které, ještě byl nebožtík doma, už se těšily na nové vdávání.

77$

A Katuška rozmýšlela ještě velmi dlouho. Když přišel Oldřich, aby jí ve žních vypomáhal, vrhla se mu vstříc s pláčem.

„Vím to, že tatínek chce, abych se vdávala, ale já nevím, jak — já nevím, kerak si zvyknu na cizího člověka.“

Oldřichovi jí bylo líto. Pohladil ji po ruce. „Tak neplač a počkej eště. Budu ti tu hospodařit, pokáď se ti to nerozleží.“ „Ale ty se třebas chceš už taky ženit?“

„Ba ne. Nemám eště holku.“

A tak pracoval Oldřich u své sestry a vše šlo jakž takž. Minulo zase léto a přišla zima, ale tu už tatínek přišel a velmi přísně jí domlouval: „Oldřich by mi byl doma náramně dobrej, protože moje formanka hyne, dyž muším dělat v poli; a tobě to de taky jen tak tak! Heleď — dyť nejseš první vdova, která se vdává, je ich víc. Jenda vodpočívá a přej mu radost věčnou, ty žiješ a máš právo na další život. Jak budeš taklec? A jak vychováš děcko? Pamatuj si, že bez otce ze syna taky moc nebude. Josef Šípků čeká, ale dlouho už asi čekat nebudě. Má léta a může se leckam přiženit. Tak měj rozum!“

Katuška chvilku mlčela, ale potom tedy přivolila. „Tak mu napište, tatínku, ať teda přijede.“

Upřímně řečeno, stará bolest se už zacelovala. Katuška na Jana sice nezapomínala, ale život už je takový. Mrtví patří hrobu a živí životu. Byla mladá a svět kolem ní šel novým krokem.

Sousedův Frantík se oženil a také Tomáš Nechvílů, co se o ni ucházel. Najednou se jí zazdálo, že to opravdu v páru bude veselejší, že takový pustý život není ničím. Věděla to, že nesmí rodiče nebo Oldřicha stále poutat, a proto byla svolná.

A potom nanovo zaťukalo jaro. Sněhy tály a teplé větry povívaly. Katuška začala žít nějakým novým životem. Že už neplakala, spravila se trochu.

Přes zimu byla odpočatá a chutnalo jí jíst. Také si koupila něco na sebe a začala si hledět svého zevnějšku. Vypadala jako děvče a byla ráda, když jí to rodiče i cizí lidé říkali. Vyšla poprvé do polí a najednou jí bylo hezky a veselo. Cítila jarní van větérku a své mládí. Zaklokotalo to v ní čerstvou krví.

78$

Oldřich šel s ní a vedli Jeníčka.

Nad oranicí, ještě vodou ztěžkanou a tu a tam i sněhem pokrytou, zpíval už skřivan a z lesa také zahvízdal kos.

Na louce mládla vymrzlá travička a sedmikrásky v ní pučely, byly tam i blatouchy a Oldřich je Jeníčkovi natrhal. Chlapeček měl z těch žluťáků velikou radost. Sotva je držel malýma ručičkama a na Oldřichovi ještě loudil:

„Téču — kytičku — téču — kytičku! „

Místo strejčku říkal mu téču.

Z vršku polí stékala voda dolů na luka a naplavovala blahodárný nános; pod ní se to pěkně zelenalo. Hospodáři uvolnili vodě cestu — včera a předevčírem jich byla plná luka, s rýči a motykami vyhazovali ze struh staré bahno a pomáhali vodě na pažit.

Stromy nalévaly mízu — kluci už navrtávali břízy a zastrkovali brčka, aby se napili omamné šťávy.

Nebe bylo modrojasné, lesy dýmaly zhluboka a šuměly. Ráno mrzlo, ale ve dne bylo teploučko; také teď Oldřich rozepjal kabát a Katuška sundala šátek. Její pěkné kaštanové vlasy, spletené v korunku, na sluníčku se zatřpytily. Oldřich byl jejím důvěrníkem a jemu dnes vyprávěla velmi rozumně, že tedy vše odloží a vdá se.

„Jen jaký ten Šípek je a esli se mi hned na první pohled nezprotiví.“ Byla mladá a šlo jí také ještě o zevnějšek i osobní zálibu, ač tvrdila každému, i sobě, že se jí jedná jen o Jeníčka, aby ho měl druhý táta rád.

Potom se přibližovaly velikonoce a tu přišel tatínek z Petrůvky a přinesl Katušce psaní. To starý Šípek oznamoval, že přijde o svátcích se synem na námluvy. I když to čekala, bylo jí, jako by blesk z čista jasna uhodil; zapálila se a potom zbledla.

Ale brzy se sebrala a začala shánět, uklízet a běhat. Lidmila s pohůnkem sbírali kámen, ale ona s Oldřichem zůstala doma. Umývala, smýčila a uklízela.

Co tu byla na tomto Křenově statku, nikdy tak pečlivě neuklízela jako letos. Bylo po zimě všude plesnivo a černo. Trochu jim

79$

v kuchyni čoudila kamna, a tak bylo co čistit a umývat. Všecko nářadí dostalo se na náves k sádce, kde to Katuška umývala, vápnem a kartáčem drhla a Oldřich jí to pomáhal zpět do stavení nosit. Byl Velký pátek a včera všude vybílili; také zvenčí Oldřich dům podbílil a černý pruh při zemi sazemi omaloval tak, že to vypadalo náramně pěkně.

I v maštalích dělali pořádek, pasák musel očesat dobytek a Oldřich hleděl radostně na koně, kteří byli po zimě odpočatí a šelmovství jim hrálo v očích.

Hovězí dobytek byl také pěkný; kravičky měly na kýtách celé boule masa a srst na nich se pěkně svítila.

Slepice už teď hodně nesly a Lidmila měla na starosti dnes uvařit trochu vajíček, aby je připravili na malovnu. Katuška uměla podivuhodně vajíčka rýsovat. Bylo to pravé umění a každý se těm krásným kraslicím obdivoval.

Když dávala za svobodna Jendovi malovnu, chodili se chlapci z celé vsi na ni dívat.

Na to dnes nechtěla Katuška vzpomínat. Čekala ženicha — byla zase svobodná. Odpoledne přišla maminka, aby jí pomohla. Setkaly se vlastně spolu v kostele u Božího hrobu a maminka už byla odhodlána, že musí za Katuškou. Vždyť se to děvče strojí k velkému kroku, a při tom je rozum i ruka matčina nejlepší pomocnicí.

Radostně popadla babička klouče, Jeníčka. Hrál si s dětmi na návsi — na starost si ho brala Tonička Kociánová, které Katuška tu a tam něco za tu ochotu dávala. Začínal už také o fazole se zajímat a chtěl, jako větší chlapci, také do důlku cvrnkat. Všecka ta mládež, co si tam hrála, byla jako špačci. Křičela a hádala se. Měli vyvrtané jamky v zemi a fazole cvrnkali o všecko pryč. Větší hoši hráli kuličky. Ti, co hráli fazole, měli kovové vyrážky — buď to byl ještě starý čtyrák, nebo nějaká medaile starých vysloužilců — na těch si děti mnoho zakládaly a často se přely, kdo má tu vyrku lepší.

Přibylka se jim zasmála a povídala vesele: „Ať se mládí vydovádí!“

80$

„To sem ráda, maminko, že ste u mě,“ pravila Katuška, když se doma odstrojily a šaty do almary pověsily, „sem jakási popletená — ani nevím, kde mi hlava stojí, a je mi tak divně —“ „Inu, jakáž pomoc, mý zlatý děvče, jednou to podstoupit musíš. Jen byť chytrá a neboj se toho osudnýho kroku. „ Katuška si povzdechla. Jak měla tu svou statečnou a moudrou maminku ráda! Tak se jí zrovna ulevilo, že jí přišla pomoci a připadala si teď, že je docela svobodná — že nebylo žádné minulosti.

„Musíme si dnešky něco přistrojit,“ povídala maminka, „aby toho nebylo zejtra tolik. Ňáká drůbež se musí zabít a koření si utlouct do zadělání. Starej Šípek psal tátovi, že třebas přijede s nima taky Josefova sestra nebo ten mladší bratr, tak toť víš, aby bylo jídla dost.“

Oldřich měl zabíjet, co bylo třeba. Odsoudili starého velikého housera, kohouta, několik holoubat, pro něž Oldřich bezmála plakal a musela je zaškrtit maminka; sneseno uzené, které na půdě na tuhle chvíli čekalo.

Do večera pak ženské tu drůbež pařily a škubaly, takže byly do tmy na zápraží.

To koření už zbylo na zítřek. Maminka a všichni už spali, ale Katuška ještě seděla a zabývala se kraslicemi. Byla přitom hluboce zamyšlená a byť se, upřímně řečeno, na ty námluvy a všecko všude nakonec těšila, přece si také ještě poplakala.

Potom, než ulehla, dlouho se dívala do buclaté Jeníčkovy tvářičky. On jediný zůstal jí památkou po Jendovi — to byla živá a věčná vzpomínka — —

Ráno vstali všichni velmi brzy.

Venku panoval v noci slabý mráz, který vytáhl kalužky a kdejakou vlhkost a nadělal z ní po zápraží i dvoře malá zrcátka, ale sluníčko už, jako královna dne, stálo nad kopečky a vysmívalo se mrazu. Vědělo, že mu za chvíli jeho práci zničí svým jediným dýchnutím.

Lidmila s Katuškou byly od rána samý smích. To křišťálové ráno jako by je nakazilo svým zpěvem a svými úsměvy. Žertovaly

81$

a povídaly si samé veselé věci. Je přirozené, že Lidmila byla Katuščinou důvěrnicí. Z mladé vdovy, ještě donedávna poplakávající a trápící se, byla pojednou zase dívka. Minulost byla ta tam — dnes pohlížela radostně vstříc budoucnosti.

Když byl Oldřich hotov s poklidem, hned se musel dát do toho koření.

Mosazný hmoždíř jenom řinčel.

Katuška mu snášela, co bylo třeba utlouci — i cukr byl mezi tím, skořice, pepř, květ, zázvor, hřebíček — inu, jak se to vše jmenuje.

Jeníčka to velmi zajímalo. V košilce pobíhal kolem strýce a sahal buclatýma ručičkama do koření. Když viděl babičku, jak čichala k různým hromádkám toho koření, také si čichnul, ale nešťastnou náhodou pepře. A to jste měli vidět, co potom vyváděl. Kýchal a kýchal, až se na zem svalil, do pláče se dal a kýchal ustavičně.

Ženské ho ihned popadly, vodu na nosíček dávaly, ale Oldřich, byť malého synovečka litoval, smíchu se udržet nemohl. A Jeníček křičel a nožkama dupal, jako by ho na vidličky brali.

Naštěstí přišli kluci „s Jidášem“. Řehtali řehtačkami a klapali klapačkami, zpívajíce obvyklou:

{Jidáši, Jidáši, co jsi to učinil,

žes svého Mistra židům prozradil!}

Klučík je uslyšel a poslouchal. Zapomněl plakat, ač měl ještě očka zaslzená.

Běžel ke dveřím a byl všecek nadšen rámusem, který kluci dělali.

Museli mu také řehtačku půjčit. S pravým labužnickým požitkem si Jeníček zařehtal, ale jak už měl smůlu, uhodil se řehtačkou do bradičky a začínal natahovat znovu.

Katuška kluky trochu obdarovala a začala své klouče chlácholit.

Maminka zatím zadělávala na jidáše a bábovky. Třela a míchala těsto a podle svého tam všeho přidávala.

82$

Měla toho brzy plné necičky; byly dlabané, dělal prý je za svého mládí ještě tatínek Křenů.

„Jak to tak přijde,“ myslila si Katuška, „trůčky sou tady a tatínek je pryč a Jenda taky — —“

Než, marno vzpomínat! Je třeba se vzchopit a jít budoucnosti vstříc!

Těsto bylo zamícháno a nutno je už pouze vypracovat. U toho se všichni vystřídali — i Oldřich musel pomoci, protože vypracovat tolik těsta není žádná maličkost.

Dopoledne byly buchty hotovy. Stály jich všude plné plechy, pekáče a bábovky a vůně se linula až na náves. Lidé v Hrušové byli vzrušeni událostmi u Křenů a na mladou vdovu byli rozezleni. To byli ti, co by se rádi sami a nebo své syny přiženili na Křenův grunt — —

Odpoledne šla celá rodina na vzkříšení.

Před kostelem v městečku stály už prapory a mnoho dětí řadilo se v průvodu. Cechové čekali s baldachýnem, z kostela se ozývala hudba.

Katuška stála vedle maminky a byla ponořena do modlitby. Měla toho tak mnoho na srdci. V noci nemohla spát. Šly jí do hlavy nové, starostlivé myšlenky.

Padlo to na ni, jako ta tmavá noc na spící kraj. Což, bude-li ten Šípek tvrdý a surový člověk, bude-li zlý na Jeníčka? Oh, jak by při tom Katušce bylo?! Hrůza se jí zmocnila, až se zapotila. Musela peřinu odhodit, z postele vstát a po světnici se projít, aby se uklidnila.

A najednou jí napadlo, že to vše musí odházet, zpřetrhat, že v poslední chvíli Šípkovým vzkáže — ne — napíše — ne — to je pozdě! Zatelegrafuje, že si to rozmyslila, že se vdávat nebude!

Potom ulehla znovu, znovu se rozmýšlela, strachovala, hlavu si lámala.

Jak to udělat, aby mohla hospodařit, jak to zařídit, aby se nemusela vdávat!

Pak jí také napadlo, že bude nejlépe, když statek prodá, peníze Jeníčkovi uloží a půjde domů k rodičům.

83$

Na chvíli jí to bylo, jako blahodárná rosa; vyváznutí z úzkosti a strachu. Byla rozhodnuta a divila se sama sobě, že ji to nenapadlo dříve.

Ale za chvíli přišly jiné myšlenky. Co doma, a z čeho by žila, vždyť v Petrůvce to dostane Oldřich, ožení se, a jakou by to musel dostat ženu, aby ji tam snesla? A jak by se tam dařilo Jeníčkovi?

Nebylo by mu stokrát hůř, nežli ve vlastním, pod rukama cizího, třeba i trochu tvrdého muže?

Vše se znovu zřítilo. Ne, ne — není možné takového něco udělat!

Dlouho trvalo, než Katuška usnula a byla přesvědčena, že ji ráno bude bolet hlava.

Ale ráno? Jaké to bylo krásné ráno! Božíhodové ráno, plné sluníčka!

Noční chmury i zemní dech minul a s ním uletěly i noční příšery, svírající Katušku. Sluníčko ji teple políbilo a v tom polibku probudila se i její životní touha po štěstí.

Také její mládí zatoužilo po polibcích a Katuška se zachvěla.

Byla velice rozrušená. Bože, ty hodiny tak letí, možná, že už přijedou! Kdyby tak mohla jít radši s Oldřichem do kostela, aby tomu všemu ušla.

Starý Přibyl také chodil rozčileně a najednou si na něco vzpomněl: „Musím ti eště něco říct, Katuško, abys neřekla, že sem ti všecko nepověděl. Víš, Šípkoví sou už hodně na Moravě a tak je tam inačí nářečí. Nědy řeknou všelicos tak divně, že má člověk co dělat, aby si to honem v hlavě sesumíroval. My tady mluvíme eště jako v Čechách, ale tam už je to načisto moravský! „

Katuška se zalekla.

Ještě tohle! Představovala si, že bude mluvit právě tak, jako mluvíval Jenda. Představovala si, že tak nebo onak na ni promluví, bude to tím samým hlasem, jaký měl její Jeník.

A teď najednou tohle — —

„Jednou sem jel ze Znojma k Moravským Budějovicům a mimo všeho vostatního měl sem taky ve voze zajíce v pytli, za—

84$

vázanýho starým bičem. Vez sem ho tam ňákýmu pánovi vod soudu. Byl velikej jak nácek, byl střelenej do hlavy a předek neměl nic rozstřílenej.“

Přibyl vypravoval, ale Katuška poslouchala pouze jako bez duše. Hleděla do neurčitá, nitro jí trnulo divnou tísní.

„Na cestě sem našel kruchovku. Bylo mi líto i nechat ležet, nědy žebrák by se spokojil. Je to Boží dar, myslím si, nelituju, zastavím, slezu a seberu i. Vstrčil sem i do pytle k tomu zajíci a jedu dál. Ale ňák sem to udělal špatně. Za kus cesty mám ve zvyku dycky se vohlídnout, mám-li to všecko za sebou v pořádku.

Hlídám, ale vidím, že se ten pytel ztratil. Sec sakryš honem — hledám ve voze, hlídám zpátky, ale všecko nadarmo. Pytel pryč. Ale najednou jede za mnou druhej forman a ptá se, co jako tento — esli sem něco ztratil, on, že našel měch, zavázanej praskáčem, že v ňom byl břešťák a bandůr. Já povídám, to že ne. Že sem ztratil pytel, zavázanej bičem, v ňom byl zajíc a s ním kruchovka.“

Oldřich se rozesmál. „No, a jak to dopadlo?“

„I dobře. Přece sme se domluvili a já zajocha dostal.“

Tatík myslil, že tím Katušku rozveselí, ale ona byla stále zamlklá a smutná. Tatínkovo sdělení na ni působilo neblaze. Najednou se jí Šípek zprotivil. Raději kdyby se jim kolo zlámalo, aby nedojeli.

Mezitím však Oldřich odešel do kostela, ale sotva vyšel, hned se vrátil a byl celý upachtěný. „Jak du pěšinkou, vidím na vršku po silnici povoz — péráček s párem koní. To istě nejni inej, než Šípků!“

„Sakryš — honem se strojte!“ povídal starý Přibyl a už byl na půdě, aby vikýřem koukal do světa.

Panímáma kvapně vázala čistou kanafasovou zástěru a Jeníčkovi utírala nos a umouněné tvářičky; Katuška však poklesla na mysli i na těle; nohy i ruce jí zmrtvěly, dech se v ní zatajil.

Pantáta chvátal dolů a potvrdil, že to jsou oni a v rozpacích cpal a zapaloval fajfku, panímáma přiložila pod plotnu, aby

85$

podání úcty netrvalo dlouho a Katuška se potácela do světničky. Měla tam na posteli novou blůzku, kterou včera švadlena donesla; na bílé půdě červená a modrá kolečka. Rychle ji na sebe brala, ale nemohla třesoucíma se rukama ani háčky a babky nahmatat.

Však Oldřich, stojící už na návsi, viděl bujné spřežení mladých koní, na nichž se třpytily postroje a zvonilo vše jasnými a radostnými zvuky.

Byl by rád znova do statku běžel, ale povoz už u něj zastavil a starší pán, co v něm seděl, se ptal přívětivě, kde zůstávají Křenovi.

„Tady, tady, akorát sme před nima,“ povídal Oldřich zardělý a najednou celý udýchaný. Na patě se otočil a pádil do vrat, které dokořán otevřel a na háky připjal.

Povoz vjížděl už volněji a Oldřich povídal, přistupuje k němu: „Sem Oldřich Přibyl — bratr naší hospodyně. Vypomáhám í tady.“

Starý Šípek se přívětivě pousmál a řekl, že ho to těší, že tady je žena jeho a syn Josef.

To už se vyřítili všichni ze světnice.

Starý Přibyl křičel a křičel. Přibylka měla vysoký hlas, a když to nabrala, neslo se to ve vysokých tóninách. Křičeli také Šípkoví — jeden přes druhého. Koně byli znepokojeni, frkali a lekali se strakatých holubů.

Bylo nutno věnovat se jim. Oldřich to chtěl udělat sám, ale Josef ho varoval, že by je sám neudržel a místo po nevěstě musel hledět po koních; s Oldřichem je vypřáhli, vedli do stáje a teprve po chvíli se vraceli do stavení.

Josef kouknul na střechu a řekl: „Pane — tady máte těch vrkáčů! A jak pěkně strakatých!“

Oldřich měl radost. Podíval se na Šípka a už mu byl oddán.

„Mám holuby tůze rád,“ povídal, „a moc by mi to bylo líto, dyby tady u sestry vzali za svý. Zdá se mi, že už by to tu nebylo jako dřív.“

„Toť — toť —“ přikyvoval Josef, „taky mám ty vrkáče rád.“

86$

„Bude hodnej,“ usuzoval Oldřich, „bude. Má srdce k němej tváři.“

Ve světnici už panoval živý hovor. Obě matky měly správné vyřídilky. Nemohly si ani postačit odpovídat. Obě měly rády své děti a svá hospodářství, jak by si tedy nenotovaly?

Tatíkové zas byli v koních. Každý měl nějaké své zkušenosti a chtěli si to honem navzájem vypovídat. Když vešel Josef, sklopila Katuška oči a začervenala se, jako by byla ještě svobodná.

Pohlédla na Josefa jen letmo, ale neušlo jí, že je to chlap — ne sice tak vysoký, jako byl Jan, ale ramenatý a sporý. Měl pěkně kulatý obličej a velké oči.

Podala mu ruku a něco řekla, co jí nerozuměl. Také sama ani dobře nevěděla, co. Bylo to asi nějaké přivítání.

Josef jí ruku stisknul a potřásl. Oba upadli do velkých rozpaků, i ostatním se nit hovoru přetrhla.

Naštěstí tu byl malý Jenda, který spasil situaci. V záhybech máminých sukní vykukoval na hosty a schovával se, jakmile se na něj podívali.

Josef mu byl z duše povděčný. Honem se k němu naklonil a konečně si sedl na bobek a nabízel mu své ruce.

„Tak co, ty malý klučino — šel bys ke mně? Šel?“ Jeníček se však odtáhl a skoro se dal do pláče.

Josef ale rychle vyskočil, šel k matčině brašně a nesl mu nějaké balíčky.

Katuška zatím také k dítěti přisedla a říkala rozechvěle: „Neboj se, von tě ten pán nevezme.“

Když mu Josef podával své balíčky, nechtěl klouček po nich sáhnout. Musela mu Katuška domlouvat a tím vyplnila chvíli trapných rozpaků.

Jeníček si dal konečně říci: sáhl po prvním balíčku, pak po druhém a hned jich měl plné ručičky.

„No, poděkuj,“ pobídla ho Katuška, a na Josefa se pousmála. Malý něco zažvatlal a už utíkal do koutka, aby své bohatství prohlížel a ochutnával.$

Katuška se po něm rozpačitě ohlížela a znovu u něj hledala svou záchranu. S velikou horlivostí se jala Josefovi vypravovat, že je klouček ještě nezpůsobný, že ho s babičkou trochu rozmazlily a jak nevyjde mezi lidi — —

Josef přikyvoval a stejně horlivě povídal, že má děti tůze rád a že se mu Jeníček zdá velmi chytrý a zdravý.

Katuška měla z té chvály radost. Oči se jí zatřpytily a úsměv stal se teplejším a srdečnějším. Při hovoru si rozpačitě pohrávala svými granáty a hleděla na Josefa jen chvilkami a nesměle.

Mezitím nesla maminka úctu — čaj, buchty, které voněly skořicí a květem, a rum.

Při svačině se mluvilo sem a tam — doptávali se jedni druhých.

Paní Šípková pátravě koukala na Katušku a Přibylka zas na Josefa, mužští povídali o polích, jak to kde rodí.

Přibyl objasňoval, že sice tam u nich je lepší kraj a lepší úroda, ale chleba že je všude o dvou kůrkách a všude zem Páně. Šípek horlivě svědčil a Josef propověděl, že se mu tady v horách náramně líbí, že je tu takový čistý vzduch a nebe blíž.

Tím se zavděčil Oldřichovi, který svůj kraj vroucně miloval a byl s ním jako srostlý.

Zatím už staří zase přešli na místní poměry a Šípek se ptal, kam tady chodějí do kostela a projevil přání, že by se také mohli teď do kostela podívat.

Josefovi se sice víc líbilo tady, v útulné světnici, ale nechtěl odporovat; proto Oldřich zapřáhl do bryčky a hned nasedli. Ženské zůstaly doma a v duchu si chválily, že zatím dobře uvaří oběd.

Potom se bavily s paní Šípkovou a dobře se už seznamovaly. Té se u Křenů líbilo, hlavně ovšem se jí zamlouvala mladá hospodyně. Mateřským bystrozrakém vystihla, že je to nejenom dobrá hospodyně, ale i dobračka skrz naskrz a že v ní také není žádné lakoty.

Na plotně se vařilo a škvířilo, líbezná vůně se linula domem a malý Jenda pomalu rozvazoval a začínal švitořit.

88$

Kdo by nebyl unesen dětskou roztomilostí? I paní Šípková brzy měla klouče v náručí a líbala mu plné, červené tvářičky.

V poledne přijeli muži a brali se hned do světnice.

„Tož se mi zdá, že su tu jak doma,“ povídal Josef, rozhlížeje se po útulné světnici. Katušce připadalo jeho nářečí trochu divné, ale zamlouvalo se jí. Bylo to zajímavé a v duchu se musela sama svým obavám usmát.

Jak byla bláhová, že se toho lekala!

Oldřich šel k poklidu a ostatní zase hovořili a teď se mnoho zabývali rozkuráženým Jendou. V balíčcích od Josefa našel mimo cukroví i dřevěného koníčka a malou pistolku a to bylo, co jej s hosty spřátelilo.

Ukazoval, co umí, a stával se skoro notně rozpustilý.

Josef jím byl zaujat. Viděl sice, že je děcko příliš bujné a také dost neposlušné, ale nezazlíval to ani jemu, ani Katušce. Věděl, že ta ženská přísnost není s to klučinu spoutat. Znal to sám z vlastní zkušenosti, co uměl vyvádět, byl-li otec kolik dní na cestách, a jak se choval, byl-li doma. A přece od tatínka býval méně bit, než od matky.

Katušce seděl ze strany tak, že si ji mohl docela dobře prohlédnout.

Nu, darmo zapírat, Katuška se mu moc líbila. Byla jemná — jiná, než ostatní selské dcery, co jich znal. Měla štíhlou postavu, takže si musel připomínat jejího synka, aby si uvědomil, že už není pannou. Její velké oči byly lesklé a měly čisté bělmo, ústa, plná zdravých zubů, byla tak půvabná.

Jedla málo, zabývala se kloučkem a hleděla chvílemi jako úkradkem na Josefa.

Ani ona si nemohla zapírat, že Josef jí je docela příjemný a hlavně to se jí líbilo, že si počínal jako vzdělaný člověk. Cítila jeho duševní převahu, a to mají ženy rády. Vzbuzuje to jejich úctu. Mluvil sice moravským nářečím, ale nikdy se v řeči nezarážel, jako třeba sousedův Franc, nebo vdovec Jíra ze Suchého Důlu, kterého jí také dohazovali. Mluvil plynně a měl příjemný hlas.

89$

Také měl pěkné oči, ale ne modré, jak jí tatínek povídal. Katuška zjistila, že je hnědooký a uvědomila si, že se jí hnědoocí lidé vždy líbili.

Oběd byl výborný. Josef by byl ještě jedl, ale bál se, že by mu to nesloužilo ke cti. Proto se krotil. Zato starý Šípek si sloužil a silně jídlo pochvaloval. I paní Šípková neskrblila chválou. Po obědě se ještě rokovalo a pak se všichni usnesli, že by bylo dobře jít trochu na procházku a provést hosty po polích.

Maminka Přibylová zůstala doma s Jeníčkem, který z toho skotačení usnul a Oldřich také tu měl práci.

Katuška se oblékla, vzala si sváteční kabátek přes zástěrku a na hlavu černý tibetáček s červenými růžemi.

Šli potom záhumenicí vzhůru do vršku, kde měli hlavní tratu polí a také louky.

Josef se nutil do celé pozornosti, aby zvěděl, kde co mají a v jakém pořádku osévají, ale ve skutečnosti ho to moc nezajímalo. Víc se mu líbilo bavit se s Katuškou a dívat se přitom na ni.

„Chudák, ten nebožtík,“ myslil si s jakousi úctou, „takovou hezkou ženu tu nechat a jít — to muselo být strašné.“

Starý Šípek byl spokojen. Líbilo se mu tu vše, vdovička i hospodářství.

Hned na dvoře se rozhlížel zálibně; obytné stavení, maštale i stodola, všechno bylo zděné a kryté prejzovými střechami, dvůr byl prostranný a zápraží z velkých kamenných ploten; bylo tak rovné, že si dobytek na žádný pád nohy polámat nemohl.

Na dvoře se dalo pěkně vozem obrátit a to cenil starý Šípek velice. Věděl, jaká je to práce, nutno-li stále vozy nadsazovat a obracet.

Také dobytek ve stájích byl záživný a ne starý. Krávy byly na první pohled dobré dojky.

Za humny byla zahrada, jen zpola ohrazená, ale plná stromů, starých štěpů a hrušek tam stály celé řady; i mladší stromky tu byly vysázeny.

90$

Za zahradou se Přibyl rozmýšlel, kterou cestou by se dali, že mají dvě velké traty pozemků, ale Katuška chtěla jít cestou, že by si mezemi příliš boty zablátili. Nesla v náručí svěcené palmy — kočičky a vypučelou střemchu, jalovec a lísku — to chtěla nahoře do žita zapíchat.

Cesta byla pěkně tvrdá a z obou stran běžely dosti široké meze.

Z druhé strany měli pole Duškovi. Také byla pěkná, ale Křenovým se nevyrovnala.

Šípkovi se pouze nezamlouvalo, že je tu tak mnoho kopečků — samý pahorek. Politoval přitom dobytek i lidi, že je tu těžká práce, ale Josef tu byl hned s odpovědí, jemu že se to zrovna líbí, že je tu zdrávo a trochu těžká práce že jde člověku k duhu.

Když přišli až na konec té dlouhé traty pozemků, viděli krásně na les a cítili jeho pryskyřičnou vůni. Ach, jak silně voněla! Les šuměl zdaleka a zval k sobě stinnou náručí.

„Pudem taky do lesa, ale na druhou stranu,“ povídal Přibyl, „abychme vám vokázali taky ten náš les.“

A začal vyprávět, kolik je tam dřeva stavebního a kolik k poražení na palivo.

Katušce se valně nechtělo, protože jí bylo líto střevíců. V lese byl vřes a mech a od toho se člověk zrousá.

Ale copak mužští! Je jim to jedno a tak se musela i ona podrobit. Kráčeli potom při pokraji lesa, mezi vysokými smrky a košatými borovicemi.

Potom přišli k druhé trati pozemků, která měla vhodnější polohu. Byla rovinatá a zelenalo se na ní mladé žitečko. I do jejího středu zanesl Přibyl kočičky a žehnal je nábožným povzdechem.

Na cestě byl březový háječek a v tom utrhla Katuška pár fialek. Podala je Josefovi a zarděla se. Poděkoval něžným úsměvem.

Úsměv měl příjemný, to se musí říci. Slušel jeho malým ústům pěkně.

93$

Starý Šípek se podivoval, že je mezi tratou Křenových kus cizího pole a politoval, že to není sceleno. „Pane, to by byl pěknej lánek, dyby eště to prostřední bylo vaše,“ povídal.

Přibyla to zamrzelo, ale Josef hned řekl, že to nic nevadí, že příjezd k polím je dobrý, a tak co na tom. Ostatně, kdyby se dobře hospodařilo, že by se mohl ten kus někdy vykoupit.

Zvolna se zas vrátili ke vsi, ale jinou stranou. Když měli už boty umazané, bylo to Katušce jedno, a proto se tomu podvolila a šla s mužskými po druhé mezi. Přišli teď na silnici a na náves. Tam bylo živo jako o pouti. Lidé i děti tu postávali a přecházeli; každý byl zvědav na Šípkový a mnozí všelijak je posuzovali. Duškův František díval se prve ze stodoly a byl velmi rozezlen, že se Katuška přece vdává, ač jemu dala košem a řekla, že zůstane tak.

Tetky se obdivovaly mladému Šípkovi, že je hezký a mladý, a záviděly Křenové.

Katuška opustila mužské a běžela rovnou domů, zatímco oni si ještě prohlíželi náves. Spěchala, aby jim svačinu přichystala dříve, než půjdou na druhou stranu do lesa a k rybníku.

Druhý les udělal na oba Šípky velký dojem. Byl urostlý a na rozdíl od mnohých selských lesů velmi uchovaný.

Starý pochvaloval, ale mladý šel po boku Katušky tichý. Les na něj působil pokaždé zadumaným kouzlem tak, že musel umlknout. I Katuška mlčela. Poslouchala tatínka, jak vpředu povídá Šípkovi: „To se ví, že byli dobrý hospodáři. Starej, to byl — dej mu Bůh radost věčnou — náramnej člověk a mladej — no, mladej se tak přičiňoval, až se sedřel ke smrti.“

Povzdychla zhluboka.

Josef to zaslechnul. Potom šli nízkým podrostem, v němž bylo notně vlhko, ale tím víc voněl éter.

Mladinké smrčky již nasazovaly na nové, zeleňoučké výhonky s jemným, jako vlasy měkkým jehličím.

„Jak je ten jarní čas pěknej,“ povídal mladý Šípek, „všecko mládne, i ten les.“ Katuška mlčky přikývla a myslila si: „Je to možný, aby taky člověk znova kvet — a — miloval? „

94$

Když vyšli z lesa, ukázal se jim úchvatný požár západu. Vše bylo samý oheň a samá krev. Sluníčko už se dotýkalo země a vrhalo kol dokola zlaté šípy svých posledních pocelů.

Starý Šípek si chválil, že jsou doma.

„V tom jarním vzduchu člověk zemdlí — su rád, že su doma a že včil sedím,“ řekl.

Katuška a Oldřich šli potom k poklidu.

Ve světnici zůstali Šípkovi s Přibylovými a tak se mohli domluvit.

Však toho bylo třeba. Zítra mají odejet, nu, a kdy je chvíle příhodnější, než večer?

„Tak se do toho musíme včil pustit,“ povídal starý Šípek, „co myslíš, Josefe, a co ty, kamaráde?“

Josef řekl, že se mu tady všechno líbí, a měl přitom tak opravdové oči, že mu to všichni věřili, ale bojí se, zdali se bude také paní Křenové líbit — že snad má malý přínos — nebo —

Vtom vešla Katuška jako na zavolanou a jak zaslechla poslední slova, začala se třást a tváře jí hořely.

„Jedná se tu asi nejvíc o to malé děcko — Jeníčka,“ pokračoval mladý Šípek a obracel se na Katušku, „vím, že vám všem k srdci přirostl. Je mi ho líto, že chudinka vlastního tatínka sotva poznal. Kdyby se to uskutečnilo, že by si mě paní Křenová vzala, tak už včil slibuji, že bych ho měl jako své vlastní. Vy mě, můj tatínku i maminko, znáte, že nejsem žádný hubač a že bych nemluvil, kdybych za to ručit nemohl.“

To byla velká řeč a ženské se po ní jako na povel pustily do pláče.

Chvíli bylo ticho, až starý řekl: „Ale pro pána krále, dyť nejsme na žádném pohřbu, ale na námluvách!“

„Prosím, ať se paní Křenová vysloví,“ povídal Josef trochu zaraženě.

„Pane, ta vám toho moc nepoví,“ zasmál se starý Přibyl a byl rád, že může své pohnutí něčím zakrýt. „Je jako máma. Pláč na krajíčku a slova aby z ní pumpoval. To teda musím říct, že se nikdá nehádá — jen si popláče a fertik!“ dodal a znovu se zasmál.

95$

„Musím mluvit za ni. Vy povídáte, esli se nám nebude zdát toho vašeho přínosu málo. Vo tom nejni ani řeči. Na nic takovýho se neptáme: nám se jedná hlavně vo přičinlivýho a mírnýho člověka. Pilný ruky je tu třeba a dobrýho slova. Katuška byla na pěkný zacházení zvyklá a těžko by to nesla, kdybyste byl na ni ňákej krobián. A jak povídáte, hlavní je tu dítě.“ Starý Přibyl nejevil tolik citu, ale teď také nemohl. Dýmka mu hasla, proto rychle bafal a vypouštěl velké oblaky, na něž mohl svést, že se mu oči zarosily.

Přibylka se také ozvala, ale řeč jí šla špatně. „Je mi to moc milý, že se zmiňujete tak pěkně vo tom dítěti,“ řekla a vlasatou hlavičku svého vnoučka objímala a hladila, „dyť je to sirotek a za nic nemůže. Možná, že přídou eště děcka iný a dyby mělo bejt tolec vodstrkovaný — to by Katuška tůze těžko nesla. „

Josef chtěl něco namítat a vskočil jí do řeči, ale hned slušně umlknul, vida, že chce pokračovat.

„Já vím, že se to nedá vnutit,“ pokračovala Přibylka a znovu začala plakat, „krev nejni voda a její právo je svatý. Ale může se to zatajit. Nědo to nedokáže — dá to najevo a potom je sirotek chudák! Děti z druhého manželství si na něj taky troufají a konečně dostanou na svou stranu i matku. Najednou dělá hromosvod — všecko vodnese za ty druhý, i za čeládku. „

„A to zas ne. To ne!“ zvolal Josef a zapálil se. Nemohl to pochopit, jak by mohl být takový.

I Katuška vztáhla po svém chlapečkovi ruce a přitiskla ho k srdci.

„Tak teda, Katuško,“ povídala stará, „se rozmysli a mluv. Toť víš, nejčky to de do živýho.“

Katuška zápasila s velkými rozpaky, ale potom zvedla hlavu, aby nemyslili, že je tak hloupá a neumí promluvit s lepšími lidmi. Vždyť, Pane Bože, také chodila do školy a všelicos i teď z knížek si vyčetla.

Proto kurážně řekla: „Pane Šípek! Vaše řeč se mi líbila, právě tím, že ste mluvil především vo mým drahým chlapečkovi. Dyž myslíte, že to dodržíte, tak si vás tedy vemu. Nechci se už ani

96$

chvilku rozmejšlet, protože hospodáře potřebuji a Jeníček taky otce. Toť víte,“ dodala a pokrčila rameny, „neznám vás a ste mi cizí, ale ručí mi za vás váš otec, kerej je mýho tatínka starý kamarád. Tomu věřím a myslím si, že budete hodnej.“

Šípek byl dojat. Podával jí ruku. „Tady je má ruka — Katuško — a mé čestné slovo — tož mi věřte. Zklamete-li se ve mně, tedy mne vyženete a já už se k vám hlásit nebudu.“

Katuška vložila svou ruku do jeho, ale padl na ni nový strach, a proto si chtěla nechat zadní vrátka dokořán. Řekla tudíž nejistě: „Počkejte eště do rána. Budu přemejšlet a modlit se a potom teprva načisto vám vodpovím.“

„Jak podivné jsou cesty Páně,“ povídal starý Šípek, „jakživ bych si byl nepomyslil, že se taklec spřátelíme. Víš, kamaráde, jak jsme se prvně sešli?“

A oba tátové se dali do vzpomínek.

Potom odešla Katuška uspávat své klouče, které bylo už mrzuté a oběma ručkama žmolilo svůj malý nosík.

Rodiče tak opět osaměli a dali se do toho všeho znovu. Šípek chválil nanovo hospodářství a těšil syna, že si může hodně zahospodařit, bude-li pilný a byť zdejší pozemky jsou horší, než na jejich straně, že přece se na nich dá dobře pracovat.

Potom také mluvili o svatbě a všichni řekli, že by rádi, aby to bylo brzo.

Přibylovi pověděli otevřeně, že je to už zmáhá a Šípkovi také, že je Josefovi přes dvacet osm, a tu že už je také čas.

Pak ženské ustlaly a vše se odebralo ke spaní. Katuška postoupila oběma panímámám svou postel ve velké světnici a sama šla s hošíčkem do komůrky vedle. Na druhé straně v sedničce, kterou používala za místnost parádní, ustlala oběma Šípkům. Pane, tam bylo krásných peřin, až se na ně srdce smálo, a jedny měly také bílé povlaky. Tatínek spal v kuchyni a Oldřich v maštali na palandě.

Katušce se zdálo, že už jí je snáz, že se konečně rozhodla, a ulehla spokojeně; spát ale zase nemohla.

97$

Dnes však už to nebylo bolestné vzrušení a vzpomínky na Jendu. Také ji rozráželo horko a nepokoj, i dnes musela vstát a chladit se u okna, ale už neplakala.

Oči se jí leskly a tváře zardívaly.

Byla to nová touha po životě.

Dopoledne, než Šípkové odjeli, řekla Josefovi, že se tedy rozhodla a že je ochotna stát se jeho ženou.

***

Když se stromoví rozzelenalo a jaro všecky své krásy vhodilo do klína přilétnuvšímu létu, prožívala Katuška novou dobu lásky.

Bylo po svatbě a ženich se přistěhoval s párem mladých fuksíků a na novém žebřinovém voze s pěkným zánovním nábytkem. Měl i peřiny a vše novotou jen vonělo. Starší nábytek byl tedy vystěhován do sedniček a komůrky, ostatní na půdu, a světnice byla zbrusu nová — měkká a světlá. Nebyly tu už lavice, ale parádní židle s vyřezávanými vložkami.

Také starší koně přišli pryč. Nový hospodář je poslal svému otci, aby mu je prodal, jemu že stačí koně mladí.

Katušku to poněkud zabolelo. To byli koně Janovi, s nimi on jezdil a oral — ale co platno. Uznávala, že Josef má pravdu.

Také Oldřich se s Katuškou rozloučil. „To seš ráda, že se mě zbavíš, co?“ smál se jí. „Ty máš teď inýho pomahače, co pak je do mne!“

Tak se vše změnilo, zůstala tu pouze Lidmila, ta věrná duše, jako památka zašlých časů.

Svatba nebyla hlučná — dělalo se jen tak něco kvůli sousedům, aby se neřeklo, že jsou lakomci a nepřejí nikomu té závěčky. Závěčka, to je v tom koutku pahorkatiny něco pro ženaté svatebčany, a tak jim chtěli vyhovět.

Potom se začalo pracovat a hospodařit a šlo to dobře.

Byl májový čas, a krásný čas. Josef si přivedl mladšího čeledína, který mu byl nápomocný, a tak hnedle byly nasázeny brambory a vše v pořádku.

98$

Nový hospodář byl dobrý, ale rázný, vše muselo jít. Ráno časně vzhůru a večer brzy na odpočinek. V jídle si nevybíral, ale muselo být slušné, aby odpovídalo těžké práci.

Malý Jenda nechtěl napřed o novém tátovi ani slyšet, ale konečně se mu také přiklonil. Josef byl v nitru veselý člověk. Uměl s ním laškovat a smát se; házel někdy svým pastorkem, až Katuška trnula, aby mu něco neudělal a bral ho s sebou i do pole, půjčoval mu konce opratí a smál se, že z něho vychová takového koňaře, jako je sám.

V poli si Jeníček hrál, až tam často usnul.

Potom ho přikryl svým kabátem, aby ho mouchy neštípaly, a pracoval chutě dál.

Byl právě máj a na návsi u Mariánské kapličky májové pobožnosti. Po celé večery zněl tam nábožný zpěv a Katuška se ho také účastnila.

Dříve poklízeli u Křenů dlouho do noci, teď byl jiný pořádek. Vše muselo být hotovo skoro za světla a Lidmila si to nemohla vynachválit.

Vůbec vše šlo velmi hladce, a nebylo tolik dření, jako za hospodářů Křenových.

Josef byl samý smích a ustavičně si pohvizdoval. Kolem Katušky se rád otáčel a nejednou se s ní dal po světnici do tance. Tanečníkem byl znamenitým, a když měla chasa v Hrušové máj, nedal si říci, musela si Katuška vzít světlé šaty a jít s ním k muzice.

Byla trochu rozpačitá, ale když to chtěl — —Věru, vždyť byla ještě mladá a tím zatančením se v ní teplá krev až k varu rozproudila. Cítila z tance rozkoš a v náručí hezkého, zdravého Josefa jí bylo pěkně. Věděla, že se na ně lidé dívají a ženské jí ho závidí.

Josef se brzy s celou vesnicí seznámil. K sousedům byl srdečný a účinlivý, ať kdo co potřeboval a od něho si chtěl vzít, nebo obilí vypůjčit, hned byl plný ochoty a každému rád půjčil a pomohl.

Když se vypravil také do hospody, bylo to Katušce divné a skoro ne zrovna vhod, ale on ji uklidnil. „Dybych pořád seděl

99$

doma, zprotivil bych se ti. Budu-li vypravovat, co je ve světě novýho, budeme se spolu smát.“

Když odcházel, usmál se na ni a ještě do okna jí rukou zakýval, a když přišel, vzal ji do náruče a líbal.

A druhého dne uměl tak zajímavě vypravovat a smát se, že se Katuška brzy s těmi jeho výpady do hospody smířila.

Přesvědčila se ostatně velmi brzy, že tam málo pije, karty vůbec nehraje, že se mu jedná pouze o popovídání se sousedy. Velmi také Katušku překvapilo, když si předplatil noviny. Začaly denně chodit, a to byla nějaká dobrota! Večer po práci, nebo v neděli na zahradě, přečetl Katušce nějaký článek, jak se kde milenci z lásky pomordovali, jak se lupiči někam vloupali, jak někde ohněm lehla celá ves, jak matka zabila dítě — —

Sám četl také pro sebe a mnoho o tom se sousedy hovořil. Byly to věci, kterým Katuška nerozuměla, ale ctila pro ně Josefa; viděla, že ví mnohem víc než ona.

Pouze jediné tu bylo, co ji trochu pobolívalo. Josef po čase řekl, že malý Jenda je velký svévola a že ho příliš rozmazlily. „To se mu tak nemůže nechat,“ povídal rozumně, „co by z něj rostlo? Myslí, že svou hlavou může všecko prosadit a nejni to pravda. To se jistě nebudeš na mě zlobit, dyž ho okřiknu!“ Katuška řekla, že ne — ale to se jí řeklo! Když na to přišlo, že Josef na Jendu houknul, zařízlo se jí to do srdce jako nůž.

Skutečně to nebylo někdy s Jeníčkem k vydržení, to uznávala. Často chtěl Josef něco vypravovat, nebo dědoušek, přišel-li k nim na besedu, či někdy soused pod jejich krov zavítal, ale pro malého neposedu neslyšeli svého slova.

Jenda buď lomozil židlemi, které před sebou strkal, nebo sám chtěl vést slovo.

Neposlouchali-li ho, nebo napomenuli, aby mlčel, dupal nožkama, křičel a tahal mámu za šaty.

Umínil si, že chce jablko nebo buchtu a vedl svou, že host byl unaven a domácí nespokojeni, že si nepohovořili.

Dědoušek Přibyl se také vadíval a nejednou na klouče zhurta houknul, ale to byl dědoušek. Tomu to Katuška nezazlívala.

100$

Byla přesvědčena, že má hošíka rád. Ale otčím — to bylo horší. A Josef měl takový hlas, že se při jeho křiknutí světnice otřásla.

Když poprvé na Jendu křikl, zůstal kluk jako zkamenělý. Ustrnul a zbledl, ale potom propukl v pláč a křik, hnal se k mámě a nechtěl se na otce ani podívat.

Katuška se chvěla. „Tak zhurta ne — tak ne —“ prosila muže, „mohlo by se mu z leku něco stát. Což dyby dostal ňákej psotník!“

„I neboj se,“ usmál se jí a hned na obrátku byl zas dobrý, „nic se mu nestane. Náš tatínek, zahřměl-li na nás, tož jsme leknutím zkoprněli, a jsu tu podnes. To je zdravé a potřebné. Náš tatínek mnoho s námi nebyl, ale báli sme se ho jako ohně. Když nám jednou naprášil, tož to stálo za to!“

Nejednou se stalo, že Katuška nad mužovou příkrostí k chlapci zaslzela. Jenda by se byl nikdy na něho tak neosopil. Zakazovat mu to nechtěla, protože tatínek Přibylů velice Josefa právě pro to chválil, ale měla nad tím skrytou bolest.

Jenda se nového táty bál, ale přitom ho měl tak rád, že se ho držel a více k němu lnul, než k matce.

Josef s ním v dobré shodě vyváděl různé komedie a to děti mají raději, než stálé laskání.

Někdy si Katuška tvrdila, že to nic není a že to nic nevadí; však, že Jenda je opravdu umíněné dítě a potřebuje toho pokárání. Jindy však, vzápětí poté, co Josef na kloučka spustil, připadala si před nebožtíkem Janem jako provinilá a vyčítala si, že to nemá trpět.

Jinak byla šťastná. Mírná a tichá láska Janova byla u přirovnání k milování Josefovu jako podzimní větříček proti letnímu žáru. Josef byl v každém ohledu prudký člověk a co cítil, dával bouřlivě najevo. Měl Katušku rád a snažil se, aby to věděla.

Tak odbyli letos senoseč a žně téměř hravě. Katuška nic nezkusila a nešlo jí to ani do hlavy, že už je po žních a když se mlátilo, šlo to s veselostí a smíchem.

Josef trochu přijednal a ručně vymlátil pouze k setí. Ostatní mlátili žentourem a šlo to krásně.

101$

Také podzimní práce — vožení hnoje a kopání bramborů — nebylo žádným namáháním. Josef oral a sel — vypůjčil si stroj a bylo to rychle.

Katuška si moc libovala a tatínek Přibylů se mohl udivit.

„Inu, člověče — ty seš náramnej chlapík,“ podivoval se, „děláš, jak bys tančil. Žádnou práci u vás nejni cejtit.“

Josef byl náramně spokojený, že ho chválí a smál se: „Dyť to nic nejni! „

Hospodařil radostně a vesele a byl samý dobrý rozmar.

Jednou šel s Katuškou do kostela a zastavil se u hrobu rodiny Křenový.

Katuška se modlila a on pozoroval hrob — kříž — a četl nápis. Cestou domů povídal: „Takovej špatnej kříž tam nenecháme. Někde mají na hřbitovech tak krásné kříže. Ať vědí, že nejsu ňáký lakomec.“ A objednal nový, pozlacený kříž a dal ho nad hroby umístit. Katuška byla pohnuta až k slzám a pověsila se mu na krk.

Na počátku zimy začala Katuška drát a to bylo u Křenů veselo. Říkalo se tam stále u Křenů, ač teď hospodařil Šípek, a ten si dal připsat i malého Jeníka. „Nemusí ani vědět, že nejni můj,“ povídal při tom připsání Přibylovi, „tak to bude nejlepší.“

Katušce sice připadalo, jako by ho Janovi odcizili, ale nemohla proti dobré vůli Josefově vystupovat.

Při tom draní Josef vypravoval a četl a smál se tak vesele, že hnedle získal i ty, co na něj ještě předtím nevražili.

Katuška byla v požehnaném stavu. Trochu marodila, ale on se jí smál, dobíral si ji a také, bylo-li třeba, politoval. Měl z toho velikou radost, a když přišli Přibylovi, už si je za kmotry zamlouval.

Katušku to zpočátku zarazilo, že přijde nové dítě — lekla se o Jeníčka, ale maminka jí moudře pověděla: „Snad bys nechcela, abyste vostali tak? Dyť von má na vlastní děcko právo, dyž tak pěkně zachází s nevlastním.“

„Dyby byl kluk,“ říkal Josef vesele, „tak se zblázním radostí, a bude-li děvče, pominu se taky.“

102$

Katuška měla štěstí. Byla jednou z těch bytostí, které jsou stále milovány. Měl-li ji Jenda rád, Josef se v ní zhlížel. Láskou pro ni byl jako zaslepen.

Vánoce měli toho roku veselé, tak veselé, jako nikdy. Přijel k nim Josefův mladší bratr a přivezl plno nevídaných cetek a Josef šel do svého lesa a uřízl tam stromeček, aby ho Jeníčkovi nastrojili.

Katuška to ještě ani neviděla a byla tou láskou ke svému dítěti okouzlena. Josefovi by byla vše k vůli udělala, co mu jenom na očích viděla.

Tak se usídlilo u Křenů štěstí — nové, pevné a zdravé štěstí.

V dubnu se narodil klouček. Přiběhl na svět jako po drátku, byl zdráv a Katuška do týdne jako křepelka. Říkali mu po pansku — Ládíček.

Lidé jim to trochu zazlívali, ale pak měli i u Dušků a u Pekárků Ladislavy.

Však nebylo na Ládíčkovi dosti — do roka měli Pepíčka a za dvě léta Elišku.

Lidé se mohli udivit. Dřív byl Josef Josífkem, ale teď byli po vsi sami Pepíčkové a samé Elišky.

Panímáma Šípková jen kvetla. Tváře se jí červenaly a boky se jí začínaly houpat. Náramně jí to slušelo a Josef se smál: „Vidíš, jak sem tě spravil? Bylas jako umučení — ale já su náramný pašák. Je vidět, že se máš při mně dobře!“

A měla se dobře. To se nedá zapřít. U Šípků měli všeho. Pytle mouky a všecka „šublata“ plná toho Božího požehnání, hrnce másla a dvakrát za zimu zabíjeli krmníka.

Potom bylo sádla a masa dost a dost. A nebylo u nich ani lakoty. Kdo sem přišel, pojedl a poseděl; každému bylo popřáno.

Lidmila tu stále sloužila a byla členem rodiny.

Jenda už chodil do školy, ale svou hlavičku měl stále ještě.

Uměl se pod klapky podívat a zaškaredit se a co chtěl, to také prosadil, ať to bylo jak chtělo. Kdyby se nebál otce, nikdo by s ním nic nesvedl.

103$

Josef to s ním uměl. Sice ho nikdy nebil, ale dokud Jenda nepoprosil nebo slušně nepožádal, potud mu máti chleba ukrojit nesměla a sám také mu odepřel, co by ho těšilo.

Jenda nerad prosil. Dovedl půl dne v koutku „trucovat“ a raději nejíst, než by řekl — maminko, prosím vás.

„To se musí zlomit,“ říkal Josef, „nechat mu to, pokazili bysme ho dočista. Jak by obstál ve světě?“

Katuška a Lidmila by mu byly povolily, aby tomu vzdorování ušly, ale Josef ne. Tak byl nad tvrdou tou hlavou přece vždycky vítězem. Když jeho kluci jen maloučko poodrostli, přinesl si z lesa pěknou březovku a nechtěli-li poslechnout po dobrém, dal jim ochutnat, jak voní.

Jen jednou dostal každý z nich pořádně nasekáno, ale to stačilo. Potom se už jen na metličku podívali a poslechli hned na slovo.

Jenda by ji byl několikrát potřeboval, ale Josef se tomu bránil. Znal citlivé srdce své ženy a bál se, aby je neporanil.

Když byl Jenda trochu větší, mohl už pást a dědoušek Přibylů to navrhoval.

„Heleď — pusť pasáka a zapřáhni Jendu. Ať se taky učí něco mít na starosti.“ Ale Josef nechtěl. „Dost se učí a tak ať je si při tom. Nechci ho tak uvazovat.“

Jenda rostl proto bezstarostně a měl velmi zdravý vzhled. Tváře měl plné a oči se mu smály. Byl to celý Křen, ale také se podobal své matce.

Uměl mistrovsky hrát kuličky a špačka, hvízdal po všech ptáčcích jako strýc Oldřich a lezl přes ploty, jako nějaký komediant.

Josef také chodil s puškou. To byla jeho záliba; platil si honitbu a jak jen trochu mohl, už vzal pušku na rameno a hybaj do lesů. Jenda měl pro to také velkou zálibu. Střílel šípem i prakem a nikdy neminul. Namířil-li do okna, jistě třesklo a v houfu husí na rybníku zastřelil tu, kterou si na mušku vzal. Jednou také trefil Duškovu Aninku do hlavy tak, až jí crčkem krev tekla.

104$

Dušková byla sice dobrák a nikdy se ostře nehádala (to byla Francova žena, a ta žila s Jeníkovou maminkou v bázni Boží), ale tentokrát to vydržet nemohla. Běžela za humna jako rozkacená lvice a volala plotem na zahradu: „Ten váš grázl roste pro šibenici. Aninka je snad zabitá!“

A babička na dvoře lamentovala: „Rány Boží — to je krve — to je krve!“ Aninka byla malá — kamarádila s Ládíkem a k tomu úrazu přišla nevinně.

U Křenů bylo také pozdvižení. Panímáma byla celá zděšená a Lidmila koukala přes zeď k sousedům. Láďa s Pepíčkem přiběhli ustrašení a s vyvalenýma očima vyprávěli, co se přitrefilo.

Josef vyšel ven a volal Jeníka. Ten stál za zdí mezi stodolou a maštalemi; vyčkával, co se bude dít.

Věděl, že udělal něco zlého a srdce mu tlouklo jako kladivo. Když otce uslyšel, padl na něj strach.

Nevěděl ještě, co je to výprask, ale tušil, že ho dnes zasloužil. Vždyť si na Aninku namířil, ač věděl, co se může stát. Kamínek nebyl malý a měl ostré hrany.

Šípek zavolal znovu, ale Jenda se neozval. Druzí kluci však věděli, že je schovaný za zdí a byli zvědavi, co se stane.

Proto na něj ukázali. Josef šel a chtěl vzít Jendu za ruku. Byl by ho jenom vyvadil a domluvil mu, byl by ho donutil, aby se šel k Duškům omluvit.

Ale Jenda se vytrhl a utekl. Pádil po zahradě a schoval se za humny do stohu.

„No počkej, až přijdeš!“ volal za ním Josef sevřeně. Neposlušnost nenáviděl, ta ho popudila.

Katuška se také velmi na svého synka hněvala a byla plna starostí, jak je u sousedů. Prosila Josefa, aby tam zašel a nějak to vymluvil.

Jenda potom nešel domů celé půldne, až měli doma všichni strach a pomalu už se po něm ohlíželi.

Tenkrát se mu to však nevyplatilo. „Teď mi nezazlíš,“ řekl Josef, když kloučka na dvoře uviděl, „abych mu dal, co zaslou—

105$

ží. Kam by to vedlo, aby nám z domu utíkal a neposlechl, dyž ho zavolám. „

Katuška se sice třásla a byla by se za nezdaru přimlouvala, ale bála se muže. Byl rázný a poroučet si nedal.

Tak dostal tehdy Jenda první výprask, ale řádný. Josef ho nechal přijít až do světnice, ale potom odepjal pásek a milému Jendovi napráskal, co se do něj vešlo.

Jenda zrovna řičel, až se statek třásl, a zlostí a vzdorem se téměř zalykal. Ti malí kluci také křičeli a Katuška se topila v slzách. Tak bylo u Křenů Boží dopuštění.

Ovšem, netrvalo dlouho. Jenda zalezl na pec a brzy spal, Josef pak řekl Katušce: „Blázínku! Snad bys neplakala? To přece tak musí být. Co by mi Jan řekl, až se před súdnú stolicí Boží setkáme? Že sem jeho synka nechal růst jako dřevo v lese! To nechcu —- je můj a musí poslúchať!“

Co mohla Katuška říci? Uznala, že muž má pravdu a dobře to myslí. Proto si utřela oči a na muže se usmála.

Také Jenda se uklidnil. Ráno ho sice pálily ještě šlehy řemenu, ale brzy to přestalo. Věděl také, že zasloužil, a když uviděl bledou Aninku se zavázaným čílkem, zastyděl se.

Ale kdyby nebylo cizích lidí!

Když byla včera ta exekuce, šla kolem Křenových stará Nechvílka.

Byla to výměnkářka a neměla celkem žádné starosti. Před čitím prahem mésti, to byla její radost. Nejlépe ji bavily cizí záležitosti. Potkala Jeníka, když šel do školy, a ptala se ho: „Copak se to u vás dělo, Jeníčku? Byl tam ňákej křik.“

Jenda nemohl Nechvílku vystát. Když chodil po koledě, nebo s mrskačkou a Jidášem, vždy před ním zamkla, nebo podělila kluky troníky či zmrzlými jablky. Také jim nadávala, když si udělali před jejími okny klouzačku.

Proto pohodil hlavou a chtěl se jí uhnout. Ona však za ním pokročila a povídala: „Se mi zdá, žes byl bitej — neé?“

Jenda se styděl. Sklopil oči a znovu chtěl jít svou cestou.

„A kdo tě bil?“ zvídala bába.

106$

„To tatínek — co?“

„Mhm — „

„Jo? Istě? Tatík? Cos udělal?“

„Nic.“

„Jo? A přeci tě mlátil? Chudáčku! „

Jenda byl překvapen. Podíval se na babku jinýma očima. Že by ho litovala? Doma mu všichni povídali, že mu to patří.

„Pro nic si byl bit?“

„No.“

„Chudáčku nebohej!“

Jenda otevřel pusu. Vida — stala se mu tedy křivda!

„Jo, jo, můj synáčku. Tak je tak, dyž seš sirotek. Všici tě mlátějí.“

Jenda teď otevřel pusu dokořán.

Nechápal.

„To víš, děťátko! Dyby to byl vlastní tatík, nikdá by na tebe nešáhl. Ale taklec! Je to holt nevlastní! „

Babka šla dál, ale Jenda měl v hlavě švába. Stál — ústa měl ještě pootevřená.

Sirotek a nevlastní — hučelo mu v hlavě. Co to jen znamená?

Desetileté srdce Janovo usedalo. Zeptal se proto nenápadně Lidmily, co to znamená sirotek a co „nevlastní“. Netušíc, pověděla mu. Aha, vždyť mu vypravovala nejednou, ona i babička, o sirotku, který byl zaveden do Radhoště, nebo zlou macechou do lesa, aby ho tam vlci roztrhali. Jak jenom se tak mohl ptát?

Tedy on je také takový sirotek?

Na Jeníka padla velká tíseň. Tedy mu umřel — umřela — kdo? Tatínek, nebo maminka? Kdo je k němu cizí? Kdo je nevlastní?

Má on macechu, nebo — jak se to říká? Macocháka? Jenda byl všecek nesvůj. Chtěl to za každou cenu vyzvědět.

Všechny macechy jsou zlé a což asi teprve ti — macocháči!

Ach ano! Proto mu tolik nabil, protože to není jeho tatínek!

A kam se poděl jeho tatínek vlastní? Jenda uvažoval.

107$

Jindy takový hravý, skotačivý, rozpustilý hoch, sedal teď mnohé hodiny tiše a zádumčivé. Konečně přišel na to, že se maminka zastavuje každou neděli na hřbitově u hrobu Křenových. Nu ano, ano, ten Jan Křen, to bude asi jeho tatínek!

Jendovi bylo pojednou smutno.

Padl na něj žal a lítost. Šel jednou sám k hrobu na hřbitově a zamyšleně nad ním stál.

Doma už bylo dávno zas, jak bývalo, tatínek se na něj udobřil, kupoval mu čeho třeba a šel, nebo jel-li někam, vozil mu rohlíky nebo i párky, fíky a ořechy, jako druhým dětem, ale jemu to pokoj nedalo.

Od hrobu šel nespokojeně — nevypátral tam nic.

Nedalo mu to a svěřil se Hřavovu Kubíkovi: „Já nevím, esli mně umřela maminka, nebo tatínek. Jeden mi umřel, protože mi povídali, že sem sirotek. Věděl bych to tuze rád.“

„Zeptám se doma,“ slíbil mu Kubíček, „jen počkej.“

A opravdu. Malý Kubík měl dědouška, který o ničem tak rád nevyprávěl, jako o těch hrušovských rodech. Jak jenom někdo zavadil, hned začal zdlouha a zeširoka.

Vrátil se až do čtvrtého kolena nazpět a objasňoval, kdo byl na které chalupě a na kterém statku před osmdesáti i více roky, měl to z vlastní zkušenosti i z ústního podání po svých rodičích.

Kdo to po kom zdědil, komu to prodal, kdo byl kde dřív a kde potom.

Domácí to už nevalně poslouchali a také cizí to znali od dědouška nazpaměť.

Otázka Jakoubkova přišla dědovi vhod. Mohl se alespoň chlapci rozpovídat.

A tak se Kubíček dověděl, že Jenda se jmenuje vlastně Jan Křen, ale že si ho dal Šípek připsat, že se proto ve škole píše Šípek, ze byl nebožtík Jan z gruntu dobrej člověk, kdo ví prý, je-li Šípek takový.

V lidské povaze už to tak je, že člověk svého bližního rád podezírá. Bůh ví, čím to je, že se nedomýšlíme tak rádi a hbitě dobrých vlastností u svých bližních, jako těch zlých.

108$

Tak ani děda neměl nejmenší podstaty k takové domněnce, a přece ji vyslovil: „Do ví, jak se Jeník má vedle nevlastního táty! Toť víš, už to asi nejni takový.“

Bůh uchovej, aby tím děda myslel něco zlého. To to! On chtěl patrně Jakoubka navnadit, aby si vážil svých rodičů.

Kubík chvátal za Jendou a hned mu to povídal: „Tvůj tatínek vlastní leží na krchově. Umřel na souchotiny — tos byl eště maličkej. Tenlec váš tatínek se sem přiženil a nechal si tě na svý méno připsat.“

Jendovi už bylo jasno. Tedy nevlastní otec. Macochák! Proto on mu tolik nabil a proto ulomil včera od jeho rohlíku kousek a dal Elišce. A druhým chlapcům neulomil. Aha! Protože jsou jeho.

Zlé símě bylo zaseto a nikdo neměl o něm ani ponětí.

Josef Šípek měl svého pastorka dál rád jako dřív. Kdybych tvrdila, že právě tak, jako ty své kluky a Elišku, byla by to řeč neupřímná a pokrytecká.

Panímáma Přibylová to dobře pověděla — krev není voda a nedá se to vnutit. Své miluje každý nejvíc, upřímně ale musím říci, že Josef miloval Jendu hodně.

Líbil se mu pro bujnou povahu a „svou“ hlavu. Uměl si malý ten zbojník vést často až mužně a hrdinně.

Nejednou se stalo, že se sám notně uhodil, nebo i ve své všetečnosti sekerou posekal, nikdy však nedal najevo mnoho slabosti a často chodil s krvácející ranou jako hrdina.

To se Josefovi líbilo a stavěl ho často za vzor svým chlapečkům, kteří někdy pro maličkost plakali a spolu se i prali. Byli jako hříbátka, téměř stejní a čtveračiví.

Ovšem, nejmilejší ze všech dětí mu byla Eliška. Sotva dvouletá, už se kolem táty batolila a táhla se k němu více, než všichni hoši.

Lezla mu na klín a dávala mu štípané pusinky. Byla droboučká a roztomilá. Jenda ji měl také tuze rád a skoro do nynějška byl by jí modré z nebe snesl. Ale teď si často hořce říkal, že ji má tatínek radši než jej — e, že má všecky děti radši, protože on

109$

je — sirotek. Zlé slovo! Jak se v jeho jménu často hřeší a jakou ono se stává tyranií!

Sirotci, budiž mi rozuměno, že nemyslím tím všechny, bývají často zlí, zlomyslní a škodolibí lidé. Ne jejich sirota, ale lidský, falešný soucit je kazí a zle vychovává.

Jenda se tu a tam potom zmínil, že je sirotkem a když cítil, že ho každý lituje, všelicos si vymýšlel a přeháněl, aby ho litovali. K otci ho to nejednou táhlo. Josef byl pořád stejný — veselý, žertovný a spokojený. Z dětí měl radost a dovedl s nimi mnoho mluvit a s Jendou se rád učíval.

Také Láďa už chodil do školy a s tatínkem louskával slabikář. Nad Jeníkem byl Josef pyšný, že se hravě učí a dokazoval mu často, že to jistě daleko přivede, bude-li pilný a přičinlivý. „Dám ti ňáké školy a bude ti dobře. „

Jendovi se to vše líbilo. Tatínek uměl, nač si kdo vzpomněl,

ale vždy si včas pomyslil, že je tohle nevlastní otec a ten — —

Jak by ho mohl mít rád, když není Jenda jeho? Ach, ano, to mu asi nejde od srdce, ale jen z plic, jak řekla jednou stará Rabořice. A když se na něj časem tatínek osopil, nebo zamračeně podíval, dovedl se Jenda hned trápit zlými myšlenkami.

A podezříval nejenom otce, ale i matku. Drží s ním proti němu, nemá ho tak ráda, jako ty druhé.

Byl ještě děcko, které snadno zapomíná, ale často vzpomněl v nejlepší hře a zatvrzoval se.

Nejednou se potom stalo, že nechtěl poslechnout a nebát se otcova pásku, byl by si rád a svévolně zavzdoroval.

„Co —“ říkal si na omluvu, „to nejni můj tatínek. Je to cizej muskej — tak co!“

Jenda byl uličník, to se mu říci musí. Rád lezl na Duškovy hrušky, i když u Křenů měli lepší a větší, a kamenoval cizího psa, který přišel omylem na jejich humna.

Také Duškových kohoutu jednou vytrhl ocas a kde potkal Aninku, tam na ni vyplázl jazyk. Tu nemohl vystát za to, že byl tehdy kvůli ní tolik bit a její jizva na bílém čílku vždy mu to znovu připomínala.

110$

Když začal chodit do měšťanky, teprve se vybarvil. Chodil daleko do školy, až do Strtínova, a po cestě , se dalo mnoho vyvádět.

Kluci kamenovali nejraději bílé zvonky na telegrafních drátech. Prali do nich tak dlouho kamením, až je rozbili. Také honili v lese kolem cesty divoké králíky a vybírali vraní hnízda. Nejednou přišli pozdě do školy a mnohdy vůbec do školy nepřišli. Nebylo žádnou vzácností, že uhonili zajíce a s Důlskými chlapci také vedli válku. Kamení pršelo a běda tomu, který nebyl dost mrštný.

Jenda byl hezký a urostlý chlapec, radost se na něj podívat.

Hrozně rád chodil do Petrůvky. Strýc Oldřich už byl ženatý, měl dvě děvčátka, pěstoval mnoho krásných holubů a měl chov bílých slepiček. Dědoušek tam byl takový milý a hodný a babička — ach, o té ani nemluvím. Pro malého uličníka měla vždy omluvu a nějaký pamlsek. Byla už ta babička také trochu divná a nejednou ho v nitru litovala, že je sirotkem.

„I dobře, že má vostřejšího tatíka,“ říkával starý Přibyl, „nebo nebožtík Jan by z něj nic plechýho nevychoval. Jenda je rošťák!“

Když to prasklo, že Jenda místo do školy chodí po lesích a s jinými ještě hochy honí králíky a chytá zajíce (on už dovedl i oka dělat a chytal zajíce jako starý pytlák), bylo z toho Boží dopuštění.

Napřed velké vyslýchání ve škole a dvojka z mravů, potom to samé doma a druhý důkladný výprask. Maminka ho tentokrát nelitovala; byla celá nad ním ulekaná. Takový z něj roste zbojník?

Tatík mu namlel, co se do něj vešlo, ale po straně řekl mamince: „Inu, je to kluk. Nebyl sem lepší — jenže trestat se to musí.“

Kdyby byl věděl, co vzdoru a hořkosti probudil v Jendovi touto svojí přísností! Jendovy oči, v slzách vykoupané, byly tak zlé, že by se lekl, kdyby do nich pohlédl.

Seděl dlouho v sedničce za truhlou a ujídal se svým hněvem. Nešel k obědu ani k svačině a když ho maminka zavolala, ani se nehnul.

111$

Josefovi se ho pak skoro zželelo. „Tak vidíš,“ povídal mu, „včil tě to mrzí, ale dřív dobrotu dělat nechceš. Co mám s tebou dělat, než tě potrestat? To by každýho přešla trpělivost. „

Myslil, že už bude dobře, ale ustrnul, když Jenda po něm zlým okem loupl a řekl: „Kór, dyž nejste můj táta! Šak dybych měl svýho tatínka — —“a hned měl zase plné oči slz a zuby zaťaté.

Šípek ustrnul. Podíval se na Katušku a nemohl v té chvíli ani promluvit.

A Katuška také hned byla v slzách a ve zděšení. Zalomila rukama: „Pro Krista Pána! Kdo ti to moh povědít?“

„Kdo ti to řek?“ ptal se Josef drsně a přistoupil blíž. Jenda se bál, že ho bude znovu bít a přikrčil se.

„Dyť to vím — „ řekl teprve po chvíli, „na krchově přeci je to napsáno — můj tatínek tam leží — ten by mě nemlátil!“

A hošík si zakryl oči rukama. Josef nemohl ani vydechnout. Padlo mu to na prsa jako můra.

Chvíli mlčel a bezradně hleděl na chlapce i plačící ženu. Najednou se mu zdálo, že přišel jakýsi mrtvý stín a postavil se mezi něj a Katušku.

„Taky by tě mlátil,“ řekl sevřeně, „dyž by viděl, že nejsi hodný — nikdá sem si nevzpomněl, že nejsu tvým pravým otcem,“ dodal jako na svou omluvu.

Katuška vzlykala; připadalo jí, že se snad stala Jendovi přece jen křivda a že snad ho Josef trestal víc, než by trestal své kluky.

Pospíšila k Jendovi, vzala jeho hlavu do rukou a tiskla ji k sobě.

„Neplač už — neplač! Tatínek ti nechtěl ukřivdit. Seš můj — seš! Já sem tvá vlastní máma, já tě nikdá nevopustím.“

Josef se odvrátil. Přišlo mu, že někdo vzal poleno a hodil mu je pod nohy.

Ovšem, to byla jenom přeháňka.

Katuška měla svého muže příliš ráda, než aby na něj pro tu maličkost zanevřela a Josef byl rozumný a do Katušky pořád ještě zamilovaný. Tak se malá bouřka přehnala a zdálo se, že nezanechala stop. Jenda taškařil dál, že měl ale z otce strach,

112$

nikdy už to tak daleko nepřeháněl. Učil se dobře a také k hospodářství se měl. Bylo mu dvanáct let, ale už jezdil úplně sám s koňmi a v poli uměl všechnu lehčí práci.

Měl slíbeno, že po vyjití měšťanek půjde do hospodářské školy a těšil se na to. Učitelé ho chválili, že je nadaný a bystrý, jen kdyby neměl tak příliš bujnou krev. Kde jaké skotáctví, žádné se neobejde bez Šípka.

Chtěl-li Josef způsobit svému pastorkovi radost, bral ho s sebou do lesa a dovolil mu, aby si z jeho dvojky vystřelil. Prvně to Jenda odnesl modřicí ve tváři a krvácením z nosu, které mu způsobila pažba pušky, ale potom už to šlo lépe. „Trefu“ měl podivuhodnou; brzy zastřelil divokého holuba, i vránu.

Druzí chlapci Šípkovi byli tišší, hlavně Ládík. Ten se točil nejraději kolem své maminky a jeho svátkem bylo, směl-li jít do Petrůvky za strýcem Oldřichem.

Pepíček byl samá hra. Ze všech kamarádů a kamarádek měl nejraději Duškovu Aninku, s níž dovedl celé dny v písku se pleskat a dělat u pumpy za humny rybníčky.

Z Elišky se brzy stávala malá hospodyňka. Pomáhala při vaření a velmi dobře se učila. Sotva začala chodit do školy, už napsala dědouškovi a babičce do Jirochové psaní, že nad ním všichni žasli.

Asi tak jednou za dva roky jeli Šípkovi navštívit své rodiče. Paní Šípková byla nějak sešlá a zdraví jí valně nesloužilo — měla nějaké potíže, které zavinilo blížící se stáří, a vždy se synem a jeho rodinou se jako navždy loučila.

Staruškové z Petrůvky byli zdraví, dědoušek jezdil pořád ještě s furverkem a babička běhala jako vřeténko.

Oldřich žil se svou ženou také v míru a pokoji. Měl něco Katuščino, proč ho měli všichni lidé, a jeho žena především, ze srdce rádi.

Ovšem, není kostelíčka, aby v něm nebylo jednou do roka toho kázáníčka, a někdy si babička Přibylová přišla také dceři stěžovat, že jako ta mladá nehospodaří tak, jak by mohla, že by zachovali víc, kdyby hleděla — nu ale dala si to vymluvit. Jen

113$

když se mají rádi, myslila si konečně — z toho mamonu celkem také mnoho není.

***

Tak plynul čas a utíkal jako voda. Jako ten potok, co kolem Petrůvky přes Hrušovou dolů na Suchý Důl chvátal a přes kameny poskakoval. Někdy zpíval a jásal, bublal a tančil, pěnil a točil se vírem, jindy naříkal a lkal; tak se to v tom životě střídá, jako den a noc a mrak a jas a smutná zima, jaro zas…

Jednou seděli Šípkovi na zahradě a povídali si: „Kolik že?“

„Vosumnáct?“

„Hnedle to bude dvacet let, co sme spolu. „

„A mně se to zdá,“ pravil Josef, „jako vloni. A zatím su tu takovú dobu.“

Josef ještě někdy mluvil svým nářečím, ale už se do toho musel nutit. Časem zapomínal a říkal — vono a vokolo — sem a — tudle. To, čemu se dříve smával, sám se naučil.

Katuška už byla hezky zatloustlá, masitá a klidná selka. Ale pořád byla hezká. Vlasy neměla ani trochu prošedivělé a poprsí její bylo plné a tuhé; tváře se jí rděly a leskly.

Josef byl ustaranější. Teď už nedržel žádnou cizí čeládku; i Lidmila odešla, všechno obdělal s vlastními dětmi a v Jendovi měl velké zastání. Byl z něj chasník jako jedle, práce mu pod rukama jen hrála. V hospodářství znal všechno. Hospodářský kurs měl za sebou a strojil se poprvé k odvodu.

Že bude vojákem, to Josef věděl a byl na to připraven, ačkoliv věděl už teď, že bude synovu přítomnost těžce postrádat. Měl s tím vším plno starostí.

Viděl, jak Jenda kvapem dospívá a nevěděl, jak to udělat, kdyby dostal grunt. Byly tu po něm ještě tři děti, z toho dva synové — a oni s maminkou ještě poměrně mladí. To přece nebylo možné, jít už na výměnek.

Eliška také rostla a nebylo pro ni ještě mnoho věna; Josef ho připravoval prvně pro syny, kteří se někam přižení, případně

114$

i pro Jendu. Jeho tajným přáním bylo, aby nejstaršího syna někam dostal, aby se ještě to výměnkářství oddálilo.

Měl něco na mysli, ale dosud se tím nevytasil, až teď to Katušce pověděl. „Víš, co si tak myslím, maminko? Dyby tak si Jenda všímal týhle Bětušky Benešovy — to by bylo terno. Heleť, je sama céra, statek jako klícka, a ty pěkný póle. Mají toho padesát měr a luk s lesama taky ale dvacet. A jak vidím, Beneš by tomu nebránil. Už mi kolikrát tak všelicos napověděl. „ Katuška se radostně zajíkla.

„Máš pravdu, tatínku. To by bylo pro Jendu. Bětuška je hodná holka, eště sem na ni neslyšela žádnou hanu.“

„A nevíš — nebere ten chlapec na ni?“ ptal se Josef a oči mu zářily. „Toť víš, dyby si í všim, tak Benešovi nebudou vod toho. Víš, to se musí nechat, že Jenda je kluk moc hezkej — vyrostlej jako panna.“

Katuška se radostí až začervenala. „Je celej nebožtík táta,“ řekla. Na svého Jendu tu a tam vzpomněla, ale už bez bolesti.

Josef to rád neslýchal, na nebožtíka po celý život tajně žárlil. Proto si teď pospíšil: „I víc je do vaší rodiny. Celej Oldřich z Petrůvky a vod tebe má to nejlepší — voči a pleť.“

To byla pro Katušku velká poklona. Pousmála se. „I ať je to tak, nebo tak, hlavně, že je zdravej, a že se kapánek umoudřil.“ „Taklec hlavu má eště svou,“ řekl Josef, „no ale, u muskýho to bejvá dobře. „

„Bětuška by na něj brala, to já vím,“ povídala Katuška, „už mi napadlo kolikrát, že mu vloni tu malovnu pro nic za nic neposlala. „

„Třeba by bylo dobře ňák mu naznačit, že by se to pro něj hodilo a že bychme si to přáli — co říkáš, maminko?“

„No — zatím to eště nech, tatínku. Nejčky pude na vojnu a za tři roky se ledacos změní.“

„Právě proto. Su toho názoru, že by si i moh pojistit. Říct vo tom Benešům — holka dyž by měla istotu, byla by mu věrná.“ Katuška uznala, že muž má pravdu. „No, při dobrý chvilce by. se mu to mohlo říct.“

115$

Bylo časné jaro. Místem ještě ležel sníh, ale tu na zahradě, kde manželé spolu seděli, bylo už krásně teploučko a u plotů rostly už mladinké kopřivy. Sluníčko tu hřálo tak příjemně, že na lavičce bylo milo posedět.

Vešla sem Eliška, měla na ruce starou rukavici a trhala housatům kopřivy. Bylo to děvčátko sotva ze školy vyšlé, ale vysoké a štíhlé jako proutek. Vlasy mělo kadeřavé a oči hnědé, po otci.

Maminka si na ní tajně zakládala, těšila se, že bude velmi hezká.

Bylo nedělní odpoledne, první odpoledne jarní pohody. Ještě před týdnem padal sníh, a ten se mísil s blátem a deštěm tak silně, že nebylo možno ani paty vytáhnout. Špačci, co z jihu přiletěli, seděli smutně ve svých budkách a v polích zajíci, kteří už měli malé zajíčky, smutně hopkovali po zavátém žitě.

Ale dnes — to jste měli slyšet ty špačky a ostatní ptáky, co na návsi v korunách lip vyváděli. Jejich křik zazníval až sem.

Kolem kapličky povykovali kluci; hráli zase kuličky jako každoročně. Bůhví, co to s těmi kuličkami a fazolemi mají!

Dorostlá mládež také po návsi postávala. Holky měly už jenom šaty, bez kabátů, a už mnohá nechala i šátek doma. Chlapci také neměli ty těžké burnusy, které nosili, když mrzlo, a všichni dohromady měli veselou náladu; někde stáli v hloučku a rokujíce, smáli se.

Vždyť byla Smrtná neděle, za týden je Květná a potom už vzkříšení a Boží hod, nu a potom přijde provoda a začnou muziky.

V Hrušové mívali muziku hnedle o provodě, přesto, že pan „falář“ tvrdil, že to má být až v pondělí po ní.

Také dnes se mládež o první muzice radila a nejvíce se na ni těšila Aninka Dušková. Bude to její první muzika.

„Sem zvědavá, Ladíku, esli mě taky vezmeš na kolečko,“ povídala svému kamarádu, Láďovi Šípkovi. Až do nedávná se pořád říkalo u Křenů, ale teď byl Šípek zvolen starostou, a že každý viděl často jeho jméno na vyhláškách a oznámeních, začalo se najednou správně říkat — u Šípků.

116$

„Co bych tě nevzal? Ale já eště neumím tancovat!“ „Já pleše taky ne. Naše lidi mě učili na mlatě, ale tatínek se mi směje, že mám nohy volšový.“

„Jó — to asi,“ nevěřil Láďa, „to pravda nebude. Slejchám tě zpívat a kdo neumí zpívat, neumí taky tancovat, ale kdo umí, je to navopak.“

„Ty mě slyšíš zpívat — ty jo!“ smála se mu Anda. „Vízdáš sám celý dni jak na lesy a seš jako tetřev. Neslyšíš ani, dyž na tebe maminka volá — Ládíčku, poď íst kafíčko!“ Anda měla v každém očku šotka. Její zálibou bylo po každém se opičit, mluvit po svých kamarádkách a kamarádech; uměla už ve škole napodobit pana učitele, řídícího, i pana faráře a doma všecky členy rodiny.

Láďa se teď durdil: „Jo, jo — naše maminka mi neříká Ládíčku, ani mě nezve na kafe.“

„Mlč a nezapírej, já to slyšela! Vízdáš jako kanár — ale falešně. „

„Cože? Já? Falešně? Jak to můžeš říct? Jen si poslechni!“ A Láďa začal hvízdat písničku, až radost.

Bylo to U panského dvora.

„Hm — to já taky dovedu,“ posmívala se Aninka, „poslouchej!“

„Počkej, ty Anka,“ děsila se její kamarádka, Anežka z hospody, „nevíš, vízdá-li holka, že Panenka Maria pláče?“

„To by měla proč plakat,“ smála se Aninka, „náš tatínek říká, abychme takovejm pověrám nevěřily. Že to nejni nic zlýho.“ Nu, známe už ty hlouposti, které taková mládež mezi patnácti a osmnácti roky umí mezi sebou přemlouvat a přemyslit.

Na konci vsi bylo kousíček sucha. Děti tam hrály fazole a procházel se Jenda Šípek s Lidkou Pečeňkovou. Už po kolikátou neděli tam pod zvonicí stáli, nebo se pomaloučku sem a tam procházeli.

Lidka byla moc hezké děvče. Měla krásné modré oči a rty jako maliny. Ať svítilo jak chtělo sluníčko, nikdy ji nechytily pihy jako ostatní vesnická děvčata; měla pořád pěknou bílou pleť, jako sníh.

117$

Ona ostatně ani moc na sluníčku nepobývala. Byla vyučená švadlenou a už dva roky šila každému, kdo chtěl zaplatit.

Byla sirotek. V krátkém čase ztratila oba rodiče; maminka měla souchotiny a tatínek se rozstonal na hlavničku a taky umřel. Žila s babičkou. Ta byla už po mnoho let zvoničkou; moc a moc lidí už vyprovodila svým zvoněním k hřbitovu. To už tak bylo dávno a dávno, že Pečeňkovi zvonili; zvonice byla jako jejich.

Šitím si Lidka dost vydělala. Měly také ovšem kousek políčka, ale bylo jako dlaň. Jeden rok měly na něm brambory a zelí, druhý rok zelí a brambory a třetí rok žito a zelí. Vždy to vystřídaly — daly zelí jednou nahoru, po druhé dolů a po třetí na stranu. Ale to vše by jim živobytí nedalo. Také z toho zvonění mnoho nekoukalo a koza dojila jen v létě.

Proto dala babička Lidku na šití a nemohla si to vynachválit.

Holka šila pěkně, měla k tomu nadání a lichotila si, že vždy po módě; však si od švadlen z městečka často vypůjčovala nějaké starší módy a udělala to „akorát“ tak, jak to bylo v nich.

Ženské v Hrušové si ji chválily a že nebyla drahá, měla hnedle plno zákaznic. Šily u ní všecky služky, ba nepohrdly ani selské dcery.

Teď právě měla šít šaty Bětušce Benešové, nejbohatší nevěstě ze vsi. Musela se tím Jendovi pochlubit.

„Brala sem Bětušce míru. Dala si ke mně takovej pěknej, kvítkovanej delén.“

„Však mě to dost mrzí, že musíš takovejm selskejm cérám vysluhovat. Dyby to bylo v mý moci, všecko bych ti to zakázal.“

„A co bych dělala? Kladu si to za velikou čest, že můžu pro takový holky šít. Musím si dát záležet, aby se mi pěkně povedly. Bude-li Bětuška spokojená, dají si ke mně třebas taky Samkovy a Fetourovy.“

„Eště aby nebyla spokojená; taková husa nafoukaná!“ rozhněval se Jenda. „Může bejt ráda, dyž í to ušiješ. Ta se, milá zlatá, k tobě ani rovnat nemůže!“

118

i$

Jenda to řekl s radostnou povzneseností a štípnul trochu Lidku do lokte.

„Ty nevíš, co mluvíš,“ rozdurdila se Lidka, „ináč bys takovou hloupost ani z huby nevypustil. Vona je céra ze statku a já z chalupy pod zvonicí. Vona dostane statek jako hrad a co dostanu já? Babička mi sežene s bídou peřiny.“

„Nebudeš nic potřebovat! Stačí ti dobrý srdce a ty tvý upřímný, krásný voči.“

„Neříkej krásný! Naše babička dycky říká, že krásná je jenom Panenka Maria,“ napomenula ho Lidka, aby si z rozpaků pomohla. Zalily ji krví, až byla jako máky, co támhle za Dačicemi v polích v jeteli kvetou.

„A hned potom ty, Lidko! No, nečervenej se, nejni ti to nic platný,“ volal rozjařený Jenda, „hezká — krásná seš a dost! To neupřeš, že seš nejhezčí holka ze vsi. Mně se aspoň líbíš.“

Chtěl se jí podívat do očí, ale Lidka uhýbala hlavou tak, že viděl jenom její rudé ouško.

„To neznamená, že bych se musela líbit každýmu a lepší snad, než bohatá Bětuška. Ta roste zasejc pro bohatého ženicha — a“ „A? Co chceš říct? Že ty —“

„No, já ne, toť víš. Možná, že si mě veme ňákej švec, kerej se rád do naší chalupy přižení, nebo —“

„A ty bys si ho vzala?“

„Co mi zbyde inýho? Vostat až do smrti sama? Možná taky, že to udělám, ale —“

„Naposled už se ti ňákej líbí, ne? Naposled už ti ho babička dává a Pažourek z Břežan šikuje, ne?“

Jenda byl najednou celý zneklidněný.

„Ty blázne!“ rozesmála se Lidka. „Víš, kolik je mi let? Eště nejni dvacet. To mám, myslím, času jako vody na takovýho došikovanýho ševče. Zatím se chci eště mít dobře, užívat světa a tancování s chlapcema ze statků, jako seš třebas ty!“

Pohlédla na něj otevřeně. Bože, jaké měla oči! Když jel Jenda s otcem na moravskou stranu k dědovi a babičce, vídal tam při silnici kvést čekanku. Právě tak modré oči měla Lidka.

119$

„Viď, že budeš zase tancovat,“ povídala vesele, „vo provodě u muziky, a taky se mnou — co?“

„Že se tak, Lidko, ptáš! Kerak bych s tebou netancoval. Ale víš, že pudu na druhej tejden k asentu. Esli mě vodvedou?“ Zkoumavě hleděl na dívku.

Zesmutněla a sklopila oči.

„Budeš plakat?“ ptal se jí.

„Maminka bude plakat. Každá maminka pláče, dyž í syna vodvedou,“ odpověděla vyhýbavě.

„A taky pláče jeho milá.“

„Ta taky.“

„Budeš teda plakat?“

Lidka sklopila oči; styděla se, ale on dotíral s jakousi urputnou chtivostí.

„Řekni, esli budeš plakat! No, řekni! „

Nechtěla. „A — co bys z toho měl?“

„Moc! Ty ani nevíš! Řekni to!“

Stával se zlým. Dupal a měl zlé oči.

„A“

„Tak teda neřekneš? No počkej, ukážu ti. Uvidíš, co udělám!“ „Copak asi uděláš?“

„Udělám — udělám! Sednu si na mez a bude! Víš to, že se nejčky země vodvírá, a to je nejhorší. Rostůňu se a umřu.“ Dětinský vzdor přišel Lidce k smíchu. „To bude dobře,“ povídala čtveračivě, „naše babička bude mít aspoň vejdělek.

Bude zvonit a zvonit — —“

Jenda se také nezdržel smíchu. „Ty seš pěkná,“ povídal a těžce s ním zápasil, „myslel sem, že bys plakala — že si na takovou možnost nesmíš ani vzpomnět. „

„Ty sám sis na to vzpomněl.“

„Vidíš — to dyž já si pomyslím, že bys umřela, hned vím, že bych do hrobu za tebou skočil. „

„A potom bys zase vylez. Či myslíš, že by tě tam za živa zaházeli?“

„Lidko, ty mi nerozumíš.“

120$

„Ty mě zas jo! Víš přeci, že to všecko mluvím pro legraci!“

„Tak je ti jedno, esli mě vodvedou?“

„Nejni mi to jedno. Ale nic nespravím, i dybych plakala. Vím, že tě vodvedou, tak co.“

„Naši s tím mají velký starosti,“ pravil Jenda už vážně a klidně, „tatínek pořáde říká, že to na Balkáně nedělá dobrotu.“

„Jak to? Což ty tam budeš rukovat? Myslela sem, že do Hradce.“

„Ale, blázínku! Nevíš, kde je Balkán?“

„Nevím. Ve škole sme se to neučili — —“

„To je přeci Srbsko, Turecko a —“

„No a co je nám do Turecka?“

„Že tam bude válka.“

„Ať se bijou, to sem k nám nepříde.“

„Bodejť ne! Máme tam Bosnu-Hercegovinu.“

Lidka tomu nerozuměla a zůstala bezstarostná. Slýchala mnoho vyprávění o válkách a Prajzích, jak tu v Hrušové byli, jak jim lidé museli vařit a strojit, co chtěli, ale žádná hrůza to nebyla.

Když se rozcházeli, řekla Jendovi pro radost: „Ale plakat budu, až porukuješ — budu plakat, až se budou hory zelenat.“

O té provodní muzice byla samá radost.

Příroda už byla v jarním hávu a polní práce v plném proudu.

Rekruti chodili s kytkami za klobouky a slibovali holkám, jak to budou letos roztáčet.

Také Jenda se vrátil od asentu s plným kloboukem krásných kytek, zrcátek a císařů pánů. Ani se mu to za mašli nevešlo, musel si je špendlit i na prsa za výložky.

Maminka plakala, až jí srdce usedalo a plakala i Eliška. A plakal ještě někdo v chaloupce pod zvonicí. Kudy Jenda šel, tudy mu holky kývaly — i Bětuška Benešová měla začervenalé oči…

K té muzice si mnohá dívčina pořídila nové šaty. Bětuška měla ty delénové, co jí šila Lidka, a parádila se v nich. Měly pěknou bílou vestičku a u rukávů krejzličky. Zdobily ji perleťové knoflíčky jako hvězdičky, radost se podívat.

123$

Bětuška byla děvče jako z másla. Ve tváři měla sice trochu uhrů a trudů, ale tetky ji těšily, že to přejde. „Jen až se vdáš a budeš mít pár děcek. Je to vostrá krev.“

Jinak měla hezkou, plnou a kyprou postavu, ruce jako válečky a nohy jako podstamenty. Když si do lakových střevíčků vzala bílé punčochy, bylo radost se podívat.

A co byste, lidičky, řekli! K té muzice přišla i v rukavičkách bez prstů! Vroubila je kraječka a palec byl jako nějaký hrabě celý oblečený.

Tetky na soudné stolici se štuchaly a povídaly si: „Ta Beneška neví, co by s Bětuškou vyváděla. Kouknite se, jak je vyparáděná. „

Také Dušková přišla s dcerou, a to po prvé. Anička byla drobné děvče — vypadala jako školačka, ač jí mělo být v létě při svaté Anně šestnáct let.

Některé to odsuzovaly, že taková žába má času jako vody, že Duškovka myslí, jakou udělá s dcerou díru do světa, a zatím že si takovýho caparta nikdo nevšimne.

Dušková však měla z dcery radost jako každá máma a bylo to přirozené.

Takové mladé poupě je vždy půvabné. A ona měla hezké, bělavé, kartounové šatečky a slušelo jí to opravdu.

Na Anince byly ze všeho nejhezčí zuby a vlasy. Ty prvé měla droboučké a perleťové — druhé hojné, rusé a dlouhé. Denně ji musela maminka zaplítat, jinak by si nimi neporadila. Jediné, co ji hyzdilo, byla jizva na čele, tu jí udělal sousedův Jenda tím nešťastným prakem.

Inu, dnes bylo mnoho děvčat u té muziky. Po dlouhé době postní byli všichni tancechtiví, nemohli se muziky dočkat. Chlapců bylo plno, přišli sem rekruti také z jiných vsí a muzikanti záhy ladili své instrumenty. Ještě svítilo sluníčko do oken, oni už začínali — což potom večer, když se to vše sešlo!

V sedničce vedle šenkovny seděla vesnická honorace. Benešovi, Kociánovi, Duškovi a Šípkovi. Panímáma sice jít nechtěla, že se to pro ni nehodí a že dceru ještě nevyvádí, tak co prý tam?

124$

Ale tatík nedal za jinou. Josef byl pořád ještě do světa a měl společnost rád.

„Podíváme se na kluky — Láďa jde po prvé — su zvědavý, jak to bude roztáčet.“

Teď tam seděli a bavili se dohromady. Panímáma Benešová byla taková starosvětská ženská, celý její kroj i účes tomu svědčil, ale ve své dceři se zhlížela a měla ji ráda hodně po módě.

Přisedla si k Šípkové a začala jí vypravovat, jakou už má v Bětušce pomocnici, jak se holka práce chápe, jak umí Vařit a nejen jídla sprostý a ledajaký, ale taky věci fajnový. Křehoutky smaží jak by hrál a nudle krájí — no, ani na faře nemají fajnovější.

Ale není jenom k té lepší práci! Umí vyprat čistě, bíle, jen se to skví a v maštali i na poli se jen otáčí. Trefí-li se pro ni taky jednou takový šikovný člověk, zasypou se penězma!

Panímáma Šípková to zálibně poslouchala a když Beneška trochu utichla, začala zase ona. Eliška že je ještě mladá, s tou že moc není, že si nejraději pohraje; kamínky a kuličky ještě neodložila, také má v polici schovanou pannu, a na tu by si chtěla do dneška šít — ale hoši — Jeník a Láďa! Ti umí práci popadnout. Hlavně Jenda, to je taťkova pravá ruka. „Vorá, vláčí, mlátit umí ve čtyry i v šesti, s koňma se vyzná, jak starej koňař. Ruce mu dou a de mu taky huba — umí mluvit jako študovanej pán a nezalekne se. Moh by předstoupit i před císaře pána. A v hospodářství si všecko popraví. Lavici udělá, stoličku, spraví pumpu, udělá násadu. Telí-li se kráva, nejni ani tatík u toho tak šikovnej. Esli Pán Bůh dá a zdráv se z vojny vrátí, bude jen vo to, aby dostal dobrou hospodyni — tak akorát k sobě.“

„Myslíte ho někam přiženit, či mu to dáte doma?“ ptala se Beneška, ale na Šípkovou nehleděla. Bála se, aby hned její myšlenky nevyčetla. Vždyť oko je do srdce okno.

„No — ani nevíme. Sme eště na vejminek mladý, a co s druhejma dětma? Bylo by to velký břemeno.“

„Tak ho přižeňte.“

125$

„Skoro si na to myslíme. „ Obě matky na sebe úkradkem pohlédly a obě sklopily oči.

Tátové viděli na sál a Šípek byl trochu znepokojen.

Viděl, že Jenda už po kolikáté tančí s tou zvoníkovou Lídou. Tančí a tančí a očima je do ní zrovna zapit. Co to je? Kam by to vedlo? Holka nemá ani přínos, ani místo. Snad by nedali syna do takové chalupy doškové? A bez peněz také holku na statek nepřijmou — čítají, že Jenda vyžení, aby ty mladší vyplatil, musí-li to být, a statek mu dají.

Hráli skočnou. V kole se páry jen míhaly; šaty svištěly, boty klapaly.

Vprostřed, zrovna pod lampou, která na drátu visela a kalně svítila, točila se Aninka Duškova s Láďou. Motali se a motali. Láďa oběma nohama najednou, na každém vlasu mu stála kapka potu, oči měl vytřeštěné. Aninka sotva dechu popadala; šaty na sobě měla zkroucené, copy se jí házely a zuby zatínala.

Jak pantáta Šípků ten párek shlédl, hned nechal vážných starostí a srdečně se rozesmál. Zavolal Duška i Katušku a smíchem se zalykaje, ukazoval na ně.

Však potom se to vyměnilo; Lidku popadl jiný a Jenda vzal Bětušku. Tančili vážně a dávali si záležet. Obě panímámy byly jako by je podpíchl. Zbožně se dívaly na hezkou dvojici a také Beneš Šípkovi řekl: „Sakryš — ale sluší im to.“

A Šípek jako namátkou: „To by byl párek!“

Potom vzal Jenda také sousedovu Aninku.

„Tak pojď, holka, ať ti vynahradím tu ránu do hlavy. Sem ti za ni pořád eště dlužen,“ povídal trochu povýšeně. Aninka mu připadala tuze mladá a dětinská.

„Ale tancovat umíš lepší, jakli Láďa,“ vyslovila mu uznání, když s ní kroužil, že se ani země nedotýkali. Valčík byl jako pohádka, kterou by trouby a housličky nohám vypravovaly.

„S tím nám to šlo bledě. Myslela sem, že já sem tím vinna, ale teď vidím, že von.“

„Eště se pamatuješ, jak sem tě tím kamenem praštil?“ ptal se.

„Bodejť ne! Ta rána byla mastná! Ale už sem ti to vodpustila.“

126$

S Lidkou tančil krejčí Neran a ten nasadil Jendovi do mozku štíra.

„Esli mi za tebou bude chodit,“ povídal Lidce, když ji od muziky vyprovázel, „tak mu nohy zpřerážím. To by tak hrálo, aby mi lez do zelí! Ty seš má a dost! Budeš paní v Křenovým domě!“

Tak byl přes plány rodičů Šípkových i Benešových najednou ohnivý „štrych“.

***

Práce u Šípků nebyla lehká, ale ubývala. Troje mužské ruce něco zastanou, a tak, i když měli nyní mnohem více polí, než za nebožtíka hospodáře, práce nestrhala žádného.

Když se ztuha pracovalo, muselo se také silně vařit, a to všecky drželo při síle.

Nejvíce pracoval Jenda, a proto na něm nesměla maminka šetřit. Tatík na to dbal, aby za ním Eliška doskočila na pole a donesla mu, co se dalo; i hlt piva mu dopřával pro občerstvení.

Panímáma Katuška sice tu a tam se mrzela, že se vycuchá s těmi donáškami jídla a omastku, a také pivo že jde do peněz, ale uvědomila-li si, co se jejímu prvnímu muži stalo, že nesmírně šetřil a sobě nedopřál, oželela to hned a byla spokojená.

Vždyť — zaplať Pán Bůh — stáli si dobře a skoro neměli dluhy. Josef pole přikoupil a všechno měl ve vzorném pořádku.

Jen kdyby pro Elišku větší věno připravili, po tom panímáma toužila, aby se docela nemuseli spoléhat na přínos nevěsty.

Peřin už pro ni měla, že ani nevěděla, co s nimi jednou bude dělat. V sedničce už toho bylo pomalu až do stropu a stále ještě husy pěstovala.

Pásal je, kdo přišel. Někdy sama, jindy Eliška — ale ta na to bručela, už od mala jí to bylo protivné a nejednou byla pro husy od maminky bita.

Pepa byl králíkář.

127$

Měl toho na sta a mamě maminka hubovala, že to není vůbec k ničemu, že s tím jenom zlobí. Pepa je přenášel, vyměňoval a připouštěl — měl různé druhy a z nich radost převelikou.

Skoro na každou neděli byl u Šípků králík a tím ušetřili hodně za maso. Jenda s Láďou rádi stříleli a Láďa si rád zapytlačil. Jenda toho časem nechal, ale Pepu to silně posedlo. Museli mu rodiče velmi zbraňovat, aby té vášni nepropadl nadobro. Tak i kousek zvěřiny u Šípků nebýval vzácností.

V plné práci přišel máj. Vše bylo v zemi — zvláčeno, zoráno — nastala malá přestávka, než začnou sena.

Přišel květen a celá příroda se proměnila v pohádku. Vše se ozývalo písní a bohatá, pestrá květena rozhodila po lukách svůj nádherný koberec.

V Hrušové si chlapci postavili máj. Šípkové dovolili vzít ji z vlastního lesa. Byla převysoká a štíhlá — vršek jí ještě přistavili a dali na něj velký, chvojový věnec.

Holky přinesly šátky — viselo jich z toho věnce přes třicet a měly barev, jako ta jarní louka.

Hoši si máj hlídali. Ze sousedních vsí měli na ně chasníci zlost, že si postavili takovou pěknou a také proto, že rádi vpadali do sousedních vesnic na zálety.

Chtěli se jim pomstít a máj ukradnout. To by byla ostuda pro Hrušovské — kéž by se jim to jenom podařilo!

Ale Hrušovští hlídali bedlivě. Právě byly teplé noci a lehce se hlídalo. Bylo proto také možné pod máji i spát bez obav, že nastydnou.

Tak si máj uchovali a nic se jí nestalo. O Svatodušním pondělku slavili „máj“ a měli ji kácet. To bylo těšení! Hlavně ta muzika, která s tím byla spojená, je lákala.

Už byli vybráni chlapci, kteří mají hrát divadlo. Bylo rok co rok stejné, ale pořád stejně lákalo.

Láďa Šípků o to velmi stál. Už loni na otci vymáhal, aby směl dělat bábu, co jde do lesa na dříví, ale tatínek to nedovolil, že sotva ze školy vyšel, chtěl by už dělat takové blázniny.

128$

Letos ovšem si Láďa bránit nedal. Stál na svém, že to provede dobře a že se jistě celá ves ráda zasměje. Tak mu už nebránili a nechali ho.

Láďa si shledal kdejaké cáry za šaty a pustil se s chutí do toho. Ještě i jiná chasa s ním tu veselohru měla provádět. Frantík Nedvědů měl být za nadlesního, Václav Kociánův za starého pytláka. Současně shledávány i vtipy, kde jaké, aby na to přiléhaly.

Jenda se loni také toho mumraje zúčastnil, letos však se to pro něj už nehodilo. Byl c. a k. vojínem — nemohl přece vyvádět takové hlouposti.

Všecka mládež si přála, jen aby bylo hezky, aby se to povedlo. Jak o máji prší, je radost pokažená.

Děvčata se modlila, aby se Pán Bůh na tu jejich hru podíval a dopřál jim ji, a když dva dny před svátky přišla bouřka a začalo pršet, byla celá zoufalá.

Jenda šel kolem zvonice, právě když Lidka zvonila poledne. Sejmul z hlavy a povídal jí hlasitě, aby překřikl hlahol zvonu: „Se mi zdá, že se nám to pokazí. „

„Taky na to koukám a mrzí mě to. Tak sem se těšila! „

„Nic si z toho nedělej! Budem tancovat v sále. Co na tom záleží! „

Lidka měla na krku centimetr a stěhovací bavlnu, jak vyběhla od šití. Janovi se velmi líbila, takže se na ni zálibně podíval a politoval ji: „Chudáku — pořáde při tom šití.“

Zpočátku si na tom zakládal, že bude vojákem, z toho přece je vidět, že je zdravý a k světu — těmi, co nebyli odvedeni, skoro pohrdal. Ale teď ho to mrzelo. Kdyby nemusel na vojnu, mohl by si Lidku hned vzít a byl by o ni bez starosti. Ona by se brzy zbavila šití a bylo by jí lépe.

Chalupu by mohla Pečenková prodat a jít s Lidkou k nim. Místa by tam bylo pro všecky vejminkáře i pro bratry a Elišku.

V Jendovi nebylo žádné lakoty ani vypočítavosti. Byl ochoten velmi pracovat, aby všemu učinil zadost.

V pátek i v sobotu pršelo a mládež smutně pohlížela na oblohu. Bětuška Benešová skoro plakala. Měla na tu máj novou

129$

blůzku — bílou, s hedvábnými, protkanými řádky. Věděla, že jí sluší a tak se těšila, že tentokrát jistě Jendu Šípkového okouzlí.

Těšila se, ale nikomu, ani mamince to nepověděla. Vždyť si jí Jenda nikdy moc nevšímal, ba, Bětuška pozorovala, že se velmi zajímá o Lidku zvoníkovu. Nad tím ji nejednou srdce zabolelo, ale nechtěla tomu ani věřit, že by byl tak hloupý a namluvil si holku bez peněz a z chalupy.

Proto se těšila a sobě slibovala. Cítila, že obojí rodiče by si to přáli a Jenda se jí tolik, tolik líbil!

U Dušků se také těšili a Aninka nejednou nakukovala přes zeď a Elišce všelicos vypravovala. Ba, také Dušků Ladík nabádal Elišku, aby doma prosila, že chce jít k muzice, aby přišla, že s ní bude tancovat.

Eliška se styděla. Ona k muzice? Styděla by se, hrozně by se styděla, a co by řekl tatínek? Bál se o ni a jistě by ji nepustil.

V neděli pršet přestalo.

V poledne už byli na návsi muzikanti a ve statcích i chalupách byl velký spěch. Všechna mládež chtěla mít brzy uklizeno, aby se co nejdříve vypravila k máji.

Maminky a tetky šly na požehnání; mnoho jich pro ranní déšť zůstalo doma, takže zanedbalo mši svatou, ale teď si to už odpustit nemohly.

Však než nastane ta pravá merenda pod máji, budou z kostela zase zpět.

Lidka neměla mnoho práce. Babička si kozu poklízela sama, také dříví si štípala a vše umývala. Nechtěla, aby Lidce zhrubly ruce, věděla, že to při šití škodí. Tak po obědě umyla Lidka pár těch hrníčků a talířků a už by mohla jít. Ale nechtěla tam být první a proto seděla u okna a četla. Četla velmi ráda. Po celé vsi měla vypůjčené kalendáře a také z městečka si z knihovny knihy vozila.

Bylo jí to milé, dočítala-li se o bohatých a krásných hraběnkách, o šťastných dívkách, vznešených a ušlechtilých, které dovedly pro lásku umřít a trpět.

130$

Někdy byla v nitru sama tou hraběnkou, a rytířem, který ji miloval, byl Jenda Šípků.

Bože — ten Jenda Šípků! Jak se Lidce líbil a jak ho měla ráda — ale jeho slovům přesto nevěřila! Sliboval jí, že se stane hospodyní na Křenově gruntě, že se stane Jendovou ženou — — Krásné povídání, ale marné sny.

Babička jí říkala: „To je slyšet málokdy, aby si z velkýho domu syn vzal za ženu chudou holku z chalupy. Že by i sved a nechal, to je slyšet častějc! Proto se měj na pozoru!“

Lidka nebyla žádné fanfárum. Věděla, co může a co nemůže být. Proto se netěšila, že by se stala selkou u Křenů, ale radovala se pouze z lásky, kterou ji ten hezký Jenda obsypával.

Také byla pyšná, že s ní tančí a že ji vyznamenává před selskými dcerami a přála jim to. „Za muže ho dostanete, ale jeho lásky neužijete. Ta patří mně!“

Odpoledne se „divadlo“ pod máji vydařilo. Hajní, nadlesní i bába dostáli znamenitě svému úkolu. Děti vřískaly a skákaly, běhaly za bábou a jásaly. Láďa v podobě báby si počínal přenáramně komicky (alespoň si to myslil); nasvědčoval tomu hurónský smích mládeže i tetek, co tu zevlovaly.

Katuška z něj měla radost — líbil se jí i v tom ohavném ženském zakuklení. Josef se shovívavě usmíval a pokyvoval hlavou. Inu, mladost! Všecko musí vyzrát a vykvasit, i ten lidský rozum!

Mezitím, co se to představení odehrávalo, bouřila hudba a páry kolem máje tancovaly. Jenda se hned zmocnil Lidky a pro jinou to odpoledne vůbec nešel. Co mu bylo po ostatních děvčatech! Jemu se líbila jediná Lidka a žádná, žádná jiná.

Tančilo se tu ovšem dost špatně, na návsi byl ostrý písek a tu a tam i nějaká loužka. Šlo to tupě a voda stříkala, když se k ní dostali. To ovšem nevadilo. Ale ať to šlo sebehůř, Duškova Aninka prohlásila, že jí je milejší špatně tancovat, než hezky sedět. To byla docela upřímná slova a kluci ji za to měli rádi. Brali ji o všechno pryč. Dnes tančila už lépe než o provodě, a tak měla nejlepší naději, že se to naučí docela dobře.

131$

U Šípků měli hosta. Byl tu dědoušek z Petrůvky, a ten se tu díval, z dýmky bafal a smíchem se ohýbal.

Byl už dětinský a vtipy Láďovy ho přiváděly na vrchol veselosti.

Zato Josef se škaredil a zachmuřeně sledoval počínám nejstaršího syna.

„Kouknite se, dědečku, co s tím Jendou? Zdá se mi, že začíná s Lidkou zvoníkovou. A nejni to přeci pro něj, kam by to vedlo? Neřek bych, dyby byl jedinej syn — no, vem si teda, co bys rád a co se ti líbí. Ale dyť musí vyplácet mladší děti a holku bez peněz k nám přivést nemůže. „ Tak si postěžoval tchánovi.

„Já věřím, že se mu holka líbí,“ pokračoval, „ale při všom je třeba, aby se užívalo taky kousek rozumu. „

„Hm — hm — to máš pravdu. Kdepak Pečenková! Ta je chudá jak kostelní myš. Ta se k vám nešikuje,“ povídal děda.

„Myslím na to poslední dobou ustavičně. Mamince sem to eště neřek, ale dělá mi to starost. Dát mu podíl a dělej si, co chceš — to mi taky z plic nejde. Ten podíl nebude tak velkej a zvoníkova chlupa je chudák. Jaký by to měl živobytí. Ta se zkrátka pro něj nehodí. „

„To je má řeč, to je má řeč,“ souhlasil stařík. „Rodiče tu sou, aby dětím poradili. Musíte mu to rozmlouvat. „

Jenda nevěděl, že vzbudil pozornost. On se bavil a byl šťastný. Lidka sice mu otevřeně neřekla, že ho má ráda a že by tou selkou na gruntě u Křenů chtěla být, ale viděl to na ní.

Děvče přece neumí své city skrývat a hlavně ne takové prosté, vesnické děvče.

Proto jí to Jenda brzy z očí vyčetl.

Donesl jí také připít a byl rád, že mu nedala košem. Tatík mu moc peněz nedával, ale tolik přece, aby měl u sebe nějaký šesták a hlavně dnes, když byla ta oslava pod máji.

Lidka měla plno radosti, že se k ní hlásí a lichotily jí závistivé pohledy Bětušky Benešovy, která, chudák, byla celá ztrápená a nic ji tu netěšilo. Brzy odešla domů.

132$

Co také tam? Že s ní tančí Kubík Hřavů, až by se potrhal? To není chlapec pro ni. Bětuška měla selskou pýchu, ta jí byla vrozená, a proto se nechtěla k chlapci z chalupy sklonit.

Často na vesnici mezi jejími prostými obyvateli jsou stavovské rozdíly horší, než bývaly mezi šlechtou a plebejci.

Jako si nemohl vzít korunní princ hraběnku, nebo hraběnka statkářského syna, tak si často nesmí vzít dcera ze statku chalupnického synka.

Že tančí pořád s Lídou, to jí nešlo ani na rozum, a když přišla domů, těžko svou špatnou náladu tajila.

„No, jak ses měla?“ ptala se jí maminka. „Kdopak s tebou tancoval?”

„E, Kuba Hřavů —“ řekla skoupě a svlékala se k poklidu.

„Ten? Co mu to napadlo?“ zlobil se Beneš. „Kam hlídá? To by tak hrálo! Snad by si na tebe nechcel myslit?“

„Ale — dyť to je přece jenom tak. To von ví, že si vo něj ani kranflek nevotřu!“ řekla Bětuška pyšně. Sedlák s ní byl spokojen. „No vida,“ povídal panímámě, „holka tomu rozumí, a to se mi líbí. Takovej Kuba se nesmí na naši Bětušku ani podívat! „

„Netancoval s tebou Jenda Šípků?“ ptala se maminka, když do maštale za dcerou vyšla.

„Ne.“

„Netancoval?“

„No, dyž vám povídám —“ řekla Bětuška už nakvašeně, „a co se pořáde vyptáváte.“

„Inu tak — myslela sem — tak s tebou netancoval?“

„Se mnou ne — ale s Lídou zvoníkovou.“

Bětuška už to sotva dopověděla. Slzy jí vskočily do očí.

V hrdle se jí hlas zdusil — div nepropukla.

„Jo? Zase? No ale to je blázen!“

Panímáma si podepřela boky.

„Helemese! Se zvoníkovou.“

Bětuška přidávala kravám a potají polykala slzy. Ach, ten Jenda, ten Jenda!

133$

„Třebas ti to dělá naschvál. Toť víš, kluci. Něcos mu třeba přeřekla — ale ve skutečnosti přece na tebe bere.“

Bětuška mávla rukou. „I ba ne.“

„Dyž náš tatínek se mnou chodil, taky jednou na mě dostal zlost a potoms měla vidět. Chodil mi za Mářou z pazderny, kerá byla vošklivá jako noc, a eště se vo ní škaredě mluvilo.“

Panímáma by dceru ráda potěšila, proto vzpomněla na to, co bylo zapomenuto.

„Nech ho bejt. Šak von to uzná. Poslalas mu malovnu, aby viděl, že seš lepší jakli von — istě ti koupí pouti. „

„Ať si ho nechá!“ zvolala Bětuška prudce a popadla stoličku. Sedla pod krávu, a když ta se ocasem ohnala, zlostně ji udeřila. Tak ji dlaň pálila.

„To se mejlí, esli si myslí, že bych závodila s takovou pitomou Lídou! Jen ať si ta zvoníková vzpomene! Dyž sme chodily do školy, jak í bylo vzácný, esli sem í podala kousek namazanýho chleba. Že by mi vona nejčky milosti udílela! To ne!“

Panímáma viděla, že má dcera mnoho trpkosti, a proto se vytratila.

Šla do světnice: „Nevím, jak to bude, tatínku! Ten hloupej Honza tancuje s Lídou jako posedlej. Naší Bětušky si ani nevšímá. „

„No, já to řeknu Šípkovi, až se s ním sejdu,“ povídal Beneš a zapaloval si dýmku, „a von chlapci hlavu napraví. Dyť to nejni možná, že by to dovolili, aby si namlouval takovou — —“

Bětuška už neměla chuť večer jít k muzice. Byla vysvlečená a šla si mýt nohy do sádky, maminka ji ale nutila a zastavila se pro ni Manča Novotná.

„Pojď a pojď! Dyť to bude krása, sou tu kluci z Břežan, a ti umějí ňák tancovat!“

Maminka také pobízela: „Jen jdi! Snad bys to nedala najevo, že máš ňákou lítost!“ To jí ovšem pošeptala, aby Manča nevěděla.

Tak se tedy Bětuška ustrojila, vzala si bílé šaty s červenými kytičkami a sametovým páskem a šla.

134$

U Šípků byl pláč. Eliška si umínila, že taky půjde a prosila maminku, aby se u tatínka přimluvila.

Josef ale nechtěl ani slyšet. „Je ti půl patnácta roku a chcela bys už ít k muzice? Nic, nic! Jen počkej, až v masopustě. Seš mladá a dávali bychme si vinu.“

„Ale pusťte i —“ žadonili hoši, „dáme na ni pozor.“ Šli už tři — Pepa sice teprve očumoval, ale být tam musel.

„I jo,“ utrhnul se otec, „na vás je spoleh. Vy neuhlídáte ani sebe!“ a významně se podíval na Jendu. „Ste blázni všici dohromady. „

Eliška začala vášnivě vzlykat. Zastřela si oči a vyčítala: „Já nesmím ít nikam — mně nic —“ ale nedořekla.

Tatík plácl dlaní na stůl, až všechno, co na něm stálo, poskočilo.

„Ticho už! Já su tady pánem a esli eště cekneš —“

Eliška už nedovzlykala. Vše jí umřelo v hrdle — pláč i vzdor. Honem si utřela oči a už se hnala pro škopek, aby nádobí od večeře umyla.

V hospodě bylo hudby a zpěvu, až srdce plesalo. Děvčata chodila v kole a zpívala.

Chalupnická děvčata a služky to vedly, Bětuška s Mančou se držely stranou a zle drchaly zvoníkovu Lidku.

„Jen se na ni koukni, jak se nafukuje.“

„Jak hubu ušpuluje. Vidí se bejt už selkou na Šípkovým domě.“

„Milá vona! Ta si počká! Voni by to Šípkovi honem dovolili!“

„Myslí, doví, jak má našitý šaty a zatím — koukni se, jak í to vzadu dělá.“

„Ta sametka na krku í prachnic nesluší!“

„A což ty střevíce s přaskama! Je jak slečna z města.“

Jenda přišel dost pozdě. Než poklidil, nebylo to hned. Měli teď také hříbata a bylo s nimi dost práce.

Jak vešel, hleděl jen po Lidce. A už ji uviděl. Chodila v kole a zpívala.

Měly teď holky v Hrušové novou písničku:

135$

{Jde potok lučinou, pospíchá od lesa,

tam táhne srdce mé, tam touhou zaplesá.

Tam jsem já chodíval, svou milou vodíval,

za krásných večerů do očí hledíval.}

Bože, to byla písnička! Ta se zpívala a ta se tančila! Až při ní srdce usedalo, vždyť sahala zrovna po něm! Slzy při ní šly do očí — byla to samá láska a samý žal.

Jenda pokynul Lidce očima, usmál se na ni a potom stál u dveří a hleděl jen po ní. Ať tu byla jiná, bohatá a hezká děvčata, lépe nastrojená, ty neviděl.

Oči měl jen pro Lidku.

Ale všímal si tu Lidky ještě někdo jiný. Přišel sem k muzice kolář Kryzan z Maršova a ten také, jako Jenda, jen po ní hleděl. Zalíbila se mu na první pohled, a když uslyšel, že má chaloupku — ať třeba na spadnutí — a své řemeslo, pomyslil si: „To by nebylo špatný.“

Sám byl volný. Měl po vojně a chtěl se ženit a někde se zařídit. Což aby to bylo v Hrušové — tady beztoho ještě kolář není a sedláci by měli práce pro něj stále dost.

Čím to, že mu Lidka padla do oka, ani sám nevěděl. Zkrátka se mu líbila a neviděl překážku, proč by s ní nesměl tancovat.

Jak ponejprv zahráli, hned se pustil přes sál a rovnou pro Lidku. Než se Jenda ohlédl, už ji držel a točil se s ní jako vřeténko. Tanečník byl — to se mu nechat muselo! Šlo mu to do skoku i při zemi, jak bylo právě třeba.

Jenda se zahryznul do rtu: Co je to za smělce, že si přijde přes pole a popadne zrovna nejhezčí holku!

Připadalo mu to jako strašná drzost. Ale nechtěl dělat hned v začátku mrzutosti. Nechal to být a zatím si přinesl pivo. Bylo po kousku, muzikanti ladili nástroje a děvčata začala zase chodit a zpívat.

Teď si vybrala jinou:

{Háječku, háječku tichý,

v tobě zpíval slavíček,

a ten byl toho svědkem,

když mě líbal Jeníček.}

136$

Zas byla hezká a děvčata to nabírala hezky zvysoka. Nejvíce zpívala Manča, ta holka měla hlas — nu, to bych vám přála slyšet. Pan řídící ještě ve škole jí říkal, že by mohla jít k divadlu.

Zahráli podruhé. Děvčata nechala slavíčka a šla se postavit do řady kolem sálu.

Aninka Dušková, že byla nejmenší, protlačila se mezi všemi a stoupla dopředu.

„Ty se cpeš, jako bys chcela nejprvnější tancovat,“ štuchla ji Mařka Nechvílová.

„Bodejť bych nechcela,“ zasmála se Anda a ukázala své perličkám podobné zuby, „proto du k muzice, abych tancovala.“

Zaslechnul to Josef Petrů a zasmál se. „Vidíš, holka, ty máš recht. Takový upřímný lidi mám rád!“ a vzal ji k tanci.

Jenda letěl ode dveří a popadl Lidku. „Co je to, prosím tě, za drzýho chlapa, ten, co s tebou tancoval?“ ptal se, sotva ji do rukou dostal.

Zasmála se: „Jo ten? To je ňákej řemeslník z Maršova.“

„A co si myslí? Nechcel by, abych mu vyndal boty?“

„To asi sotva. „

„Tak to ti povídám, ať mi s ním už netancuješ, nebo se podíváš,“ řekl a zakoulel očima.

„A sakryš,“ smála se Lidka, „co chceš? Abych tě už vod nejčka poslouchala? Vostatně, co mám dělat, dyž pro mě příde?“

„Řekni mu, že seš moje holka a že inej na tebe nemá právo.“

„Kerak bych mu to mohla říct? Co by tomu řekli vaši? Co naše babička?“

„Ať by řekli, co chceli! Já to nedovolím, abys tancovala s takovým — —“

Tón i oči byly opravdové. Lidka měla strach a také jí to lichotilo. Byla plná radosti. Něco ji navádělo, aby žárlivce trochu poškádlila, ale měla strach, že by z toho byla nějaká ostuda. Proto se úzkostlivě uhýbala a když se k ní kolář blížil, klopila oči a schválně se dívala na opačnou stranu.

137$

Naštěstí byl Jenda pořád blíž a jak zahráli, popadl ji a ten tam, už s ní uháněl sálem. Mnoho míst tu nebylo. Hnedle bylo kolo tak naplněné, že se muselo tančit nalevo, aby se místa uspořilo.

Všichni se točili, až z nich pot tekl a v tom výparu lampy mdle hořely.

Kolář chvíli tančil s jinými, ale pokoj mu to nedalo. Když Jenda na chvilku odběhl, byl hned u Lidky a vzal ji k tanci.

Třásla se jako prut, ale tolik odvahy neměla, aby mu řekla, že s ním nepůjde.

Červenala se a bledla a nevěděla ani, kudy a jak tancuje, kam ji nohy nesou. Úzkostlivě jen hleděla, odkud přiletí Jenda a udělá nějaký bengál.

Ale Jenda se tam trochu pozdržel a když přišel, uznával, že je sám vinen a neříkal nic.

Kolář také netušil, že by se tolik prohřešil, když by s Lidkou ještě jednou zatančil. A proto se odhodlal znovu a zrovna před půlnocí se pro Lidku přihnal. Uklonil se pěkně po městsku a požádal ji o tanec.

Ale Jenda byl už velmi nazlobený a oči mu svítily. Zbledl a srdce mu tlouklo. Není pochyby — ten drzý člověk si na Lidku myslí. Potom už zbývalo jen aby se kolář vedle Lidky postavil a začal do ní trochu mluvit.

Jenda víc nepotřeboval.

Najednou byl v jediném plameni. Oči mu hořely, nohy se třásly, srdce bouchalo, před očima měl rudo. Ne, ne, to nesnese, nemůže to snést. Aby si takový cizí drzoun — —

Vtom zahráli a kolář se Lidce uklonil. Do náruče však ji nevzal. Jenda už stál u něho — jednou ranou ho od Lidky odrazil a křikl na něj, co v hrdle hlasu měl: „Chceš, abych ti dal pár facek? Co? Ty budeš s mým děvčetem začínat, ty drzoune, ty ničemo, ty —“ a chytil ho za kabát, až stehy praštěly, a smýkal jím pryč od Lidky. „Ty votroku jeden — ty mrzáku!“

Kolář, chudák, byl jako z nebe spadlý, nevěděl ani, jak k tomu přišel.

138$

„Dovolte — co — já —“ koktal, ale Jenda byl rozkacený jako lev. Cloumal jím, jako by z něj duši vytřást chtěl.

„Počkej, já tě naučím! Nejlepší holku ze vsi! Já ti dám, esli chceš —“

Ruce byly vzhůru. Ženské pištěly a chtěly utíkat, chasa se kupila kolem dvou soupeřů, ostatní se také sbíhali.

Kolář toho měl také dost a nechtěl se dát.

„Sám seš votrok a esli chceš —“

K pranici nedošlo, i když mnoho nechybělo. Jenda byl rozzuřený jako lev. Oči mu metaly blesky a tváře měl nad stěnu zbledlé. Zato však jeho bojovný postoj a zaťaté pěsti byly opravdu bohatýrské.

Kamarádi ho drželi, ale on co mohl se jim bránil: „Nedržte mě, ať na něj skočím, ať ho zaškrtím jako králíka!“

Druzí napadli koláře. „Ven s ním, ven, je cizí — tady nám vejtržnost dělat nebude!“

Holky stály na lavicích a s kvikotem čekaly, co se bude dít, strejcové a tátové hnali se do sálu, aby zabránili pranici. Šípek nejenom jako otec, ale hlavně, jako představený obce.

Ale už bylo po všem. Uřícený, upocený Jenda se utíral šátkem a ulevoval si: „Takovej votrok — taková — —“

Kolář, chudák, byl na návsi. Také se utíral a ovíval, protože nějakou mastnou dostal pod žebra a ulevoval si stejně šťavnatě, jako Jenda. Vždyť on tu nechtěl žádné pohoršení a nevěděl, že na tu hezkou holku si myslí selský syn. Co mu zbývalo? Sebral se a zklamaný klusal k Maršovu.

Jenda ovládl sál. Furiantsky dupl před muzikanty, hodil jim zlaťák a popadnuv svou Lidku, zabouřil s ní sálem.

Ostatní stáli ještě zaraženi, ale on, jako král celé muziky, panoval a tancoval sám.

Lidka byla červená jako růže — z jedné strany to byla čest, ze druhé strach. Co řekne babička, až se dozví, co se k vůli ní semlelo?

Bětuška Benešová stála v koutě; byla rozčilená a nešťastná. Bože, ta Lidka, ta Lída!

139$

Ach, co by Bětuška za to dala, kdyby se k vůli ní takový rámus sběhl.

Byla by pyšná — šťastná — —

Když přišli domů, povídal otec Jendovi: „Poslouchej, chlapče, to nebylo ani moudrý, ani pěkný jednání. Jako starostův syn nemáš vyvolávat takový rozbroje a k cizejm lidem máš bejt drošku ústupnej.“

„Co by — nemusel mě dráždit,“ řekl Jenda poněkud rozpačitě.

„Dyť ti nic nedělal! Že tancoval s holku, s kerous tancoval ty? Vostatně, myslím, že nemáš k tej zvoníkovej žádný závazky.“

Josef to řekl jenom tak, nazdařbůh, aby věděl, co na to Jenda odpoví.

Ten zůstal chvíli zticha, ale potom pohodil hlavou a řekl: „Ať — ale nesmí s ní žádnej tancovat mimo mě!“

„Hm — hm —“ řekl tatík a zakroutil hlavou.

Jenda na něj pohleděl zpod klapek a odešel spát na půdu.

V létě všichni hoši Šípkovi spali na seně.

Bylo tam velmi krásně. Seno vonělo — bylo ještě loňské, promísené otavou a všechny bylinky voněly jako o závod.

Bratři už spali, ale Jenda se dlouho povaloval a usnout nemohl.

Díval se vikýřem na měsíček a všelicos mu žaloval.

Ach, ty měsíčku! Ty důvěrníku všech zamilovaných, bláhových snílků! Co ty jsi se od pradávna už naposlouchal vzdechů a tajností. Jsi tím nejsvědomitějším zpovědníkem. Trpělivě vyslechneš každou bolest a nikdy nezradíš svěřené tajemství.

Tak i Jenda svěřoval měsíčku své obavy.

Což vrátí-li se ten kolář a zatím, co on bude na vojně, Lidku mu ukradne?

Štěstí, že byl Jenda po protančené noci unaven a brzy usnul.

Nazítří v „závodí“ seli oba Šípkové směsku. Otec chodil brázdou a z rozsívky vyhazoval smíšené zrno do půdy. Byl to oves s peluškou.

Jenda za ním vláčel.

140$

Ten samý obrázek, jako kdysi před lety, když tu oba Křeni, ti dobří, pilní lidé, spolu pracovali. Starý chodil líchou — co krok, to hrst tvrdého zrna — mladý zavlačoval.

Vše na světě se opakuje — i tento obrázek tu v „závodí“ pod lesem.

Starší Šípek byl starostlivý. Hleděl na svého pastorka se zachmuřeným čelem a chodil s hlavou nachýlenou.

Ukládal zrno do vlhké ornice a uvažoval přitom, jak to půjde bez Jendy, a není-li to vlastně dobře, že odejde. Snad se tím přetrhne nevhodná známost, která by k ničemu dobrému nevedla.

Jenda byl také zamyšlen. Vzpomínal na včerejší muziku a chvílemi mu bylo hořko, vzpomněl-li, jak se mu cizí člověk na Lidku pověsil a chvílemi zas mu bylo sladko, když si uvědomil, co mu pěkného povídala a jak na něj pohlížela. Patrně se jí líbila jeho ráznost, s níž soka odbyl.

Josef byl s prací hotov. Snídal rosolku a zatímco Jenda dovlačoval, vzal hrábě a ohraboval pole.

Potom naskládali nářadí na vůz a oba si vylezli nahoru. Šípek starší si sedl na příční prkno, Jenda stál a šlehl do koní.

Když tak chvíli jeli, odhodlal se Josef a řekl svému pastorkovi: „Poslouchej, Jendo, nejde mi z hlavy, co s tou Lídou zvoníkovou máš. Musím ti říct, že mi to dělá starost.“

Jenda jako by neslyšel. Jen o poznáninko ve tváři ztemněl a šlehl znovu do koní.

Ujížděli po kamenité cestě a nebylo by rozhodně slyšet, i kdyby odpověděl.

Polní cesta však potom stoupala do vrchu a Jenda musel stůj co stůj zvolnit.

„No, řekni mi,“ opakoval otázku otec, „co si vo tom vlastně myslíš? Viděl sem to už vo provodě a vo máji nanovo — ,ba; už dřív sem všelicos slyšel, ale dělal sem, jakoby nic. Myslel sem, že se sám umoudříš. Dyť si musíš myslet, že by to nikam nevedlo.“

Slova byla mírná, rozšafná, ale pevná a přímá.

141$

„Proč by to nikam nevedlo?“ zeptal se Jenda, ale v jeho slovech se chvěl vzdor. „Co je na tom zlýho? Lidka je dočista slušný děvče. „

„No, to je, to se musí nechat,“ připouštěl Šípek, „ale k tobě se nehodí. Nemá žádný věno a ty se tak voženit nemůžeš. Tak nač by ses s ní vodil? Podarebně bys holce hlavu plet.“

„Proč bych nemohl? Nepletu í hlavu jen podarebně. Myslím to s ní dočista vážně!“ Jendova slova byla právě tak pevná, jako otcova.

Padla kosa na kámen.

„To nemyslíš vážně,“ zvolal Šípek a na voze se zavrtěl, „za tak hloupýho tě nemám. Ty nejseš na gruntě sám, proto se nemůžeš jen ledabylo voženit. Ty si musíš vzít ženu s přínosem.“

„Vy ste si taky vzal, co ste chcel,“ skoro neuctivě vybuchl Jenda, „a neptal ste se, esli je to komu vhod, nebo ne.“

„I — milej synku — vzal sem si, co se mi líbilo, ale mimo záliby taky v tom mluvil rozum. Myslíš, že sem si nemoh namluvit holku beze všeho, jen s tělem a duší?“

„Myslel sem, že ste si bral maminku doví jak rád,“ řekl Jenda a znělo to břitce a uštěpačně.

Starý byl skoro popuzen, ale nedal to najevo. „Bral, a jak! Líbila se mi na první podívání. Ale dyby můj tatínek byl rozhod ináč, byl bych si dal říct. Vůle rodičů mi byla svatá.“

Jenda lupl do koní, až poskočili.

„Tak buď taky poslušnej a poslechni nás,“ povídal Šípek, ale neznělo to jako rozkaz, spíše jako upřímná a přátelská rada. „Nezačínej si s Lidkou nic. Holka by měla zbytečně těžký srdce.“

„Už sem si začal,“ řekl Jenda a šlehl znovu prudce bičem.

„No, to bys byl náramně prohloup,“ řekl Šípek popuzeně, „protože pak bys nemoh na žádnej způsob dostat grunt. Takovou Evu my na něj přijmout nemůžem.“

„Pudu teda z domu!“ vyhrknul Jenda a začal koně šlehat tak zuřivě, že vůz létal po cestě ze strany na stranu a hnedle se vřítil do dvora.

142$

Jenda potom sekal slámu a třískal do špalku, až létala na všecky strany.

„Jeníčku, prosím tě, umoudři se,“ povídala Jendovi maminka, když s ním ve světnici osaměla, „nedělej doma peklo. Až do tý doby sme žili jako v nebi.“

„Co dělám?“ utrhl se Jenda a na matku se neohlédl. „Dyť vám žádnýmu nic nedělám. Nevšímejte si mě a je!“

„Bože — nevšímejte si mě,“ posteskla maminka a cítila v nitru mnoho lítosti. Kéž by to bylo navenek vidět — jistě by to vzalo Jendu za srdce. „To se ti řekne, synáčku, ale dyby to člověku dalo. Vostatně — dyť se to týká taky nás všech. Dyž se voženíš chudě, budeme to všici pociťovat — chlapci, Eliška, i —“

„Dyť já vím, vo co vám de!“ zvolal Jenda a slova jeho voněla hořkostí jako trpík a pětiprstka, „vo druhý děti — vo otce — já sem až ten poslední. Jen dyž budou pořádně vybaveny děti, dyž bude moct otec eště dlouho na statku hospodařit. Vo Jendu, kerej byl dycky vodstrkovanej za to, že je po nebožtíkovi, se vám jedná nejmíň! Ten ať si vezme, co vy chcete! Ať je nešťastnej celej život, jen dyž — vy všicí — —“

Na další slovo už nestačil Jendovi dech.

Katuška se chytila za prsa.

Taková hrozná a necitelná slova od Jendy ještě neslyšela, ba, neslyšela je ve svém životě vůbec.

Zděsila se jich.

Kde se na rtech toho chlapce vzala?

Z čeho vyprýštila?

„Jendo — Ježíši Kriste — to mi neříkej!“ zvolala bolestně a oči se jí naplnily palčivými slzami.

„Jen to mi neříkej! Dyť seš můj nejdražší poklad — Pán Bůh ví, že mi vo tebe de ze všech dětí nejvíc — že sem tě dycky v srdci chovala. „

„No, vy třebas — ale otec! Vím to dobře, že sem mu na vobtíž. Jedná se mu jen abych dřel a dřel — vo inýho ne. A dyž chci bejt taky člověkem, ste na mě všicí jako krkavci!“

143$

„Jeníčku, dyť to uznej! Lidka se pro tebe nehodí — kam by to vedlo, „ smutně povídala maminka a oči jí slzami přetékaly.

„Sama říkáte, že ste se na Křenův grunt dostala s poměrně malým přínosem,“ řekl Jenda vzdorně, „a mohlo to bejt. To je vidět, jaký byli Křenovi a jaký sou Šípkovi! Abyste věděla — na mně ste spáchali zločin, že ste mi moje otcovský méno vzali. Jak si to nebožtík tatínek zasloužil?“

Po těch slovech Katuška zakvílela, jako by ji probodl. Ohlédla se na fotografii svého nebožtíka, který tu na ni vážně, a jí se nyní zdálo jako by skutečně vyčítavě, hleděl.

„Ježíš Maria — Jendo! „ propukla v pláč.

Vtom vešel Josef. Zaslechl ten výkřik a pozastavil se. Nic ho tak nerozčilovalo a nebolelo, jako Katuščiny slzy, ty odjakživa nemohl snést. Působily na něho strašně.

„Co je — co se stalo?“ ptal se proto polekaně a pohleděl z ženy na syna. Však už věděl, kolik udeřilo. Zlé oči Jendovy byly mu toho důkazem.

Katuška se chtěla rychle přemoci.

„I nic, nic — povídáme tak jen vo tej vojně — že to uteče jak voda a Jenda pude —“

„A dyť nezapírejte, mami,“ zvolal Jenda, který byl tak rozčilený, že mu na ničem nezáleželo, „povídáme tady vo vás — a —“

„Jendo!“ křikla Katuška, „ani slovo více — sice —“

„A co!“ zvolal mladík, jako by chtěl všechny ohledy od sebe odházet a rukama vášnivě zamával. „Ať se to projedná pojednou. Povídám tady, že je to znát, který děti sou vaše vlastní, a který ne! Že vám jde vo ty druhý, aby měli přínos a všecko nejlepší, ale Jenda, sirotek, pro toho je dobrý všecko. Von se má voženit, aby celej statek spasil a vám připravil spokojený a pohodlný stáří.“

„Eště slovo!“ křikl Šípek, jemuž okamžitě vyvstaly žíly na čele a tvář mu zbrunátněla. „Eště jedno slovo a podíváš se — ty — ty — nevděčníku! Za všechnu moji lásku, za všecku moji péči takhle jednáš?“

144$

„Jeníku!“ zakvílela Katuška. „Pamatuj se — pro ukřižovanýho Krista Pána!“

Ale Jenda se neznal. „Jo za vaši péči?“ výhružně a zlostně vyhrkl. „Co ste mi dal? Mlátil ste mě — a mý poctivý otcovský méno ste mi vzal a za vaše taškářsky vyměnil —“

Slovo bylo přeťato v půli. Šípek se vrhl k synovi a udeřil ho plochou dlaní přes ústa, že to hlasitě plesklo.

„Josefe — pro rány Boží — pamatuj se!“ vykřikla Katuška, přiběhla k muži a chtěla ho vší silou odrazit od syna.

Jenda se ale nedal.

Postavil se proti otci, chytil ho za hrdlo a chtěl jím zacloumat.

Šípek však byl neobyčejný silák. Vášnivý hněv vyvolal mnoho síly.

Odrazil Jendu takovou prudkostí, že zavrávoral a ucouvl, div kamna neporazil. „Ty ničemo — ty —“ křičel přeskakujícím hlasem, „to mně — za všecku mou lásku, za všechny starosti? Já tě naučím — spráskám tě jako kluka —“

Třesoucíma se rukama odpínal pásek. Ve strašném hněvu chtěl Jendu potupit, ale Katuška stála mezi ním a synem jako zosobněné zoufalství.

„Ani krok k němu,“ volala zděšeně, „je to mý dítě — mý — nešáhneš na něj!“

To byl strašný a nerozumný obrat.

Josef byl jako proklán.

Tedy tak! Místo, co mu měla být nápomocna, aby zlomil strašný vzdor Jendův, staví se proti němu, na jeho stranu.

Vztek ho podpálil jako když se vznítí líh. Hlava mu plála — v očích vše hořelo jediným požárem.

Zdvihl ruku, řemen se zakmitl, zasvištěl a dopadl na plece a paži Katuščinu.

Vykřikla. Bylo to, jako by ji přeťal, ale ta bolest tělesná daleko se nerovnala bolesti, jež zasáhla její srdce.

Zaúpěla.

Jenda se vrhl na otčíma a odrazil ho prudkou ranou — nebylo toho už třeba. Josef se potácel a držel si oběma rukama hlavu.

145$

Jenda zaváhal, má-li opakovat útok — zbít nevlastního otce. Obrátil se však kvapně a vyrazil ze dveří.

„Maminko — maminko,“ vzlykala Eliška, kterou by byl Jenda ve dveřích málem porazil, „co se stalo? Maminko! Tatínku — kam utíkal Jenda?“

Ale od žádného se nic nedozvěděla.

Panímáma lomila rukama, vyběhla na zápraží. „Jendo — Jeníčku! Slyšíš! Kam utíkáš?“

Zahlédla, že si bral kvapem v síni kabát a za humny jí padl do oka, jak pádí přes zahradu do polí.

„Ježíš Maria, Jeníčku! Vostaň doma, dyť seš můj — můj!“

Josef chodil rozbouřeně po světnici. Vrážel do židlí — snad úmyslně, snad na cestu pro vřící krev ani neviděl.

Chtělo se mu hřmotit, zuřit, nadávat. Sevřenými zuby vyrážel kletby a láteření. Ale nebyla to jenom zlost — lítost, strašná lítost a křivda mu hýbala nitrem, srdcem a žlučí.

Ví Bůh, jak měl toho chlapce rád, a zatím —

Nejvíce pak bolelo a pálilo, že se Katuška přiklonila k Jendovi.

Strašná křivda se mu stala a hněv a žárlivost vůči nebožtíkovi se v něm vzbouřila — —

Nevěda, co zlostí dělá, popadl vybledlou fotografii Janovu a vyhodil ji nahoru na almaru, tváří dolů.

Navenek jen syčel, ale v nitru štkal krvavými slzami.

Jenda pádil humny do polí, jako by mu hlava hořela. Právě tak, jako tehdy po tom prvním výprasku, když se schoval ve stohu.

Letěl, co dechu popadal — kam, to sám nevěděl.

Do lesa — do polí, do širého prostoru, kde se mu chtělo po zemi se válet, svíjet se a křičet — celému světu vyžalovat křivdu, která se mu stala!

Povědět všem, že mu nepřejí štěstí, že mu těžce a krutě ubližují — —

V nitru měl spousty a spousty vášnivé nenávisti vůči otčímovi, ale i vůči matce, která se vdala pro sebe, pro své štěstí, pro svůj

146$

blahobyt a pro vše ostatní — — Vymýšlel ve svém vzteku, čím by ji co nejstrašněji potupil.

Ano — taková byla! Nechtěla žít sama — nevydržela žít jen pro své dítě, chtěla muže — to je to! Posupně se smál.

Doběhl do lesa.

Chlad mu políbil tváře, oči mu zchladly. Letěl sem snad s tím úmyslem, že se na první sosně oběsí, že se pomstí matce — všem; ale milý chlad zapůsobil na něj sladce a konejšivě. V hloubce stinné doubravy zpíval drozd, vrcholky smrků šuměly — —

Jendovi se zželelo mladého života.

Už by neslyšel šumění lesa ani zpěv ptáků a — kdo by miloval Lidku?

Ale co počít? Domů se přece nevrátí! Po dlouhém bloumání lesem zamířil oklikami přes pole a meze do Petrůvky.

Je tam jeho dědeček — jeho vlastní, dobrý dědeček. Babička mu rány v duši pofouká — tam nalezne přístřeší.

Ve spěchu, s nímž vázala šátek a obouvala střevíce, Katuška ani nezpozorovala, že mužova fotografie zmizela. Ještě jen lepší zástěru a chtěla běžet.

Ale Josef jí zastoupil cestu.

„Kam deš?“

„Hledat Jendu! Pro Boha — pusť mě! Musím za ním.“

Katuška napřahovala ruce. Viděla, že muž je zuřivý a bála se ho. Chtěla kolem něj ze světnice, ale on nedovolil.

„Ani na krok! Nedovolím to a esli pudeš, tak už se nevracej!“ křikl Josef prudce. „To ti povídám!“

„Z mýho mě vyhánět nebudeš!“ odpověděla mu vzdorně, ač jí srdce úzkostí šíleně bušilo. Netušila, že bude od muže bita a teď čekala novou ránu.

„Toho darebáka nesmíš podporovat,“ řekl Josef mírněji, násilím se ukrotiv, „to nedovolím za žádnou cenu. Než se vrátí, bude prosit!“

„To nebude!“ zakvílela Katuška a ruce zdvihla proti muži. „To nebude, toho se nedočkáš a nemusí ani — je tady doma. Jan by se v hrobě vobrátil —“

147$

„Je-li tak hloupej, jako vy všici —“ posupně se zachechtal Šípek, „tedy ať se vobrací! Teď su tu pánem já — a mě eště musíte všici poslúchat — sice —“ zvedl pěsť a pohrozil. „Mě eště poznáte!“

Katuška váhala. Krev jí vařila jako zpěněná voda pod jezem. Bála se jít přes moc, ale strašná úzkost a strach o syna jí nedala povolit.

Obrátila se proto na ustrašenou Elišku. „Di teda ty — di, Eliško, dítě mý drahý, hledej toho chlapce — přiveď —“ prosila sepjatýma rukama.

Ale Josef křikl na dcerku: „Ani na krok! Nechceš-li bejt bita, teda se nehneš — a kluci jak by smet! Von musí přijít sám!“ Eliška plakala, ale bála se pohnout. Hleděla na maminku lítostně — Bože, vždyť ta maminka byla hořem zrovna ztrhaná. A co ten tatínek, vždy takový dobrý, k mamince usměvavý, laskavý — a teď najednou s ní jedná krutě a tvrdě.

Josef odešel po práci po domě a Eliška s maminkou osaměla. Hladila jí skráně a tulila se k ní.

„Neplačte, maminečko moje drahá. Dyť Jenda příde —“ „Nepříde!“ štkala Katuška, „ba ne! Jak ho znám, už nepříde.

Vím to, že si něco radši udělá. — — Voběsí se — —“

„Tak já řeknu u sousedů, maminko, poprosím Duškovy. Ať de Láďa nebo Toník — můžou ho hledat —“

Katuška neodporovala. Byla najednou jako sťatá. Cítila, že se boří její štěstí, které přes dvacet let sídlilo pod jejich krovy jako věrná vlaštovička.

Bála se Josefa a v té zlé chvíli ho nenáviděla. Proč se vetřel pod její střechu? Proč tady panoval? Aby Jendu vyštval? Najednou jí připadalo, že má jen toho Jendu samého, že pouze on je jejím dítětem a ty druhé jsou jeho — jen Josefovy — —

Eliška prolezla plotem na zahradu k sousedům a ptala se Aninky, kterou tam potkala, zdali jsou doma hoši.

„Všecko je to v poli. Sem tu sama s babičkou,“ řekla Aninka a zvědavě se dívala na uplakané tváře Eliščiny. „Co se ti stalo? Seš celá pryč!“

148$

Aninka také někdy plakala. Tu a tam ji šidili kluci a maminka ji nejednou zbuchcovala. Pro husy, pro nějaký rozbitý hrnek, pro zapomenutou povinnost — ale takhle uplakaná nebývala.

„Ale — náš Jenda utek. Nepohod se s tatínkem, a tak máme strach —“

„Jenda? Lidičky, co to? Snad zase příde — —“

„Maminka má strach, aby se někde nevoběsil.“

„Ježíšmankote — ten by vypadal! Voběšený mají dycky vypláznutej jazyk. To už by stejně nebylo nic platný. Ale pojď, pudeme spolu. Já sem eště voběšenýho neviděla.“

„Nesmím. Tatínek to zakázal.“

„Tak já pudu sama, chceš?“

„Dybys byla tak dobrá —“

„Tak počkej, vemu si jen šátek.“

Eliška smutně chodila po domě a na maminku se nemohla pro soucit ani podívat a pro Jendu ji také bolelo srdíčko. Měla nejstaršího bratra nad oba druhé ráda.

Nazítří, sotva sluníčko vystoupilo přes střechy kůlen a stodoly, už byl ve statku dědoušek z Petrůvky.

V síni zavonělo fajfkou a ozval se jeho stařecký, rachotivý hlas: „Tak dej Pán Bůh dobrýtro. Jak ste se vyspali?“

To byla otázka!

Jak se vyspali? I ba, špatně, v celém domě Šípkově se vyspali tuze špatně.

Maminka vůbec neulehla, chodila světnicí jako stín; tatík ležel, ale nespal. Nemohl, mamě maminku okřikoval, aby lehla a nedrandila, ba i světlo jí zhasil a plný zlosti na posteli se obracel.

Katuška klečela u okna a úpěnlivě se modlila, štkajíc přitom a on sám byl plný zlých a pobouřených myšlenek.

Ten krásný mír a šťastný klid byl pojednou porušen a Josef s hořkostí si doznával, že se vše strašlivě změnilo.

Nejvíce ho ale bolelo, že Katuška má raději syna než jej, a na nebožtíka že pořád s tolikerou něhou pamatuje.

Na Jendu zanevřel; věděl, že on je toho všeho rozvratu původce. Ne, ne — jemu se nesměl vzdát, jemu nesměl povolit, ne—

149$

bo — čím by byl v tom velkém domě, jemuž obětoval přes dvacet let těžké práce?

Ráno bylo krásné, v rose vykoupané a sluncem ozářené, ale u Šípků vstávali, jako by všichni měli hlavničku.

Hoši byli zaraženi, Eliška si utírala uplakaná očka a Katuška se třásla jako v zimnici. Když šel někdo na zápraží, už se děsila, nenesou-li Jendu, nebo alespoň nějakou hroznou zprávu.

Když uviděla tatínka, zůstala celá omráčená.

Zbledla a sáhla si k srdci.

„No, no, holka, copak straším?“ řekl jí trochu nakvašeně, „či sem už takovej dědek vošklivej?“

„To ne — ale —“ dál nemohla.

„Kdepak je Josef?“

„Eště v sednici — lazíruje se.“

Starý Přibyl vešel, a když ho Josef přívětivě přivítal a Eliška mu políbila ruku, povídal rozšafně: „Du na radu. Je u nás ten chlapec — jako Jenda.“

„Je?“ vyhrkla Katuška. „Zaplať Pán Bůh!“

Josef se posupně usmál, ale neřekl nic.

„Povídá, že ste ho vyhnali — dělá zlou — hlavu si škube. Chce u nás vostat až do rukovačky — že bude pracovat za tři — tak já nevím. Chci se voptat, jak to bylo — soudím, že pro tu holku?“

Katuška s pláčem přisvědčila, ale Josef byl už zase plný hněvu. Jednu tvář měl namydlenou, ale musel přestat. Tak se mu zlostí ruce třásly, že břitvou nesměl k obličeji.

„Že sme ho vyhnali? Já mu povím. Darebák je to — nevděčník — ničema! Co mi řek, za to by zasloužil, abych ho ze vrat vymrskal! Tatínku, vy víte, jak to tu vypadalo, dyž sem přišel a jak to vypadá dnes. Za to sem si zasloužil vod něj — i — (ukázal na ženu) vod ní takový jednání? Co tady su — nádeník?“

Josef se prudce obrátil. Ani za nic nechtěl, aby žena viděla, že má v očích slzy.

Katuška vzlykala. Teď jí bylo líto zase muže, a přece o Jendu mřela strachem.

150$

„Tak co s ním? Oldřich ho přijal pod střechu s celou upřímností. Ale Tonča bručí — —“

„Vyžeňte ho,“ zvolal Josef vášnivě, „ani hodinu ho pod střechou netrpte, sice mi nahádíte klacky pod nohy a nic víc. Von musí přijít a prosit! „

„No, nevím —“ povídal dědoušek a škrábal se za uchem, „je to tvrdá palice a spíš se rozbije, než by povolila.“

„Ať se rozbije —“ řekl Josef tvrdě, „nebude-li prosit, nesmí mi pod střechu! A vy, dědo, máte-li rozum, taky ho nebudete podporovat!“

To bylo poslední slovo. Ovládaje se, jak mohl, končil Josef jakž takž své holení, otřel se ručníkem a nedav tchánovi ani sbohem, odjel do pole.

„To je sakulentský, to je sakulentský,“ drbal se starý za ušima, „Josef má docela recht! Jenda rost jako doubek a žádnej ho nevohýbal. To byla velká chyba! „

„Tatínku, pro Boha vás prosím, ujměte se ho!“ vzlykala Katuška a před otcem klekla na kolena. „Kam by se poděl! Co by si počal? „

Jakmile objevila, že zmizel obraz Janův, plakala zoufale a všude jej hledala. Když ho konečně našla na almaře, tváří do dřeva, byla tak pohnutá, že jej vášnivě líbala a k srdci tiskla. „Tys byl přeci lepší, tys byl můj! Ty bys Jendovi nekřivdil!“

Odnesla ho do světničky a pověsila nad postel. Umiňovala si, že tam bude její oltář a před ním že bude denně obětovat.

Dny volně plynuly. Přišla senoseč a s ní veselé chvíle, plné práce. Miluje-li člověk, je v ní šťasten; a naši venkované učinili práci celým životem. Jsou proto klidní a spokojení.

Tak bylo i u Šípků.

Jakmile vyšli s kosami přes rameno do luk, pominulo, co tam v poslední době burácelo jako prudká vichřice.

Josef s oběma syny sekl a snažil se na poslední události už nemyslit.

Panímáma jim nosila jídlo a bylo všechno v pořádku a při starém.

153$

Chlapci při sečení žertovali a smáli se. Láďa už držel s otcem řad a dobře mu stačil; Pepa se pozdil pouze málo, a když mu šel otec chvílemi naproti, aby mu pomohl, bránil se tomu.

„Dyť já to dohoním — jen dite, tatínku.“

Eliška s přijednanými ženskými rozhrabovala a také byla veselá. Tatínek s maminkou zase mluvil a Jendovi se v Petrůvce jistě nedělo zle. Božínku, u babičky a u toho zlatého dědouška, a u strejce Oldřicha!

Katuška byla ještě smutná, ale Josef ji tak nenechal. Jednou, když šli večer z pole, poslední za vozem, plným vonícího, naloženého sena, povídal jí mírně a dobrácky: „Dyť von se Jenda umoudří. Myslím, že přeci přídě, než narukuje; nemá-li ke mně kouska citu, tedy aspoň k tobě a dětem. „

Podíval se na ni krátce a vida, že už je znovu v slzách, dodal: „Vono je všude něco. Mně je moc líto jen že sme se spolu tak rozházeli — dycky sme spokojeně žili.“

Katuška neodpovídala, ale nebránila, když ji mírně po rukávě pohladil. Bylo to právě tam, kde ji tak surově uhodil — —

***

„Lidko, dej si říct a s tím Šípkovým Jendou nemluv! Nejni to pro tebe a zbytečně se přivedeš do řečí. Pro tebe taklec dyby byl ňákej šikovnej řemeslník. „

Tak povídala babička zvoníkova své vnučce, když jednou kolem jejího stroje sem a tam cupitala.

Bylo to po neděli, uklízela svou sedničku a také šaty vnuččiny. Kolečko šicího stroje jednotvárně drnčelo, poté se však na chvilku zastavilo.

„Dyť já vím, babičko, ale —“

„Co, ale — žádný ale! Já mám z toho zkušenost a vím, kam takový známosti vedou. Holka propase živý, lepší štěstí a pak —“

„Babičko, víte vo lepším štěstí, než je Jenda Šípků? Ach, babičko, dybyste ho znala! „

154$

Lidka to řekla snivě. Nechala ruce se šitím klesnout do klína. „Inu — to je všecko pěkný. Ale pro tebe to štěstí nejni. To je támlec pro Manču nebo Bětušku, ale ne pro tebe!“

Slova byla trochu bezohledná, ale babička to myslila dobře. Věděla, že rána se nejlépe léčí, jde-li to rychle. Strhnout náplast na jediný ráz. Ať to bolí, ale je to hned odbyto.

„Ty peníze nemáš a vony jo! Toť víš, že vony zvítězejí a ty vostaneš tak.“

Stařenka se zastavila; opírala se o koště a dívala se trochu hněvivě a trochu i soucitně na vnučku.

Také si ještě trochu pamatovala, čím jí byla kdysi láska, ale to už je velmi, velmi dávno. Tvrdý život zahladil po ní veškeré stopy.

„Já to všecko vím, babičko,“ řekla Lidka tiše a krotce, „a uznávám to. Ale, dyť nic nechci — dyť já neříkám, že si mě Jenda veme, nebo že se na něj chci pověsit, aby se mě už nezbavil. Vím to, že musím konečně ustoupit a předat ho tej, která si ho bude moct koupit, ale — dyť mi přejte drošku toho prchavýho štěstí. Máme se rádi a nejni to na dlouho — jenom než pude na vojnu.“

„Ale koukni se, milá holka, cos mu svou láskou udělala. Dyť je toho plná ves, že vodešel z domu a nesmí nazpátek. To všecko kvůli tobě. Udělat v rodině takovej rozvrat, to nejni žádná maličkost.“

Babička byla velmi starostlivá, pokyvovala malou šedivou, v černém šátku zavázanou hlavičkou a děvče pohladila.

„Víš, milá holka, mám zkušenost a vím, že osud nic člověku nevodpustí. Leta letoucí už zvoním a dycky při tej zvonici tak vo všelicoms uvažuju. Vítám lidi vod voltáře a vyprovázím je k hrobu, a tak mnoho vím; vím co ty, a takový mladý lidi ani nepovážejí. Nědy člověk něco udělá, ani nepováží, jaká zloba v tom je a jakej hřích. Ale netrvá to věk — sotva deset, dvacet let a už se mu to vrátí.“

Lidka si podpírala hlavu dlaněmi. Deset — dvacet let! Jaká to strašná doba. Cožpak budou tak dlouho žít?

155$

„Jenom si to, dítě, rozvaž a umoudři se. Pán Bůh ti to vynahradí. Jendovi dej kvinde a tu bolest obětuj Panence Marii.“

„To se vám řekne, babičko,“ propukla Lidka v slzy, „to se vám řekne, dyž ste už stará a nevíte, co je to láska a jak pro ni srdce bolí.“

Stařence bylo Lidky líto. Její zbrázděná a scvrklá tvář, v níž ležely rýhy sem a tam, po délce i napříč, a u očí se skládaly v celé vějířky, stáhla se v plačtivý a žaluplný výraz.

„I taky to vím, dítě, taky sem to prodělala, ale chvála Pánu Bohu, v tom světě se všecko mění — příde zapomenutí a stará bolest pomine, přebolí.“

„Ba ne, babičko, já budu pro Jendu plakat věčně.“

„To si myslíš teďko, ale počkej za čásek, za pár let. Ani si nevzpomeneš. „

Lidka povzdechla. „Co je to platný,“ myslila si, „babičce vymlouvat, když je stará a lásce už nerozumí.“

Šila, chudák, od rána do večera a teď, že byly tak dlouhé dny, seděla u toho plných šestnáct i více hodin denně. A jak byla ráda, že má práci, že má co šít! Dařilo se jí teď s babičkou obstojně, neměly žádnou bídu.

Ale také to byl takový smutný, useděný život. Těšívala se až bláznivě na neděli, až se s Jendou setká, až spolu půjdou; od té doby, co se rozešel s domovem a byl v Petrůvce, scházeli se spolu za vsí a procházeli se po mezích a polních cestách, aby je v Hrušové neviděli.

Byly to velmi krásné chvíle a Jenda uměl tolik, a tak hezky mluvit o své lásce a své věrnosti, že byla Lidka omámená a očarovaná.

Už se mu dávno přestala smát, už věřila všemu, co jí pověděl. Věřila mu jako evangeliu.

A teď najednou babička chce, aby se s ním rozešla? Jak by to bylo možné? Jak, jak jen?

„Babičko, pěkně vás prosím, nezbraňujte mi aspoň přes léto. Aspoň tak dlouho nás nechte šťastně žít, pokud nepude Jenda na vojnu. Potom se to samo sebou ztrhá.“

156$

„Ale, pro Pána Boha, jenom byď na sebe vopatrná, holka, abychme to vobě nevoplakaly. Toť víš, nemáš nic, než dobrou pověst — ať si i nezašlapeš!“

„Byďte bez starosti, babičko! Dyť já vím a hanbu vám nechci udělat.“

Potom zas hrčelo kolečko a šití pod nožičkou se šinulo. Nůžky cvakaly a Liduška si i zazpívala.

***

Jednou před kostelem uviděla Aninka Dušková Jendu Šípkového.

Běžela za ním, tlačila se přes všechny lidi a popadla ho za šos. „To sem ráda, že tě vidím. Musím ti něco říct vod Elišky. Hledá tě tu každou neděli a zrovna, jako naschvál, tu dnešky nejni. „

„No copak je?“

„Říká, že je u vás doma po tobě moc smutno.“

„Nemám žádný doma.“

„Nemluv. Eště rád přídeš — vrátíš se.“

„Nevrátím.“

„To sou řeči. Udělals velký soužení mamince. Vaše maminka pro tebe moc pláče. „

„Asi.“

„Dyžs utek, hledali tě. Sama sem tě hledala v ,závodí‘ ve vašom lese. Bylo mi vašich líto — nejvíc Elišky. „

„Eliška jediná z našich je lepší. Tu mi pozdravuj.“

„A maminku ne?“

Aninka mu hleděla do očí. Měla dobré, tmavé oči.

Jenda chvilku váhal.

Byl čehosi plný — sám nevěděl, jak by to pojmenoval. Musel si odkašlat, ale potom řekl prudce: „Ne!“

Podal Anince ruku a šel.

***

157$

V poli bylo nejpilněji. Žně přikvačily velmi rychle, po deštíku přišlo několik parných dní a už bylo všechno zralé a jen to šustělo.

U Šípků měli mnoho práce a museli přijednat dva žence.

Jendovy ruce tu chyběly a nikdo se o něm nesměl ani zmínit. Pantáta se velmi hněval a říkal: „Nezná-li von mě, neznám ani já ho! Takový su!“

Panímáma ani nemukala a potají schovávala peníze, aby mohla Jendovi dát, až bude rukovat. Byla přesvědčena, že alespoň potom přijde.

Ve žních přišly dvě veliké bouřky. Dokonce padly i kroupy, ale tady, v našem kraji, nenadělaly žádné škody. Lesy — ty naše drahé, milé, hluboké lesy odvrátily celé nebezpečí. Kroupy šly na ně a sebraly jen to, co bylo v bezprostřední blízkosti lesů.

Žito v mandelíčkách však notně zmoklo a tím se práce zpozdila.

Pantáta Šípků bručel. Věděl, co z toho ještě na ně čeká.

Hoši byli prací notně přemožení a hubovali na Jendu, že jim to tak provedl.

Zato v Petrůvce byli brzy se vším hotovi. Jenda se tam činil, seč byl, a strýce hodně zastal. Dědoušek nemusel na nic ani sáhnout a babička si nemohla pilné a silné ruce ani vynachválit. Jenda se stal teď jejím miláčkem a v jedné slabé chvilce mu slíbila: „Mám pár stovek na knížce. Ty budou tvý, abys moh s tou svojí Liduškou něco koupit nebo postavit. Ale neříkej to žádnýmu. To víš, Tonča — jako teta — je lakomá a záviděla by to. Až přídeš z vojny, knížku ti dám!“

Ve své stařecké povídavosti a ve chvilkovém rozmaru pověděla mu všelicos. Že Tonču ráda nemá, osedlala si prý Oldřicha a ten už se jim, starým rodičům, odcizil. Někdy jim ani jak se patří dobrýtro nedá a víc na ženu než na matku drží. A tak je to zrovna s Katuškou — jako s Jeníkovou mámou. Má druhého muže radši než vlastní rodiče.

Jenda nebyl ještě tak moudrý, aby posoudil to povídání zdětinštělé babičky. Proti své matce živil plno hořkosti.

158$

„Ale, však jim ukážu,“ říkal si v duchu, „že se vobejdu i bez jejich požehnání, ať si nechají vobojí. Nic zlýho sem neudělal. Že mám rád chudou holku nejni žádnej hřích! „

Tak to je na tom světě. Pro svůj poklesek má každý člověk omluvu.

***

Bylo po žních a už hřměly mlátičky a za každým stavením chodili koně dokola a hospodář je pošlehával. Ve stodole byl spěch, mlátičky chrlily slámu a zrno, jinde harcovaly mlýnky, čistíce žito a pšeničku.

V chalupách to šlo na mlatech pěkně do taktu:

{„Snop — na — pat — ře —

shoď — ho — brat — ře —“}

nebo:

{„— Pátej — do — pekla —

pátej — do pekla —“}

a kde byla velká rodina i:

{„Selka — peče — vdol — ky

selka — peče — vdol — ky.“}

Podzimní mlhy visely nad lukami a smutné kolihy oplakávaly zašlé krásné letní časy. Při poledni býval obzor křišťálově jasný; sedláček šel s líchou a zaséval žitečko, vlaštovky seděly na telegrafních drátech a loučily se.

Potom přišlo kopání brambor; potahy volně se vlekly po cestách k silnicím a jilemský lihovar přijímal celé fůry té horské úrody.

Ženské šly brázdami, přihnuté, zahoulené; sbíraly a povídaly.

Ach, co všechno dovedou ty ženské při kopání slátat a prodebatovat! Kdejaká novinka — vše přemelou a protřepou.

Napřed se obírají pravdou, ale když té se nedostává, také kapánek lžou. Že všechno zveličují a fantazii pouštějí na procházku, to je také pravda. Mnoho se mluvilo o Šípkových; o Jendovi, o Lidce — některé už věděly, že tomu Šípkovi

159$

neubrání, že beztak je Lidka s Jendou „zavedená“, a kdyby se jí chtěli zbavit, museli by notně zaplatit.

Jedny to přály Šípkovi a tvrdili, že sem přišel bůhví odkud a tady se roztahuje, až je starostou; druhé zazlívaly zvoničce a přály jí, aby měla Lída alespoň dvojčata a zůstalo jí to na krku.

To všechno šlo ovšem jen z plic, aby řeč nestála a ta dobrá, prostá srdce našich žen o tom nic nevěděla.

Kopání je na hospodyně velký úkol; co ony se navaří a naběhají. Také u Šípků toho bylo až dost.

Panímáma s Eliškou každý večer dlouho škrábaly brambory, aby měly zítra na polívku a nosily si mouku ze sýpky a pekly za časných ranních hodin také chlebíček.

„Kde je Lidmila!“ povzdechla si panímáma. Věru, na věrnou duši nemohla zapomenout, a když se s ní loni ve Vydří na pouti sešla, bylo jí, jako by viděla rodnou sestru.

Lidmilu a její stařičkou maminku totiž potkalo štěstí. Umřela jim teta — byla v Řečici, kde hospodařila, sama, bezdětná, na chalupě.

Lidmila byla nejbližší příbuznou. Prodat chalupu a zůstat ve službě? Ne, ne — maminka žila v pastoušce a dařilo se jí bídně. Tak odešla Lidmila ze služby a vzala maminku k sobě.

Po ní vzala si panímáma Šípková mladé děvče, ale to bylo zklamání! To už nebyla Lidmila! Málo dělat, ale dobře jíst — to bylo heslem lehkomyslného děvčete, tak se milá Katuška dopálila a sotva vyšla Eliška ze školy, klepaly tu práci spolu.

Však i kopání brambor mělo svůj konec. Hnedle byly sklepy plné a zavřeny pouze laťkovými dveřmi, aby se vypařovaly. Potom přišlo posvícení; kolem toho se krouhalo zelí a šlapalo do sudů a svážela se řepa.

Po posvícení přišly rukovačky. Katuška, chudák, chodila rozčilená a neměla nikde stání. Od okna k oknu a jakmile uslyšela prudší kroky na zápraží, už se lekala, srdce jí klepalo.

— Jenda? Jenda?

Ne — to byli domácí hoši. A zase vyčkávala.

160$

V pondělí už měli rukovat ti zdejší. Kubík Hřavů, Lojza Kliků, Jenda Nedvědů — všichni chodili sem a tam a nepracovali. Katuščin nepokoj rostl, v noci vůbec nespala.

V neděli se mamě u kostela ohlížela, uvidí-li syna, a když přišla, řekla svému Josefovi: „Pudu vodpoledne do Petrůvky.“

Pohlédla přitom na něj bojácně a současně velmi prosebně se zeptala: „Jo?“

Chvíli neřekl ani slovo. Potom rameny trhl a řekl skoupě: „Pro mě —“

Eliška se k mamince přitočila: „Pudu s vámi, maminko. Chci Jendu taky eště vidět.“ A slzy jí skočily do očí.

Josef celou tu výpravu viděl a zahlédl také, jak žena všechno možné potají do brašny shání a s sebou chce vzít. Ba, všiml si, že Eliška i ve své pokladničce šťárá a korunky ven vytahuje.

Neříkal nic a vida, že Katuška už oblečená pořád sem a tam pobíhá, a neví, jak by tu nabitou brašnu vynesla, odešel shovívavě do zahrádky.

Chlapci se strojili na náves a povídali matce mezi vraty: „Mami, řeknite Jendovi, že zejtra pudeme k vlaku, abychme mu dali sbohem,“ a ptali se: „Co říkáte, pustí nás tatínek?“

Šípkový ženské potom klusaly k Petrůvce, jen bláto stříkalo. Mohly se tam dát dovézt, vždyť stály v maštali dva páry koní, ale Katuška nechtěla říkat a Josef to nenabídl.

Přiběhly celé uřícené a ve vratech potkaly dědouška. Uviděl je rád a pobízel do světnice: „Jenda je v sednici.“

Jak maminka Jendu uviděla, propukla v usedavý pláč. Chytila ho do náruče, tiskla k srdci a štkala, že nemohla ani jediné slovo vypravit.

„Můj synáčku — mý nejdražší dítě,“ škytala, „zejtra už narukuješ! Kdy tě zase uvidím?“ Přišla babička i Oldřich a jeho děti seběhly se kolem Elišky. Mladá hospodyně také přišla a Jendu pochválila: „Ten si zasloužil ídlo! Nadřel se u nás jako mezek. Letos nám to šlo, jak by hrál.“

„Jen to se nám nelíbí, že se doma s tatíkem tak špatně rozešel,“ povídal dědoušek, „to mu vyčítám každej den.“

161$

„Žeť, žeť,“ přikyvoval Oldřich, „říkám, že mu eště bude tatík jednou dobrej.“

„I ba ne,“ pohodil Jenda hlavou, „toho se nedočkáte.“

„Myslím si, že pudeš se mnou dóm, Jeníčku,“ pravila maminka bojácně, „že tatínka vodprosíš —“

„To zas ne, mami, to vode mne nežádejte. Já sem nic neproved, tak co!“ Pyšně zvedl hlavu. „Vím, co dělám, a nepudu!“

Babička ho hladila: „Ale bylo by to slušný a k tvýmu dobrýmu, Jeníčku.“

On však jen hlavou pohodil.

„Nevím, co je to za náturu,“ mrzel se Oldřich, „u Křenů takoví nebyli a u nás taky ne. Palice je to jako železná.“

„A tý chudý holky se drží, jak piják,“ žaloval dědoušek, „zahrabe se nadosmrti!“

„Ať! Budu s ní sám!“

Nebylo rady. Marně ho Katuška s pláčem prosila, mamě mu domlouvala, že tatínek je dobrý a myslí to s ním dobře.

„I dyť já vím,“ řekl Jenda, „rozumím mu až moc dobře.“

To bylo mnoho bolesti pro Katuščino srdce. Milovala vroucně svého syna, ale milovala i muže. Byl tak dobrý a byl i otcem jejích dalších dětí.

Tak se vracela panímáma s pláčem a s bolestí ve svém mateřském srdci.

Nazítří ujížděli rekruti k vlaku. Jeli na žebřiňáku a zpívali tak pěkně a tak smutně, až děvčatům srdce usedala. Maminky stály na návsi a hlasitě plakaly.

Plakaly a šátky mávaly, ale vše to nebylo nic platné.

Chlapci už jim nepatřili, ale císaři pánu, jak hlásala ta pěkná písnička, která za nimi jako smutné echo zůstávala:

{Vzhůru, vzhůru, má matičko,

chystejte mi snídaníčko,

císař dá mi večeři.}

Ze všech děvčat ve vsi nejvíc plakala Lidka zvoníkova.

Ach, jak ji to svádělo, aby šla ke zvonici a odzvonila svému štěstí.

162$

Císař pán dal těm hochům nejenom večeři a mundúr, ale dal jim brzy ještě něco lepšího.

Byli sotva devět měsíců ve své povinnosti a slibovali si, že to vše přece nějak uběhne a bude lépe, když starý císař, pod nátlakem vznešených zlosynů, třesoucí se stařeckou rukou podepsal válku.

Přihnalo se to jako lavina a uchvátilo ze všech nejdříve naše hochy, co v aktivní službě své dny trávili.

Jenda se nepřijel ani rozloučit. Poslal mamince, pouze lístek.

{Jedeme — nevíme, kam. Maminko moje zlatá, modlete se za svého

Jendu.}

Válka — válka! Kdo jí nebyl postižen? Kdo ji neprožil ve strachu a hrůze, kdo o ní nemůže vypravovat?

Komu nešlapala po srdci?

Na kom nepožádala oběti?

V Hrušové bylo mnoho lidí, kteří byli těžce postiženi.

První mezi padlými byl Hřavů Kubík. Padl při první ofenzívě na Rusku. Přišlo to jako hromová rána, jako prvý úder. Celou vesnicí to zatřáslo.

Jeho děvče, hajných Josefka, ho krvavě oplakávala — měla na něj živou památku. Teprve po jeho smrti narodil se jí klouček.

Lidé napřed na hajnou hubovali a láteřili, že nechala dceru mluvit se synem z tak velké chalupy, ač věděla, že z toho svatba nebude. Ba, když zvěděli, že je Josefka „zavedená“, hajné to přáli.

„Patří í to. Vysoko hlídala a nízko sedla,“ ale když přišlo pravé neštěstí, ukázalo se, že to vše jde našim venkovanům pouze z plic, že to jsou prázdná slova, která se odlupují od zvětralé žuly jejich niter jako lišejník. Stačí jen ostré dláto a jste brzy u křišťálového jádra.

Josefka to odbývala velmi zle, a tu celá ves měla s hajnými účastenství.

163$

Sama Katuška nesla jí pytlík bílé mouky na přilepšenou a také kdekterá chalupnice jen trochu dojila, poslala do hájovny bandasku mléka, aby měla ta nešťastná rodička na posilněnou.

Napřed holky Josefkou pohrdaly. Mnohá nebyla lepší než ona, ale měla štěstí, že „se jí nic nestalo“; přesto na tu „padlou“ ohrnovaly rty.

Ale teď se všem ubohé mladé vdovy zželelo.

Mančinka nesla jí láhev doma dělaného rumu, aby měla bábě na úctu (u nás každý sedlák dodává do lihovaru brambory a dostává za to nějaký lacinější líh, z něhož se doma všelicos vyrábí) a Bětuška dokonce přinesla staré cíchy na plínčičky.

Tetourovi byli hajných příbuzní a zpočátku se pro tu hanbil v příbuzenstvu silně hněvali, teď však přišli a sami nabídli kmotrovství. Také Lidka zvoníkova šla Josefku navštívit.

Chodily spolu do školy a kladla si to za povinnost.

Josefka byla chudák zdrcená a její matka měla v očích krvavé žilky.

„Bože, holka, Bože, holka,“ říkala Lidce, „je to neštěstí. Děcko tu a táta tam — kde nic tu nic! Dyby byl vostal, aspoň by í zaplatil — taklec ani podpora, ani nic. My sme staří a táta darebnej. Kerak to bude — kdo to uživí? „

To byla praktická stránka, pro niž hajná bědovala. Josefku ale víc než to všechno mučila bolest pro padlého chlapce, který jí byl příliš blízký svazkem, jímž ji k sobě připoutal.

Lidce jich bylo obou hrozně líto a řekla, aby Josefku potěšila: „To už je takovej osud. Dyť já to nemám lepší. Jenda je sice živý a nedávno mi psal, ale co z toho mám? Jeho lidi to nedovolejí, aby si mě vzal a naše babička nechce ani slyšet, abych na něj čekala. Vejre hloupej, říká mi, budeš čekat a čekat, ustárneš a iný vodbydeš, Jenda potom příde a na tebe se ani nevohlídne. A ráda vidí koláře Kryzana, kerej tu a tam se tady ukáže a po mně vokem loupne.“

A bylo tomu tak, jak to Lidka Josefce vypravovala. Válka se nekončila, hnedle trvala rok a půl druhého a lístky od Jendy

164$

přestaly docházet. Také jeho rodina tu i v Petrůvce neměla od něho ani řádek. Snad padl? Snad byl v zajetí?

Babička mluvila do Lidky denně.

„Nešlap svý štěstí vlastníma nohama. Kolář je dobrej člověk a bere na tebe už dávno. Ber, dokáď chce — kuj železo, dokáď je žhavý! Peníze nemáš, všem si krásu nepobrala a šít nejčky nejni z čeho. A sou to, milá holka, perný peníze, kerý si tou jáhličkou musíš vypíchat. Řemeslo je řemeslo a políčka k tomu — měla bys blahej život a já bych spokojeně voči zavřela. Dej si říct, děvečko moje, tvá bába ti dobře radí.“

„Ach, Bože, babičko zlatá, dyby vy ste věděla, jak mě pro Jendu srdce bolí. Dyť to byl takovej kluk — takovej jonák — kolář proti němu? Škoda se podívat! „

„Z podívání nic nemáš! Co je z hezkýho talíře, je-li prázdnej? Krása milá brachu pomine! Lásky se nenaíš! A konečně — doví, je-li živ.“

„Přišel by v noci mi to povědít, dyby byl pad — slíbil mi to. Nebo by aspoň znamení ňáký dal, na vokno by mi zatlouk.“

„Milá brachu. Živý vod mrtvejch dělí velká hráz, nikdo i nepřekročí.“

„Slíbila sem mu věrnost — v hrobě by se vobrátil.“

„To by se mušelo vobracet vojáků! Koukni se na mladou Pazdemici. Vidělas, co vyváděla, dyž vojáci rukovali. Z celý vsi nejvíc vyváděla. Myslela sem si — ta ženská to nepřežije! A koukni se dnešky. Rejdí, že í není rady. Každej je í dobrej, chodí za ní půl vsi. A Pazdemík něde na bojišti klidně vodpočívá. Tam, holečku, už sou iný zájmy.“

Lidka plakala.

Bože, jak tvrdá byla ta babiččina filozofie.

A kolář Kryzan sem chodil každou neděli. Napřed jen tak okolo, jen když Lidku viděl; potom k oknu a konečně do sednice. Pokaždé měl nějakou záminku. Jednou si dal šít u Lidky košile, po druhé se šel optat, jsou-li hotové, po třetí si šel pro ně, ale zapomněl si doma peníze, po čtvrté šel od nich zaplatit. Přitom zjistil, že mají tuze vyšlapaný práh a nabídl se, že by ho

165$

spravil, ale nemá tu náčiní — přijde v tejdenku. Potom viděl, že babička má tuze sešlý válek na nudle. Udělá jim nový — nic to nestojí, na ponku to má hned.

Marně bývala Lidka zamlklá a seděla jako boží umučení u šicího stroje.

Nebylo konečně možno stále tak sedat. Vždyť on to nebyl špatný chasník a nikdy si k ní nedovolil, co by se jí nelíbilo. Naopak — ctil ji až podivuhodně a babičky si tuze vážil; na svůj lístek jim dal semlet do mlýna a tak rozšafně vypravoval, co a jak to bude po válce, až starší bratr doma chalupu převezme a on se někam přižení.

Vojákem nebyl a žádného odvodu se nebál; měl nějakou vadu, která mu nijak neškodila, a přece mu od vojny pomáhala.

„Inu, to ste šťastnej,“ říkala babička a nemohla to vynachválit,

„inu, to máte náramnou výhodu. A ve válce byste se voženit nemoh?“

„To nevím — dyby bratr byl doma — ale dyž sem doma muskej sám. Maminka a sestra to nezastanou.“ Lidka se začervenala. Co ta babička začíná — Bože, co jí to napadá!

Někdy se přece člověku povede, co si přeje. Tak se povedlo i babičce.

Jednou přišel Kryzan a vypravoval, že mají dobrou naději.

Bratr Václav leží kdesi ve špitále — je nemocný. Uznali ho jako invalidu a možná, že přijde domů.

Lidka se hrozně lekla, ale babička byla celá rozradovaná a pořád o tom povídala.

Zatím utekla zima a začala zas práce v poli. A to byla nějaká práce!

Jdi přírodou a uvidíš — —

Tam ženská oře — statečně jde za rádlem a utírá si pot modrou zástěrou. Tam dívka vláčí — s napětím sil potahuje brány, volá na krávy, vládne i bičem.

Také Lidka musela a šlo jí to zle. Nezvyklá takové těžké práci ( téměř klesala, ale nebylo vyhnutí. Babička byla stará a nezmohla by to, mužský nebyl v celé vsi k zjednání.

166$

A tu najednou přišel Kryzan a plný radosti pověděl: „Václav přijel. Je invalida! Povede si to doma sám a já bych moh — já — babičko — dybyste mě nevyhnaly, tady pobejt, a tu jarní práci vám udělat. „

Babička se až zajíkla a zajíkla se i Lidka. Ale nemyslete si, že zlostí, nebo leknutím. Ne, ne — Lidce se hrozně ulevilo, protože tu přetěžkou polní práci už nemohla zastat a s hrůzou čekala, co si počne, až bude třeba sázet brambory a oorávat. Byla tělesně slabá a u toho šití nevytužená. A proto jí oči radostně zasvítily.

„To bychme byly rády,“ řekla, aniž by čekala na babiččin souhlas.

Babička téměř zaplesala. Lidka neodporuje a Kryzan to myslí tak upřímně, toť už je ruka v rukávě.

A Kryzan měl ještě větší radost než obě ženské, protože byl tím také velmi blízko cíle.

Jak to přijde — zpočátku se mu jednalo spíš o místo a chaloupku, ale teď se mu jednalo hlavně o Lidku. Za tu dobu, co za ní chodil, si ji opravdově zamiloval. Tak byli všichni rádi, a byť takových pěkných okamžiků bylo v té době velmi málo, musím říci, že je všichni prožívali.

Kryzan se jmenoval Petr a brzy mu obě, babička i vnučka, říkaly Petříčku. Lidé se nad tím rozčilovali, že si obě ty ženské vzaly cizího člověka do stavení, aniž by byl s Lidkou oddán a předpovídali už dopředu všecko zlé a špatné.

Petr potom obdělával políčko a po kousku nosil do chaloupky své kolářské nářadí a kousek po kousku dobýval také Liduščinu přízeň — či vlastně lásku.

Kolečko stroje pilně vrčelo a vrčel také jeho soustruh. Před chalupou byly do podzimka asi troje hotové sáňky a celá ves měla na motykách, sekerách a rýčích nová topůrka a násady. A když přišel podzim, dříve než se muziky zavřely a Kateřina dudy zavěsila, vedl si Petřík Lidku od oltáře.

Pro Jendu už neplakala; zmizel, jako by spadl do vody a marno želet.

167$

Ostatně, život jde svou cestou i přes hroby a zarostlé chodníčky.

O té svatbě bylo trochu řečí, ženské při kopání povídaly, že se ti dva už brát museli a že to beztak stará zvonička tak narafičila, aby jim neutekl.

Řeč se mluví, voda teče. Bylo-li na tom co pravdy, nebo nebylo — nevím. Děvčátko dostali až v květnu, právě když celá příroda kvetla a zelenala se. Možná tedy, že ty ženské něco pravdy měly — ono se říká, že není šprochu, aby nebylo pravdy trochu, ale — kdož ví!

Když byla ta svatba, u Šípků byli nad tím také trochu rozčileni. I když Jendu oplakávali jako mrtvého, neboť o něm dlouho nebylo slechu, přece tomu Josef byl potají rád. Kdyby Jenda přišel a uviděl, že se mu Lída vdala, spíš by uvěřil otci, že to s ním myslil dobře.

Panímáma pro Jendu mnoho plakala, a když na něj pomyslila, vždycky se v ní ozval nějaký odpor vůči muži. On byl toho příčinou, že Jendy v poslední době tak málo užila, že odešel s hořkostí a hněvem.

Eliška si někdy stěžovala, že už ani neví, jak Jenda opravdu vypadal a kdykoliv viděla maminku pro něj plakat, plakala také.

„Ten byl lepší, jak-li vy — kluci neřádní!“ říkala Láďovi i Pepovi, kteří ji rádi zlobili. Josef o něm se ženou nemluvíval a také se nikdy nezmiňoval, jak to udělají se statkem. Láďa měl zvláštní zálibu. Z něj se během války stal pravý pytlák. Chodil rád s puškou a když to otec chtěl zamezit a pustil honitbu, chodil na černo — pytlačil.

Josef, ač sám dříve rád si s puškou vyšel, teď tomu nepřál. Obával se, že Láďa bude odbývat práci a přijde na špatné cesty. Kdykoliv zjistil, že Láďa není doma a puška také že zmizela, byl znepokojen, zlobil se a nejednou Láďovi natloukl, co se do něj vešlo.

Katuška mívala práci, aby dobře schovala kůži ze zajíce, kterého kluci pod kolníkem stáhli a jí na pekáč přinesli. Ba,

168$

nejednou vonělo ve statku i srnčí a Josef se bál otevřít okno, aby neupozornil někoho na tu líbeznou vůni.

„Radši bych brambory v šupce jedla,“ říkala maminka, „než takovou zapovězenou pečínku.“ Ale kluci se olizovali a pochvalovali.

Hajní už o Láďovi věděli a nejednou měli na něho políčeno, jenže ho nedopadli. Ale potom šli k odvodu i osmnáctiletí a Láďa byl vojákem, jen to fiklo.

Tehdy tatík Šípků plakal.

Opravdu, plakal upřímně, a nestyděl se za to. Byl už tím vším uštván. Ustavičné rekvizice a různé soužení div ho o vlasy nepřipravilo. Notně už šedivěl a na čele měl plno vrásek.

Když Láďa rukoval, mohlo Katušce srdce puknout. Byla přesvědčena, že pozbude oba syny.

Teď zůstal doma jen Pepa s Eliškou a to jich bylo k práci málo.

Když si vzal Josef do stavení Rusa, nebylo to Katušce právě vhod. Zdálo se jí, že si na cizího člověka nezvykne a také jí vadilo, že má v té dnešní drahotě pro cizího vyvářet. Ale Josef její námitky rázně odmítnul. „Což su Křen, abych se pro mamon bídně udřel?“

Z Elišky vyrostlo krásné děvče. Maminka se nezmýlila. Byla krev a mléko a její hnědé oči působily na každého zvláštní mocí.

Nejvíce ovšem na Láďu sousedova — ten byl po děvčeti celý pryč a než narukoval, sešel se s ní na zahradě k poslednímu dostaveníčku.

„Čekej na mě, ať je, jak je! Přídu živej, nebo mrtvej! Přídu istě! Nechci bejt bez tebe ani na světě, ani na věčnosti!“

To byla slavná přísaha a Eliška ji zpečetila právě takovou: „I dyby to nová třicetiletá válka byla, chci na tebe čekat.“ — —

Ve třetím roce války umřela babička v Petrůvce. Přišlo to na ni tak rychle, jako by ji skosil. Ještě pekla chleba a než se snědl, už byla na márách. Dostala zápal a zesnula náhle.

Pro Katušku to byla strašná rána. Ani nevěděla, jak bude bez maminky živa. Když ji něco velmi bolelo, mohla k ní a v jejím klíně to tak blahodárně odlevilo. Teď byla opuštěná a smutná.

169$

K Josefovi od té roztržky s Jendou neměla přece už tu pravou důvěru a Eliška byla ještě příliš mladá, všecko se jí tak pěkně povědět nemohlo.

***

Když se Lidka zvoníkova provdala, začala Bětuška doufat.

Myslila si, že kdyby teď Jenda přišel a zjistil, co se stalo, zanevřel by na ni a díval by se honem po náhradě, a to už by byla moje starost, abych se mu zavděčila a zalíbila.

Bohužel, Jenda se nevracel. Byl ten tam a po něm ani slechu, ani zdání. Snad už ho někde na Itálii, kam později přešel z ruské fronty, černá zem kryje.

Bětuška ho oplakala, a když šla na Křemešník na pouť, koupila a obětovala tam za něho svíčku.

Potom šel život dál a Bětuška se počala po něm ohlížet.

Bože, v té válce, to byl pro mladá děvčata smutný život!

Nebyly muziky, nebyli chlapci, nebyly šaty! Můžete si představit dívčí mladost bez tance, bez kluků a bez parády?

Já ne! To je smutný život.

Které děvče je trochu mladé a zdravé, každé ráno tančí a užívá.

I ta nejctnostnější děvčata si ráda zatančí a jsem přesvědčena, že tancem nehřeší.

Tanec je něco krásného, veselého, radostného. A také by bylo pokrytectví tvrdit, že se dívky rády veselí pouze mezi sebou a že je baví zábava bez druhého pohlaví. Nejlépe se baví dívky s hochy a zase naopak.

A neparádit se trochu?

Jaké by to bylo děvče, které by se rádo neustrojilo a nezkrášlilo svůj zevnějšek?

A v té válce nebylo vůbec nic. Ubohé mládí, které po léta živořilo.

Beneš potřeboval pracovní sílu — potřeboval ji naléhavě. Sám už moc nemohl a byl mimo jiné po Šípkovi starostou.

170$

A být ve válce starostou, to nebyla žádná maličkost.

Vzal si do domu Rusy. Přišli dva. Ivan Petrovič a Vasil Gaidarov. Když je Beneš z města přivezl, ošumělé, hladové a umouněné, ženské si jich valně ani nevšímaly.

Řeč s nimi šla těžce, byli plaší a zaražení. Jedli hltavě a byli skoro k smíchu. Bětuška jimi pohrdala. Její pýcha nepřipouštěla, aby s nimi zažertovala.

Dříve než ona, objevila je služka Božena. Rusi brzy mluvili česky a ona z toho měla velkou zábavu, mohla-li se s nimi dorozumívat a žertovat.

Ivan byl veselý a rád se smál, uměl také dobře zpívat a jeho melodie byla taková zvláštní — smutná bojovná, až při ní Boženě šla husí kůže po zádech.

Byla by ho poslouchala celé večery.

Vasil nebyl veselý. Sedal tiše a ve volné chvíli rád něco vyřezával. Často oslovil domácí dceru a zkoušel s ní hovořit. Bětuška byla dlouho nepřístupná a pyšná. Skoro ji to uráželo, že se opovažuje.

Teprve, když pracovali ve statku skoro půl roku a uměli už docela dobře česky, dozvěděla se od něj, že je selský syn z úrodné gubernie, že mají doma grunt o třech stech našich měr a dvanáct koní, že má otec také pět set ovcí a ke stu hovězího skotu.

Tehdy otevřela oči a přiznala si, že jsou si tedy s Vasilem bezmála rovni a že jím nemusí tak bezměrně pohrdat.

A potom se dělo něco velkého a čarovného. Bětuška objevila v tom dříve tak lhostejném člověku, že je mladý a hezký, ba, že je i dost inteligentní, že má krásné bílé zuby a svalnaté, mocné paže — —

Při tom objevu se zachvěla.

Ó, tady nejsou hoši takoví siláci — takoví — —

Pak se někdy na něj dívala a myslila si — jak asi by takové ruce uměly objímat — a — — jak taková ruská ústa líbat?

Až se té otázky zděsila, ale nemohla za ni — —

A začala Rusům přilepšovat.

171$

Když se maminka nedívala, popadla hrneček s omastkem a Vasilovi přilila do polévky, na brambory jim oběma často kousek sádla přihodila. Také kávu jim sladila, ač maminka myslívala, že je pro ně hořké kafe dobré dost.

Raději by sobě nesladila, vždyť oni jsou chudáci — jsou tu daleko od své vlasti — a — jsou to naši bratři! Tak si to omlouvala.

Vasil nebyl slepý.

Také viděl, že Bětuška je holka jako z másla, že má krásné oči a hojné vlasy, že umí mluvit, zpívat a pracovat. Ostatně, byla ženou, a kdo za to může — ženy jsou často počátkem hříchu.

Vasil se zamiloval.

V Rusku nechal matku a sestřičku, jinou ženu tam nepoznal. Bětuška na něj mocně působila. Líbila se mu od prvního okamžiku, co do Benešova statku přišel, ale pokud byla pyšná, odpuzovala ho svým chováním.

Teď však poznal její dobrotu. Zahlédl, jak mu přimašťuje, jak mu chleba maže, aby panímáma neviděla. Řekl si, že má zlaté srdce.

Také panímáma měla brzy Rusy ráda.

Viděla, jak se večer dlouho modlí, než oba mezi koňmi na palandu uléhají a dojímalo ji to. To naši muži nedělají. Také šli o velikonocích ke zpovědi, ačkoliv byli pravoslavní a vstoupili-li do kostela, nebylo klanění konce. Tím získali jinak šetrnou a nedůvěřivou panímámu.

Pantáta si je chválil od počátku. Líbili se mu pro sílu a vytrvalost, kterou jevili při práci. Zpočátku bývali sice váhaví a než zabrali, trvalo to dlouho, potom však táhli jako rohatí tahouni a nepovolili.

Bětuška s nimi nejednou večer na zápraží besedovala a nechala si o jejich domovu všelicos vypravovat.

Zajímalo ji to — bylo to tak neobyčejné a Vasilem s citem vypravované. Dojímalo ji, s jakými pocity vzpomíná na svoji mátušku vlast.

172$

Kdykoliv však vešla maminka nebo otec, pokaždé se lekla a jako by při něčem byla přistižena, kvapně odcházela. Styděla se, protože její city už nebyly pouze výrazem sympatií, jež v nás vzbuzovali synové bratrské Rusi.

A potom jednou okusila, jak dovedou svalnaté ruce Vasilovy objímat a jeho rty líbat. Od té doby patřila jemu. Milovala ho — —

Když bylo po válce a zajatci se měli vyměňovat, stáli ti mladí lidé proti sobě jako bezradní. Vasil se v duchu ptal, zdali ho nechá odejít, a Bětuška trnula, jestli ji tu nechá a odejde. Bylo jí úzko — k smrti úzko.

Rodiče se starali o jiné pracovní síly, honem sháněli aspoň čeledína.

Vše bylo ještě rozházené, neucelené, lidé, co přišli domů, neměli do práce ani moc chuti. Chtělo se jim odpočinku. Rusové už svazovali své chudé rance — loučili se.

A tu Bětuška vybuchla. Déle už to snést nemohla. Předstoupila před otce odhodlaná, bledá, ustrašená. „Tatínku — já — já — a Vasil — Vasil a já — nemůže ít pryč! Nepustím ho, máme se rádi!“

Pantáta zůstal jako omráčen. Maminka sklopila oči. Ona cosi pozorovala, ale myslila si: „Rusi odtáhnou a bude dobře.“ Teď se bála na otce pohlédnout.

Beneš nevěřil svému sluchu, chtěl to odbýt žertem. Zasmál se, ale smích mu ztuhl v hrdle. „Cože? Rusa? Blázníš?“

Ale Bětuška stála na svém. „Nedovolíte-li, aby zůstal, pudu s ním. Nemůžu bejt bez něj — a —“

Benešovi byli zmateni. Prokristapána, co to holce napadlo? „Láry fáry,“ rozhněval se Beneš, „rozešli se iný lidi, rozejdete se taky! Co bys nemohla! „

Ale Bětuška stála před otcem červená a odhodlaná. „Já už nemůžu, tatínku — já — já — budu —“

„Ježíši na nebi — dítě!“ křikla Beneška a omdlela. — —

To bylo smíchu po vsi, když si Rus Vasil bral Bětušku Benešovou.

173$

Ženské to Benešce přály a muži, co si většinou takových věcí nevšímají, také pokyvovali.

„Tak, tak — pejcha předchází pád! Pro Bětušku nebyl žádnej dost dobrej. Kluci z chalup nesměli se na ni ani podívat — chtěli hodnej přínos! „

„Zato Rus im toho přines!“

„Přines, ale co!“

„Má prej v Rusku velký hospodářství, pole a koně — kdoví, co všechno.“

„Inu — v Rusku. To je tak, jako modrý nad námi! Nakopejme si toho!“

Jen Bětuška byla spokojená a štěstím zářila. Když ji maminka strojila do kostela, zamyslela se nad jejím závojem. „Já nevím, holka, závoj si bereš? Dyť si ho nezasloužíš, aby nás Pán Bůh nepotrestal!“

Ale šťastná nevěsta se vesele zasmála: „Jen mi ho klidně připnite, maminko! To já sem řekla jen tak, aby se tatínek vobměkčil!“

Po čase však Benešovi pohlíželi na všechno veseleji a měli zetě rádi. Uměl pracovat a vše ve statku šlo jako po drátku.

Dnes mají u Benešů (říká se tam stále postaru, kdopak by si pamatoval takové podivné jméno) tři kluky a dvě děvčátka a starý Beneš si pochvaluje, že v celé vsi nemají tak hezké a zdravé děti.

„Inu, je to iná krev,“ usmívá se, „ta nám udělala dobře!“

Vasil bývá smutný. Sleduje události v nešťastné vlasti, ale naděje v něm neumírá. Hladí hlavičky svých kluků a slibuje: „Půjdete do Ruska, půjdete. Než vy dorostete, zrodí se z krve a bědy a naše pole na vás počkají.“ — —

Láďa Šípků se vrátil, ale napadal na nohu. Měl ji prostřelenou granátovou třískou a byl dokonce ve špitále.

Už mysleli, že mu ji odejmou; díky Bohu, že byl mladý a měl zdravou krev, předržel to přece.

Maminka se mohla radostí zbláznit, brala ho ustavičně do náruče a líbala mu kučeravou hlavu. Byl hrozně hubený a sešlý.

174$

Otec byl také dojat a všemožně se staral, aby se syn měl doma dobře a mohl se zotavit.

Dobře že přišel na zimu a nebyla práce. Mohl lenošit a jíst. Zase měli zabitého krmníka a maso ve džberu i na půdě. Slanina, sádlo, vše bylo doma. Žito, pšenice a mouka, co bylo nastrkáno pod slámou v párních, v pryznách a různých úkrytech, bylo vysvobozeno na světlo boží a zpracováno na pokrmy.

Všem bylo radostně a lehko.

Také sousedův Láďa se vrátil. Eliška se mohla radostí zbláznit, nedala si bránit, šla s panímámou Duškovou k vlaku, a celou cestu radostí a dojetím plakala. Ani trochu se se svou láskou netajila a všechno jí připadalo docela samozřejmé. To se přece rozumělo samo sebou, že Duškovi jsou pro a jejich doma taky.

Šípek se usmíval její radosti a povídal vesele: „No, musím s Duškem promluvit, aby nemyslel, že si netroufám. Dyť se nemusíme stydět s věnem ít na světlo boží — myslím, že bude vyvalovat voči.“

Dušek přecházel radostně. Těšil se na syna a povídal Anince:

„Dybys viděla Šípka na zahradě, řekni mi. Musím za ním kvůli tomu Láďovi, aby nemyslel, že to chceme ňák vodkládat! Má po vojně, ať se žení.“

Na konci války umřel hajný a hájovna zůstala opuštěná; Josefka i s Kubíkovým dítětem se provdala. Přišel domů Pulkráb — krejčí, co byl od počátku v zajetí — a shledal všechno ve smutném stavu.

Žena z jara umřela na tu zlou španělku, co byla právě tak ukrutná, jako válka, její máma. Kosila jako posedlá, zavlekla kolik lidí v obci.

Pulkrábka zanechala muži dva sirotky a poděkovala se za celé to válečné soužení.

Pulkráb, chudák, hleděl bezradně na tu spoušť. Jak vypadaly děti, a kde byl skromničký majetek? Vše v sutinách. Nezbývalo mu, než honem se oženit, aby nová hospodyně alespoň děti odvšivila a vyprala mu ubohé hadříky.

175$

Která by se ale na to dala? Věru málokterá; ale Josefka tu byla jako od prozřetelnosti připravena. S matkou a dítětem byly bez přístřeší a Pulkráb měl aspoň byt. Tak se vzali, a v páru jim to šlo líp — alespoň ty dvoje děti při jednom vychovávali.

Myslivci se starali, koho udělají hajným. V poslední době jim působil velké starosti Láďa Šípků. Pokulhával, ale v lese si počínal jako lišák. Hned zase našel staré chutě — pytlačil a pytlačil.

„Ten je k tomu jako stvořenej a tak se jeho pytlačiny zbavíme,“ usnesli se myslivci a nabídli tedy místo hajného Šípkoví.

Měli jste vidět Láďu, když s tou novinou přiběhl domů. Oči mu plály jako svíce, tváře hořely. Ani nebyl k poznání.

„Tatínku, maminko, Pepíku, Eliško, kde ste kdo!“ volal a jedním dechem jim to chrlil.

Rodiče byli ohromeni.

Tatík měl přes všechny plány nový „štrych“. Myslil, že Láďa převezme statek, a zatím? Ale co platno? Chlapec už nedal za jinou. Chtěl být hajným a ničím jiným. Ať mu třeba z rodného statku nedají nic, jen když bude v lese!

Maminka až plakala; ta panská služba jí připadala nevděčná a nebezpečná, ale tatík jí to vymlouval.

„Inu — kdo chce kam, pomožme mu tam. Su eště chlap a můžu hospodařit, pokáď Pepa nedospěje.“

„To se musíš voženit,“ povídala maminka synovi starostlivě.

„Já se teda vožením.“

„A máš nevěstu?“

„I co pak vo nevěstu! Tu najdu lehko. Toť víte, že si vemu mladou a hezkou, a taky prachovou. Teď je bohatejch holek — a ženichů málo. Mlynář v Záluží má céru jak vobrázek a peněz má — prej dostával vod paniček z měst, co tam jezdily pro mouku, i zlato a drahokamy.“

„Ten by ti i nedal.“

„Bodejť nedal. Vsajte se!“

Láďa byl veselý kluk a rád se smál a vtipkoval.

176$

Vraceli se legionáři a mezi prvními přišel Lojza Kliků.

Pane na nebesích! Kdybyste ho viděli, jaký měl klobouk a jak vypadal!

Celá ves se seběhla a hned tu také byli z městečka páni od Sokola, a že prý mu budou pořádat oslavu.

Bože — být ještě starý Klika živ! Škoda, že ho země tlačí! Ten by hleděl, co za slávu ten chlapec ze světa přinesl.

Ale to nebylo všechno.

Šel k Šípkům a na dvoře řekl panímámě: „Paní Šípková, nesu vám pozdravení vod Jendy. Přijede domů; leží ve špitále — byl nemocnej.“ Jmenoval nějaké město, které panímáma hned zase zapomněla.

Byla sama doma a než přišli domácí z kostela, ležela na lavici jako podťatá. Ta velká novina ji docela porazila.

Když uslyšela muže a kluky na zápraží, vyběhla jim vstříc a potácejíc se, zadržovala se dveří a na ně vyrazila: „Jenda! Jenda je živý — přijede!“

Josef zůstal tichý a bledý stát před ženou. Z tváře mu seběhla krev; nemohl se ovládnout — právě její pohled způsobil to zblednutí.

Vždyť na něj hleděla, jako by mu do nejhlubšího nitra proniknout chtěla. Ano, jemu patřil její pátravý, vše pronikající a spalující pohled.

Zachvěl se a něco zakoktal. Sám nevěděl co, a šel kolem ní do světnice.

Vždyť mu to připadalo, jako by naráz mezi ním a ženou stál vzdorný stín Jendův.

Po celou válku žili s Katuškou v míru a lásce, při vší trampotě byli šťastni. Což by přišel jen proto, aby vše podkopal?

Když Eliška uslyšela, že Jenda žije, nemohla to vydržet, běžela k Duškům a hned ve dveřích, jásajíc, rukama tleskala: „Náš Jenda je živ! Přijede!“

Aninka jevila velký zájem.

177$

„Co? Jenda? To je dobře! Těším se na něj! Prosím tě, Eliško, jak vypadá? Nepamatuju se už pleše.“

Potom bylo u Šípků jako v očekávání něčeho velkého a slavného.

Panímáma vstávajíc denně se ptala sluníčka: Už? Dnes?

Bylo zimní, mdlé, ale jí se zdálo, že se jakživo ještě tak pěkně neusmívalo, že ještě nemělo při svém východu tolik duhových barev a nádhery jako teď.

Slyšela jsem, že často jsou matky zamilovány do svých dospělých synů, a tak bylo asi i s Katuškou. Denně chystala něco lepšího k obědu, kdyby přišel, aby bylo na zub, a nemluvila o jiném, jen o jeho návratu.

Nikdo nebyl rozčilenější, než Josef. Chodil domem a nemohl nikde posedět.

V zimě rád čítal, ale teď se mu to pletlo a před očima tančilo. Bál se na ženu podívat, aby se neprozradil.

Vlastně, z čeho se měl prozradit? Nevěděl sám. Přijde-li Jenda a podá mu jen jedno, jen jediné dobré slovo, zapomene, a bude vše při starém. Ale — jen, přijde-li!

Jednou, bylo to už po Hromnicích, a skřivan opravdu nad oranicí vrzal. Udělal se krásný čas a vypadalo to, jako by už měly sedmikrásky kvést a mochny na mezích také, když přišel dědoušek z Petrůvky.

Byl už ohnutý a celý bílý, ale pořád se ještě statečně držel. Postavil do kouta v síni sukovitou hůl a sundal si beranici. Potom vstoupil do světnice a jak se rozhlédl, zasmál se jako zapadající sluníčko. Oči se mu zaleskly a jak byly zarosené, tak to v nich zatřpytlo, jako perly. Milé teplo dýchlo mu vstříc a vůně chvoje.

„Tak jářku, povídám, Katuško, Jenda je u nás!“ křikl na celou světnici.

Katuška div neomdlela; chytila se stolu a zavrávorala — kluci i s Eliškou propukli v bláznivý jásot.

„Dědoušku, mluvte, povídejte, kdy přijel, jak vypadá, co říká?“

178$

To bylo otázek. Děda nestačil ani odpovídat a Katuška div mu ruce nerozdrtila, jak se ho chytila, jak dychtila, aby se honem všechno dozvěděla.

Také Josef stál mezi všemi a poslouchal. Vida ženin zápal, byl zamyšlen.

Už s ní byl skoro dvacet pět let a pořád ještě ho bolelo, pozoroval-li, že má někoho raději než jej. Až se sám sobě vysmíval.

„Je eště ňákej darebnej,“ povídal nakonec děda, „vypadá mizerně — je chudák.“ Panímáma se polekala. Zatékala očima z otce na muže.

„Naříká si? Kašle?“ Úzkostí se jí rozbušilo srdce.

„No — ani nekašle, aby kašlal,“ rozšafně povídal Přibyl, „ale toť víš. Měl zápal plic, a moc zlej, tak se eště nesebral. Máte za ním přijít k nám — tebe, Katuško, že se ani dočkat nemůže, že počítá minuty —“

„Pudem hned s váma — pudem!“ byla Katuška rozhodnuta. „Ale co mu vemu — mýmu zlatýmu klukovi? Dyť nic nemám hotový! „ Bezradně se rozhlížela.

„Dyť máme uzený a špek,“ připomněl Pepa.

„A jabka,“ dodal Láďa.

Dědoušek by si byl rád odpočinul, ale nedali mu. V malé chvilce byli všichni oblečeni. Eliška už tu byla zpátky od Dušků a radostně sdělovala, že Láďa sousedův také půjde — počká na ně za vsí.

Teprve, když Katuška brala šátek a mošnu, obrátila se na muže. „A ty se nestrojíš? Ty s náma nepudeš?“

Najednou jí lítost sevřela prsa.

Josef smutně zavrtěl hlavou. „To vode mě nežádej! Toť víš — zač bych stál.“

„Ale, Josefe, ty mi to děláš naschvál,“ propukla panímáma, „dyž to vidíš, jak se až k smrti těším. Že seš tak zatvrzeleji“

„Já?“ zvolal muž popuzeně. „Já su zatvrzelej? To je dobrý!“ a zasmál se s tolikerou hořkostí, až se Katuška zachvěla. „Tož já su zatvrzelej!“

179$

Katuška potom šla k Petrůvce, ale nešla — letěla. Děda jí stačit nemohl, zůstal vzadu; chlapci pádili s ní, Eliška s Láďou už byli bůhvíkde.

V Petrůvce byla světnice plná lidí.

Oldřich seděl za stolem s hostem a jeho žena, děti, vše se tísnilo kolem.

A což ti sousedé a známí! Jak pravím, byla jich plná světnice.

Jan musel vypravovat. Nic se neohlíželi, že ho to unavuje, že po těžké nemoci potřebuje ještě klid.

Ženské plakaly, když jim líčil všecku tu válečnou útrapu a muži byli rozpálení a napjatí, když vyprávěl o všech těch bojích, které vedli za osvobození ujařmeného národa.

Lidé v Petrůvce byli velmi prostí, ale přece věděli, o co se jednalo, a cítili, že to vše bylo veliké.

Byli dojati až k slzám. Starý Zacházel — takto pohodný a člověk otrlý — nemohl se přemoci, zaplakal nahlas.

Právě v nejlepším přiběhla Eliška s mladým Duškem, ale když měla bratra obejmout, zarazila se nějak — styděla se. Bože, tohle že je Jenda? Vždyť vypadá jako nějaký studovaný a tuze vzdělaný pán!

Jak Jenda uslyšel, že maminka s bratry už běží do vršku, omluvil se hostům a vyšel.

Maminka! Bože, maminka!

Co se dělo v prsou legionářových!

Kdo vypíše setkání syna s maminkou?

Běžel jí ihned naproti, a zrovna za vsí u kovárny si vletěli do náruče.

Maminka zrovna omdlévala — musel ji podržet.

A potom držela jeho hlavu ve svých rukou, a pátrala mu ve tváři. Líbala mu oči, čelo, tváře, ústa, plakala a kladla obličej na ostré sukno jeho uniformy.

„Můj synáčku — můj — můj nejmilejší na světě! Jak jsem šťastná, že mi tě Pán Bůh dal —“ ani vypovědět to vše nemohla.

Pak přišli na řadu kluci, s nimiž se Jenda upřímně a vroucně políbil.

180$

Maminka se s ním vedla, v jednom dechu mu vypravovala a vyptávala se.

„A dóm nepudeš? Tatínek —“

„Nemám žádnýho. Nemůžu mu říct — tatínku — je to otčím, a nic víc!“ řekl tvrdě.

„Jendo! Jeníčku!“

„Maminko, netrapte mě tím a sebe taky!“

Teta Tonča vařila čaj a ptala se: „A co nejčky? Co budeš dělat? Budeš se ženit? Někam na grunt — ne?“

Jenda se usmál: „To víte, tetičko, že nevostanu tak. Lidka —“

„Je vdaná.“

Jenda ztrnul. Mnoho párů očí upřelo se na legionáře, který byl pojednou bledý jak stěna.

„To nejni pravda — „ zašeptal.

„Jakpak ne, synku! Snad nemyslíš, že na tebe čeká?“ smáli se sousedi. „Ta už má děcko a čeká druhý. Až i uvidíš — je í pěknej kousek! „

Jenda vstal — usmíval se ve strašné nesnázi a oběma rukama si opravoval límeček. „Děláte si ze mě legraci! „

Ale maminka, plná úzkosti a plná bolesti, už byla u něj, tiskla mu ruce, hladila skráně.

„Jeníčku, umoudři se! Čekala dlouho na tebe, ale dyžs nepsal, myslila — „

Jenda mlčel a sedl si zpět na lavici. Před těmi cizími lidmi se uměl a chtěl ovládnout, ale jak mu byli najednou protivní, jak mu mezi nimi bylo zle a těžko!

Nemohl se dočkat, až odejdou. Strašnou bolestí se mu plnilo srdce, oči hořely… Bylo mu tak zle, a z duše to přecházelo do těla.

A teta se stále neúprosně dotazovala: „Co budeš dělat? U nás přeci bejt nemůžeš. Děti dorůstají a máme pracovníků víc než chleba. Musíš dóm a nebo si něco hledat.“

Když klusala domů, byla maminka starostí celá ohnutá. Ani radost ze shledání nepřemohla strašnou tíseň a bolest z Jendova zklamání a bezradnosti.

183$

Potom bylo vidět panímámu Šípkovou často klusat k Petrůvce a zase zpět.

Chodila tam za synem a nosila, co se dalo.

Někdy to muž viděl, ale neříkal nic; jindy to schovala pod plínu a přenesla, aby neviděl.

Jenda byl u dědouška a pomalu se zotavoval. Mnoho hovoru s ním nebylo. Byl zamlklý a často děda slyšel, jak se na posteli převaluje a nespí; jindy se dal do povídání, ale nebývalo to veselé. Všelicos vyprávěl z legií, ale vždy takové ponuré příběhy, že dědoušek hlavou pokyvoval a říkal potom — jo, jo!

A přece se Jenda tolik na svůj návrat těšil a jel s tak veselou!

Až teprve, co ho zlá nemoc na cestě uchvátila a potom tady to zklamání.

Tím vším jako by byl zestaral a zhroutil se. Nemoc ho vyčerpala a zklamání mu vzalo veškerou chuť k životu. Mnoho o Lidce přemýšlel, mnoho uvažoval. Někdy ji chtěl omlouvat, jindy ji proklínal.

Svého utrpení byl plný a nemohl myslit na nic, jen na ni.

Někdy se mu zachtělo sdílnosti, začal o tom s dědouškem hovořit, začal o lásce, ale brzy poznal, že ho dědeček dobře nechápe.

Jeho životní moudrost byla příliš hluboká a Jenda jí dosud nerozuměl. Jeho bolest byla jiná, než jakou mohl pochopit starý člověk. Jemu se snad ani nejednalo o Lidčinu osobu tak moc, jako o celou představu lásky. Ve svém zklamání jako by byl ztratil důvěru v ženy…

Kromě toho všeho pak na něj teta škaredě hleděla. Dědoušek to měl dojednané tak, že ho měli ti mladí k stravě a nosili mu jídlo do sedničky. Když tam s ním teď pobýval Jenda, museli jim dávat pro dva, a to se mladé hospodyni nelíbilo.

Ostatně, kdo by se jí divil?

Všechno bylo tak drahé a tak skromné. Byla zima, nikde žádná práce, a tolik hladových krků.

Děti zpočátku měly z Jendy radost — dorůstající děvčata se o bratránka silně zajímala — co však s ním, byl-li takový nemluva, hledící stále do prázdna.

184$

Často také zakašlal a potom seděl velmi tiše a zamyšleně.

Strýc Oldřich byl sám o sobě jiný — dobrý, oh, velmi dobrý, ale kvůli tetě také nesměl. Nakonec také Jendovi domlouval, aby se hleděl brzy někam přiženit, nebo se vrátit domů a převzít otcovský grunt, že má na to přece plné právo.

Jenda neříkal ani tak, ani onak, jen zadumaně sedal a těšil se vždy, až maminka přijde.

Maminka!

Co to, že měl maminku teď mnohem raději, než ji míval dříve? Byla mu najednou tak milá a drahá, a když mu hladila vlasy, byl by rád vzal její ruce, položil si je na oči a pod jejich doteky se vyplakal.

Vždyť v té mamince bylo moře lásky!

Čím to, že dříve cenil více lásku Lidčinu než její? Oh, jak byl nespravedlivý!

Jednou dědoušek maminku upozornil: „Ten chlapec celou noc kašle, a tak ti mám starost — myslím při tom na Jána. Aby neměl taky něco takovýho v sobě.“

Maminka se lekla.

Lekla se až k smrti.

A hned prohlásila: „Pudem k doktorovi, Jeníčku! Aspoň v tom mě poslechni. Dáš se prohlídnout!”

Jenda trochu odporoval, ale potom se na něj zašklebila příšera smrti. Lekl se jí. Vždyť s ní byl ve válce stále tváří v tvář, ale tam se mu nezdála tak hrozná, jako tady. Zde mu připadala tak příšerná. A proč? Bože — ten život za moc nestál a Jenda si už od něj ani mnoho nesliboval. A přece umřít nechtěl — ne, ne, tím méně pak zbaběle, doma za pecí a na souchotě.

Proto se s maminkou vypravil.

Vezl je Oldřich svými koňmi. Jeli do města, protože tam doktor měl rentgen a mluvilo se o něm jako o zázraku. „Lidičky! Pustí to na vás a může vám nejenom kosti spočítat, ale i všecko vidí, co ste snědli a co máte v sobě. Souchotiny, raka, všecko vidí a pozná. „

185$

Když se vracel Jenda do čekárny, vyšel doktor za ním a ptal se Katušky: „Pacient říká, že jeho otec zemřel na tuberkulózu. Je tomu tak?“ Katuška, celá ustrašená, přisvědčila.

„Prosím ich, pane doktore, nemá ji taky?“

Lékař zavrtěl hlavou: „Dosud ne, ale jistá náklonnost tu je. Vysílení po nemoci ji podporuje: nějaké špatné vlivy, pak podvýživa, špatné podnebí zvyšují nebezpečí. Radil bych, máte-li prostředky, aby pacient jel na jarní měsíce do sanatoria. Pak by nebezpečí bylo zcela zažehnáno.“

Pokynul, a matku i syna propustil. Jenda šel mlčky, ale maminka byla plná starostlivých a úzkostlivých řečí.

„Jakže se to jmenuje? Sana — „

„— torium — „

„A kde to je? A že nám vo tom neřek ten doktor víc.“ „Vojáci tam byli ve válce posíláni. Ale — stojí to moc peněz.“ Maminka se zalekla.

„Vopravdu?“

„No, to si přeci pomyslete. Dyť je to jako nemocnice.”

Oba se odmlčeli.

„Dyť mám doma ňákej podíl, ne?“ pravil po chvilce Jenda. Při těch slovech však sklopil oči. Nezapomněl ještě, jak sobě i rodičům řekl, že se mine bez jejich podílu i bez jejich požehnání. Oni jistě také nezapomněli.

Ale maminka snad už nevěděla o ničem, protože řekla: „To máš, má hlavičko, to je pravda, jenže je škoda, aby ti to ubylo.“ On proto nabral trochu smělosti a řekl: „Snad mi to — otec — vyplatí — je to přeci moje právo.“

Maminka přemýšlela. Šel na ni strach. Bože, jak před Josefa s takovou předstoupí? Co byl Jenda doma, on s ní o něm nepromluvil. Tvářil se, jakoby nic.

Katuška byla zmatená. Nevěděla, na čem je a jak má soudit. Jednou jí Josef připadal tvrdý — podruhé smutný.

„To by bylo pěkný, aby mi nedal, co mi po nebožtíkovi tatínkovi patří,“ řekl pak Jenda a výhružně zvedl hlavu, „to bych se eště podíval!“

186$

„Řeknu mu — řeknu — „ chlácholila ho kvapně maminka, „dyť snad — jenom se vo to starej, abys tam moh ít.“

Doma chodila Katuška, chudinka, jako po řeřavém uhlí. Ach! Kdo popíše všecku tu mateřskou svízel, je-li třeba něco obstarávat, něco na otci vymáhat! Na jedné straně muž, a na druhé děti. Jak je často těžké dělat prostředníka.

Josef něco zapisoval, počítal a četl; hoši obstarávali práce, které se týkaly hospodářství, a Eliška v kuchyni šila. Šlo jí tam západní sluníčko, proto jejím nejmilejším místem bylo okno, na jehož široké zídce se dobře sedělo mezi květináči myrty a kvetoucích muškátů. Milovala květiny. Měla tu i nevěstu, i begónie nasázené tak, že jí v létě brzy kvetly. Říkala, že tu ráda sedá kvůli těm svým miláčkům, ale maminka věděla, a kluci to říkali veřejně, že tu sedá kvůli Láďovi, aby na něj pořád viděla.

Duškovi měli dvůr zrovna před tím oknem a tady se ti mladí lidé mohli stále dorozumívat.

Katuška chodila po sednici a jen tak po špičkách si ledacos snášela. Chtěla zašívat, ale byla přitom taková roztěkaná, nemohla najít ani náprstek, ani kopejtko na punčochy, a režné záplaty jako by jí byly někam uletěly.

Konečně, když měla všechno, ztratila si jehlu a byla v konci.

Dnes si předsevzala, že muži řekne, jak to s tím Jendou vlastně udělají, ale nemohla k tomu najít odvahu.

Vždy se jí zdálo, že už, už, ale zase umlkla a chodila bez cíle po světnici.

Konečně on se z práce vytrhl a zeptal se jí přímo: „Něco mi chceš, maminko? „

Ztrnula leknutím. Což má svůj strach napsaný na čele?

„Jo — chcela sem ti říct — chcela sem — jo, abych nezapomněla. Jenda musí do toho — jak se to menuje? Sa — sa — no — jak tam chodějí nemocní lidi co mají — „

Josef sebou pohnul a zahleděl se na ženu. „Do sanatoria? Pro souchotináře?“ zeptal se zčerstva.

„No — von je eště nemá — ale že by moh, dyž jako tatínek — a tak — „

187$

„Což von stůně?“ ptal se Josef znepokojeně.

„No — tak drošku. Kašle a po tom zápalu — „ Mamince už se třásly koutky, nemohla to ani dopovědět.

„Je ňákej slabej a utahanej. Dyť tam tolik zkusil — v kolika bitvách byl — taky má medaili — —“

Slzy jako kapky rosy ukáply na stůl, u něhož nad mužem stála. Pohlédl na ni soucitně. Bože, ty Katuščiny slzy, ty se ho natrápily. To Bůh ví, kde je brala, jakou jich měla asi zásobu!

„To se ví — to musí ít — to musí. Je to na pováženou,“ řekl starostlivě, „tak jen ho brzy vyprav.“

„Copak vo to — ale — já — von — Víš, Josefe,“ řekla krotce a přistoupila blíž. Jak stála nad ním, vzala ho jednou rukou kolem krku. „Víš, Josefe — přeci Jenda u nás má podíl, a tak — a tak — povídal, abys mu na něj něco splatil. Povídal, abych tě poprosila — „

To maminka přilhala, ale hříchu si nečinila. Vždyť to mělo být k dobrému.

„A proč nepříde sám?“ řekl Josef a pohrdavě se usmál. „Dyž já od někoho něco chcu, tak du a poprosím, nebo ho aspoň požádám. Ale von je pořáde stejnej furiák!“

„Josefe, prosím tě,“ zaprosila Katuška a druhou ruku na jeho pravici položila, „nezatvrzuj se tak — dyť de vo jeho život.“ Hlas byl tak měkký, bojácný a pokorný. Co ta Katuška u sebe měla, že na svého muže tak působila?

Zachvěl se téměř, ale nepovolil.

Odhodil její ruku stranou a řekl: „Co ty za něj prosíš? Či myslíš, že za čtyry roky mě lítost přešla? Ba ne a nepřejde, dyby trvala deset a eště dýl!“

Katuška se odplížila od stolu.

Bylo jí u srdce zoufale. Sama své úspory neměla. Všechno odváděla muži a on spravoval celý majetek. Ukládal peníze, platil daně, připisoval úroky, platil čeládce — vše, co bylo třeba. Katuška to naprosto v hlavě nenosila, ba nerozuměla tomu ani.

Kde si měla tedy vypomoci? Volala v nitru na jméno Boží, trnula strachem a starostí v noci nespala.

188$

Vypůjčit si na jméno mužovo? To by mohla, ale příčilo se jí strašně, nikdy nic takového neučinila.

On jí dal na vše, co potřebovala, a příjem za vejce a máslo byl její, tedy nemusela nikdy dělat tchoře nebo dluhy. Teď jí bylo při tom pomyšlení hrozně.

Jenda se také staral. Teď když poznal nebezpečí, zatoužil pojednou po životě a žádal si ho ustrašeně.

Řekl dědečkovi: „Babička mi jednou slíbila, že — že mi dá knížku, co na ní má pár stovek. Nevíte, dědoušku, esli mi i někde neskovala?“

„I ba, chlapče. Dala to všecko Oldřichovejm dětem. Toť víš — nešels dlouho —“

To bylo zklamání, ale Jenda se nebál.

Poprosil strýce Oldřicha. Slíbil mu. „Kolik že?“ tázal se. „Pět tisícovek? Pane, to sou peníze!“

Přednesl to ženě. Oldřich to měl zavedeno obráceně.

U Šípků vládnul muž, tady žena.

Tonička nebyla zlá, ale opatrná.

„Cože? Pět tisícovek? Blázníš? Ani zdání! My to máme pro svý děti.“

„Tak si vypůjčím — alespoň mi ručte!“ prosil Jenda, ale ani tu strýc nemohl vyhovět.

„Chlapče zlatej — kdo ručí, sám sebe mučí. Ale poradím ti něco. Di k otci, popros ho, a dostaneš, co chceš! „

Jenda si zahradil uši a klesl na lavici u kamen, kde bývalo jeho místo.

***

Přišel březen, sychravý a deštivý.

Na horský náš kraj padla mlha jako bílé prostěradlo; jdi krajem a deset kroků před sebe nevidíš. Všechno je změněno, všechno má zcela jinou tvářnost; luka jsou pohřížena v pustou mlčenlivost, nad nimi krákorají vrány. Únor dýchal už jarem, ale

189$

březen se zpronevěřil v úplný podzim. Sníh ležel tu a tam pod mezemi a na žitech a byl zahalen bílou mlhou.

Smutek, bezměrný smutek ulehl na celý kraj a mrtvé ticho kralovalo pod obzorem.

Josef Šípek jel do města. Syn Pepa řídil koně, starý byl přikrčený v kabátě pod těžkou houní.

Zima lezla až do kostí, jinovatka seděla na vlasech a chloupkách obleku.

Pepa pošvihoval bičem, všelicos veselého povídal a přitom se smál; Šípek však seděl tiše a poslouchal syna jenom roztržitě. Měl jiné myšlenky.

Ve městě měl na úřadě nějakou práci. Dal splátku na daně a zašel do záložny. Potom řekl Pepovi: „Di do hospody a dej si párek, přídu za tebou; musím zajít k doktorovi.“

Pepa byl překvapený, skoro se lekl.

„K doktorovi? Což stůněte?“

„I ne, jen tak něco se poradit.“

Pepa potom seděl „U koníčka“, prohlížel si „Humory“ a zajímal se o vše co se kolem děje.

Šípek šel po náměstí na velké podloubí.

Zimák měl pomačkaný, jak ve voze seděl, a jeho kožešinový límec postavený. Nebyl už mladý, ale pořád se ještě nosil mužně a mladistvě. Rád nosil myslivecký klobouk, trochu na kuráž, což se na něm Katušce dodneška líbilo.

Na náměstí byl trh; báby tam prodávaly drůbež a máslo, ale všeho bylo poskrovnu; po válce ty trhy notně upadly.

Také ovoce tam bylo; u toho krámku se Josef zastavil a koupil domů ženě a Elišce. To už tak byl jeho obyčej. Co se oženil, jakživ nepřijel domů s prázdnou, vždy něco přivezl.

Potom zašel do domu, v němž bydlil doktor Haan a vracel se teprve zadlouho. V čekárně bylo plno lidí a bylo nutno čekat. Vraceje se domů, seděl na bryčce ještě starostlivěji, než když jeli tam.

Pepa mluvil všechno možné. Ve městě načerpal nějaké poznatky a rád je sděloval. Viděl tam auto Červeného kříže, které

190$

ještě ve svém životě neviděl, potkal jeptišky, které ho velice zajímaly, ve výkladech byly pušky a zbraně, látky a boty. To vše bylo po válce velikou vzácností. Za své úspory koupil Elišce šátek. Také chodil prve chvíli kolem zámku a teď jej ohromně zajímalo vědět, co asi takový hrabě po celé dny dělá, zdali také něco pracuje, nebo jenom leží a jí.

Přes všechnu starostlivost musel se mu tatík upřímně zasmát.

„Ty blázínku,” povídal mu, „takovej má starostí víc než my. Dyť má tak velkej majetek.“

„Počítá asi pořád peníze,“ myslil si Pepa.

Když přijeli domů, bylo bezmála poledne. Pepa honem spěchal, aby se svlékl a šel k poklidu; starý také bral na sebe horší šaty a zavolal na Pepu do síně: „Nech vokšírováno. Pojedeš vodpoledne s maminkou do Petrůvky.“

Katuška, která nalévala polévku, a právě chtěla muže pobídnout za stůl, zůstala velmi překvapena.

„Jak to? Do Petrůvky? Což se něco stalo?“ Ulekla se, až zbledla.

„Což se stalo něco tatínkovi — nebo pro Krista Pána — Jendovi?“

Nesměla ani domyslit. I když to bylo už velmi vybledlé, přece ještě pamatovala, jaká hrůza to byla, když nebožtík Jan dostal chrlení.

Děsem se zatřásla.

Ale Josef si pospíšil; „I ne — nic, nic! Ale teď je na Jendu čas. Březen je na plíce neřád — zvlášť ten letošní. Tak mi napadlo, že je na čase něco s tím dělat. Ptal sem se v městě u doktora.“

Josef mluvil jenom tak, jako by o nic nešlo. Seděl už nad polévkou a přisoliv, rozvážně míchal.

Sám ve městě nejídal. Poručil synovi, ale na sobě buď šetřil, nebo neměl chuť. To chlapci nikdy nevystihli.

Katuška nemohla ani promluvit. Držela sběračku a hleděla jako ustrnulá na muže.

„Co říkal?“ hlesla potichu.

191$

„Tak, jako tobě. Že to eště nejni, ale mohlo by to bejt. Že mu sanatorium poslouží, že za to ručí. Je to v Jevíčku, tulec na Moravě, nebo taky v Tatrách.“ Josef ochutnal polévku a krájel si chleba. To byl jeho zvyk — ať byla jakákoliv, vždy si do ní nakrájel.

„No jo — ale dyž — „ řekla nesměle Katuška a měla hned v očích slzy, „dyž nemá peníze,“ vyhrkla a zavzlykala. „Kerak může jet?“

„Tady sou,“ řekl Šípek. Hmátl do náprsí a vyndal tašku, „v takovým případě přestává všecko. Su přece křesťan.“

Panímáma postavila hrnek a oběma rukama sáhla po tašce. Popadla ji, jako by se bála, že si to Josef rozmyslí.

„Josefe, zaplať ti Pán Bůh,“ řekla pohnutě, „zaplať ti Pán Bůh!“ a teprve po několika okamžicích řekla nesměle: „To je z jeho podílu, viď?“

Mlčel chvíli — dal do úst jednu lžíci, potom druhou, ale pak položil příbor a vstal od stolu. Postavil se zády do světnice a hleděl oknem na mokrou, zamlženou náves. Bylo tam pusto, jen husa tam blátem capkala a na lípách se čepýřili omokli vrabci.

Potom se obrátil a řekl jen tak, jako napolovic: „Ale není… Je to knížka moje. Chci, aby všecky děti mimo podílu dostaly taky dobrý zdraví. „

Katuška nemohla promluvit. Něco jí lehlo na prsa a zastavilo dech.

Kromě ohromného štěstí to byla také převeliká, slaná vlna lítosti…

Josef se díval z okna a měl vzdemutý hrudní koš.

Vítězství nad sebou samým a vědomí něčeho velkého, křesťanského a šlechetného způsobilo v něm pravou bouři. Nesměl se ani pohnout, ani odkašlat. Jako v podvědomí uslyšel za sebou ženiny kroky — dva, tři, a pak cítil, že se k němu přitulila a sáhla mu po ruce.

„Josefe, tys tisíckrát lepší, než sme my všici vokolo tebe,“ zavzlykala a stisknuvši jeho ruku oběma svýma, políbila mu ji vřele.

192$

Byla všecka zatopena v slzách a nechala mu na ní otisk mokrých rtů.

Odtáhnul rychle ruku a usmál se.

„Ty blázínku,“ povídal chraptivě a dobrácky, pohladiv ji uznale po hlavě; „nědo přec musí mít rozum — no ne?“

Potom obědvali, povídali si o všem možném. Láďa se pomalu stěhoval do hájovny a měl o tom plno řečí a vtipů.

Pepa, který nasypal koním a odběhl, aby jedl, škádlil se s Eliškou.

Maminka měla uplakané oči, ale děti tomu už tak byly zvyklé; zato jí ale teď oči tak zářily, a tak jemný měla úsměv, že je nevědomky všecky nadchla.

„Maminko, vy ste taková hezká,“ řekl Pepa, hledě na ni, a dodal, aby sestru poškádlil: „To Ela nemá po vás ani vlas.“

„Ty!“ rozhněvala se Eliška. „Ty neřáde! Zato sem celej tatínek a náš taťka je přeci náramnej fešák.“ A šla a sedla si otci na koleno.

Josef se smál, hnědé oči, opravdu velmi podobné očím Eliščiným, měl plné toho úsměvu.

Přivinul děvče k sobě.

„Myslíš, že sem Láďa Dušků,“ povídal jí žertovně, „abys mě pěkným slovíčkem vošálila?“

„Je to pravda, že je ti podobná,“ Katuška znovu pohladila muže po ruce, „a taky tvoji náturu má. Je to takovej dobrák.“

Byla to v tom okamžiku idylka — idylka rodinného života.

Škoda, že se o ní dá tak málo psát — musí se prožít. A přece je život mezi našimi horaly tak málo idylický, i když není nic lehčího, než takovou idylku si vytvořit.

Víte, čeho je k ní třeba?

Trochu lásky, něhy a méně ostychu. ,

Nestydíme-li se na sebe mrzutě bručet a ve zlosti se hádat, proč bychom se styděli za trochu citu a něžnosti, jimiž si můžeme život zkrášlit?

***

193$

Jarní sluníčko si dalo od zimy dlouho všechno líbit, ale konečně toho mělo přece dost. Ráno příštího dne vyskočilo na obzor a rozhodilo hrst svých zlatých vrkočí. Rozlétly se jako překrásné vyšívání po bílých mlžnatých závojích a zahrály si v dešťových krůpějích na suché metlici.

Bezedné bláto na silnicích a cestách bylo vyšperkováno skvoucími zrcadélky vody, která stála v kolejích, a větérek, co ještě včera někde zahálel, rozutíkal se po líchách a přes meze, aby sluníčku byl nápomocen.

Za chvíli už měli mlhu roztrhanou na oblaka a váleli ji po obloze.

U Šípků měli také veselejší náladu k práci, když je to milounké slunko zahřálo.

Od rána stál Láďa na hnojišti, nakládal na vozy a prknem připleskával.

Pepa jezdil s potahem a přepřahal. Jeho těžký vůz rachotil po cestě z vrat a bláto se pod koly bořilo,

Dnes jezdil se starými koňmi, protože byli moudří a nevyváděli takové skotáctví, jako hříbata.

Panímáma mísila chleba a zaučovala už také Elišku.

Chodily spolu za kopisti kolem díže a matka dceru poučovala: „Chceš-li se stát u Dušků selkou, musíš umět všecko. Toť víš, tam je práce dost a dost a kolikerá.“

Všechno Elišce ještě nešlo, ona myslela jen na Láďu a na milování se s ním, ale věřila mamince a měla se k práci.

Josef byl ještě ve světnici. Strojil se, že za chvíli Láďu vystřídá. Věděl, že nakládání mrvy je práce velmi těžká. Zatím opravoval něco na chomoutu. On dovedl každou práci, žádná mu nebyla těžká. Měl velkou jehlu a tou zašíval jako sedlář.

Najednou se ozvaly nějaké kroky na síni. Nebyly to pantofle nebo hluky chlapců, ale kožené, lehké boty; a hned nato zaklepání.

Panímáma se ozvala a potom zavládlo ve světnici ticho.

„Jeníčku,“ hlesla vtom maminka a udělala dva malátné kroky a chytila syna kolem krku.

194$

Ó Bože! Kolik to bylo roků, co posledně překročil otcovský práh? Eliška zajásala, běžela mu naproti, objímala ho a tulila se k němu.

Jenda však nemluvil; pokročil doprostřed světnice, směrem k Šípkovi, který u svého chomoutu zůstal jako zkamenělý.

Jenda zůstal stát opodál — svůj široký plstěný klobouk držel v ruce a zelený kabátec italské uniformy se na něm rychlým dechem zvedal a klesal.

Oči měl sklopené a řekl sotva slyšitelně:

„Tatínku — —“

Ticho, které ve světnici zavládlo, jako by to opakovalo — škytaly to i staré dřevěné hodiny.

Šípek položil jehlu a ještě zaváhal…

Potom však ale rychle pokročil, a zdaleka podávaje obě ruce Jendovi, řekl radostně: „Vítej, chlapče — to mě těší, žes — —“

„Přišel sem vám poděkovat a — — a — vás vodprosit,“ vypravil těžce, ale přece jen upřímně Jenda a podíval se na otčíma zrůžovělýma, krotkýma očima. „Vy ste mě překonal — a — —“

Šípek však nechtěl o ničem už slyšet.

Objal syna a políbil ho dvakrát na tváře.

Naši venkované si na takové výlevy nepotrpí, a proto právě tato scéna byla nezapomenutelná…

Ženské se o překot rozplakaly a Jenda, vymaniv se z objetí nevlastního otce, klopil oči a těžce oddychoval.

Byl bledý a shledal s tíhou několik slov: „Nikdá vám toho, tatínku, nezapomenu a uzdravím-li se načisto —“

„To bys tomu dal, aby ses neuzdravil,“ řekl Šípek, sháněje uklidňující slova, „proto se to všechno dělá. Pojedeš co nejdříve. Dokáď je vošklivý počasí. A sedni u nás. No vidíš, sednice je, jak byla, jen ženský to drošku voparádily.“

Přitom ukázal na záclony a nějakou okrasu na zrcadle. „To Eliška. Vona je velká parádnice. Hele, ženský, utřite židle, dyť je tady samá mouka a dejte sem ňákou úctu.“

195$

Jenda byl rozpačitý; poslední stíny jeho vzdoru kvapem zmizely. Díval se na otčíma, viděl, že značně zestaral, a přitom se v nitru divil jeho duchapřítomnosti a laskavosti.

Katuška byla celá popletená, nevěděla, co by synovi předložila, ač ho od včíra čekala a měla v polici máslo, aby oměklo, u Dušků si potají vypůjčila měkký chléb.

Potom seděli oba muži za stolem a Jenda se trochu rozkurážel. Když chtěl otec poslouchat, vypravoval zdlouha všechny své zkušenosti z války a dával si na tom záležet.

V nejlepším přišel host.

Aninka Duškova vklouzla potichu a spatřivši cizího vojáka — legionáře — oči sklopila a pošeptala Elišce, co měla na srdci.

„Maminka nechá prosit, dybyste nám pučili šťouchák na šusterky. Nám se vod něj ulomila násada.“

„Hele, holka, pojď sem,“ zavolal Šípek, spatřiv děvče u kamen, „znáš tohoto vojáka? Podívej se na něj!“

„A jejda, Jendo,“ zvolala Aninka, ale byla trochu zapýřená a nesmělá, když jí ruku podával, „vy ste se změnil, já bych vás už nepoznala. „

„Co vás?“ podivil se Jenda, „což sme si netykali? Nevíš, jak sem tě tím kamenem pokřís? To přece bylo nadosmrti.“

Aninka se trochu upejpala.

„A jak se máte — máš?“ ptala se nesměle.

„Vypravuje mi tu vo tej vojně, ale náramný věci,“ povídal hospodář, „sedni si, holka, a poslechni.“

Aninka se honem vymlouvala, že nemá kdy, že nemůže, ale pryč nešla. Stála u stolu a pozorně poslouchala. Jenda právě vyprávěl, jak táhli krásnou italskou krajinou, jak tam pomeranče visely na keřích a fíky jako hruštičky, jaká je tam smaltované modrá obloha a jak se pne réva — —

Kdo by se odtrhl?

Když ji znovu pobídli, aby sedla, poslechla jako bez duše.

Příjemný Jendův hlas a jeho přednes působily na ni, že zapomněla na šťouchák i škubánky. Když mluvil k otci, nespouštěla

196$

oči z jeho rtů, když se však obracel na ni, klopila oči a pohrávala si rukama.

Zatím to na plotně bublalo a panímáma s Eliškou už válely u kamen veliké bochníky. Přišel Pepa, který dal koně do maštale a šel k obědu.

Jak však uslyšel bratra vyprávět, také si přisedl, a nechav všeho, poslouchal též.

Jendovi řeč plynula jako voda, pouze v ní tu a tam krátce zakašlal. Nikdy se nezastavil, nezajíknul, uměl pěkně a plynně hovořit a panímámě při tom napadlo, že se to naučil od Josefa, že mluví právě tak. Potom že jsou všechny vlastnosti zděděné a zásluhou krve! Jenda jich nabyl od otčíma.

Právě zvonička zatáhla za zvonec, když se dveře otevřely a na prahu stála rozhněvaná Dušková. Ani „Pán Bůh požehnej“ chlebíčku nedala, ani „dej Pán Bůh dobrý poledne“. Koukla po světnici a už spustila na Aninku: „Saframentský nemehlo! Dyť sem si to myslela! Já čekám a čekám na šťouchák — a vono si to tu sedí jak na posvícení!“

Aninka vyskočila, jako by ji vymrštil, šťouchák v ruce a kolem maminky, jako by ji vystřelil.

„Nevaďte se, povídám, sousedko,“ volal Šípek na Duškovou, „šusterky počkají.“

„Ale, dyť by mě kozel vzal,“ hubovala sousedka, „Bože, já nevím, dnešky ta mládež,“ a na síni Andu klofcovala. „Já ti dám, esli chceš — ty —“

Potom přišlo několik velmi krásných, už skoro jarních dnů.

Šedivé meze, které ještě včera měly žalostný vyzrzlý kabát, najednou začaly osy chat, a jako zázrakem vystrkovat z té šedi malé, zelené špičičky.

Po lukách, kudy běžela cicůrkem voda, rozzelenaly se šťavnaté ostrůvky listů blatouchů.

Nad každým polem byl jeden skřivánek; třepetal se a zpíval a zpíval —

U Šípků se činili; vyváželi hnůj a nakládali. Na poli pak Eliška rozkýdala a pokřikovala na sousední pole, kde o všechno pryč

197$

ženské sbíraly kámen a Láďa oral ku hráchu. Na Zelený čtvrtek aby ho dal do půdy.

Bože, jaké to je z jara všechno radostné a jak tím radostnější, že ta zlá válka se už skončila a zas volně se dýše a svatý mír celuje oddechující svět.

Jenda šel také se všemi na pole. Měl nějaké vypůjčené šaty — něco bylo otcovo, něco od Ládi.

Jak ho Duškovi uviděli, hned starý šel dlouhými kroky přes jeteliště a vítal ho.

„No, to je hezký, že seš doma. A jak si se změnil! A což zdraví? Už je to lepší?“

„Nezapomeň taky příjít k nám na besedu,” povídala mu selka, „naše Anda nepřestává vo tobě jednu zpívat, co všecko víš, jakej seš zkušenej a jak umíš vypravovat.”

„No vidíte a vadila ste se, dyž mě poslouchala,“ povídal Jenda a usmál se na děvče, které opodál z klína kámen vysejpalo.

„No jo — všecko má svou dobu a sednout si dopoledne k poslouchání —“ trošku rozpačitě se pousmála Dušková, „to je drošku moc! Dyť sem jí povídala — co si vo tobě u Šípků pomýšlejí.“

„Ne samým chlebem živ jest člověk,“ zasmál se Jenda, „šusterky ste eště zamíchaly, tak což.“

„Jo, naše maminka mě umí komandýrovat,“ povídala Aninka a přišla blíž. Měla podšité punčochy a dřeváky, přes prací šaty pletenou vestu a na tom velikou, pytlovou zástěru, do níž sbírala.

Teprve když stanula před Janem, trochu se zarděla a řekla na svou omluvu: „To vypadám, viď? Ale k práci to ináč nejde.“ „Docela pěkně. Dyť na tom můžu voči nechat, jak ses změnila. To bych se byl do tebe nenadál. „

„Proč?”

„No, bylas tenkrát maličká a taková, jako dítě: Dneska je z tebe žena.“

Aninka se znovu zapálila.

„Pudu ti pomoct,” řekl, když se staří k práci vrátili, „naši mě nechtějí nechat, abych hnůj rozhazoval, že je to na mě těžký.”

198$

„Do čeho bys sbíral? Nemáme koš ani zástěru.“

„Budu sbírat s tebou. Do tvý zástěry.“

Potom chodil při Andě a házel jí menší kameny do klína. „Pamatuješ se eště, jak sem tě trefil prakem?“ ptal se a pátral jí po čele po jizvě. Měla šátek přes čelo, takže ji neviděl.

„Pamatuju,“ zasmála se, „a divím se jen, jak sem tenkrát mohla tak plakat. „

„Bodejť ne, dyž to bolelo. Dyť si byla celá v krvi.“

„Ale, to člověka nědy bolí něco eště víc a musí se přemáhat.“ „Už tě něco bolelo víc?“

„Dyž nám umřela babička. To sem tak moc plakala a bylo mi, jako by mě ta bolest vnitřní měla zadávit. Měla sem babičku nejradši ze všech lidí, eště radši, než maminku.“

„A pro lásku tě eště srdce nebolelo?“

Pohlédla mu upřímně do očí a zavrtěla hlavou. „Nebolelo.“

„Ty nemáš eště žádnýho kluka?“

„Nemám.“

„Myslel sem, že si namluvíš našeho Láďu. Dycky ste se kamarádili. „

Znovu kroutila hlavou.

„Mám ho eště za kamaráda, ale to nejni láska. „

„I máš dobře. Kdo moc miluje, taky hodně zkusí.“

Jenda to vyřkl ponuře a zadíval se za motýlem, který na sluníčku rozestíral svá žlutavá křídla.

„Tys pro lásku trpěl, Jendo, viď? Hodně ti to bylo líto, dyžs poznal, že je Lidmila zvoníková vdaná? Měl si velkej žal?“ Soucitně mu hleděla do tváře.

Slyšela to od Elišky, jak byl sklácený, když mu pověděli, a neptala se ho ani tak ze zvědavosti, jako aby ho potěšila.

Ten zvláštní voják, jehož obestřel nimbus vznešenosti a slávy, zajímal ji velice. Nemohla za sebe, že od prvé chvíle, co o něm uslyšela, myslila jenom na něho. A ona se tomu ani nebránila.

Stál zamyšleně a potom přisvědčil. „Trpěl a trpím dost. Ale věř mi, Aninko, ani ne tak pro ni samou, ani ne tak pro její zradu, jako pro všecky ženský. Víš, nemám slova, kerejma bych

199$

ti to tak řek. Ale připadá ti mi, že už nebudu mít žádnou ženskou rád a že už nebudu žádnej věřit, dyž Lidka mi to mohla udělat.“

Hleděl do země a botou odhraboval hlínu.

„Vona tě taky zradit nechtěla,“ povídala Aninka, „nevěř tomu, že to udělala s lehkým srdcem. Ale co í zbejvalo, dyž byly s babičkou samy, samotinký.“

„Žádnou oběť mi přinýst nemohla? To bylo tak těžký, vytrvat a bejt mi věrná?“

„Povídala u nás Manča, jak Lidka moc plakala, než se vodhodlala. Dlouhej čas že se chodila k svatýmu Jánu za tebe modlit.“

Anda hleděla na Jendu krotce, a když mlčel, řekla mu na povzbuzení: „Dyť si na to nemysli. Ženský sou na světě věrný a upřímný — zas takovou najdeš, kerá tě bude mít ráda.“

Potom byla neděle a Jenda šel s Eliškou, Láďou a dětmi Duškovými do kostela. Po silnici už vysychaly chodníčky a děvčata měla hedvábné šátky, které jim ve vánku světle vlály.

Za vsí dohonili celou tlupu mládeže a připojili se. Jenda byl velice vzácný. Každý s ním chtěl mluvit a nestačil na otázky ani odpovídat. Cestou z kostela se to však nějak spárkovalo; každý hoch šel se svým děvčetem a Jenda zbyl s Aninkou.

Ona byla celá zapálená a šla pořád, jako by ani nevěděla, že kráčí vedle ní, ale když začal hovořit, rychle se uklidnila a švitořila s ním jako skřivánek. Měla plno radosti, že jdou spolu a byla na to pyšná.

„Nepřijdeš vodpoledne za Eliškou?“ ptal se, když se rozcházeli.

„Myslíš, že vona vo mě stojí? Ta má našeho Láďu a s tím de, kam chce,“ zasmála se Anda. „Vostatně, musím ít do Břízan k mlynářům Kocálům. Sme tam dlužni za mletí.“

„Pudeš brzy?“

„No po vobědě.“

„Což dybych šel s tebou? Mám bejt hodně na vzduchu.“

Aninka se začervenala jako mák.

„No pojď!“

200$

„Tak asi v jednu?“

„Ale, Jendo —“ pravila, když se už rozcházeli.

„Čekej na mě za vsí — nechci, aby to vaši viděli.“

„Proč?“

„No tak.“

***

„Víte co, mami, náš Jenda chodí s Andou vod vedle.“

Tak pravil jednoho dne, asi za čtrnáct dní, Pepa mamince. „Viděl sem je stát večír u plotu.“

„Ale di — proto?“

„No, věřte mi. Anda, jak ho zhlídne, je celá potřeštěná. Jen hoří.“

Maminka se odmlčela. Což o to — Anda se jí líbila a se sousedy žili v míru.

Kdysi, pokud hospodařila stará Dušková, bývala všelijaká mrzutost, hlavně kvůli slepicím a dětem, ale mladá, ač měla také svoje chyby, byla sousedkou dobrou. A grunt nebyl také zlý. Ovšem, takový nebyl, jako Šípkův, polí tolik neměli, ale hospodařit se tam dalo. Andě peníze zašetřili, hlavně pak ve válce bohatli na malých prasátkách, která se jim podivuhodně dařila.

Ale jak to udělá tatík — jak to myslí se statkem? To jí leželo v hlavě a neodvažovala se ptát.

Jednoho dne přišlo vyřízení z Jevíčka.

Jenda mohl ihned nastoupit.

Zůstal nad tím poněkud zaražen; zalekl se, že půjde z domova. Tak se mu tu najednou líbilo.

„Tak musím k dědečkovi,“ řekl matce, „rozloučit se a taky se známejma.“

Katuška byla rozechvělá. Šel na ni stesk a strach. „Můj zlatej synáčku, sotva sem tě našla, už tě mám zase ztratit?“ Ale hned se vzpamatovala. „No, jen dyž to bude ke tvýmu dobrýmu!“

Hned s Eliškou zadělaly na buchty a daly vařit uzeninu, aby měl Jenda na cestu a šly to říci tátovi na pole.

201$

Josef oral, protože Láďa už nastoupil v hájovně a Pepa dobýval nějaký balvan, za který pluhem zachytil.

Jenda potom šel do Petrůvky rozloučit se a cestou hodně přemýšlel.

Až se zalekl, když potkal na konci vesnice Lidku. Má se jí vyhnout, nebo jít dál a tvářit se, jako by ji neznal? Skoro by si to zasloužila.

Ale ona zdvihla obočí a sklopila oči — nebylo možno ji minout a nepozdravit.

Jak se to jen stalo, že se zastavili? Kdo z nich k tomu dal podnět?

Lidka mu podala ruku.

„Tak ses přeci vrátil? Každý říkal, že už nepřídeš.“

„Sám sem to myslil.“

„Každej vo tobě mluví, že seš hrdina.“

„A vo tobě, že seš dobrá máma,“ pravil s jemnou výčitkou; „máš prej dvě děti.“

„Jo — kluka a holčičku.“

„A máš se dobře? Je na tebe hodnej? Netejrá tě?“

„O jo — je přičinlivej a —“

„Bylo by mi tě líto, abys byla bita.“

„To nejsem. Má mě rád.“

„Tak, jako sem tě měl já?“

Slova snad vyšla Jendovi přes rty bez jeho vůle, protože se nad nimi hned začervenal.

A což teprve, jak se zapálila Lidka. Sklopila oči jako provinilá.

Teprve po chvíli řekla: „To já nevím, ale je hodnej.“

„Jen dyž tak.“

„Jendo, vodpusť mi a nezlob se na mě,“ řekla tiše, „nemohla sem ináč. Tys byl nezvěstnej a život na mě naléhal.“

„Já vím.“

„Tak se nezlobíš?“

„Co je pryč, to je pryč. Buď šťastná, Lidko!“

Rozešli se. Ona chvátala k domovu. Byla šestinedělkou a volala ji povinnost.

202$

Jenda kráčel k Petrůvce a divil se sám sobě, že necítí žádné zoufalství a že má tak málo bolesti. — —

„Povídala Eliška, že se chceš se mnou, Jendo, rozloučit,“ pravila Aninka, když se poslední večer před Jendovým odjezdem do Jevíčka s ním v zahradě setkala.

„Chci, Aninko. Přijdu arciť eště k vám — ale — snad se na mě nezlobíš, že chci s tebou mluvit vo samotě. „

„Co bych se zlobila.“

„Vůbec, Ando, nevím, jak na to pohlížíš, ty třebas se mnou mluvíš jenom jako ze sousedství a ze starý známosti — ale já,

Aninko — — Snad mi to ani neuvěříš, že tě mám rád. Seš taková hodná a nevinná a zdá se mi, že tobě jedinej ze všech žen bych zase důvěřoval.“

Anda vzhlédla. Bylo šero a drobně pršelo, ale i v tom se jí zaleskly oči jako hvězdičky.

„Mám tě rád a myslím si na tebe. Až se vrátím, snad převezmu statek. Tatínek včera se mnou vo tom mluvil. Esli by vaši nic proti tomu neměli — —“

Aninka mlčela. Slova Jendova jí zněla jako hudba. Chtělo se jí mlčet a naslouchat.

On však byl dost netrpělivý. „Nic neříkáš a já mám strach. Třeba si myslíš, že sem nemocnej a — kdo ví, pomůžou-li mi tam —“

„Jendo! Musejí ti pomoct! Vostatně, budu se za tebe pořád modlit a k Panence Marii se utíkat a vona mě vyslyší.“ Aninka to pověděla tak, jak si to myslila. Pohlédla mu do očí. Její hlas zněl vroucně a opravdově.

Vzal ji za ruku.

„Co bys říkala, dybych umřel?“

„Nevyslovuj to, Jendo! Plakala bych.“

„Jenom?“

„No, a co bych měla dělat inýho? Ale plakala bych moc a moc — voči bych si celý vyplakala.“

Jenda se sklonil a viděl, že je má opravdu v slzách; sevřel její malé ruce.

203$

„Už dost. Už to neříkej, já vím,“ řekl pohnut a s velkou radostí. „Teda mě máš taky drošku ráda?“

„No.“

„Vopravdu? Aninko, přídu-li zdráv, pudeš se mnou k nám? Budeš u nás hospodařit?“

„I dyž nepřídeš zdráv. Budu tě vošetřovat a ty se uzdravíš. Láska je přeci silná.“

„Takovou oběť bych nechtěl, Aninko, ale doufám — —“

Vzal ji do náruče a políbil.

Aninka ho vzala něžně kolem krku a hleděla mu do očí.

„Přijeď brzo — ale ne — pobuď tam, až budeš načisto zdráv!“

„A ty mi buď věrná.“

***

„Nevím, jak to s tím Jendou dopadne,“ povídal Dušek, když viděli, jak bryčka s mladým a starým Šípkem odhrčela k nádraží, „má-li souchotiny, nepomůže mu žádnej. Vod těch nejni pomoci.“

„A jeho tatík je měl a měla je taky bába,“ přikývla Dušková, „babička naše to říkala.“

„Arci, arci. Je to v rodině. Doví, jak to dopadne.“

Najednou se ozval vzlyk. Maminka se překvapeně ohlédla a pozastavila se nad Aninkou, která byla v pláči.

„No, no — copak?“ ptal se dobrácky Dušek „co pak se ti stalo?“

„Co pláčeš?“

Aninka se zalykala v pláči. „Proč tak zle prorokujete? Dyť to nejni pravda! Jenda souchotiny nemá, doktor to povídal! Proč to tak říkáte!“

Tiskla ruce na oči a hledala po paměti kapesník.

„A lidičky,“ divil se Dušek, „to tě tak dojmulo?“

Maminka také s pootevřenými ústy hleděla na dcerku.

„Toť víš,“ dodával tatík, „my to neuděláme. To se jen tak mluví a voda teče.“

204$

„Doktor povídal — pude-li včas,“ stkala Anda, „že mu pomůžou. Vod toho přece študoval, aby tomu rozuměl.“

Tatík moc nechápal, ale maminka se svým ženským bystrozrakém už byla doma. Zavrtěla hlavou a nechala dcerku, ať jde. Anda tiskla zástěrku na oči a utíkala ven.

Dušek hleděl nechápavě.

„To sem blázen,“ kroutil hlavou, ale panímáma se k němu přitočila: „Poslouchej, táto, todle nejni samo sebou. Ta holka na něj bere a von podle všeho taky. Jen dyby Pán Bůh dal a vopravdu se uzdravil. „

„Což, to by bylo dobrý, u Šípků je hospodářství jako klícka a Šípek je moc dobrej člověk.“

Dušek se potom zamyslil a dlouho uvažoval, jak podivuhodně jsou často zkříženy cesty osudu. Jak je tomu dávno, co sám si myslil na selku Křenovou, a jak těžce a bolestně nesl, že ho odmítla.

Proč to tak bylo uděláno, aby nedostal, co se mu líbilo? Jistě jen proto, že osud chystal kousek štěstí pro jeho budoucí dítě.

Dušek byl prostý člověk, ale měl v prsou lásku, velikou lásku ke své dcerušce. Byl rád, že se to tak všechno stalo. Co na tom, že sám obětoval své štěstí — jen když štěstí nemine Aninku.

Potom přišla jarní práce a bylo jí tolik, že se ani rukou nedostávalo.

U Dušků pracovali chlapci i tatínek a ženské také byly tuho zapřažený. Anda musela do práce a neměla pokoje od tmy do tmy. Tatínek by jí byl polevil, ale maminka, ta byla metr. Honila ji časně z postele a běda, kdyby hned nevstala. Uměla i velkou dceru hotovými vyplácet.

To Eliška, panečku, se měla lépe a Aninka to nejednou mamince vyčítala. Panímáma Šípková byla tak mírná a hodná, že si Anda ani pomyslit nedovedla, jak by se jí žilo, kdyby Pán Bůh dal — a —

Týden co týden dostala od Jendy psaní. Ach, jak pěkně to uměl složit, jak jí hezky psal — — Kdyby ona to také tak dovedla!

205$

Každou neděli seděla v zahradě a psala mu psaní; dávala si záležet, ale často kolik papírů zkazila, než to napsala.

Letos se vesele a radostně pracovalo. Všichni věděli, že je mír a že už si mohou naset a nasázet co chtějí, nikdo jim to nevezme a nezrekvíruje.

Když se sázely brambory, bylo sice šeredně; zima, sníh a vítr, přitom pršelo a ostré krupky div oči nevysekaly; ženské byly zmrzlé a jak jim vítr na kolena fičel, tak je měly až do ruda ošlehaná; ale to už byly poslední záchvaty vší zimní zloby. Máj stál za dveřmi a ať si apríl vyvádí, on věděl, že bude kralovat.

Panímáma Šípková hubovala na tu psotu a litovala Elišku, která přišla na rampouch zmrzlá a nedala už jí jít k poklidu. „Uvař tady večeři, udělám si to s Pepinou sama.“ To byla paska, ale holka šikovná.

Panímáma Dušková dceru nelitovala. „Jen di a udělej venku, co je třeba.“

„Mně je taky zima, mami.“

„Při práci se vohřeješ. Snad nechceš, abych šla sama do chlíva? To by byla vostuda! Musíš si zvykat, eště ti bude hůř.“

Potom však přišel máj — krásný máj, a zlou zimu zapudil. Zaslotí-li si, tedy to bude ještě na Serváce, Pankráce a Bonifáce, možná, že se spolčí i se svatou Žofií, ale ti všichni proti jaru nic už nesvedou.

Však hnedle přišly vlahé deště a smyly vše, co zbylo po smutné zimě; pažit se zazelenal a meze — ach, ty naše milé, horské meze! Ty byly jako smaragd a voněly, až radost.

Pasáci prvně vyháněli kravičky.

U Dušků ubohého kluka notně polili, že byl jako hastrman; to aby nebyl lenivý.

Z lesa volala kukačka a nade vším se pnula obloha jako královská klenba.

Večer pak byly na návsi zase májové pobožnosti; lidé tam zpívali a lampa před bohorodičkou plápolala. Kdo měl volno a věřil, šel si tam zazpívat a pomodlit se.

Ale Duškova Aninka tam nechodila.

206$

Mezi všemi nemohla svou pobožnost vykonávat tak vroucně, jak jí srdce velelo.

Odříkávat růženec a litanie, to jí připadalo příliš lhostejné a bývala při tom tak roztržitá.

Kdo by vyšel v tu chvíli zadem do polí, potkal by ji. Běžela úvozem, ostře se rýsovala proti nebi, od západu mírně zarůžovělému, jak po mezi chvátá k lesu.

Nebylo to daleko, tak čtvrt hodiny cesty. Tam stál dřevěný, vysoký kříž, stářím sešlý, větry a deštěm ošlehaný.

V dřívějších dobách, tak asi před třiceti nebo více lety, tam o svatém Janu Křtiteli báby čarovaly. Řezaly z kříže třísky a potom jimi kouřily, dostal-li kdo růži, nebo oteklo-li krávě vemeno.

Tenkrát s nějakým zaříkáním to dělalo moc dobře; dnes už lidé přestali na čáry a kouzla věřit. Zato přišla rouhavá ruka a ta učinila něco horšího.

Urazila Ukřižovanému hlavu a poházela kříž blátem z cesty.

Stopy obého byly patrny na zvětralém dřevě a zrezivělém těle — přesto zde stál a pořád ještě vzdoroval.

K němu chodila Aninka.

Sama si zatloukla do dřeva, jak vysoko dosáhla, hřebík, a na něj věšela věneček z pampelišek nebo ze sedmikrás a tady odbývala svou pobožnost.

Klečela na omšelém balvanu, který sloužil za klekátko a modlila se za svého Jendu; za jeho zdraví, za jeho šťastný návrat, za kousek svého štěstí — —

„Josefe — jaký to máš srdce?“ povídala jednou Katuška svému Josefovi, když čekali Jendu. „Po všom všudy ses rozhod Jendovi statek podstoupit? A já tě nědy podezřívala, že —“

„To už je pryč a já nahlížím, že nejni nad svatou spokojenost. Říká se, že slovo zní a příklad hřmí. Chci, aby to děti poznaly, a byly taky snášenlivý. Ta svatá spokojenost je nad všechen blahobyt. Sem rád, že seš spokojená a máš mě ráda.“

„To mám, Josefe, to mám!“

207$

Katuška to zvolala skoro tak ohnivě, jako když si Josefa vzala, a přitulila se k němu.

***

Nevím, učinila-li to dobrá léčba v sanatoriu, horský vzduch a slunce, nebo vroucí modlitba Aninčina.

Jenda se vrátil zdráv a osmahlý, vypadal junácky a ruce se mu třásly na práci. Asi to byl jeho šťastný osud a vůle, s níž se chtěl uzdravit.

Ostatně, moderní věda postupuje krok za krokem a byť byl boj s tuberkulózou sebeúpornější, přece někdy věda vítězí.

U Jendy byla zhoubná a zlá nemoc v zárodku potlačena a mladý muž se vrátil s velkou chutí k životu.

Bylo překrásné letní odpůldne, té prvé neděle po svaté Trojici. Nebe zářilo, až oči přecházely, ptáci zpívali a vzduch byl plný motýlů a včelek. V zahradách kvetly lilie a letní tulipány, růžová srdéčka, ba, rozvíjely se už i růže stolistky a něžné čajovky.

Na zastávce měli také zahrádku a ta voněla božím dřevcem a levandulí.

Když vlak přijel, znešvařil to všechno svým kouřem, ale za chvilku už zase vše vonělo a dýchalo, jak by ten kolos tu ani nebyl.

Šípkoví vítali Jendu.

Maminka se nemohla jeho náruče ani nabažit a tatík byl zřejmě potěšen Jendovým vzhledem. Také Eliška se na něj pověsila a škrtila ho prudkými pocely.

„Tatínku, nechte mi vopratě, řekl Jan, když do bryčky nasedli. Oni s otcem na předek, ženské dozadu. „Mám ty koně tak rád!“

Po cestě se doptával, jaká je teď v poli práce a chystal se, že hned se do ní pustí. „Dyť sem vylenošenej, až hanba! Stejská se mi po práci.“

„Co ti říkali dochtoři?“

„Budu-li rozumně žít a mírně pracovat, že budu zdravý a že se můžu i voženit. „

208$

„No, to je slovo,“ zasmál se Šípek, „to je řeč! Však je na čase. My půjdeme na vejmínek.“

Jenda se zasmál. „Musíte si to dobře vymínit, aby vám nebylo uškodíno. Eliška a Pepa — —“

„Eliška se vdá k Duškům. Zhandlujem děti i peníze,“ zasmál se Josef a stiskl Jendovi loket. „Co vo tom soudíš?“

„Tatínku, vy ste tuze dobrej,“ povídal Jenda dojatě.

Lépe to říci neuměl, ale nebylo toho také ani třeba.

Aninka se nemohla dočkat, až pojedou okolo. Stála za myrtou a muškáty, a jak uslyšela hrkot povozu, schovala se honem za záclonku.

Nevydržela to však dlouho. Když zahýbali u Šípků do vrat, musela vyhlédnout a právě zachytila, jak se Jenda k nim ohlédl a na pozdrav ruku zdvihl.

Mladé srdíčko zaplesalo, rozbouřilo se a rozbouchalo — —

A když přišel večer na zahradu…

Nikdo mu neřekl, že tam bude Aninka a nikdo neřekl Anince, že tam přijde Jenda.

Sešli se, jako dvě vážky nad vodou.

Byl schovaný za včelníkem, a když kolem obezřele šla, vyběhl a chytil ji do náručí.

„Aninko!“

„Jendo!“

„Seš ráda, že sem doma?“

„Sem.“

„Máš mě ráda?“

„Mám!“

Hleděli si do očí a potom se našla jejich ústa.

Katuška s Josefem se na ně ze dvora dívali.

Josef se usmíval shovívavě, Katuška šťastně.

Pohlédli na sebe a také se políbili.

Nebylo to už sice vášnivě žhavé políbení, ale tím vroucnější. Vždyť jejich láska prošla utrpením a přetrvala bouře — —

209$

DOSLOV

Než jsem dopsala tento prostý příběh prostých lidí, se všemi skrytými drahokamy v nich, přešla zima. Sněhy slezly a mlhy se zdvihly. Sluníčko září, vysušuje meze — jaro se otevírá.

Voní babídouška a vlhká prst dýše — dýše novým životem a láskou.

Také hromada mých balvanů, v nichž jsem sbírala své drahokamy, již oschla.

Deště ji opláchly a větry osušily, sluníčko pak objevilo slídu a křeménky a hraje si v jejich hranolcích jako čtveračivé dítě.

Azurné nebe pne se nad mým krásným rodným krajem a bukovina zhluboka dýše — šumí a zpívá…

Křišťálové, jen málo jarními parami zamlžené dálky se otvírají a zbožňované panoráma mého rodného moravského kraje zdvíhá před mýma očima průzračnou oponu Maršov, Němčice se svou Hvízdalkou, Medříčko, Olšany — Jeníkovy — Kumžák a věž Strmilova — — Nalevo pak Skrýchov, Lhota a Poldovka — —

Múzy ke mně! Boty a rukavice!

Půjdu dodaleka, hledat v těch vesničkách nové zářivé, ale skryté drahokamy.

Udělám z nich diadém a ověnčím čelo naší drahé pahorkatiny.

KONEC

210$

Vlasta Javořická - SKRYTÉ DRAHOKAMY

Vydalo nakladatelství Kamélie, Tisk Spektrum, s. p.; Vydání první (digr v1), náklad 22 500 výtisků; 1994; Nakladatelství Kamélie 1994; ISBN 80-85818-01-9

Obsah MLP:

Mladá dívka prožívá první štěstí, když se přivdá na bohatý statek. Má milujícího tchána, manžela a později i syna. Brzy však umírá tchán i manžel. Hrdinka se až po nějaké době znovu provdá za milého muže. Rodina se rozrůstá o další děti, ale problémy působí nejstarší syn, který se cítí odstrčený. Nevlastní otec se projeví jako rozumný muž a mladý Jan nachází znovu cestu ke své rodině.